Koomson Dorothy

Mano geriausios draugės dukra

Iš anglų kalbos vertė

Ramunė Vaskelaitė

Turinys

prologas

„mamytė?“

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

„prisieki — per amžių amžius, amen?“

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

„jis nepanašus į siaubūną“

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

19 skyrius

20 skyrius

„tu irgi turi pabučiuoti Luką“

21 skyrius

22 skyrius

23 skyrius

24 skyrius

25 skyrius

26 skyrius

„pasakyk dar kartą, prašau, pasakyk man dar kartą“

27 skyrius

28 skyrius

29 skyrius

30 skyrius

31 skyrius

32 skyrius

33 skyrius

34 skyrius

35 skyrius

36 skyrius

37 skyrius

„aš ne brangutė, aš Tigana“

38 skyrius

39 skyrius

„gali mane vadinti Tiga, jei nori“

40 skyrius

41 skyrius

42 skyrius

43 skyrius

44 skyrius

45 skyrius

46 skyrius

47 skyrius

„ar būsi mamytės Rinos mylimasis?“

48 skyrius

dėkoju

Samui, Kathleen ir Davidui —

jūs esate trys patys drąsiausi, mieliausi ir įdomiausi žmonės iš visų mano sutiktųjų.

Pasakysiu tik tiek:

šypsausi, kad esate mano artimieji, ir juokiuosi, kad nieko čia nepakeisi.

prologas

Tiesą sakant, jau tiek laiko jaučiausi pavargusi, kad gerai nė nebepamenu, kada susivokiau, jog man kažkas rimta. Vis dėlto — praeis. Man tereikia geriau pailsėti, ir šitai praeis, sakydavau sau. Bet nepraeidavo.

Kad ir kiek būčiau miegojusi, nuolatos jausdavausi pailsusi. Tiesiog nusivariusi. Susigriebiau tik tuomet, kai Tigana paragino mane nueiti pas gydytoją. Manoji keturmetė ištarė tai, ko pati sau negalėjau pripažinti ir ko nebūčiau pripažinusi — tą paprastą faktą, jog aš nebe ta. Jai nusibodo, kad su ja nebežaisdavau, nes būdavau pervargusi. Kad man iš nosies bėgdavo kraujas. Kad uždusdavau vos tik krustelėjusi. „Mamyte, jeigu nueitum pas daktarą, jis tau pagelbėtų“, — vieną dieną pareiškė ji netikėtai, lyg perkūnas iš giedro dangaus. Pasakė, ir aš nuėjau.

Sėdėdama pas gydytoją, nupasakojau, kas man yra, ir ji paliepė atlikti kraujo tyrimus. Paskui pakvietė dar tirtis. Tuos terminus ir pavadinimus girdėdavau per sveikatos laidas, bet dabar nieko gera nežadantys žodžiai, skambėdavę per televizorių, buvo tariami man prie ausies. Iš tiesų daktarai nežinojo, ką su manimi daryti. Nebuvo tikri. Jokių garantijų nedavė.

Paskui man paskambino. Paskambino ir pranešė, kad tuoj pat turiu vykti pas gydytoją. Net tuomet... Net tuomet, kai ji man pasakė... Kai atsiprašiusi prabilo apie gydymą ir prognozes, aš tuo nepatikėjau. Ne, tai netiesa. Aš tuo netikiu. Tiesiog nesuprantu. Kodėl? Kaip? Kodėl aš?

Kol suvokiau, praėjo kelios dienos. Gal net savaitė. Svarbi kiekviena minutė, sakė jie, bet aš vis dar nesupratau. Nebuvau panaši į sergančią. Truputėlį pablyškusi, gal vangesnė, bet jau tikrai nepasiligojusi. Jie bus suklydę. Juk nuolatos tik ir girdime — netikslios diagnozės, žmonės paneigia gydytojų skelbiamas teorijas, sužino, kad viso labo tesirgo liaukų uždegimu...

Maždaug po savaitės, vykdama į darbą, traukinių stotin nukakau anksčiau — gerokai anksčiau nei paprastai. Mat buvau susigalvojusi daugybę normalų gyvenimą palengvinančių būdų, kad prisitaikyčiau prie mano kūną apėmusios negalios: ateisiu į stotį anksti, taigi nereikės vytis traukinio, į darbą atsinešiu sumuštinių, kad per pietus nereikėtų bėgti į užkandinę, sutrumpinsiu auklės darbo laiką, kad nebūtų pagundos po darbo eiti išlenkti taurelės.

Taigi tą atmintiną dieną, sėdint traukinių stotyje, priėjo ir prie manęs atsistojo nepažįstama moteris. Išsitraukusi iš rankinės mobilųjį telefoną, paskambino. Kai kitame laido gale atsiliepė, ji pasakė: „Laba diena, jums skambina Felisitės Helidėj mama. Ji šiandien nekaip jaučiasi, todėl neateis į mokyklą.“ Aš nuščiuvau. Puoliau į ašaras. Mane pravirkdė tai, kad pati niekuomet taip nebeskambinsiu. Nebegalėsiu atlikti tokių paprastų motinos pareigų, kaip imti ir paskambinti į savo dukters mokyklą. Negalėsiu daryti daugybės dalykų, čia — vienas iš jų.

Visi aplinkiniai buvo tikri britai, jie nekreipė dėmesio, kad aš verkiu, raudu ir aimanuoju. Taip, aš aimanavau. Duždama į tūkstantį, milijoną dalelių, kėliau neapsakomą triukšmą.

Tada priėjo tas vyras, angelas, — jis prisėdo, apkabino mane ir laikė apglėbęs, kol verkiau. Traukiniai priartėdavo ir nutoldavo. Kaip ir žmonės. Tačiau vyriškis nuo manęs nesitraukė. Laukė, kol išsiverksiu. Aš permerkiau ašaromis ir apsnarglėjau visą jo dailaus švarko papetę, bet jam tai buvo nė motais, jis laukė mane apkabinęs, kol baigsiu verkšlenti. Tada švelniai paklausė, kas atsitiko.

Pasikūkčiodama tik tiek tegalėjau jam pasakyti: „Turiu pranešti savo mažylei, kad mirštu“

„mamytė?“

pirmas skyrius

Laiškanešys net krūptelėjo, kai pripuolusi atidariau laukujės savo daugiabučio duris ir žvaliai su juo pasilabinau.

Paprastai mudu susitikdavome taip: jis skambtelėdavo į antrame aukšte esantį manąjį butą, ir aš šliurindavau žemyn, siausdamasi chalatą ir kartu stengdamasi prasikrapštyti užmiegotas akis. Tačiau šiandien jo lūkuriavau persisvėrusi per kambario langą. Vilkėjau savo įprastinį pašto gavėjos drabužį — chalatą, šukuosena nuo miego buvo susigulėjusi, bet akys šiuokart nebebuvo ką tik praplėštos, aš buvau nusipraususi veidą ir besišypsanti.

— Ypatinga diena, ar ne? — tarstelėjo jis nenuotaikingai.

Aiškiai matyti, kad šitoks apsikeitimas vaidmenimis jam netiko. Jis norėjo, kad tuo metu, kai įduoda man laiškus, būčiau rimta ir netekusi žado. Ko gero, tai buvo vienintelė reikšminga jo dienos išvyka. Ak, ką aš čia dabar... Juk jis mielas — tas mano laiškanešys. Dauguma laiškanešių yra mieli, argi ne taip?

Iš tikrųjų šiandien mielas buvo visas pasaulis.

— Mano gimtadienis, — išsiviepiau parodydama ką tik išvalytus dantis.

— Linkiu laimės, — sududeno jis rūsčiai lyg kunigas per pamaldas ir įdavė laiškus keturiems mūsų daugiabučiui priklausantiems butams. Čiupusi ryšulį, perrištą ruda gumele, atkreipiau dėmesį, kad kone visi vokai — raudoni, purpuriniai arba melsvi. Daugiausia spalvoti atvirukai. — Dvidešimt vieni, a? — tarstelėjo laiškininkas, vis dar nenorėdamas užsikrėsti mano geru ūpu.

— Ką jūs, man trisdešimt dveji, ir tuo didžiuojuosi, — atrėžiau aš. — Kiekvienas gimtadienis yra dovana! Taigi šiandien, kad ir kas būtų, aš pasipuošiu auksiniais žvynučiais, apsiausiu aukštakulnius, o visą krūtinę nusibarstysiu aukso dulkėmis.

Mažytės rudos laiškanešio akutės nukrypo į mano krūtinės sritį. Nors buvo ilgos, karštos ir tvankios vasaros vidurys, aš vilkėjau pižamą ir didžiulį rankšluostinį chalatą, taigi jis nepamatė nieko traukiančio dėmesį — būtų apsidžiaugęs net ir kaklo odos lopinėliu. Atrodo, šitai jį suglumino — kad krūtinė, apie kurią kalbėjau, buvo visa paslėpta, — ir jis beregint nusuko akis. Matyt, susiprotėjo, kad negali nužiūrinėti moters vykdydamas korespondencijos išnešiotojo pareigą, ypač kai ta dama net nepakankamai išsirengusi, kad dėl jos gaištum laiką.

Jis susiruošė atgalios.

— Geros dienos, mieloji, — palinkėjo. — Norėjau pasakyti — brangioji. Norėjau pasakyti — iki.

Tada nudūmė sodo takeliu kur kas vikriau, nei turėtų nudumti jo stoto ir amžiaus vyriškis.

Laiškanešys skuodė taip greitai, kad tikriausiai net neišgirdo, kaip užtrenkdama duris šūktelėjau jam pavymui: „Jums irgi.“ Laiškus, kurie buvo skirti ne man, bet turėjo įžūlumo ateiti šiuo adresu šiandien, švystelėjau ant grindų laiptinėje. Jie be ceremonijų sugulė ant krūvos kitų, senesnių, laiškučių, kurie tūnojo nelyg našlaitėliai, laukdami nesulaukdami, kad jų pasigailėtų. Anų laiškų man paprastai būdavo gaila, norėdavau, kad jų siuntėjai būtų nurodę tinkamus namus, bet šiandien jie man buvo nė motais. Tepaskyriau jiems laiko vos vieną sekundę, kol lipau į savąjį butą peršokdama kas antrą pakopą.

Miegamajame jau buvau išsidėliojusi šventinius savo gimtadienio pusryčius: šviežutėlius pusmėnulio formos raguolius su rūkyta lašiša, tris šokoladinius triufelius ir taurę „Moet“.

Šiandien visa turėjo būti nuostabu. Visa. Aš taip planavau. Sušveitusi savo ypatinguosius pusryčius, iki pusiaudienio prasivoliosiu lovoje, atplėšinėdama gimtadienio atvirukus ir kartu priiminėdama gera linkinčių bičiulių bei giminių skambučius. Paskui eisiu pas kirpėją, kad ištrinktų, iš šaknų atgaivintų ir apkirptų man plaukus. Mat rengiausi radikaliai permainai — nuo įprastų iki smakro kirptų plaukų pereiti prie iškarpytų sruogų ir vešlių kirpčių šukuosenos. Tada grįšiu namo ir pasipuošiu. Aš iš tikrųjų ketinau apsivilkti auksinių žvynų suknią, kuri turėtų įspūdingai derėti prie tamsios mano odos. Ketinau įsispirti į aukso spalvos aukštakulnius ir aukso dulkėmis apsibarstyti krūtinę. O tada išgerti ir pasivaišinti pas mane užsuks kelios merginos iš darbo, ir mes nakčiai eisime į miestą pašokti.

Atsargiai, kad nenubarstyčiau savo ypatingųjų vaišių, įsirangiau po apklotais, gurkštelėjau šampano ir lyg vaikas ėmiau atplėšinėti atvirukus. Traukiau juos lauk, šypsojausi perskaičiusi viduje įrašytus žodžius ir aplink mane kaupėsi šviesiaspalvių vokų šūsnis.

Šitas nebuvo blankus, bet dėmesio irgi netraukė. Buvo toks kaip visi. Slydinėjo ryšulėlyje, iš pažiūros nekaltas ir nepavojingas. Tiesą sakant, kaip ir į visus kitus, į jį nė nepažvelgiau, nespėliojau, kieno raštu užrašytas vokas, nepasidomėjau piešinėliu priekinėje pusėje. Tiesiog paėmiau jį ir atplėšiau, nekantraudama gauti viduje išskrebentą meilės žinią. Man sustojo širdis. Dar prieš perbėgdama akimis eilutes atpažinau raštą. Žodžius perskaičiau smarkiai plakančia širdimi.

Brangioji Kemrina, prašau, išklausyk.

Turiu tave pamatyti. Aš mirštu. Guliu Šv. Judo ligoninėje Londono centre.

Tavo Adelė. P. S. Pasiilgau tavęs.

Tik užversdama atviruką pastebėjau, kad ant jo vietoj įprastinių gimtadienio sveikinimų parašyta „Aš tave myliu“.

It nusvilusi pirštus žvilgančio kartono gabalėlį paleidau iš rankų, ir jis nuskriejo per kambarį. Nutūpė ant skalbinių pintinės ir ten įsitaisęs į mane įsistebeilijo. Baltutėlis fonas ir paprastas piešinys, ir trys klastingi žodžiai — jis iš manęs šaipėsi. Tik pamėgink manęs nepaisyti. Pamėgink apsimesti, kad viduje įrašyti žodžiai neįsirėžė tavo galvon taip, kaip jie įraižyti kartone.

Sriūbtelėjau savojo šampano, bet jis atsidavė vyno actu. Pusmėnulio formos raguoliai, skrupulingai supjaustyti ir padengti rūkyta lašiša, krimstelėjus pasirodė panašūs į pjuvenas. Triufeliai vėlėsi aplink liežuvį.

Atvirukas į mane tebespoksojo. Iš manęs tyčiojosi. „Nepaisyk manęs, jei gali, — vaipėsi. — Nagi, pabandyk.“

Bloškiau šalin apklotus, šokau iš lovos ir žengiau atviruko link. Kuo šalčiausiai jį perdrėskiau. Skiautes perplėšiau per pusę dar kartą. Nudrožusi į virtuvę, nuspaudžiau šiukšlių dėžės paminą ir tėškiau šitas draiskanas ant šaknis išleidusių daržovių, riebių maisto likučių ir išmesto vyniojamojo popieriaus.

— Še tau. Va ką manau! Apie tave irgi! — šnypštelėjau atvirukui ir jo siuntėjai.

Grįžau į lovą. Taip buvo geriau. Kur kas geriau. Gurkšnojau šampaną ir vaišinausi. Ir viskas vėl buvo puiku. Net labai. Kaip ir turėtų būti per mano gimtadienį.

Niekas negalėjo jo sugadinti. Kad ir kaip būtų stengęsis. O stengtasi velniškai, a? Geriau nė nesugalvosi — atsiųsti tokią žinutę prisidengus gimtadienio atviruku. Labai išradinga. Velniškai išradinga. Tik laimė — nesuveikė. Aš nesuskydau nuo šitos nesąmonės. Ketinau ir toliau laikytis savojo plano. Atšvęsti trisdešimt antrąjį savo gimtadienį daug ypatingiau nei aštuonioliktąjį, dvidešimt pirmąjį ir trisdešimtąjį sudėjus kartu.

„Nes kai man bus trisdešimt dveji, aš pasipuošiu auksiniais žvynais, apsiausiu batelius su šešių colių kulniukais, o krūtinę nusibarstysiu aukso dulkėmis“, — taip sau buvau pažadėjusi prieš daugelį metų.

Durys buvo pravertos ir leidosi švelniai stumtelimos. Aš nesibeldžiau. Į praviras duris niekuomet nesibelsdavau, nes jos man bylodavo: „Užeik, belstis nereikia.“

Įžengus vidun, tarp baltutėlių priegalvių nušvito jos šypsena.

— Žinojau, kad atvažiuosi, — sušnabždėjo.

antras skyrius

„Dolce & Gabbana“. Net dabar, ko gero, vieną niūriausių savo gyvenimo valandų, Adelė dėvi modelinius drabužius — iš po apklotų kyšo balti „D&G“ marškinėliai. Stilingumu ji visuomet pasižymėjo labiau nei sveiku protu.

Vienąkart, manydavau sau, įsiutinta imsiu ir nesusivaldysiu — be skrupulų išrėšiu, kad ji turėtų šitai branginti... Šiandien aš negalėjau. Aplinkybės tarp mūsų buvo iš esmės pasikeitusios. Pirma, dvejus metus jos nebuvau mačiusi. Antra, kai Adelę mačiau paskutinįkart, ji pirštais buvo taip įsikabinusi sau į plaukus, lyg būtų norėjusi išrauti šviesias garbanas su šaknimis, veidu bėgo blakstienų tušas, o iš nosies varvėjo snarglys. Ji sapaliojo, painiojo žodžius, sakė dalykus, kurių nenorėjau girdėti. Aš stvarsčiau drabužius ir savo kuprinę, tramdžiau ašaras ir mėginau nesubliūkšti. Kai šitaip išsiskiri, nebegali būti kaip buvę. Trečia, ji sirgo.

Kol seselė, trypčiodama aplinkui Adelę, žymėjosi aparato rodmenis, tikrino padalas, pažymėtas ant lašelinės, kedeno pagalves, kad ligonė galėtų į jas atsiremti, mudvi nesikalbėjome. Seselė buvo apskritaveidė draugiško veido moteris didžiulėmis, rudomis, šypsningomis akimis. Labai jau priminė mano motiną, ypač kai timptelėdavo užpakalyje į arklio uodegą surištus plaukus. Ji man šyptelėjo, tarsi būtų mane pažinojusi, paliepė su Adele per ilgai neužsiplepėti ir mudvi paliko.

Mes vis dar nesišnekėjome. „Labas“ atrodė per paprastas būdas pasisveikinti su žmogumi, su kuriuo prisiekiau daugiau niekuomet nebendrauti. Maniau būsiant geriausia, jeigu nebendrausiu.

— Ta seselė man primena tavo mamą, — pratarė ji, kai tyla ėmė gožti aparatų burzgimą.

Aš pritariamai linktelėjau, bet prabilti neprabilau. Tiesiog negalėjau. Ji nebuvo toji Adelė — Delė, kaip ją vadindavau, — kurios važiavau aplankyti, ji nebuvo Adelė, su kuria pasiryžau pasikalbėti praėjus šitiek laiko.

Nė pati nežinau, ko tikėjausi, lipdama į traukinį ir keliaudama du šimtus mylių iš Lidso į Londoną, iš tikrųjų apie tai nė nesusimąsčiau, bet nesitikėjau, kad ji šitaip atrodys. Štai užmerksiu akis ir išvysiu Delę, kurią tikėjausi pamatysianti. Turėtų būti šviesių, visuomet iki pečių pakerpamų medaus atspalvio plaukų kupeta. Turėčiau išvysti ir tą lygios, sveikos, kremo baltumo odos švytėjimą. Koks jos paveikslo bruožas yra pats ryškiausias? Akys, kurios buvo melsvai pilkos, ką tik nublizginto plieno spalvos, ar jos šypsena, kuri nušviesdavo visa aplinkui? Ne taip ir svarbu — vis tiek atsimerkusi turėčiau pamatyti tikrąją Delę. Tokia tobula, trimatė — tik ištiesiu ranką ir ją apkabinsiu.

Kai atsimerkiau, Delę Brenon išvydau kitokią. Visiškai pasikeitusią.

Besiramstančios lovoje Delės oda buvo pilkšvų, balkšvų ir geltonų dėmių margumynas. Veidas sukritęs, o aplink įdubusias akis, kurioms akivaizdžiai trūko blakstienų, įsirėžę tamsuojantys ratilai. Galva aprišta ryškiai mėlynos spalvos šalikėliu, tikriausiai tam, kad paslėptų praretėjusius plaukus. Mane nupurtė šaltis. Ji neteko nuostabiųjų savo plaukų. Nupliko nuo vaistų, skirtų jai pagydyti.

Nežinojau, kad Adelė šitaip atrodys. Nusilpusi. Lyg blyškus rudens lapas — toks perdžiūvęs, trapus ir gležnutis, tik paliesk, ir subyrės į daugybę skutelių.

— Gera tave matyti, — tarė ji žemu, gergždžiančiu balsu, kurį tikriausiai buvo taip skausminga išleisti, kaip ir girdėti. — Džiaugiuosi, kad atvažiavai.

— Kas tavo balsui? — paklausiau.

— Toks gydymas. Džiūsta burna, ir liežuvis tarsi būtų apaugęs šeriais.

— Nagi, prisiminkime, ar ne taip mudvi pasijusdavome po išties smagios išgertuvių naktelės?

Šitaip pašmaikštavusi, mintyse save supeikiau. Nepagalvojau, kaip tatai nuskambės, — tenorėjau pareikšti užuojautą, bet išėjo nekaip.

Sausos, suskeldėjusios Delės lūpos išspaudė šypseną.

— Tu vis ta pati, — pratarė ji. — Dar niekas nedrįso man ko nors panašaus pasakyti. Turiu galvoje, tokių iki ašarų žeidžiančių žodžių. Tokių žeidžiančių, kad imk ir numirk. Tu vis ta pati — ir toliau tebelaužai tabu.

— Išsprūdo netyčia, — pasiteisinau, gerokai sugėdinta. — Toks jau mano būdas.

— Aš ir nenorėčiau, kad tu būtum kitokia, — prasitarė ji.

— Kas bloga tau pasidarė? — paklausiau. Ir vėl nekaip pasakyta. Užgauliai. Stačiokiškai. Turiu pripažinti, iš dalies aš buvau ta moteris, kuri rankiojosi daiktus ir prisiekinėjo sau, kad tos užgaulės daugiau nebebus, bet didžioji mano dalis buvo įskaudinta. Buvau įpratusi ryžtingai įveikinėti sunkumus, o dabar priešais save regiu kenčiantį žmogų, kuriam nė velnio neišeina pagelbėti. Tai todėl taip užgauliai skambėjo mano tariami žodžiai. Buvau bejėgė, bet bejėgės vaidmenį vaidinti nesisekė. — Juk sakei, kad... Kas tau?

— Leukemija, — atsiliepė ji.

— Manydavau, ja tik vaikai serga, — išsprūdo.

— O ką aš sakiau! — sušuko ji. — Žinok, kai gydytoja man pranešė šitą naujieną, pasakiau lygiai tą patį. Prisipažinsiu, palaikiau tai greitai sprogsiančiu burbulu.

— Malonu girdėti, kad ne aš viena kalbu nederamus dalykus, — burbtelėjau.

— Taip, net man stovint ant mirties slenksčio.

Šitai ji ištarė taip nerūpestingai, ramiai. Kilo noras stverti ją už kaulėtų pečių ir papurtyti. Stipriai. Taip stipriai, kad susivoktų, kas vyksta. Ir kaip ji gali būti tokia abejinga? Jaustis šitaip patogiai?

Aš vis dar tebesistengiau suprasti, kaip mano metų žmogus, kuris lankydavosi sporto klube, valgė gana sveiką maistą, niekuomet nerūkė, išgerdavo ne daugiau už mane, vieną dieną pabudęs sužino, kad jo valandos jau suskaitytos, apsižiūri, kad kelias, vedantis pas Abraomą, jau per žingsnį trumpesnis nei mano. Ta mintis sukosi man galvoje nuo tos akimirkos, kai perskaičiau jos atsiųstą atviruką.

— Žinai, nieko baisaus, aš jau susitaikiau su tuo, kas man atsitiko, — nuramino Delė, lyg skaitydama mano mintis. — Mažumėlę laiko užtruko, bet dabar aš jau šičia. Žinau, ir tau prireiks šiek tiek laiko šitai suvirškinti.

— Tik šiek tiek, — paironizavau.

— Turėjau čia važiuoti nedelsdama, — toliau kalbėjo ji, nekreipdama dėmesio į tai, kaip nuskamba mano žodžiai. — Man reikia vykdyti planus. Negaliu galvoti tik apie save. Kad ir kiek apsimetinėčiau, jog nieko nenutiko, vis dėlto turiu galvoti apie pačią svarbiausią būtybę, kuri yra reikalinga globos.

Tigana. Ji kalba apie savo dukterį Tiganą. Kaip anoji šitai bus priėmusi? Jeigu jau man kyla sunkumų, tai kaip su šita mintimi susidoroja mažytė penkiametė gudruolė?

— Turbūt jau supratai, kodėl panūdau tave pamatyti, — pratarė ji po dar vienos ilgos pauzės.

— Kad priverstum mane pasijusti kalta, jog dvejus metus tavimi nesidomėjau? — pabandžiau atspėti.

— Ne tik, — paneigė Delė, šelmiškai šypsodamasi papilkėjusiomis lūpomis.

— Gerai, ne tik.

— Kai manęs nebebus... — Delė luktelėjo, giliai atsiduso. — Aš norėčiau, kad tu įsidukrintum Tiganą.

— Ką?

— Aš noriu... Ne, man reikia, kad po mano mirties įsidukrintum Tiganą.

Pajutau, kaip mano kakta persikreipė, o veidas įgavo išraišką „Gal išprotėjai?“.

Ji spoksojo į mane laukdama atsakymo į ką tik pateiktą klausimą.

— Juokauji, ne kitaip?

— Argi panašu, kad juokaučiau? — pyktelėjo ji. — Jeigu juokaučiau, dabar būtų pati juokingiausia vieta, ir turėtų būti smagu. Ne, Kemrina, nejuokauju. Aš noriu, kad, kai mirsiu, įsivaikintum mano dukterį.

— Gerai, Adele, jeigu tu kalbi rimtai, ir aš rimtai atsakysiu. Ne. Jokiais būdais.

— Juk tu net nepagalvojai.

— Nėra čia ko galvoti. Visuomet žinojai, kad vaikų aš nenoriu. Sakiau ne kartą, aš vaikų nė neturiu.

— Betgi aš ir neprašau jų turėti, tik mano. — Delė giliai įkvėpė — atrodė, kad šitam judesiui atlikti jai prireikė visų pastangų ir nuo jo ji dar labiau papilkėjo. — Visą juodą darbą aš jau atlikau, tas pykinimas ir vėmimas rytais, sugadinta figūra, dvidešimt keturios valandos ant kojų... Tau tereikia ją pagloboti. Pabūti jos mama. Ją mylėti.

„Tik“ ją pagloboti. „Tik“ pabūti jos mama. Tarsi tai paprasta. Ir apskritai...

— Dele, juk mudvi dvejus metus net nesišnekėjome, o dabar tu prašai prisiimti motinos teisėmis vaiką. Gal aš to negaliu? Gal šitai man sudaro sunkumų?

— Tigana nėra vaikas, — suurzgė ji, ūmai užsiplieskusi. Iš visų žeidžiančių dalykų, kurių prikalbėjau čia atvažiavusi, ją įsiutino tiktai šitas. Supykdė taip, kad atrodė, jog melsvos it plienas akys išspinduliuos visą jose tūnančią tūžmastį. — Ji tavo krikšto duktė. Tu ją mylėjai — nepatikėsiu, kad daugiau nebemyli.

Šito negalėjau paneigti. Tiganą aš mylėjau. Ją tebemyliu.

Užmečiau žvilgsnį į nuotrauką ant naktinio staliuko. Skaidraus stiklo rėmai, didžiulė Delės ir Tiganos nuotrauka stambiu planu. Tigana rankomis apsivijusi motinos kaklą, spauste prisispaudusi prie motinos veido. Abidvi šypsosi fotoaparatui. Tigana buvo miniatiūrinė motinos kopija, neskaitant nosies. Nosies formą ji paveldėjo iš tėvo.

— Keme, aš vis dar laikau tave savo geriausia drauge, — kalbėjo Delė. — Tu esi vienintelis žmogus, vienintelė žemėje, kuriai patikėčiau savąją dukterį. Juk ji buvo tarsi tavo pačios vaikas. Atleisk, kad užkraunu šį rūpestį, bet nebežinau, kiek laiko man liko, negaliu delsti. Jeigu jos nepaimsi... Kas jai nutiks? Daugiau nėra kam. Visiškai... — Jos akių baltymai paraudo, krūtinė ėmė kilotis. — Neišgaliu net verkti, — sušnabždėjo kretėdama, — nes nesiranda pakankamai ašarų.

Užuot verkusi, ji ėmė dusti, nusilpusį kūną nuo kiekvieno kvėptelėjimo tąsė konvulsijos.

Delnu palytėjau jos ranką.

— Neverk, — paprašiau, kad tik ji liautųsi. — Aš apie tai pagalvosiu. Bet nieko nepažadu, gerai?

Giliai pakvėpavusi, Delė nusiramino.

— Tikrai pagalvosi? — prakalbo, kai jau buvo atgavusi kvapą.

— Taip. Aš apie tai pagalvosiu.

— Tik šito tavęs ir prašau — kad pagalvotum.

— Gerai. Bet tik pagalvosiu.

— Ačiū tau, — sušvokštė ji. — Ačiū.

Mus apgaubė tyla. Reikėjo kilti. Žygdarbį ji jau atliko, paprašė manęs neįmanomo — tai kas man beliko, tik keltis, eiti nuošalėn ir galvoti, kaip ir buvau pažadėjusi?

— Keme, — kreipėsi Adelė. Išgirdusi taip tariamą savo vardą, žvilgtelėjau į ją ir bemat supratau, kas bus toliau sakoma. Nenorėjau, kad ji tai minėtų. Norėjau, kad paliktų ramybėje. — Dėl ano įvykio...

— Nepradėk, — ryžtingai ją perkirtau.

— Tu niekuomet neleidi man pasiaiškinti, — nusiskundė ji.

— Nereikia, — perspėjau dar kartą.

— Keme, paklausyk. Aš ne...

— PASAKIAU — NE! — šūktelėjau taip staigiai ir šaižiai, kad net pati išsigandau. — Nenoriu apie tai galvoti, nenoriu to girdėti ir tikrai nenoriu kalbėti tuo klausimu. Baigta. Palikime.

Ta žaizda niekuomet neužgis. Ji padraskė paviršinį randą, dengiantį opą — tokią gilią, kad ji nuo menkiausio prisilietimo vėl būtų ėmusi trykšti krauju. Tačiau šiuokart aš turėjau tramdyti pyktį. Ji sirgo. Neturėjo jėgų atsikirsti.

— Tiesiog palikime, — pakartojau ramesniu tonu. — Prašau.

Delė padarė, kaip buvo liepta, ir nukreipė žvilgsnį į nuotrauką ant naktinio staliuko. Ji puse lūpų šypsojosi, bet aš temačiau akyse susitvenkusį liūdesį. Tigana Adelei buvo viskas. Viskas. Ko gero, aš šito iki galo niekuomet negalėjau suprasti. Tigana buvo svarbi man, bet Adelė, atrodo, tik dėl jos ir gyveno. Viskas, ką ji darė, galvojo arba sakė, buvo susiję su Tigana. Nieko svarbesnio už Adelės vaiką nebuvo. Mintis, kad reikės mažylę palikti, jai turėjo būti nepakeliama. O kaip paaiškinti vaikui, kad tu jį palieki? Kaip savo vaikui pasakyti, kad miršti?

— Kur ji dabar? — paklausiau bandydama išsklaidyti kambaryje susitvenkusią įtampą, o širdyje — kaltę.

Ji sumirksėjo tarsi perverta skausmo, o tada ramiu balsu išpoškino dar vieną sensacingą naujieną:

— Pas mano tėvą ir jo pačią.

Širdis ėmė daužytis. Ar popieriai iš tikrųjų tokie prasti, kad Tiganą teko palikti su jais?

— Kaip suprasti? — pasiteiravau diplomatiškai, užuot riktelėjusi: „Ar tu išprotėjai?“

— Tai siaubinga, — tepasakė Adelė. Jos akių baltymai ir vėlei paraudo, ji būtų pravirkusi, jeigu tik būtų įstengusi. — Man neleidžia su ja matytis. Nuo to laiko, kai šičia atsiguliau, atvežė tik vienintelį sykį. Kartą per keturias savaites. Jiems čia per toli, taigi atvežė ją tik pasitaikius progai. Kalbėjausi su Tigana telefonu, bet tai ne tas pats. Šitaip jos pasiilgstu. Kad žinotum, kiekvienąkart mums kalbantis ji būna vis labiau nusiminusi. Vis uždaresnė. Nesupranta, kodėl negali būti su manimi dabar, kai man jos labiausiai reikia. Tėvas ir jo žmonelė nenori, kad Tigana čia lankytųsi, ir ji tai žino. Keme, aš noriu būti su savo dukra. Man liko visiškai nedaug, ir tą laiką norėčiau praleisti su ja. — Ji pervėrė mane maldaujančiomis plieno melsvumo akimis, prašydama dėl jos išspręsti šitą problemą. — Noriu ją pamatyti. Iki to laiko, juk supranti.

„Ne, aš nesuprantu. Aš vis dar žaidžiu slėpynes, ar pameni? Aš to puslapio dar neatsiverčiau, Dele“, — mintyse jai atsakiau.

— Negi daugiau nieko nėra, su kuo ji galėtų pabūti? — paklausiau balsu.

Žinojau, kad daugiau giminaičių Delė neturi, bet gal turi draugų? Ką nors, be savo tėvo ir pamotės?

— Ne. Kai tik supratau, kad iš rimtųjų sergu, parašiau tau laišką, prašydama, kad kurį laiką paglobotum Tiganą, bet tu neatsiliepei.

— To laiško aš neatplėšiau, — prisipažinau.

Tikrai jį turiu. Guli nukištas moteriškų kelnaičių stalčiuje, kaip ir kita jos man siųsta korespondencija, — atplėšti laiškų neleido orumas, bet išmesti jų irgi nesiryždavau. Jie taip ir tūnojo tame stalčiuje, vis labiau sendami ir dulkėdami, neatplėšiami ir visiškai užmirštami.

— Aš taip ir maniau. Prašiau dar poros žmonių, bet jie negalėjo prisiimti tokios didelės atsakomybės, taigi liko tik mano tėvas. — Delė visuomet jį taip ir vadindavo — „mano tėvas“. Į jį kreipdavosi „tėve“. Niekuomet nevadindavo jo tėčiu ar tėveliu. Tarp jų visuomet būdavo laikomasi tam tikrų formalumų, atrodo, net dabar. — Kai mes ten nukakome, jis Tiganai buvo toks atšiaurus, bet kovoti su juo ir jo pačia neturėjau jėgų. Jeigu tik įstengčiau ką nors pakeisti, aš...

— Ar jie vis dar gyvena ten pat, Gilforde? — nukirtau ją.

Neketinau leisti ir vėl pradėti tą pokalbį.

Ji lėtai palingavo galva.

— Tigana iš tavęs perėmė užsispyrimą, — pasakė Delė. — Ji lygiai tokia pati, nedarys ir nesakys to, ko nenori. Maniau, šitą savybę bus perėmusi iš manęs, bet ne — tikrai iš tavęs. Taigi, jie vis dar gyvena Gilforde.

— Gerai, — giliai įkvėpiau. Negalėjau patikėti, kad tam ryžtuosi. — O ką, jeigu aš nuvažiuosiu jos aplankyti?

Delės veidas nušvito.

— Tikrai?

— Nesakau, kad ją įsidukrinsiu ar panašiai, tik nuvažiuosiu pažiūrėti, kaip ji laikosi. Gerai? Tik aplankysiu.

— Ačiū tau, — šypsodamasi dėkojo Delė. — Ačiū, ačiū, ačiū.

— Ar ji kada nors mane prisimindavo? — paklausiau.

— Žinoma. Ji vis dar tave tebepiešia. Apie tave čiauška. Ir tie anoniminiai atvirukai bei dovanėlės, kurias atsiųsdavai per jos gimtadienį ir Kalėdas... Visuomet pasakydavau, kad jie nuo tavęs. Ji nuolatos klausinėja, kada grįši paatostogavusi.

— Paatostogavusi?

— Išvykai taip staiga, taigi jai pasakiau, kad išvažiavai ilgalaikių atostogų. Kad manytų, jog grįši. Nė viena iš mūsų nebūtų ištvėrusios, jeigu nebūtų buvę nė mažiausios vilties, kad grįši, — pasakė Adelė.

Staiga jos vokai užsimerkė ir daugiau nebeatsimerkė.

Regint, kaip tiksi laikrodis, bet akių ji neatveria, man nudiegė skrandį. Aparatai ritmingai tebetiksėjo, taigi žinojau, kad jinai ne... Bet kas, jeigu prasideda? Kas, jeigu pamažu...

Delė pasimarkstė, akių vokai tik šiek tiek prasivėrė; nuo to laiko, kai atvykau, jos išblyškusi oda dar labiau papilkavo. Aš ją išvarginau. Reikia eiti. Bet taip nesinorėjo. Norėjosi likti su ja. Būti šalia jos. Nes jeigu... Norėjosi sėdėti čia ištisą dieną. Ištisą naktį. Amžinai.

— Geriau eisiu, — pasakiau, nusprendusi nesukvailėti. Čia niekuo negalėjau pagelbėti. Bus kur kas geriau, jeigu atvešiu žinių apie jos kūdikį. — Jeigu noriu aplankyti Tiganą dar šiandien, metas į kelią.

Atsistojau, ant peties užsimečiau kelionmaišį.

— Perduok Tiganai, kad aš ją myliu. — Delės balsas buvo plonytis kaip popierinė servetėlė. — Pasakyk, kad jos mamytė ją myli.

— Gerai, — pažadėjau. — Žinoma, pasakysiu.

Stabtelėjau tarpduryje, laukdama Delės atsakymo. Nebesulaukiau. Grįžtelėjau ir, pamačiusi lėtai besikilnojančią krūtinę, nusprendžiau, kad ji bus užsnūdusi. Dar akimirksnį žiūrėjau į miegančią Adelę, vaizduodamasi esanti ją saugantis, globojantis angelas sargas. Vėl paliepiau sau nesukvailėti ir išėjau iš palatos. Išėjusi iš palatos, iš ligoninės, pasukau į pirmą pasitaikiusį barą.

trečias skyrius

Mudvi su Adele viena kitą pažinojome veik pusę savo gyvenimo — keturiolika metų iš mūsų nugyventų trisdešimt dvejų. Susitikome Lidso universiteto pirmame kurse, kai buvome paskirtos drauge atlikti anglų kalbos užduotis.

Išgirdusi, kad teks mokytis su Adele Hamilton-Makensi, net aiktelėjau. Aštuoniolika metų išbuvusi ištikima miesto darbininkų klasės atstove, dabar esu priversta sudaryti komandą su kažkuo, kas neabejotinai priklauso turtingųjų luomui, turi dvigubą pavardę, ir apskritai. Negana to, ji tikrai bus iš tų privačios mokyklos šunsnukių, kurie kalba su akcentu, man keliančiu norą stuktelėti. Štai, pasukusi šviesią savo galvelę, klasėje susiieško Kemriną Matiką. Išsiviepia ir palinkčioja galva, aš irgi palinkčioju, kol ji nusisuka. „Dieve, — pasipiktinu, — tikriausiai įsivaizduoja, kad pasaulis aplink ją sukasi. Ir bandys man šitai įteigti. Jokių abejonių, esu pasmerkta. Tas pasmerkimas pasireiškia ir tuo, kad turiu mokytis su paika kekšele, kalbančia su akcentu.“

Pasibaigus pratyboms, jau rankiojausi knygas ir rašiklius, ketindama sprukti taip spėriai, kaip tik įmanytų moteriškoji giminė, bet vos tik susikimšau savo mantą į medžiaginę kuprinę, su kuria rengiausi dumti iš auditorijos, man kelią pastojo liekna aštuoniolikmetė, apsirengusi nelyg penkiasdešimtmetė senolė — mėlynu megztiniu ir mėlynomis poliesterio kelnėmis. Net nustėrau, kaip greitai ji atsidūrė priešais mane — tarsi nusileidusi iš giedro dangaus.

Ji žybtelėjo lygiais baltais dantimis ir krestelėjo šviesių šilkinių plaukų kupetą.

— Labas, mano vardas — Adelė, — sužvangėjo skaidriu ir gyvybingu balsu, lyg grynakraujė kumelė. — „Ne tik snobė, bet ir žvitruolė, — pamaniau, — kas dar blogesnio galėtų nutikti mano gyvenime?“ — Gal eime išgerti kavos, pasikalbėtume apie užduotis?

Tai nebuvo klausimas — veikiau netiesmukas įsakymas.

— Manau, mums būtų geriau skirstytis, jas apgalvoti ir po kelių dienų susitikti, — iškošiau pro sukąstus dantis, nutaisiusi dirbtinę šypseną.

Niekas man nėra įsakinėjęs — netiesmukai ar kaip nors kitaip. Beje, kuri gi aštuoniolikmetė, būdama sveiko proto, puls vykdyti užduočių tą pačią dieną, kai tik jas gavo? Tik jau ne aš.

Tai išgirdus, Adelės laikysena subliūško — ji susikūprino ir nudelbė žvilgsnį į parketo grindis. Veikdama ji nebuvo tokia jau užtikrinta, o aš nebuvau tokia akiplėša ir kietakaktė, kokia dėjausi. Iš pradžių galėdavau sukelti šitokį įspūdį, galėdavau būti šalta ir neprieinama, bet vos tik sukirbėdavo sąžinė, bemat pasiduodavau — nebėra ko toliau krėsti šunybių.

— Tiesą sakant, kavos mėgėja nesu, — pasakiau, išgavusi draugišką balsą. — O ką, jeigu ko nors išmauktume universiteto bare?

— Tikrai? — pasitikslino ji.

— Taip, — burbtelėjau, pakankamai prisimanipuliavusi, — tikrai.

— Beje, ką reiškia vardas Kemrina? — nesidrovėjo paklausti Adelė.

— Jis išgalvotas, — numykiau.

Kol ji rausėsi piniginėje, ieškodama smulkių pinigėlių, aš buvau spėjusi nužiūrėti jos studento pažymėjimą ir dabar jau tiksliai žinojau, kad tauriaisiais gėrimais vaišinuosi ir šnekučiuojuosi su Liusinda Džeine Adele Hamilton-Makensi. Būnant mergina, turinčia dvigubą pavardę, domėtis mano vardu išties buvo drąsus žingsnis.

— Ar tik nebus iškraipytas tarimas? Tavo vardas yra Kemrina. K-E-M-R-I-N-A, — ištarė ji paraidžiui. — Ne K-A-M-E-R-U- N-A, kaip Kamerūnas — vyriškas vardas?

— Atspėjai. Maniau, pajuokausiu apsimesdama, kad jis kitaip tariamas. Man patinka, kai žmonės šito manęs klausinėja. Tu tokia nuovoki — iškart mane pagavai. Tikra išmintingosios Mis Marpl1 jaunesnioji sesuo.

Adelė kilstelėjo kairį antakį, o pablizgintomis jos lūpomis perbėgo kreiva šypsena.

— Nesi labai draugiška, tiesa? — sumetė ji.

— Ko gero, ne, — sutikau aš.

Jai prireikė net keturių gėrimų, kad įsitikintų, jog nesu iš linkusiųjų pasidalyti. Jei jau kalbame apie mane, tai toli gražu nesu iš tų daugelio, kurie atveria savo širdis ir gyvenimus, vos tik pasitaiko pirma proga. Kam suteikti kitiems šitą galią? Kam duoti jiems galimybę tave skaudinti? Tik ką nors prisileisk, ir bemat ateis diena, kai gausi spyrį į paširdžius.

— Bent jau pati tai žinai, — tarstelėjo ji ir grakščiu, damišku gurkšniu išmaukė pusę savojo „Malibu“ su kokakola. — Bet vis tiek man patinki.

— Kokia man garbė.

— Ne, garbė man. — Laibą savo rankelę ji uždėjo ant kairės krūties. — Tikrai.

Adelė žvelgė į mane taip draugiškai, taip atvirai, kad negalėjau atsispirti pagundai įgelti.

— Ir kodėl gi? — pasidomėjau.

— Esi miela. — Šitai nuskambėjo net įtikimai. — Nedaug esu sutikusi mielų žmonių per savo gyvenimą. Taigi, kai tokių sutinku, man būna garbė. Tik pamačiusi tave klasėje, iškart pajutau, kokia tu miela. Dediesi esanti pašaipūnė, bet giliai širdyje, net ne taip jau giliai, esi tiesiog nuostabi.

— Tu lesbietė, ar ką? — stačiai paklausiau.

— Ne, aš ne lesbietė, — nusikvatojo ji. — Bet jeigu būčiau, tikrai patrauktum mano dėmesį.

— Ką čia tave kaltinsi, — numykiau.

Dėmesio man nebuvo rodę net maži šlykštūs storuliai. Jų irgi nepakaltinsi — slėpdama savo storumą, nešiodavau nukarusius kaip maišai drabužius, ant sausos, nelygios odos niekuomet neužsitepdavau jokių dažų, vos ne vos sutramdydavau garbanų kupetą, plaukus supindama į pečius siekiančias virvutes. Neturėjau net menkiausios iliuzijos, kad esu graži, patraukli ar bent gebanti pelnyti deramą vyrų susidomėjimą. Juolab kad prie visų mano išvaizdos trūkumų prisidėjo ir tai, jog neturėjau to je ne sais quoi2, kuriuo vyrukus vilioja neišvaizdžios merginos: nebuvau nei linksma, nei lipšni ir nesirengiau naudoti sekso, kad pelnyčiausi dėmesį. Apskritai lovos žaidimų daugiau už mane turbūt buvo regėjęs net Vakarų šalies burtininkas3.

— Ir kokia gi tu šiknė, — nusijuokė Adelė. (Žodis „šiknė“ jos lūpoms netiko. Mano pasakytas su Londono akcentu, nešvankus žodis nuskambėdavo kaip ir bet kuris kitas, nebent jį tyčia pabrėžtum. Ištartas Adelės poniškų lūpų, jis nuskambėjo kaip pyktelėjimas. Ji tą žodį pasakė taip, tarsi sakytų ne „šiknė“, o „fui!“ arba „šleikštu!“. Jei ji būtų ištarusi „kokia gi tu fui“, turbūt būtų pasakiusi kur kas daugiau, net jeigu ir nebūtų stengusis sukrėsti aplinkinius.) — Juk pati nė truputėlio tuo netiki, — toliau kalbėjo Adelė. — Todėl ir esi tokia dygi. Manai, kad žmonėms nepatinki ir netrauki jų dėmesio, todėl ir dediesi, kad tau nusispjaut, ką galvoja kiti. Tokių esu mačiusi. Spėju, kad mokykloje tave erzindavo berniūkščiai. O erzindavo tikriausiai todėl, kad buvai ne tokia kaip kiti žmonės. Ir nieko negalėdavai sau padaryti, kad pritaptum.

Aš atšlijau. Kaip ji tai sužinojo? Kaip? Negi visi praeities įvykiai įrašyti mano veide? Nejaugi sienos aplinkui išmargintos kandžiomis pastabomis, rašteliais, telefonų skambučiais, keverzonėmis, puikiai įskaitomomis tūlai mirtingajai gerų manierų princesei? Ką man daryti, jeigu taip yra iš tikrųjų? Universitetas, du šimtai mylių nuo tos vietovės, kur visi mane pažinojo, buvo mano išsigelbėjimas. Mano priebėga. Mano galimybė už nugaros palikti visus tuos baisingus metus ir pradėti viską iš naujo. Tai nejaugi tik gaištu laiką? Negi mano kaktoje įspausta žymė „nepritapėlė“?

Aš prisiverčiau nusišypsoti, taigi Adelė nesužinos, kad jos žodžiai mane nusmelkė iki pačių kaulų. Ką man pasakyti? Kaip atsikeršyti?

Man nusišypsojus ji štai ką atsakė:

— Viena mano mokyklos draugužių irgi buvo tokia. Ieškodavo priekabių, nes neturėjo nė menkiausio pasitikėjimo savimi, ir neprisileisdavo artyn jokių draugių, nes nemanė, kad galima jomis pasikliauti. Iš tiesų drauge ji nė nebuvo. Kalbant atvirai, aš neturiu daug draugių.

— To ir reikėtų tikėtis, jeigu esi įpratusi šitaip kalbėti, — įkandau.

— Aš tik šiaip pasakiau, — paprieštaravo ji.

— Tai gal nereikėtų „tik šiaip“ sakinėti, juolab kad nieko apie mane nežinai. Iš kur būsi tokia išmani — juk aiškiai matau, kad tavo gyvenimas tobulas, kad turi turtingus tėvus, kurie galėjo tave leisti į visas geriausias privačias mokyklas? — Elgiausi bjauriai, bet man tai nerūpėjo. Norėjosi pasiųsti ją po velnių. — Nagi? Tai iš kur būsi tokia sušikto gyvenimo žinovė?

Ji paėmė savąjį gėrimą, iš lėto pasukdama sukratė aptirpusius ledų kubelius. Ilgokai žiūrėjo į mane, o paskui nudelbė akis į svaigalus.

— Kai gimiau, nuo gimdymo komplikacijų netrukus mirė mano mama. Tėvas, kaip kone kasdien visą gyvenimą man kartodavo, niekuomet nenorėjo vaikų ir dėl motinos mirties kaltino mane. Jis neturėjo jokio noro su manimi gaišti laiką, taigi kol antrąkart vedė, daugiausia būdavau su kvalifikuota vaikų aukle. Jo pačiutė nėra didelė mano gerbėja, ir ji to niekuomet neslėpė. — Adelė žvilgtelėjo į mane, nusišypsojo. — Aš neturiu daug draugų, nes susirasti jų nepajėgiu. Labai stengiuosi — taip man sakė paskutinė mano geriausioji draugė. Labai stengiuosi, net neriuosi iš kailio. Bet nieko negaliu padaryti. Neišmanau, kaip būti kitokiai. Šitiek laiko praleidusi su manęs nemėgstančiais žmonėmis, tik ir žiūriu, kaip jų nenuliūdinti. Apie sušiktą gyvenimą šį tą išmanau. Ne toks jau jis blogas kaip kitų, bet tikrai ne tobulybė.

Aš staiga pasijutau lyg atsitiktinai nužudžiusi krūvą žmonių.

— Atsiprašau, — burbtelėjau. — Aš nežinojau.

Blogiausia, kad ji nevertė manęs pajusti kaltę, jog buvau susidariusi tokią nuomonę, tik elgėsi nuoširdžiai. Adelė nemokėjo apsimetinėti. Aš toliau nebegalėjau jos užgaulioti, o Adelė nebeturėjo silpnų vietų. Ji buvo tiesi ir atvira, kad ir ką būtų dariusi.

— Nieko tokio, — numykė ji atsilošdama, atmesdama plaukus ir švystelėdama man didžiulę, nuostabią šypseną. — Tu negalėjai žinoti.

— Klausyk, Adele, jeigu mes su tavimi toliau valkiosimės, tau teks šito atsikratyti, — pareiškiau.

— Ko?

— Negalėsi visą laiką būti tokia velnioniškai gera. Tai nenatūralu.

Plieno melsvumo Adelės akys nušvito.

— Tu su manimi valkiosiesi, draugausi su manimi?

Aš abejingai patraukiau pečiais.

Tada ji man nusišypsojo. Šita gerų manierų būtybė, vardu Adelė, kalbanti taip, lyg abiem žandais būtų apžiojusi po penkias slyvas, man nusišypsojo. Šypsena ne tik nušvietė jos veidą, bet ir įžiebė ugneles akyse, raudoniu nuspalvino skruostus. Tos šypsenos spinduliai atsirito iki manęs, ir mane nuginklavo. Visiškai. Neliko nieko kito, kaip ją pamėgti. Nujaučiau, kad ji pasidarys svarbia mano gyvenimo dalimi. Padės man tapti tuo, kuo esu. Nežinau iš kur, bet aš tai žinojau. Nežinia kokios nepaaiškinamos priežastys vertė manyti, kad ji į mano gyvenimą atėjo labai ilgam laikui.

Mudvi pasidarėme veik neišskiriamos, nes drauge augome. Apsiprasdama su koledžo gyvenimu, Adelė apsiprato ir su savimi. Atrado save ir išsiaiškino, kas ji tokia. Nustojo rengtis kaip penkiasdešimtmetė — jos nebesendindavo tamsios plačios kelnės, ji dažnai išsiliedavo rėkdama, keikdamasi ir svaidydama daiktus. Ir galiausiai nukovė tą baugščią Adelę sagomis nusagstytu pilvu, su kuria tąkart sėdėjome universiteto bare.

Aš pati numečiau svorio, dažniau šypsodavausi ir vietoj Kemrinos, su kuria Adelė pirmąkart gėrė, tapau moterimi, atsisakančia mylėtis su gražuoliu vien dėl tos priežasties, kad jis mūvi turkiškais raštais išmargintomis trumpikėmis. Bet visa tai dar bus priešakyje. Šią akimirką ji svaigsta iš laimės, kad aš pečių gūžtelėjimu patvirtinu galimybę, jog mudvi galėsime kartu valkiotis, o pati slapčiomis džiūgauju, kad yra manančių, jog aš miela.

— Šiaip ar taip, mudvi tikriausiai jau susidraugavome, — nutarė Adelė. — Kiekvienas nepažįstamasis yra tavo draugas, tik dar nesutiktas, ir taip toliau.

— Ak, užsičiaupkime ir gurkštelkime.

Stovėjau prie baro staliuko, akmeninio ir šalto beširdžio. Norėjosi nusigerti iki žemės graibymo, kad išsivaduočiau iš visos tos tikrovės — grįžimo į Londoną, sergančios Adelės paveikslo, — bet prie baro, užuot užsisakiusi dvigubą degtinės su apelsinų sultimis, kurią paprastai pasirinkdavau, kai iškildavo reikalas apsisvaiginti, paprašiau duoti dvigubą degtinės ir apelsinų sulčių — vienų, be degtinės.

Barmenui tai nepadarė įspūdžio, jis pamanė, kad noriu pasilinksminti, ir prieš siekdamas stiklinės į mane dėbtelėjo. „Neketinu linksmintis, — norėjau paaiškinti. — Čia tik šiaip, užsakiau savo bičiulei, ji alkoholio daugiau nebegers. Aš irgi negaliu gerti, iš lojalumo.“ Bet jis manęs nesuprastų. Ir kodėl jam šitai turėtų rūpėti?

Kadangi apelsinų sultys buvo be degtinės, jos iš tiesų buvo negeriamos, taigi aš sėdėjau mąstydama apie savo pirmąjį susitikimą su Dele.

Užsimečiau raudonąjį lietpaltį. Reikėjo važiuoti į Gilfordą, iš čia išsijudinti turėjau prieš valandą. Atidėlioju tai, kas neišvengiama, pamaniau sau. Kai tik sėsiu į traukinį, vykstantį į Sūrį, dar labiau įsipainiosiu. O juk neketinau to daryti. Ruošiausi atvykti, pažiūrėti, kaip jos sveikata, ir iš ligoninės dumti traukiniu tiesiai į Lidsą. Jeigu paskutinį traukinį būčiau pražiūrėjusi, nakčiai reikėjo susirasti pigų viešbutėlį ir pardundėti pirmuoju reisu. Jokių pasibastymų, jokių apsilankymų pas draugus ar giminaičius, kurių nemačiau dvejetą metų, nuo to laiko, kai išskubėjau iš Londono. O dabar būsiu įklimpusi iki kaklo.

Užsimečiau ant peties savo kelionmaišį. „Nagi, paukšteli, — suburkavau, — Gilfordas arba ugnis.“

Adelė buvo tapusi mūsų šeimos nare. Kalėdos, Velykų ar vasaros atostogos — jeigu tik aš susiruošdavau namo, ji važiuodavo su manimi. Adelės tėvas su savo pačia nesuko galvos, kad ji niekuomet negrįžta, jie nė nemanė pasidomėti, kur ji prapuolė. Jeigu Adelė jiems paskambindavo (tuo visuomet stebėdavausi), po skambučio būdavo kaip nesava. Kiekvienąkart verkdavo ir kone alpdavo, kiekvienąkart klausinėdavo, ką jai daryti, kaip pasikeisti, kad jie pamiltų ją nors truputėlį. Aš jai padėdavau atsigauti, įtikinėdavau, kad ji yra žavinga ir mylima, nes aš ją myliu, nes ja žavisi daugybė žmonių. Kad galbūt vieną dieną jis susiprotės. Pati tuo nė akimirką nebuvau patikėjusi, bet Adelė šitai norėjo girdėti, taigi aš jai ir sakiau, be to, skambėjo įtikimai.

Ponas Hamiltonas-Makensis nepasikeis niekada — aš žinojau. Ne tik todėl, kad buvau prisiklausiusi apie jo pagiežos gilybę. Mūsų pažinties pradžioje Adelė dažnai nusigerdavo ir atvirai išpažindavo, koks siaubingas buvo jos gyvenimas prieš atvykstant į Lidsą. Ji man pripasakojo apie savo tėvo polinkį imtis drausminimo priemonių. Apie laiką, praleistą ligoninėje sutraiškytomis rankomis, sulaužytomis kojomis, skilusiu žandikauliu — tai vis „bausmės“ padariniai. Kartą jis išmetė Adelę iš pirmo aukšto pro langą, stiklo šukelės jai susmigo į nugarą vos nekliudydamos inksto — stiklus teko išrankioti chirurgui. Kitąkart trenkė diržo sagtimi ir išnešė nemažą kairiosios šlaunies gabalą, todėl ji retai dėvi sijonus.

Stebėtina, apmaudu ir liūdna, kad niekas neįtarė, kas vyksta. Arba jeigu ir įtarė, žiūrėjo pro pirštus, nenorėdami kištis. Rodos, nė vienas nematė, kas dedasi už Hamiltono-Makensio namų durų. Ponas Hamiltonas-Makensis, gerbiamas, švarus ir tvarkingas baltaodžių vidurinės klasės atstovas, būdavo palaikomas, kai kitąkart nusiskųsdavo savo dukters nerangumu, jos išdykumu, kad toji įsiveldavo į muštynes, jos kvailumu, kad susidėdavo su nevalyvais berniukais.

Delei, kaip ir man, išsigelbėjimas buvo universitetas. Ji beviltiškai troško būti mylima savo tėvo, ir aš jai tegalėjau padėti vienu būdu — meluodama, kad jis šitai sugeba, ir sakydama, kad vienądien šitaip ir bus. Jai taip kalbėdama, nesvarbu, tikėjo ji manimi ar netikėjo, aš palaikiau viltį, o viltis padeda mums išgyventi — ir pati tai žinau.

Mūsų šeima nebuvo tobula, bet vis dėlto namiškiai pasirūpindavo, kad kas kelis mėnesius grįžčiau namo — net primygtinai to prašydavo; jie reguliariai man paskambindavo ir, kadangi Adelė buvo mano bičiulė, ją irgi priėmė į savo gretas. Adelė pas Matikas surado naują vietelę, kurią galėjo vadinti namais. Tai nebuvo jos tikrieji namai, tėvo meilės jie neatstojo, bet vis dėlto kiekvieną sykį, mums parvažiavus trečią nakties, mano mama puldavo taip tarškėti, kad prižadindavo visus namiškius, mano tėvas, pasirausęs piniginėje, Adelei kaskart ištraukdavo po dešimtinę, kad ji sau ką nors nusipirktų, o sesuo kiekvieną kartą su ja pasitardavo meilės klausimais. Taigi šiuose namuose buvo beveik taip gerai, kaip tikruosiuose. Ji jautėsi sava.

Aišku, mudvi galėjo išskirti tik vienas dalykas — vyras.

ketvirtas skyrius

Negali būti.

Aš lankausi Londone — mieste, iš kurio prieš dvejetą metų pabėgau. Ne šiaip sau Londone, o ypatingoje jo dalyje. Voterlu.

Vaikštinėjau po milžiniškos Voterlu stoties laukiamąją salę, su kiekvienu žingsniu blaškoma prisiminimų. Rodos, niekas nematė, kokia buvau susijaudinusi. Kaip lėtai pėdinau, norėdama sutikti jaunesnę Adelę ar bent jau pačią save. Pro šalį skubėjo į darbą ir atgal važinėjantys žmonės, iš garsiakalbių sklido pranešimai, skirti traukiniams, gyvenimas bėgo nekreipdamas dėmesio. Nekreipdamas dėmesio į faktą, kad būtent į šią vieteliūkštę po darbo atvažiuodavau susitikti su Adele šio to išmaukti, kai mudvi abi dar buvome vienišos. Kai jinai dar nebuvo pasiligojusi ir nusilpusi — žmogaus šešėlis, tysantis ligoninės lovoje. Netoli nuo šios vietos, už kampo, ji dirbo, aš atsibelsdavau metro iš savo darbovietės Oksfordo gatvėje, ir mes, išlenkusios po vieną kitą taurelę, galėdavome drauge grįžti namo.

Voterlu svarbus ir dėl kitos priežasties. Šioje vietoje aš sutikau jį. Viename iš vakarėlių, vykusių vos per žingsnį nuo čia. Jį — vyrą, kuris perskyrė mudvi su Adele.

Nesakyčiau, kad jis buvo šiaip vyras. Jis buvo Neitas Terneris, manasis jaunikis.

Įžengęs į mano gyvenimą vieną šaltą balandžio vakarą, Neitas pareiškė, kad išeiti nebenori. Aš pasiūliau jam šitai pasakyti moteriai, kuri galėtų juo patikėti. „Ketinu tave užkariauti“, — rimtai pareiškė jis. „Tai nepavyko net geresniems už tave“, — taip pat rimtai atkirtau.

Po aštuoniolikos mėnesių mudu nusprendėme tuoktis. O paskui trejus metus datą vis nukeldavome kitiems metams. Mūsų santykiai nebuvo tobuli, greičiau mes vienas kitą puikiai supratome. Jis su daug kuo taikstėsi, turėjo apsiprasti su mano silpnybėmis.

Mano „silpnybių“ iškart nepastebėsi. Tuo metu, kai sutikau Neitą, išvaizda rūpesčių man jau nebekėlė, ištisi metai, kai buvau vadinama stora ir negražia, tik pastūmėjo mane sėkmės link. Deja, niekas, išskyrus gal tik Adelę, nenumanė, kad nors aš gražiai atrodau, nors pasitikiu savimi, turiu svarbų darbą ir sugebu sugulti su patraukliais vyrais, mano krūtinėje daužosi įbaugintos mergaitės širdis.

Nuo išorinio pasaulio, kuriam priklausė ir Adelė, slapsčiausi įgavusi apgaulingą pavidalą — neprieinamos, išpuoselėtos moters įvaizdį, ir skrupulingai tą pavidalą saugojau. Žmonės iš tikrųjų mane laikė šaltakrauje ir išdidžia, pasitikinčia savimi ir talentinga. Neitas mane permatė. Beregint nustatė, kas mane labiausiai baugina. Kokia mano pati didžiausia baimė? Žmonės.

Tai prasidėjo dar prieš patyčias mokykloje. Nujaučiau, kas skatino iš manęs tyčiotis — tie, kurie mane terorizuodavo, matė, kad man kažkas negerai, kad aš nepritampu, kad per kiekvieną pašnekesį mane persekioja baimė, jog jie atskleis, kad nesu tokia kaip kiti žmonės, ir už to užsikabins.

Atrodo, aš neturėjau to, kas mus sieja, kas daro mus žmonėmis. Stengiausi užmegzti tuos ryšius, palaikyti santykius, kad ir platoniškus. Augau didžiulėje šeimoje, buvau prisirišusi prie savo artimųjų, bet nežinia kodėl neišmaniau, kaip elgtis tam tikrose situacijose. Taip bijodavau nepataikyti, pasakyti ką nors netinkama, sukelti rūstybę, kad bendravimas tapdavo siaubingu išbandymu. Tai todėl ir tapau tokia pažiūrėti nedraugiška, kritiška, o vėlesniais metais — kietasprande kale. Nepasakyčiau, kad būčiau nenorėjusi palaikyti santykių — aš tiesiog nežinojau kaip.

Tuomet sutikau Adelę ir supratau, kad bendrauti galiu. Pradėjau tikėti, kad nesu nenormali. Beviltiška. Santykius užmegzti galiu.

Su Neitu buvau pažįstama tik keletą savaičių, kai jis prisipažino žinąs manąją paslaptį. Mudu nuėjome į vieną iš jo bendradarbių surengtų pobūvių, ir vos tik įžengusi vidun aš supratau, kad čia nepritapsiu. Nebuvau išsipusčiusi taip klasiškai, kaip kitos moterys, nespindėjau tuo nerūpestingumu ir nedirbau žiniasklaidos srityje. Bandžiau maloniai bendrauti, bet su kiekvienu žodžiu vis labiau įsitikindavau, kaip nuo visų skiriuosi, kaip tame pobūvyje nepritampu. Kai po trijų kankinančių valandų Neitas pasiteiravo „Gal eisime?“, jam dar tebetariant „gal“ aš jau stovėjau už durų ir mojau taksi. Vėliau, glaustydamasis kaip kačiukas apie savo šeimininko kojas, jis sumurkavo: „Bijaisi žmonių, ką? Tai todėl esi tokia šalta. Šįvakar stebėjau tave — bandei kalbėtis, bendrauti su žmonėmis, bet tavo akyse buvo tiek baimės.“

Kartais pagalvoju, kad žmonės permato, jog esu nenormali, jog iš manęs nieko nėra. Be darbo, drabužių ir makiažo, daugiau nieko nėra įdomaus. Kartais pagalvoju, kad tesu tik tas kiaukutas, ir niekaip nesuvokiu, kodėl žmonėms patinku. Kai būnu su pašaliniais, jie man tai primena. Kad esu netvirta. Žinoma, jam to nepasakiau. O jeigu ir būčiau išsitarusi — argi atsitiktinis pažįstamas norėtų šitai girdėti?

Man patylėjus, jis pridūrė: „Neturėtum bijoti. Aš visuomet tavimi rūpinsiuosi. Mano nuomone, esi kerinti. Man esi viskas, mažyte.“ Šitai mane taip nuliūdino, kad apsivilkau ir iškurnėjau namo.

Regis, Neitui visai nerūpėjo, kad aš nebuvau stipri, nepriklausoma ir talentinga visu šimtu procentų, kad jis buvo su būtybe, kuri galėjo tapti reikalinga globos ir priklausoma. Jis priėmė mane tokią, kokia buvau, mylėjo visokią — gražią ir bjaurią. Kentė visus mano išpuolius, ir ne tik.

Vis dėlto tai nebuvo vienpusiška. Man irgi teko su daug kuo taikstytis. Kai mudu susitikome, jis atrodė ramus ir be galo pasitikintis savimi, bet buvo tikras nervų raizginys — tai pastebėjau iš karto, vos nusprendusi su juo prasidėti. Tarp mūsų buvo pusiausvyra — tarp Neito ir manęs. Visiška meilės, atvirumo ir pasitikėjimo simetrija. Būnant su juo, kaip prisipažinau Adelei maždaug po šešių mėnesių, „įžadai“ ir „amžinai“ nebuvo tik sąvokos — tai buvo tikrovė.

Šeštadienio vakaras.

Tas šeštadienio vakaras buvo prieš dvejetą metų. Mudvi su Dele užmigdėme Tiganą, ketindamos šį tą suplanuoti vestuvėms, nes iki „iškilmingosios dienos“ buvo likę tik du mėnesiai, bet užsiplepėjome; abi buvome apkvaišusios nuo keturių butelių vyno, prie kurio turėjome pakuotę dešrelių. Delė tysojo ant rudos dirbtinės odos sofos atsisegusi tamsiai žalių kelnių sagas, nušveitusi ant grindų liemenėlę ir išsitraukusi marškinius. Jos pilvas atrodė per daug jau riebus, juolab kad gimdė prieš trejetą metų. Ant kremo baltumo odos buvo išryškėjusios strijos, bet visa kita lyg ir grįžo į savo vietas — pradurtoje bamboje ji net buvo įsivėrusi baltojo aukso strypelį.

Aš sėdėjau ant kitos sofos. Irgi buvau atsisegusi viršutines džinsų sagas ir nusimetusi liemenėlę, bet mano ne tokį apvalų pilvą ir strijų išraižytas liulančias krūtis dengė balti trikotažiniai marškinėliai, kuriuos buvau pasiskolinusi iš Delės. Prireikė juos pasiskolinti, nes maudydama Tiganą permirkau, taigi mano palaidinukė ir liemenėlė buvo džiovinamos.

Užuot kūrusios puotos planus, mudvi aptarinėjome Delės pasimatymus. Žinojau, kad Neitas pasius, kai namo grįšiu nesudariusi brėžinio, kur kas sėdės (kai jis pradėdavo apie tai kalbą, aš papūsdavau lūpas ir pasipiktinusi atšaudavau: „Dėl manęs nesuk sau galvos — tikrai būsiu apsirikusi, manydama, kad aš irgi tekėsiu“), bet Delės pasimatymai buvo svarbu. Ji neseniai buvo susipažinusi su vienu vyriškiu ir pradėjusi pasimatymų ciklą. Norėjo nupasakoti kiekvieną pirmojo pokalbio smulkmeną, kiekvieną niuansą, paskui eilėje laukė antrojo susitikimo džiaugsmai. Tada pereita prie dienų, atvedusių į sekso pasimatymą. Paskui ir vėl džiūgavo, kad sulaukta ketvirtojo susitikimo. Netrukus aplankė nusivylimas, kad jie kits kitam neskambina, ir jį lydinti savigrauža bei bandymas išsiaiškinti, kas padaryta ne taip. Delė su šituo naujuoju vyriškiu buvo pasimatyti ir šeštąjį kartą, ir susidomėjimas dar nebuvo atslūgęs.

— Jis tai daro klubais ir... Vaje, — atskleidė tiesą Adelė, — man kiekvieną kartą apsvaigsta galva.

Tas vyriškis, kuris žinojo, kaip kiekvienąkart ją apsvaiginti, nenutuokė, kad ji turi vaiką. Jeigu jis sulauks ir penkiolikto pasimatymo, Adelė tai pasakys, bet, atrodo, vaikinui nebus leista taip toli eiti. Adelei jis patiko, bet nebuvo Vienintelis. Nebuvo net iš tų, kurie galėtų šalia jos ilgiau užsibūti, taigi ji nesiruošė liūdinti Tiganos supažindindama su vyriškiu, kuris galiausiai iš jos gyvenimo dings. Delė Tiganą akylai saugojo. Jos dukters gyvenime nusivylimų turėjo būti kaip galima mažiau, tad Delė neketino bet ko vilkti į dienos šviesą. Jau veikiau ji visą gyvenimą bus vieniša, nei supažindins Tiganą su asmeniu, kuris tik neilgam. O jeigu jau pasakai, kad turi dukterį, samprotavo ji, iškart reikia su ja supažindinti.

— Neitas tai daro burna, — atskleidžiau paslaptį aš. — Iš pradžių palengva laižo mano šlaunų vidines puses, o tada burna... Tai... — Aš nusiviepiau ir atsidusau. — Nuostabu. — Retai kada aptarinėdavau savo intymaus gyvenimo detales, net su Adele, bet tąkart per gana trumpą laiką buvau ištuštinusi porą butelių vyno — tą akimirką jai galėjau papasakoti viską. — Tai... Man nugara eina pagaugais vien apie tai pagalvojus.

— Hmmm, aš žinau, — patvirtino Delė.

Tada nuščiuvo. Kai jai iš burnos išsprūdo tie trys žodeliai, nuščiuvo visa aplinkui.

Mano širdis nustojo plakusi, suspaudė krūtinę. Atrodė, laikas sustojo.

Delės akys šaudė po kambarį, ties manimi — du plieno melsvumo skrituliai, dabar perkreipti siaubo. Atsidusau, bet mano raumenys nesujudėjo. Giliai įkvėpiau. „Ne, aš klystu, — pasakiau sau, — tikriausiai aš klystu. Bet juk girdėjau. Girdėjau, kaip ji suasmenavo: „Aš žinau.“ Pasakė, tarsi pati būtų bandžiusi. Ji tai žino. Ji tai patyrė. Su Neitu. Ji tai patyrė su Neitu. Jis liežuviu laižė jai šlaunis. Jo lūpos...“

Aš atsilošiau, pastačiau kojas ant grindų, ketindama stotis, tada vėl atsidusau. Ilgas, sulaikytas atodūsis. Įkvėpiau. Giliai, palengva.

— Kada? — iškošiau pro šnerves.

Delė neatsakė, ir tą akimirką aš pagalvojau, kad ji bandys šitai paneigti, bandys išsisukinėti. Tačiau ji tik sumirkčiojo, nugurkė seiles, o tada atsisuko.

— Seniai, — suvebleno, nenuleisdama nuo manęs akių. — Labai, labai seniai. Baisiai seniai.

Man vėl užgniaužė krūtinę, aš kvėptelėjau, kad išsijudinčiau, bet kūnas nesukrutėjo. Jis buvo sustingęs. Negalėjau nei įkvėpti, nei iškvėpti, baisiai skaudėjo.

— Kiek kartų?

— Vieną. Tik vieną kartą.

Man akyse susitvenkė ašaros, žandai išsipūtė kaip kieti kamuoliai. Lyg ir neverkšlenau, bet sudrėkusios akys ir skausmas skruostuose rodė, kad netrukus pratrūksiu raudoti.

Delė atsilošė, laibais piršteliais perbraukė plaukus, delnais patrynė drėgnas akis.

— Tik vieną kartą, — pakartojo ji.

Vieną. Tik vieną. Žodžiai neturėjo jokios prasmės. Argi vienas kartas geriau negu du? Arba penkiasdešimt? Jie tai padarė. Negi vienas kartas — mažesnė blogybė? Nors aš ir mirksėjau, akis vis tiek temdė ašaros.

„Kodėl?“ — paklausiau jos be žodžių.

Delė sėdėjo ant sofos pasvirusi į priekį, prasegiotomis kelnėmis, alkūnes atrėmusi į kelius, rankomis susiėmusi galvą, žvilgsnį sutelkusi į laminuotas grindis.

„Kodėl?“ — vėl paklausiau mintyse.

Ji tebespoksojo į dirbtines grindų lentas — buvo aišku, kad negirdėjo telepatinių mano klausimų. Klūpčiojo savo mintyse ir savo pasaulyje. Pasaulyje, kurį ką tik atvėrė. Nepaliovė spoksojusi į grindis. Paskui pakėlė akis, nužvelgė Tiganos nuotrauką, stovinčią ant televizoriaus, tada žvilgsnį vėl subedė į grindis.

Tas nevalingas mažytis judesys viską išdavė. „Ne“, — žioptelėjau, ne tiek jai, kiek sau. Pabandžiau save įtikinti, kad tai juokinga, kad mano širdis keletą kartų suspurdėjo dėl nieko.

Delė, išgirdusi mano žioptelėjimą, pasuko į mane galvą. Aš šaudžiau akimis nuo jos prie Tiganos nuotraukoje. Mūsų akys susidūrė, ir ji visa perbalo.

Aš papurčiau galvą, kad iškratyčiau šitą mintį, kad nuvyčiau šalin galvoje kilusį vaizdinį. Mano akys vėl nukrypo į paveikslėlį. Iš tos nuotaikingos momentinės nuotraukos žvelgė nebylus išdavikas — Tiganos nosis. Ji buvo Neito duktė.

Visa atsistojo į savo vietas, tarsi sudėliojus paskutines dėlionės skiautes. Tų skiautelių, aišku, būta šalia, tik aš jų nebuvau pastebėjusi. Nebuvo matyti didžiojo paveikslo, kol nesudėliotos visos jo dalys. Dabar jau žinojau, kodėl Tigana man atrodė tokia pažįstama. Ne todėl, kad buvo motinos kopija (dauguma bruožų buvo iš jos), bet todėl, kad turėjo tokią pat nuožulnią nosį kaip ir jos tėvas, tokias pat didžiules akis, pašaipiai iškreiptas lūpas. Aišku, tuos bruožus mačiau, tik mintyse jų nesusiedavau.

Kai Adelė suprato, kad laukiasi, paklausiau, kas vaiko tėvas. Proverksmiais ji man papasakojo, kad tai būta atsitiktinumo, kad jo nėra šalia, kad jis — vedęs vyras, iš jos darbo.

— Šunsnukis, — sušnypščiau.

— Ne, — paneigė ji. — Jis nepagalvojo, kad taip atsitiks. Aš irgi nepagalvojau, tai tebūta atsitiktinumo. Nėra ko kaltinti.

Man galvoje šmėkštelėjo visi mūsų pokalbiai apie jos kūdikio tėvą: Adelė visuomet sakydavo, kad jis jos negebėjo mylėti, ką jau kalbėti apie vaiką; ji kartodavo ir tai, kad suklydo — nors tai geriausia, kas jai galėjo nutikti, bet vis dėlto buvo suklysta; valandų valandomis aiškindavo, kad jai nereikalingas toks vaiko tėvas, kuris sugriauna gyvenimą. Juk šalia buvau aš, tėvo pakaitas. Lankiau gimdymo kursus, sėdėjau per gimdymą, kone alpdama nuo matomo reginio, pagelbėdavau kaip tik galėdama — ir be perstojo raginau ją pranešti, kad jis yra tėtušis, nes tai žinoti jis turįs moralinę teisę, net jeigu ji ir nenori nieko girdėti, tokią teisę jis turi. Jam turėjo būti nuimtas skalpas, kad atsižadėjo jos ir kūdikio. Be to, ne kartą jai esu užsiminusi, kad tėvu gali susidomėti Tigana. „Ką tu jai tada pasakysi? Kad nenorėjai, jog jis žinotų, kad yra tėvas, todėl ji ir negali turėti tėvelio?“

Adelė atšaudavo: „Pasirūpinsiu tuo, kai ateis laikas.“

Dabar jis atėjo.

Buvau visiška idiote. Didžiulė, apskrita idiote — skaičiau jai moralus, verčiau prisipažinti, kad ji pastojo nuo mano gyvenimo meilės.

Aš jau kabarosiuosi nuo sofos, bet tik pakilsiu ant kojų — dilgt deginantis skausmas pilve ir aš susiriečiau. Vis dar negalėjau atsigauti po šoko. Gavus šitokį smūgį, mano veidas ištįso.

Neitas turi vaiką. Neitas yra mano geriausios draugės vaiko tėtušis.

Pradėjau rankiotis daiktus: drėgną liemenėlę, kurią buvau nusisegusi, diržą, kurį buvau nusijuosusi, nes veržė pilvą, užrašų sąsiuvinį, kurį įsimečiau numačiusi, kad planuosime puotą, stalų išdėstymo planą, spalvotus rašiklius. Grabaliojau juos, grūdau į krepšį, ranka vis perbraukdama per juodus plaukus, kad juos suglostyčiau. Kojines buvau nutėškusi ant grindų prie kitos sofos, bet prie jos artintis neketinau, taigi basnirčiomis įsispyriau į sportukus.

Virpančiomis rankomis ant trikotažinių marškinėlių užsitempiau dar šlapią palaidinukę. Tada prisiminiau, kad tie marškinėliai jos. Mano draugės — melagės ir apgavikės. Išsinėriau iš palaidinės, nusiplėšiau marškinėlius ir sviedžiau juos ant grindų, šlapią palaidinukę užsimaukšlinau ant nuogų krūtų.

— Keme, pasikalbėkime apie tai, — maldavo ji. — Prašau, Keme, pasikalbėkime.

Tos maldos klausiau abejingai. Įskaudinta nebūdavau gera pašnekovė. Nekreipiau į ją dėmesio ir ketinau pasišalinti. Be to, apie ką čia kalbėtis? Koks puikus mano sužadėtinis lovoje? Kiek balų iš dešimties jam duotume? Paklausti, ar jis žino, kad Tigana yra jo duktė, ir ar jis dar mane ves? Padaręs tokį baisingą dalyką, Neitas ketina po dviejų mėnesių man tarti „taip“. Po aštuonių savaičių — PO AŠTUONIŲ SAVAIČIŲ — jis žada atsistoti visų mūsų pažįstamų akivaizdoje ir pareikšti, kad mane myli, kad yra pasirengęs išsižadėti visų kitų. O gal nepasirengęs? Jeigu pirma nebuvo išsižadėjęs, tai kodėl turėtų išsižadėti ateityje?

— Apie Tiganą jis nežino, — pranešė Delė. Pasakė garsiai, aiškiai, ryžtingai. Ji nemelavo. Tiganos ji nenorėjo niekur painioti. Juolab į šį reikalą. — Nenorėčiau, kad sužinotų, — tęsė ji. — Nenoriu skaudinti Tiganos. Kad ir ką toliau darytum, Tiganai negriauk gyvenimo. Ji nekalta.

Panūdau ją iškoneveikti. Trenkti per veidą ir nurauti plaukus. Bet užvis geriausia buvo išeiti.

Ir niekuomet nebegrįžti.

penktas skyrius

— Atvykau aplankyti Tigos, — tariau moteriškei, atvėrusiai namų su penkiais atskirais miegamaisiais duris — iki jų nuo Gilfordo centro buvo penkiolika minučių kelio važiuojant taksi.

Ji abejingai dėbtelėjo ir tada aš susigriebiau, kad esu vienintelis žmogus žemėje, kuris Tiganą vadindavo Tiga.

— Norėjau pasakyti — atvykau aplankyti Tiganos.

Miurielės akyse įsižiebė atpažinimo žiburėliai. Ji buvo Delės pamotė. Nedidukė, gležna moterytė — stipriau trinktelėk, ir perskils per pusę. Žylantys jos plaukai buvo susukti didžiuliais suktukais ir pripurkšti plaukų lako, taigi atrodė kone madingai. Kai ją mačiau pirmą sykį, vilkėjo uniformine apranga: kažkoks tvido sijonas, nerta palaidinė ir perlų vėrinys. Nenuvylė ir šįkart — net per šitokią kaitrą, vidury vasaros, buvo užsitraukusi pilką megztinį ir nertą palaidinukę, segėjo rudos spalvos tvido sijoną, o ant susiraukšlėjusios pakaklės gulėjo kreminio atspalvio perlai. Iš pažiūros atrodė santūri, normali, net romi. Tačiau iš tikrųjų tos moters gyslomis tekėjo paties velnio kraujas.

Delė man parodė, ką sugeba ta moteriškė. Pati mačiau jai ant šlaunų žiojinčius sidabrinius randus, kuriuos gesindama cigaretes buvo išdeginusi jos pamotė. Mažąjį kairės rankos pirštą, kuris taip ir nebeišsitiesino, kai toji moteris jį išnarino. Žymę kaktoje, kur prasideda plaukų linija, — ji liko nuo tada, kai Miurielė kaukštelėjo jai stikline.

— Esu Kemrina. Prisimenate Tiganos krikštamotę? — paklausiau nutaisiusi meilikaujamą balsą, kad nuslėpčiau neapykantą. — Liusindos Džeinės bičiulę?

Delė, tik įstojusi į koledžą, vietoj Liusindos Džeinės pasivadino viduriniu savo vardu — Adele. Koledžą baigusi, pavardę pasikeitė į Brenon — motinos mergautinę. Žmonėms, su kuriais susipažino po Lidso, buvo Adelė Brenon. Kai ji pagaliau oficialiai pasikeitė pavardę, mes surengėme didelę šventę. Tėvas ją ir toliau vadindavo Liusinda Džeine ir jai nė į galvą nešaudavo jo taisyti.

Miurielės akyse sušvytravo dar daugiau atpažinimo ženklų, nors iš tikrųjų dabar jų jau turėjo būti begalė — juk buvau vienintelė per visus tuos metus jos regėta Delės bičiulė. Delė tikrai nesitempdavo į savo šeimos prieglobstį pirmų pasitaikiusių, aš buvau vienintelis asmuo, kurį ji parsivežė namo.

— Taip, prisimenu, kas tu tokia.

Miurielės balsas sugargaliavo. Cheresas, vynas ar džinas su toniku — su kuo ji šiandien linksminosi? Vis su tais pačiais draugužiais, nuolatiniais kompanionais, kaip ir prieš daugelį metų? Aišku, nepasikeitė niekas.

— Tai ar galiu pamatyti Tiganą? — paklausiau, kai paaiškėjo, kad ji nė nemano dar ką nors man pasakyti.

— Ji šiuo metu nepasiekiama, — atšovė Miurielė.

— Jos nėra?

— Ne. Ji nepriiminėja lankytojų.

— Penkiametė nepriiminėja lankytojų? — nusistebėjau, pyktelėjusi ir tuo nepatikėjusi. — Na, neįsivaizduoju jos sakant: „Jei kas pasirodytų, pasakyk, kad eitų šalin.“

Miurielė suraukė nosį, lyg aš būčiau koks smirdintis pasibjaurėtinas daiktas, ant kurio ji bus užmynusi.

— Panelė yra nubausta, — pasakė niekinamai, — jeigu tau rūpi.

— Man rūpi. — Kuo rūpestingiausiai moduliavau kiekvieną žodelį, kad tik nepratrūkčiau. — Aš esu jos krikštamotė. Esu paprašyta ją pagloboti, jeigu kas nors nutiktų jos motinai.

— Galėsi paskambinti, nes, kaip jau paaiškinau, ji yra nubausta.

Moteris susiruošė užtrenkti duris, ir tada mano išorinė ramybė baigėsi — prasiveržė visas viduje kunkuliuojantis pyktis, neapykanta, tūžmastis. Visa įsitempusi, puoliau į priekį, sugriebiau ranka mėlynąsias duris ir sukliudžiau jas uždaryti.

— Kuo jinai prasikalto? — užrikau.

Man puolus pirmyn, Miurielė atšoko, grįžtelėjo atgal.

— Kuo jinai prasikalto? — piktai suurzgiau.

Miurielė nieko nesakė.

— Norėčiau ją pamatyti.

— Jai neleidžiama su niekuo matytis.

— Neišeisiu, kol jos nepamatysiu.

Ji pritildė balsą.

— Negaliu tavęs įsileisti. Nenumanai, ką man padarys Ronaldas, jeigu leisiu tau su ja pasimatyti.

— Tai tu nenumanai, ką tau padarysiu, jeigu neįleisi, — susakiau tokiu tonu, kuris net mane pačią baugino ir šiurpino.

Tokią sceną tikrai buvau mačiusi filme, bet ir patys žodžiai veržte veržėsi man iš gerklės.

Miurielės krauju pasruvusios akys vis dar kibirkščiavo nuodais, bet iš jų sklido ir baimė. Žinojau, ką ji geba, bet ji nenutuokė, ką gebu aš, kai kalbama apie beginklį vaikelį. Teisybę pasakius, nieko tokio padariusi dar nebuvau. Per trisdešimt dvejus metus iš pykčio dar niekam nebuvau trinktelėjusi, bet tai nereiškė, kad netrinktelėsiu, jeigu prireiks.

Miurielės akys dar labiau kibirkščiavo nuodais, ir mano veidas rūstėjo. Ji tikrai nenutuokė, kaip aš įnirtau. Per dieną buvau sukorusi du šimtus mylių, pamačiusi savąją draugę, kuri atsidūrė prie mirties slenksčio, o nūnai vėl stoviu čia, kur Delė tiek prisikentėjo... Visa tai gerokai subjaurojo man nuotaiką.

Miurielė pakluso — pasitraukė nuo durų, pasisuko ir, linktelėjusi galva į plačius laiptus, gana garsiai suburbuliavo:

— Nelabai mums čia jos reikia.

Aš giliai ir tyliai atsidusau iš palengvėjimo — gal iš tikrųjų man ją parodys? Bet geriau per anksti nenusiraminti.

Nuo to laiko, kai prieš aštuonerius metus čia lankiausi, namai nelabai ir pasikeitė. Mudvi su Dele čia buvome užlėkusios pasiimti likusių drabužių ir knygų, bet tai tebūta tik preteksto. Juk ji be šitų daiktų išgyveno metų metus, kam jų tada žūtbūt prireikė? Spėju, kad Delė buvo grįžusi susitaikyti su savo tėvu, paskutinįkart ištiesti jam ranką. Jis buvo perdėtai mandagus, nes Delė atsivežė viešnią, bet ir nepaprastai atsainus. Šitai mane labiausiai sukrėtė (kai tik likau viena, bemat puoliau skambinti savo tėvams). Kai susėdome ant užpakalinės taksi sėdynės, Delei nereikėjo sakyti, kad ji čionai niekuomet daugiau nebegrįš — aš tai žinojau. Ji padarė, ką galėjo, kad išlaikytų ryšį su šeima, bet dabar jau tikrai turėjo ją palikti.

Nuo anos dienos namuose niekas nebuvo pasikeitę: ant grindų ištiestas tas pats kreminio atspalvio kilimas, sienos tebebuvo išdažytos magnolijos spalvos dažais, ant tų sienų kabojo tie patys niūrūs kaimo vaizdeliai. Vienintelis pasikeitimas buvo namų atmosfera — juose įsivyravo sąstingis. Namai aptriušo, tapo nuobodūs, apmirę.

Miurielė sustojo priešais baltas duris. Ji ištiesė ranką link spynoje kyšančio rakto. Suspaudė jį pageltusioje, dėmėtoje rankoje, tada pasuko. Jie užrakino Tiganą? JĄ UŽRAKINO? Kur, jų manymu, išėjęs iš kambario, spruktų vaikas, dar nepasiekiantis durų rankenos?

Tiganos kambarys buvo dukart didesnis nei mano svetainė. Jo sienos irgi buvo magnolijos atspalvio, bet kilimas čia buvo ryškiai mėlynas. Palei dvi sienas stovėjo baltos knygų spintos, kiekvienoje lentynoje kūpsojo krūvos lėlių, spalvotų kubelių, minkštų žaisliukų, meškučių ir knygų. Nepasakytum, kad kas prie jų būtų lietęsis ar su jais žaidęs; jie tebuvo tik puošmenos, švarūs, nepalytėti vaikystės reliktai. Prie didelio lango, pro kurį matėsi sodo platybės, stovėjo tvarkingai paklota viengulė lova.

Kad ir prikaišiotas šviesiaspalvių vaikiškų daikčiukų, kambarys atrodė šaltas ir nejaukus. Jo viduryje stovėjo mažytis raudonas plastikinis stalelis ir geltona plastikinė kėdė, o prie stalelio sėdėjo Tigana.

Net iš tolo mačiau, kad jai negerai. Ant kėdutės Tigana sėdėjo nekrusteldama, mažytis kūnelis buvo pastiręs iš baimės. Aplink veidą styrojo išblukę nešvarių, neplautų plaukų gniutulai, rožinis jos drabužėlis buvo purvinas ir suglamžytas. Akis ji buvo susmeigusi į priešais stovinčią lėkštę su valgiais.

Kažkur ties juosmeniu mane nudiegė. Kai paskutinį kartą mačiausi su Tigana, ji, žvelgdama į mane didžiulėmis kerinčiomis akimis, klausėsi mano skaitomos pasakos. Tigana buvo vietoje nenustygstantis, nepasodinamas ir nepaguldomas vaikas. Jos buvo pilna visur. Ji nepailsdama bėgiodavo, žaisdavo, vartydavo knygeles, juokdavosi arba kabėdavo kam nors ant kaklo.

— Tiga, — sušnibždėjau. Iš lėto žengiau kambariu jos linkui. — Tiga, aš — tavo tetulė Kemrina, ar mane meni?

Pritūpiau šalia ir žiūrėjau į ją laukdama atsakymo.

Praėjus kelioms sekundėms, ji linktelėjo. Linktelėjo, bet akis tebelaikė susmeigusi priešais save, į lėkštę. Lėkštėje gulėjo virtos pajuodusios bulvės, susiraukšlėję sausi žirniai ir sudžiūvęs kiaulienos pjausnys, apėjęs balkšvomis apnašomis. Gendančio maisto smarvė užgavo man uoslę, ir aš atšlijusi žagtelėjau.

— Tai ar prisimeni tetulę Kemriną? — suvapsėjau, užspaudusi šleikštulį gerklėje.

Tigana ir vėl linktelėjo.

— Puiku. Ar mamytė tau sakė, kad gali paviešėti pas tetulę Kemriną?

Tigana linktelėjo.

— Ką apie tai manai?

Ji gūžtelėjo petukais. Tada išleido silpną, kimų balselį:

— Nežinau.

Aš jau tiesiau ranką norėdama nubraukti neplautų plaukų sruogą ir užkišti ją už dešinės ausies — tada galėčiau matyti jos veidą, bet man dar nespėjus prisiliesti Tigana atšoko atatupsta, mostaguodama rankomis, tarsi gindamasi nuo išpuolio.

Aš irgi atšlijau, širdis suspurdėjo iš baimės ir siaubo. Ji pagalvojo, kad galiu jai suduoti. Ši trapi mažytė būtybė pamanė, kad galiu ją nuskriausti. Žiūrėjau į ją ir jutau, kaip širdies dūžiai stiprėja. Žvilgsnis nukrypo į jos dešinę ranką — ištinusiame delne žiojėjo trys randai. Dešinys riešas mirguliavo mėlynomis, juodomis ir violetinėmis mėlynėmis — jos atrodė lyg kokie antspaudai, tarsi kas būtų laikęs ištiestus jos delnus, kol juos vanojo lazda.

Tų trijų randų, paženklinusių mažą kūnelį, jau buvo per daug. Aš sušnypščiau. Mažai betrūko, kad būčiau prapliupusi šaukti, trankytis ir svaidyti baldus. Aš įsiutau. Įnirtau, visiškai perpykau. Mano kantrybė išseko. Sukilo visi kiti ramiai tūnoję jausmai. Bet visus jausmus, kurie paprastai apimdavo man supykus, — nuoskaudą, sielvartą, pasipiktinimą, skausmą, sukrėtimą, užgožė įniršis. Jis sruvo manimi ir stelbė visa kita.

Staiga susivokiau, ką reikia daryti.

Šokau ant kojų — aš išvaduosiu Tiganą iš josios vergijos. Dideliais žingsniais nužirgliojau per kambarį prie baltos spintos ir šalimais stovinčios baltos komodos. Ištraukiau viršutinį komodos stalčių, pasirausiau. Jis buvo prigrūstas dailiai sulankstytų drabužių. Pasičiupau pilną jų glėbį, užtrenkiau stalčių, ištraukiau kitą, vėl pasičiupau glėbį drabužių. Ištraukiau trečią stalčių, pasigriebiau kelnių ir palaidinių.

— Ką darai? — suspigo Miurielė.

Aš nekreipiau į ją dėmesio. Mano rankos buvo pilnos šviesių spalvų rūbų. Nubėgau prie savo kelionmaišio, trūktelėjau užtrauktuką ir sukišau viską vidun.

— Tu negali šito daryti! — sukliko Miurielė, kai atplėšiau spintos duris.

— Norėtum, — užrikau aš, pasičiupusi porą paltų ir keletą batų, — aš jau darau.

— Iškviesiu policiją, — pagąsdino ji.

Pasukusi galvą, į ją pašnairavau.

— Prašom. Tik norėčiau pasiklausyti, kaip jai pasiaiškinsi, kodėl Tigana ištisas dienas neprausiama, kodėl ji sėdi prie pašvinkusio maisto ir iš kur gumbai ant jos rankų. Nagi, laikykis, aš pati iškviesiu policiją. — Nusviedžiau Tiganos drabužius tiesiai prie savo kelionmaišio, pasirausiau palto kišenėje ir išsitraukiau mobilųjį telefoną. — Koks numeris? Ak taip, devyni, devyni, devyni. — Taukšėjau telefono mygtukais. — Tu nuspausi „skambinti“ ar man pačiai tai padaryti?

— Imkis ją sau, bus smagu pažiūrėti, kaip pargabensi atgal, — sušnypštė Miurielė, o tada pasisuko ant kulno ir išrūko iš kambario, sutrinksėdama paskui save durimis.

Kai durys užsitrenkė, truputį palaukiau — jeigu jas užrakins, man teks kviesti policiją, kad mus iš čia išvaduotų, bet ne, duris ji tik užtrenkė. Atsisukau į Tiganą. Užverktą veidelį su nuožulnia nosimi ir patempta lūpa ji buvo pakėlusi aukštyn, į mane. Jos paraudusios mėlynos akys į mane žiūrėjo lyg į kokią pamišėlę.

Priėjau prie jos, pritūpiau. Nenorėjau vėl gąsdinti.

— Ar turi mylimiausią žaisliuką? — paklausiau.

Ji nepatikliai linktelėjo.

— Puiku, eik, atsinešk jį ir dar kokį nors mėgstamą daiktą.

Jos akys išsprogo.

— Mes iš čia spruksime, — paaiškinau. — Tu važiuosi gyventi su tetule Kemriną.

Nors mintis ištrūkti iš čia Tiganą aiškiai pagavo, ji nebuvo paika ir toliau nepatikliai mane nužiūrinėjo. Mes tam nebeturėjome laiko. Kiek žinojau, Miurielė dabar turėtų pakviesti savo vyrą. Jis netrukus ateis. Čia jo namas, jo valdos, taigi jis turi tam tikrų pranašumų. Be to, negalėjau būti užtikrinta, kad jis nesiims smurto.

— Sprunkam, Tigana, čiupk savo mantą, rytoj aplankysime tavo mamytę.

— Mamytę? — Pilkas jos veidelis nugiedrėjo. — Mamytę?

— Taip, mamytę...

Kai ji stūmė savo kėdutę ir stojosi, kilimas ilgais šeriais net nesušnarėjo. Ji nuėjo prie lovos, priklaupė ant grindų ir iš palovio išsitraukė margaspalvę kuprinę. Tą kuprinaitę ištiesė man. Aš jai nusišypsojau ir ji man šyptelėjo. Mes su šita mergaičiuke pagaliau būsime susigiedojusios.

Laikas skubėjo. Nežinia, kiek jo prabėgo, bet galiausiai stovėjau nepažįstamo miesto gatvės kampe, rankose laikydama vaiką ir pustuzinį nešulių — įskaitant savo kelionmaišį, jos kuprinėlę ir keturis ryšulius. Nesusivokiau, kur aš, ne — mes toliau eisime. Neturėjau nė vieno taksi numerio, nežinojau, kur artimiausia autobusų stotelė.

— Ar žinai, kokia šiandien diena? — paklausiau Tiganos.

Ji pažvelgė man į akis, tarsi niekas, kad ir ką sakyčiau, jos nenustebintų, tada papurtė galvelę.

— Šiandien mano gimtadienis.

Vis dar. Nors atrodė, kad rytas buvo išaušęs prieš tūkstančius metų, šiandien vis dar buvo mano gimimo diena.

Ji linktelėjo ir man pasiuntė mažytę, sutrikusią šypseną.

— Sveikinu, — sukuždėjo ir pavargusią savo galvelę nusvarino man ant peties.

— Ačiū, — padėkojau.

Šiandien dar ir toji diena, kai aš turėčiau būti suimta už vaiko pagrobimą.

šeštas skyrius

Šviesa, tokios spalvos kaip dukart panaudotas vonios vanduo, sunkėsi pro gelsvas užuolaidas mėgindama apšviesti mano viešbučio kambarį.

Kava, kurią laikiau rankose, atvėso ir virto šaltomis juodomis drumzlėmis, kūnas, porą valandų pasėdėjus ta pačia poza, nutirpo, o akys, regėdamos atgyjant išorinį pasaulį, apžlibo. Girdėjau, kaip auštant pragysta paukščiai, kaip supūškuoja autobusai, sušvilpia automobiliai, kaip retkarčiais suūkia policijos sirena. Jau prieš porą valandų nustojau būgštauti, kad policijos sirenos atūžia manęs, bet mintys vis dar sukosi šimto kilometrų per valandą greičiu — taip praleidau didžiąją dalį nakties.

Prieš aštuonias valandas nešikas mane įleido į kambarį. Jis atgabeno mūsų mantą, įstūmė ją pro duris, įkišęs kortelę įjungė elektrą, bet šviesą uždegė tik vienoje pusėje, kad nepažadintų mano rankose miegančio kūdikio, tada duris tylutėliai uždarė. Aš buvau užsisakiusi viešbutį, iš kurio būtų galima pėstute nueiti į Šv. Judo ligoninę. Kambario būta skurdaus ir mažyčio, bet jame stovėjo dvigulė lova, nedidukė sudedamoji lovelė Tiganai ir televizorius — visa, ko mudviem reikėjo.

Durims užsidarius, nuėjau link sudedamosios lovelės. Tigana prie mano rankų buvo tarsi prisvilusi, mano pečiai, alkūnės ir riešai nuo tokio ilgo jos laikymo buvo nutirpę. Kai pro užpakalines duris sulipome į taksi, turintį mus nugabenti į Londono centrą, Tigana užsiropštė man ant kelių, apkabino mane per pusiaują, kiek tik siekė rankelės, padėjo skruostą man ant krūtinės ir užmigo. Visas šešiasdešimt minučių, kol važiavome į miestą, bijojau giliau atsidusti ar pasisukti, kad krustelėjusi jos nepažadinčiau, nors ir kaip atrodė, kad ji panirusi į sapnų karaliją. Kol išlipusi iš taksi basčiausi ir pasiklydau, kol pildydama formą kalbėjausi su viešbučio registratoriumi, kol kilome liftu iki kambario, Tigana nejudėjo. Tarsi būtų atsiskaičiavusi, kad prasidėjo naktis.

Švelniai paguldžiau ją ant sudedamosios lovelės ir nustėrau, kai ji atmerkė akis. Širdis, ėmusi plakti taip, tarsi Tigana būtų įlėkusi pro duris ir užšokusi man ant nugaros, apsiramino tik praėjus kuriam laikui.

Tigana žvelgė į mane iš siaurutės lovelės. Aplink galvą buvo išsidraikiusios šviesių neplautų plaukų sruogos. Netrukus jos pailgą išblyškusį veidą iškreipė baimė. Ji išsigando. Prabudo ir išsigando.

„Nurimk, mieloji“, — galvojau. Aš irgi išsigandau. Tik dabar pradėjau suvokti, ką būsiu padariusi. Padariau baisią kvailystę ir apmiriau.

— Kas atsitiko? — atsargiai paklausiau.

Visas kitas baimes užgožė baimė, kad ji gali pulti į ašaras. Neturėjau nuovokos, kaip nuraminti verkiantį vaiką, nebent pagrūmočiau liepdama užsičiaupti. Iki šiol, kai tik mažytis žmogutis — mano sūnėnas ar dukterėčia, arba ir pati Tigana — pravirkdavo, atiduodavau jį tam, kas už jį atsakingas, nes žinodavau, jog niekas, kad ir ko imčiausi, jo nenuramdys, taigi net nesistengdavau. Kitaip tariant, verksnį atiduodavau asmeniui, kuris pasirinko būti jo tėvu, šluostyti ašaras, snarglį ir malšinti susierzinimo priepuolius.

Tigana toliau spoksojo į mane, baimė iš jos veido nedingo nė akimirkai.

— Nori miegoti didžiojoje lovoje? — paklausiau, bandydama atspėti, kas jai kelia nerimastį, neskaitant to, kad buvo pagrobta iš vietos, kurią kelis pastaruosius mėnesius vadino savo namais, ir dabar yra laikoma įkaite dvejus metus nematytos moters.

Tigana palinkčiojo galva.

— Gerai, bet iš pradžių nusiprauskime, sutinki?

Ji palinksėjo.

— Ir gal ko nors užkąskime?

Ji vėl palinksėjo.

— Gerai.

Viskas pagal planą. Puikus planas. Jo ir laikysiuosi. Nuprausiu ją, pavalgydinsiu, paguldysiu. Tvarka. Aš pakilau, o Tigana mažoje sudedamojoje lovelėje atsisėdo. Ji sulenkė kelius iki pat smakro, apkabino juos rankomis ir sekė akimis, kaip aš per kambarį žingsniuoju prie stalelio su telefonu ir valgiaraščiu.

Paėmiau laminuotą valgiaraščio lapą ir peržvelgiau jį ieškodama, kas jai galėtų patikti. Buvo aišku, kad Tigana su manimi nesikalbės, taigi nėra prasmės jos klausinėti. Atrodo, suvožtinis ir traškučiai bus pats lengviausias pasirinkimas.

Kol buvau užsiėmusi bandydama vaidinti namus: įjungiau televizorių, peržiūrėjau kanalus, ieškodama laidos, kuri netrikdytų jos vaikiškos galvelės, uždegiau dar porą šviesų, — ji nejudėjo. Pasiraususi krepšiuose, suradau žydrą languotą pižamą, porą švarių baltų kojinių ir baltus marškinėlius. Padėjusi drabužius ant didžiosios lovos, ėjau į vonią.

Vonia buvo iš vadinamųjų praktiškų, virš jos kabėjo turbūt mažiausia pasaulyje dušo galvutė, bet šiaip buvo švaru ir neapiplėkę — tikras stebuklas, nors ir nebuvo langų, tik kampe — gartraukis. Atitraukusi baltą dušo užuolaidą, atsisėdau ant vonios krašto užkimšti kamščio ir atsukti čiaupo. Kai vandens pribėgo iki pusės vonios, šliūkštelėjau saują vonios burbulų ir pamaišiau vandenį, kad suputotų. Vaizdas nebuvo toks įspūdingas, kaip norėjau, bet nebebuvo ir toks niūrus — baltas viešbučio kubilas su paprasčiausiu vandeniu.

Grįžau pas Tiganą ir priklaupiau priešais.

— Nagi, ar galėtume nusirengti? — švelniai paklausiau.

Ji dvejojo, tikriausiai nebuvo įsitikinusi, kad taip galima elgtis. Paskui, apsipratusi su ta mintimi, išsitiesė, nusliuogė nuo lovos ir atsistojo priešais mane — kantri ir nuolanki. Nuvilkau jai megztinį, per galvą atsargiai nutraukiau rožinį golfą. Turėdavau vis sudrausti save, kad neaikčiočiau iš pasibaisėjimo. Ji buvo permatoma, ištisas savaites jos nevalgydino. Rankos nuo liesučių pečių karojo kaip ploni pagaliukai, šonkauliai buvo išsišovę, o pilvas įdubęs.

Kad dar būtų tik išsekęs kūnelis. Jos oda... Man akyse susitvenkė ašaros, smakras ėmė virpėti. Jos oda, jos nuostabioji oda buvo spuoguota, nusėta mėlynėmis ir randais. Kiekviena mėlynė liudijo pliaukštelėjimą, mušimą ar daužymą. Visi randai buvo pailgi ir tiesūs, lyg ją būtų čaižę diržu.

Galvoje spengė, širdis be paliovos daužėsi, jos dūžiai aidėjo man ausyse. Kaip jie šitaip galėjo? Kaip apskritai šitaip galima? Niekuomet nemaniau, kad pasitaiko tokių dalykų. Tiksliau, žinojau, kad jų esama, žinojau, kad šitai siaubinga. Bet tuo netikėdavau, nes pati to niekuomet nemačiau. Tarsi tau kas sakytų, kad saulė karšta. Pati žinai, kad ji karšta, aišku, kad karšta, nes ji yra liepsnojantis dujų kamuolys, bet iš tikrųjų sužinai, įsitikini, kokia ji karšta, tik tuomet, kai nusvyli rankas. Čia irgi taip. Apie visa tai buvau girdėjusi iš Delės, pati mačiau jos randus, bet iki šiol to taip ir nežinojau, negalėjau tuo patikėti. Akys paplūdo stambiomis ašaromis.

„Pakaks, — mintyse subariau save. — Dar pagalvos, kad ja bjauriesi, juk ji dėl to nekalta.“

Nurijau gumulą ir giliai kvėptelėjau pro nosį. Jai matant turiu nepraskysti — taip negerai.

Pabaigiau ją nurenginėti, su kiekvienu nutraukiamu skuduru nurydama dar vieną ašarų gūsį. Ant Tiganos būta visko: purvo, mėlynių, žaizdų. Nuvilkusi paskutinį skarmalą, apsukau ją didžiuliu baltu rankšluosčiu ir nusivedžiau į vonią. Sustojau, priklaupiau ir ją apkabinau.

— Viskas bus gerai, meilute, — pratariau. — Ketinu tavimi pasirūpinti, gerai? Aš tavimi rūpinsiuosi.

Turiu ją įtikinti, kad jai bus gerai. Šitaip daugiau nepasikartos, dabar ji saugi. Kai mėginau apmalšinti jos skausmą, ji nereagavo. Tūnojo mano glėbyje tyli ir rami, todėl mažytį kūnelį dar stipriau apglėbiau.

Prausdama Tiganą prisiminiau, kaip ją maudžiau aną paskutinį kartą. Tuokart ji mane kiaurai permerkė ir turėjau iš Delės pasiskolinti marškinėlius. Prisiminiau tas maudynes, nes šitos buvo tokios skirtingos: jokio pašėlusio pliuškenimosi, jokio krizenimo iš vonios putų, jokio bandymo aptaškyti man drabužius. Ji sėdėjo rami ir leido man prausti mėlynėmis nusėtą savo kūnelį. Norėjosi, kad duotų bent ženklą, jog yra čia, kambaryje, su manimi, bet jos akys ir toliau buvo subestos į vieną tašką ant sienos plytelės, o kūnas visiškai nepasipriešino, kai jį supau į flanelę.

Išdžiovinti Tiganos plaukai krito lygiomis auksinėmis bangomis iki pečių, ir ji vilkėdama žydrą languotą pižamą atrodė be galo miela. Miela, bet tyli. Išgirdusios beldimą į duris, mudvi stryktelėjome ir sužiurome viena į kitą, paskui — į duris. Tik po kurio laiko susiprotėjau, kad tikriausiai mums atnešė valgyti.

Pamačiusi Tiganos kūną, aš buvau pamiršusi iš alkio burzgiantį pilvą, bet Tigana, padavėjui ant didžiojo stalo pastačius padėklą, taip išsprogdino akis, tarytum per gyvenimą nebūtų regėjusi tikrų valgių.

Jai buvau užsakiusi suvožtinį, traškučių ir gėrimo „Ribena“. Kai ji paėmė lėkštę ir kartoninę dėžę, atsisėdau priešais ant didžiosios lovos. Kelias akimirkas ji maisto nelietė, paskui nedrąsiai ištiesė ranką, pasiėmė suvožtinį ir pakėlė jį prie lūpų. Prieš atsikąsdama pažvelgė į mane, pasitikslindama, ar gerai daro.

Kuo plačiausiai jai nusišypsojau, palinkčiojau galva. „Valgyti nieko bloga“, — be žodžių pritariau. Ji atsikando suvožtinio kąsnelį ir, kol kramtė, nuo manęs nenuleido akių. Prieš atsikąsdama kitą kąsnelį vėl užmetė žvilgsnį į mane. Aš vėl drąsinamai nusišypsojau ir nepalioviau šypsotis visą laiką, kol ji užkandžiavo.

— Tau nebūtina suvalgyti visko, — priminiau keletą kartų, — jeigu nenori, gali nebevalgyti.

Ji norėjo. Ištuštino lėkštę ir išgrandė kartoninę dėžę, tada, žiūrėdama į mane didelėmis išsigandusiomis akimis, vėl atsisėdo. Tigana nuolatos laukė iš manęs ženklo, ką daryti toliau, — tai buvo atvejis, kai luošį veda aklasis. Aš irgi nežinojau, kaip elgtis. Vis dėlto, būdama suaugusi, turėjau apsimesti, kad žinau, arba mes taip ir prasėdėsime ištisą naktį, laukdamos, kad kas išvestų į saugią vietelę.

— Ar tu pavargai? — surizikavau paklausti.

Ji palinksėjo. Gerai, viskas pagal planą: nuprausti, pavalgydinti, paguldyti.

— Tada eime miegoti.

Jos lūpų kampučiai nusviro, smakras pradėjo virpėti, o akys paplūdo ašaromis. Ne, ne, tik nepravirk! Galiu susitvarkyti su viskuo, išskyrus verkimą! Jos veide aiškiai matyti nuovargis, kūnas apsunkęs, judesiai mieguisti ir sulėtėję, tai kodėl ji nenori eiti miegoti?

— Kas yra, Tiga? — susirūpinau.

— Aš viena bijau, — sukuždėjo ji ir susigūžė, tarsi laukdama, kad dabar ant jos imsiu plyšauti.

— Nori miegoti su manimi? — švelniai paklausiau.

Ji išsitiesė, bet galvą linktelėjo nepatikliai. Nepaprastai nustebo, kad jos neapibariau.

— Gerai, tu gulkis, o aš nusiausiu batus.

Tigana įsirangę po apklotais, pasitikrino, ar guliu į ją atsigręžusi, užmerkė akis ir užmigo. Tik atgulusi. Užgeso tarsi šviesa. Luktelėjau, kad kietai įmigtų, tada tylutėliai išsliuogiau iš lovos ir, įsitaisiusi krėsle, įsižiūrėjau pro langą.

Rangiausi, sukiojau nugarą, bandydama ją pailsinti, nieko nematančiomis akimis dairiausi pro langą.

Kaip aš čia atsidūriau? Šičia. Kur vadinamojo įsivaikinimo klausimas iškilo visu rimtumu.

Nuo Adelės patalo pakilau pasiryžusi jį tik apsvarstyti. Ir dar neapsvarsčiau. Neturėjau pulti svarstyti iš karto, vos tik išėjusi, taigi tą mintį nukišau kažkur galvoje tikėdamasi išsitraukti ir panarstyti kitąsyk. Tik kad tas kitas sykis atėjo kur kas greičiau, nei tikėjausi.

Mažiau nei prieš dvidešimt keturias valandas didžiausias galvosūkis man dar buvo liemenėlė, kuri galėtų padidinti aukso žvynų suknia papuoštą krūtinę. Manoji aukso žvynučių suknelė. Dabar ji jau tolimas prisiminimas. Ar toji moteris tikrai buvau aš? Ar tai man rūpėjo nusibarstyti krūtinę aukso dulkėmis? Jeigu taip, tai kaip tas pats asmuo gali sėdėti viešbučio kėdėje mąstydamas apie įsivaikinimą?

Aš ir vaikas.

Kemrina ir vaikas.

Niekuomet nebuvau pagalvojusi, kad taip atsitiks.

Vaiko mano lemties planuose niekuomet nebuvo, jo nebuvo ir neatidėliotinų darbų sąraše. Mano gyvenime būta daugybės vaikų, aštuonetas iš jų — dviejų brolių ir sesers lepūnėliai, bet, mylėdama tuos mažyčius žmogučius visa širdimi, pati dalytis savo džiaugsmais su jais nenorėjau. Jie mane džiugindavo tik tam tikrą laiką — daugiau nei dvidešimt keturios valandos su vaiku man jau buvo per daug.

Vaikams turi būti nusiteikęs atiduoti viską. Viską. Laiką, erdvę, švelnumą. Altruistė aš nebuvau ir neketinau tokia apsimetinėti vien tam, kad atrodyčiau besanti „normali“.

Kai buvau jaunesnė, dauguma žmonių manydavo, jog reikiamo susidomėjimo vaikais nerodau todėl, kad dar nesutikau tinkamo vyro. Tinkamas vyras, samprotaudavo jie, man turėtų sužadinti gimdyvės instinktą. Kai mudu su Neitu prakalbome apie vedybas, visi, įskaitant ir Delę, pamanė, kad aš būsiu pakeitusi savo nuostatas. Kad toji pagirtina savybė, vadinama motinystės instinktu, bus pabudusi ir aš pulsiu šnekinti mažylius vežimėliuose, alpėti dėl rūbelių parduotuvėse ir planuoti, kurį mūsų buto kambarį paskirti vaikams. Mat Neitas, mano būsimasis, turėjo būti tas akstinas, kuris sužadina troškimą apvaisinti kiaušinėlius.

Žmonės nuolatos manęs klausinėdavo, kada mudu su Neitu ketiname susilaukti vaikų, o aš jiems atsakydavau: „Hm, niekada.“ Toks mano atsakymas visuomet sukeldavo tik nuostabą, o ne pritarimą. Toliau man pateikdavo įvairesnius klausimus: „Ar tu tikrai geidi ištekėti už Neito, jeigu jis nenori vaikų?“ Pradėjau domėtis, ar apskritai kas nors pagalvoja, kad esu savų teisių turinti asmenybė, ar mane telaiko paprasta vaikų gaminimo mašina. Tuos žmones paprastai informuodavau: „Mudu su Neitu vaikų neturėsime. Šiuo esminiu klausimu abu sutariame. Žinote, ne konservatoriams, ne „Oasis“ kompaktinėms plokštelėms ir ne vaikams.“

Ne vaikams.

Pastačiusi kavos puoduką ant grindų šalia krėslo, atsistojau. Atsargiai, kad nesučežinčiau čiužinio, įsiropščiau lovon. Atsigulusi veidu į Tiganą, patyrinėjau jos veido bruožus, ir iš jų atpažinau Neitą. Mano veidu perbėgo šypsena, kai prisiminiau, kiek kartų per visą tą laiką, kol mudu buvome sykiu, šitaip apžiūrinėdavau Neitą: gulėdama vidury nakties žvelgdavau į jį miegantį ir vos susilaikydavau nebrūkštelėjusi pirštu per nosį, nepakštelėjusi į vokus, nesukuždėjusi į ausį „Aš tave myliu“. Būdama su Neitu nepajėgdavau nuslėpti savo švelnumo, ypač kai jis miegodavo ir negalėdavo matyti, kokią jaučiu jam silpnybę.

Dėl atšauktų vestuvių labiausiai už visus nuliūdo mano tėvai.

Jie negalėjo patikėti, kad likus porai mėnesių iki jų šventės visa sugriuvo. Be abejonės, tai buvo jų šventė. Jos jie laukė didžiąją savo gyvenimo dalį. Kai mudu pranešėme, kad rengiamės tuoktis, maniau, kad puls Neitui po kojomis ir užgiedos giesmę jį šlovindami. Pagaliau kažkas panoro jiems nuo pečių nuimti tokią naštą kaip rūpesčių kelianti vyresnėlė duktė. Man tereikėjo iki ištariant „taip“ visko nesugadinti, ir jie būtų buvę laisvi. Atsakomybę už mane būtų prisiėmęs kitas.

Kai, sužinojusi, kas nutiko tarp Delės ir Neito, po poros dienų iš Lidso viešbučio kambario paskambinau ir pranešiau: „Mes su Neitu susipykome, vestuvės atšauktos, aš persikeliu į Lidsą“, jie išklausė. Išklausė, nes negalėjo stverti telefono laido ir mane pasmaugti.

Jų manymu, atšaukti vestuves — tipinis Kemrinos poelgis. Juk kitaip ir negalėjo būti, dėl jų negalėjau padaryti net šito vieno normalaus daikto. Visuomet rengdavausi kaip nudriskėlė, nebuvau maloni, niekuomet neturėjau vaikinų, niekuomet nepritapdavau, o dabar vienintelis dalykas, vienintelis, kuris būtų patvirtinęs, kad esu normali, — ir tas nuėjo niekais. Mano artimieji — vyresnėlis ir du jaunyliai — susitvarkė, vedė, įsikūrė, susilaukė palikuonių, tai kodėl aš negaliu? Kas man ne taip?

Jie jau buvo apsiskelbę visiems savo draugams. Žadėjo sulėkti giminaičiai iš užsienio. Jie ketino padėti man pasiruošti. Mama jau buvo beieškanti pačios gražiausios suknelės, o štai aš imu ir pareiškiu, kad viskas perniek. Visas tas sunkus triūsas šuniui ant uodegos. Nors jie man to niekuomet nesakė, žinojau, kad pagalvojo: „Kemrina, ką blogo tu padarei?“

Mano broliai su seserimi ir mano draugai buvo supratingesni. Daugelis jų sakė, kad vestuvės neturėjo įvykti, jeigu neįvyko, bet aš žinojau — jiems visiems knietėjo sužinoti tikrąją mūsų susikivirčijimo priežastį. Jis mane apgaudinėjo? Aš jį apgaudinėjau? Jis man trinktelėjo? Mane apėmė panika? Jis paskutinę minutę atskleidė apie mane kokią nors paslaptį? Visi man buvo prielankūs, bet aš žinojau, kad atvira su jais niekuomet nebūsiu. Niekuomet nė vienai žmogiškai būtybei nepripažinsiu: „Mano sužieduotinis su mano geriausia drauge pradėjo vaiką.“

Štai ką pridarė Adelė su Neitu. Pasimylėdami jie ne tik sukėlė man skausmą — aš buvau pažeminta, pasmerkta ir galiausiai atskirta. Negalėdamas būti atviras su žmonėmis, negali atsipalaiduoti, nes vis bijai, kad neišsiduotum. Aš nebegalėjau pasilikti Londone, tarp savo draugų ir buvusio gyvenimo, net jeigu būdau norėjusi. Per sunku būtų buvę diena iš dienos slapstyti tai, kas nutiko.

Tigana sukniurpčiojo, ir aš, pabūgusi, kad neprabustų, nustojau kvėpuoti. Jai sapnuojant, veideliu perbėgo šimtai įvairiausių nuotaikų, paskui ji vėlei kietai įmigo.

Delė žinojo, kokio nežmoniško dalyko prašo. Ji žinojo, kad į Tiganą aš neįstengsiu žiūrėti lyg nieko nebuvę. Aš jai siuntinėdavau kalėdines ir gimtadienio dovanėles, išvykusi į užsienį siųsdavau atvirukus, pirkdavau niekalus ir paštu išsiųsdavau į Londoną. Visa tai darydavau iš toli. Palaikant tokius menkučius ryšius matyti man jos nereikėdavo. Matydama ją prisiminčiau, ką pridarė du mano mylimi žmonės. Prisiminčiau, kokį skausmą patyriau tą dieną, kai apie tai sužinojau. Kokį skausmą išgyvenau visas kitas dienas.

Švelniai nubraukiau nuslydusią plaukų sruogą nuo Tiganos veido.

Ar tam galiu ryžtis? Ar galiu įsidukrinti vaiką vyro, nuo kurio pabėgau likus porai mėnesių iki vestuvių? Mieganti Tigana buvo į jį tokia panaši. Pabudusi irgi jį primena. Paūgėjusi ji gali tapti tokia kaip jis, kiekvieną dieną vis labiau panašėtų į savo tėvelį. Ar aš šitai ištversiu? Kiekvieną dieną visą likusį gyvenimą kasdien žiūrėti į mažąjį Neitą, primenantį, kaip mano geriausioji draugė pasimylėjo su manuoju sužieduotiniu.

Juk viskas jau nuspręsta, argi ne taip? Kelio atgal nebėra. Juk jau pasiėmiau Tiganą iš jos senelių, iš Gilfordo. Turėjau ją pasiimti — tenai ji nebegalėjo būti nė akimirkos, bet vis dėlto aš ją pasiėmiau. Vadinasi, ne tik parodžiau sutinkanti ją įsivaikinti — tai išrėkiau iš visų plaučių.

septintas skyrius

Jaunystėje Kemrina ir aš seksu dažnai užsiimdavome be meilės ir net be tikro jausmo.

Žinoma, tai nebuvo visiškai dirbtina, juk mes moterys ir visa kita, bet mudvi tam turėjome savų priežasčių.

Manoji priežastis — nuovargis. Aš, Adelė Brenon, buvau pavargusi. Man nusibodo susitikinėti su vis nauju vyru, viltis, kad jis ir bus tas Vienintelis, laukti, kol tarp mūsų įsižiebs meilė, paskui susivokti, kad jis tas Vienintelis nėra ir kad meilė nė nemanė pažymėti tų trumpalaikių susitikimų. Taigi nusprendžiau aistrai atsidavinėti dar per meilinimosi ritualą, pakeliui link meilės. Jeigu laukčiau mylimojo, kuris sukeltų man sekso troškimą, niekuomet taip ir nesugulčiau. Aš tikėjau meile, bet laukdama jos pasirodant savo gyvenime mėgavausi pačiu geriausiu seksu su dailiausiais Londono vyrais, žinote, tik šiaip, laikui praleisti.

Kemrina, priešingai, meile netikėjo. Ji buvo išmėginusi įvairius aplinkinių vyrų suvedžiojimo būdus ir nusprendė truputėlį atsitraukti — pabūti ramybėje. Metų metais jai buvo kartojama, kad yra negraži ir stora, ir tai padarė savo. Ji labai stengėsi nekalbėti apie laiką iki mudviem susitinkant. Paprastai numykdavo: „Tai praeitis, nėra čia apie ką kalbėti“, bet kartais aš ją prablaškydavau ir ji prasitardavo, kaip giliai ją žeisdavo žmonių kalbos. Mokykloje ji kasdien buvo atakuojama patyčiomis. Net namie sulaukdavo anoniminių skambučių bei žinučių. Jau tuomet, kai mudvi susipažinome, ji buvo daili moteris, bet einant metams darėsi dar dailesnė, išsiskleidė, ir iš dailios virto pritrenkiančia. Turėjo didžiules tamsias akis, ilgas blakstienas ir tą kerinčią šypseną. Tik bėda, kad pati to nematė, niekada tuo netikėjo.

Prisimenu, Kemrina ne kartą prasitarė, kad nesvarbu, kiek svorio būtų numetusi, kiek kartų būtų buvusi pavadinta gražuole, vis tiek pažiūrėjusi į veidrodį regi tik bjaurią storulę. „Rodos, sekundę kitą matau save tokią, kokia esu, paskui migla išsisklaido ir išvystu aną siaubingą pabaisą.“ Aš taip susijaudindavau, apsiašarodavau, tada ji imdavo mane įtikinėti, kad bus perdėjusi, bet aš žinojau, kad ji neperdėdavo. Metų metais kartojami tie patys dalykai ją bus privedę prie šito, ir todėl aš verkiau. Visiškai nebuvo pagrindo taip apie save galvoti, bet tos mintys jai nedavė ramybės. Nesistebiu, kad ji šalindavosi žmonių, nė vienu nepasitikėdavo. Kad ir kiek kartų jai sakytum, kad yra graži, netikėdavo.

Blogiausia, kad eidama dailyn ji sugundydavo vis daugiau vyriškių, kuriems, rodos, tereikėjo vieno dalyko – paguldyti kerinčią moterį ir taip pasijusti tikru vyru.

Jie buvo gražuoliai, mane irgi viliodavo — tai labiausiai skaudino. Iš pradžių būdavo meilūs, aplink ją šokinėdavo, paskui pasinaudodavo jos patiklumu, ją paniekindavo ir pasistengdavo užgesinti jos užsidegimą. Po to, kai su vienu išgama ji susitikinėjo šešis mėnesius vien tam, kad įrodytų, jog sulieknėjusi vietoj keturiolikto pereis prie dešimto dydžio suknelių, kuriomis pasipuošusią tas tipas norėjo ją matyti darbe, Kemrina pasikeitė. Tai buvo paskutinis kavalierius, kuris ją laikė už nieką, paskutinis, kuris su ja elgėsi taip, tarytum ji turėtų būti dėkinga vien jau už tai, kad teiktasi pasižiūrėti jos pusėn. Daugiau Kemė nė vienam vyrui savo silpnumo nerodė. Nereikėjo nė sakyti, kad viskas prasidėjo dar mokykloje. Visos tos pravardės, kurias jai klijuodavo — Rinas, Tešlė ar Maikas Taisonas, — bus palikusios neužgyjančias žaizdas. Atrodo, kad visi koledže ir po jo sutikti kavalieriai visiškai įrūdydavo jos mokyklinių „draugužių“ skelbtas tiesas; jie patvirtindavo, kad jai kažkas iš esmės negerai ir kad meilė eina pro šalį, jos neužkliudydama. Taigi liko tik viena — vyriškius panaudoti seksui ir niekuomet nė vieno iš jų neprisileisti, kad neįskaudintų.

Maždaug prieš aštuonerius metus viskas pasikeitė. Mudvi lankėmės klube ir, kaip įprastai, stoviniavome: ji — apvali tamsiaodė iškarpytais juodais plaukais, aš — išblyškusi išdžiūvėlė su šviesių plaukų kupeta. Aš mūvėjau juodas blizgančias kelnes, vilkėjau krūtinę aptempiančią palaidinę ir avėjau moteriškus batus aukšta pakulne, o Kemrina vilkėjo savo juodą velketo švarkelį, tamsiai mėlynus džinsus ir baltą berankovę palaidinukę. Dar buvau prikalbinusi ją papildyti įvaizdį pora mano juodų zomšinių batų.

Tas klubas buvo ką tik atidarytas, bet atrodė pilnas tų pačių pasibjaurėtinų senių. Man teko nusigerti bandant kompensuoti talento trūkumą, o Kemė tuo metu savo aštriu liežuviu ir kandžiomis pastabomis atmušdavo kiekvieną prisiartinusį tipą. Vienas bene seksualiausias klubo lankytojas jau taikėsi ją pabučiuoti, bet paskutinę sekundę ji atsuko jam nugarą ir nukurnėjo. Paskui mes išėjome.

Aš buvau labiau už ją įkaušusi, taigi grįžtant taksi į šiaurės Londoną leidau sau paguldyti galvą jai ant kelių ir užsnūsti – ji pabudęs, kad nepražioplintume savo namų.

— Ruošiuosi su Neitu... — prasitarė Kemė.

— O aš maniau, kad jį jau išdulkinai, — atsiliepiau nepraplėšdama akių.

— Aš su Neitu turiu... — tęsė ji, — ne, norėjau pasakyti — aš ruošiuosi su juo susitikinėti. Eiti į pasimatymus. Tikrai.

— Tai todėl nesimylavai su anuo tipeliu? — paklausiau susidomėjusi, bet ne tiek, kad atsimerkčiau.

— Taip, — burbtelėjo ji. — Aš... Manau, jis man galėtų patikti.

Bemat išsprogdinau akis ir atsisėdau tiesi kaip strėlė, bet ji nusisuko į langą, taigi negalėjau pažvelgti jai į akis. Neitą ji buvo sutikusi prieš keletą mėnesių viename vakarėlyje ir nežinia kodėl davė jam tikrą telefono numerį. Po dienos jau išsisukinėjo. Jis paskambino, ji neatsiliepė ir jam atskambino tik po kelių dienų. Jeigu būtų atsiliepusi, būtų kalbėjusi atsainiai ir išsisukinėjusi dėl kito susitikimo. Savo pačios nuostabai, Kemė jį išdulkino jau po pirmojo oficialaus pasimatymo, kai popietę susitiko išgerti kavos šiaurės Londone, — buvo įsitikinusi, kad taip jo atsikratys. Tik ne Neito. Jis pakibo. Ją nuginklavo — iki šios akimirkos net nežinojau, kad taip sėkmingai.

— Ką? — išsižiojau.

— Manau, jis man galėtų patikti, — pakartojo ji, neatitraukdama akių nuo lango.

Velnias! Tie penki žodelyčiai skambėjo taip, tarsi ji būtų sakiusi: „Aš jį įsimylėjau.“ Tapusi kietaširde, Kemrina puikiai atsirinkdavo, kokius jausmus jaučia vienam ar kitam vyrui. Ji žinojo, su kuriuo norėtų pergulėti, kuris tėra tik draugas, su kuriuo vaikščios į pasimatymus, bet niekuomet nesuguls. Tačiau nemanė, kad yra toks vyras, kuris galėtų būti išskirtinis.

— Tikrai? — pasitikslinau.

Ji linktelėjo, bet į mane nepažiūrėjo.

— Pažadink mane, kai parvažiuosime namo, — paprašė.

Ji buvo sutrikusi ir pažeidžiama, atskleidė tą savo pusę, kuri jau kuris laikas buvo nematoma, — suabejojo dėl vyro. Kemė užmerkė akis, atsirėmė galva į langą ir bematant užmigo.

Kol taksistas vežiojo mus tamsiomis Londono gatvėmis, žiūrėjau, kaip ji miega. Vis dar negalėjau atsitokėti. Kemė įsimylėjo. Vaje! Staiga susigriebiau. O kas, jeigu jis mulkis? Jeigu, sulaukęs visiško atsidavimo, nuo jos nusisuks? Juk taip jau buvo, kas, jeigu vėl atsitiks? Kemė nebeatsigaus. Turiu ką nors daryti. Buvau girtut girtutėlė, neapsakomai pavargusi ir mažumėlę sukrėsta – pats tinkamiausias laikas priimti sprendimą, kaip apsaugoti Kemės širdį nuo sužeidimo. Tas sprendimas — pašnibždėti taksistui, kad mus pavėžėtų kitu adresu...

Tris kartus pabeldus ir trejetą kartų paskambinus skambučiu, Tafnelio parke stovinčio namo, iki kurio reikėjo palypėti aštuonis akmeninius laiptelius, durys buvo atidarytos. Kelis kartus čia buvau vežusi Kemę, taigi žinojau, kad pataikėme į reikiamus namus. Paprašiau taksistą palūkėti, kol sulakstysiu ir šį tą susirasiu.

— Adelė? — nusistebėjo Neitas, atidaręs duris. Mūvėjo džinsus ir vilkėjo marškinėlius, ir nors buvo trečia valanda nakties, neatrodė, kad būtų užsimiegojęs. Neitas buvo išvaizdus vyras. Ne toks seksualus kaip tas, su kuriuo Kemė šoko klube, bet kažką panašaus turėjo. Tvirtas sudėjimas, seksualiai atrodantys sušiaušti rusvai juodi plaukai ir didžiulės mėlynos akys. — Kaip Kemė? Kas atsitiko?

— Ji sėdi taksi. Turėjau čia atvažiuoti. Klausyk, — dūriau jam pirštu į krūtinę, — jeigu įskaudinsi mano draugę, aš tave užmušiu. Turi su ja gerai elgtis arba tave užmušiu. Žiūrėk man. — Dar kartą jam stiprokai bakstelėjau. — Tikrai užmušiu.

Jis nieko neatsakė, bet aš, net būdama girtutėlė, mačiau, kad manimi nepatikėjo.

— Sakau tau rimtai, — patikinau jį, ir tuo metu mano kairio bato kulniukas tik slyst...

Kritau turbūt pačią ilgiausią akimirką per visą gyvenimą, paskui Neitas mane sugriebė stipriomis rankomis ir įvilko vidun. Kojos buvo tarsi švininės, taigi į prieškambarį jis mane kone nešte įnešė. Susigrabaliojo piniginę.

— Palauk čia, — paliepė ir išdūmė.

Po kelių minučių Neitas grįžo vedinas girtutėle Kemrina. Aš jau buvau išsitiesusi prieškambario vidury ant grindų. Kojos nustojo mane laikyti tą pačią minutę, kai tik Neitas iškurnėjo laukan.

Kemrina nužirgliojo per kambarį, klestelėjo ant vieno iš krėslų ir įsispoksojo į mane.

— Man taip malonu jus abi matyti, — mandagiai tarė Neitas.

Tai net buvo panašu į tiesą. Jo išties būta ramaus būdo – jau man tai tikrai nebūtų malonu, jeigu kas įsiveržtų pusiaunakčiais ir imtų grasinti.

— Tu lieki skolinga Natanieliui už taksi, — pasakė Kemrina susinėrusi rankas ant krūtinės.

— Juk turėjau Neitą perspėti, kad su tavimi deramai elgtųsi, — paaiškinau Kemei. — Arba turėsiu jį užmušti.

— Jau pranešei šitą naujieną, — patvirtino Neitas. — Ačiū tau, visuomet pravartu žinoti, kad įžeidęs žmogų ar jo šeimos narį būsi užmuštas.

— Kad būtum matęs, kiek vyrukų šį vakarą sukosi apie seksualiąją Kemriną, — pasakiau Neitui. — Jos gviešėsi visi klubo lankytojai.

Nemanyk, kad esi jai vienintelis. Vienas buvo tikras gražuolis, jis grabaliojo jai užpakaliuką.

Neito veidas apsiniaukė, apimtas pavydo, jis granito akimis įsisiurbė į Kemriną — ne toks jau buvo romus.

— Ne, ne, ji nieko nedarė, — susakiau greitakalbe. — jis bandė ją pabučiuoti, bet ji pareiškė: „Neeeee, aš susiradau vaikiną.“

— Dele, — pagrūmojo Kemrina.

Neitas pasisuko į mane.

— Ji taip pasakė?

— Taip. Ji pasakė: „Aš susiradau naują vaikiną, jo vardas — Neitas, jis toks seksualus, tikrai jį myliu.“ — Dūriau į jį pirštu. — Ji tave myli, ji tave myli.

— Dele! Užsičiaupk! — sudrausmino mane užsiplieskusi Kemė.

— Ji tave myli, ji tave myli.

Kemė nusiropštė nuo krėslo, jau žengs žingsnį, bet, užkliuvus svetimų batų kulniukui, tik susvirduliavo ir čiūžt — išsitiesė kambaryje veidu ant grindų.

— Matai, Neitai, ji nualpo iš meilės tau! — suspigau aš.

Neitas nusijuokė. Kemė ryžtingai ropojo manęs link.

— Ji laiko tave labai mielu vyruku, — dar spėjau sušukti. — Sakė, kad esi labai linksmas ir seksualus. Tu turi patį didžiausią... — Kemė rankomis užspaudė man burną, bet aš dar vis šaukiau: — ...pimpalą. Tu turi patįįį didžiausiąąą pimpaląąą!

— Užsičiaupk! — užriaumojo Kemė, tada užsikabarojo ant manęs, įpykusi ėmė tvatinti man šonus, kad apsiraminčiau.

Stumdomąją šalin, maldavau pasigailėti. Po kelių akimirkų priėjęs Neitas ją nuo manęs atplėšė.

— Pakaks! — nusprendė jis, laikydamas įkiršintą mano geriausiąją draugę. — Keme, aš jau supratau, kad tu Adelei nieko gražaus apie mane nepapasakosi. Adele, ačiū už pastangas, bet aš ir pats kuo puikiausiai žinau, ką Kemė man jaučia, taigi nesistenk — geriau nebus. Beje, dėl manęs neverta erzinti žmogaus, su kuriuo nuomojiesi butą.

Aš užsičiaupiau, pagrūmojau jiems, tada rankomis užsidengiau burną. Kemė nebesiveržė iš Neito rankų, tik žiūrėjo į jį. Numanau, kad ją sukrėtė tai, ką jis pasakė, tas faktas, kad Neitas žinojo, jog ji nepasakys apie jį nieko gražaus, net jeigu jis jai ir patiks, bus ją sujaudinęs. Jis žvelgė į ją itin meiliai ir šypsojosi, bet ji nukreipė žvilgsnį į šalį.

— Nagi, manau, laikas miegoti, — pranešė jis.

— Ne! — sukvykiau aš. — Negi miegosime trise!

— Ne, brangioji. Tu galėsi miegoti vienoje iš mano įnamių lovų. Jų nė vieno nėra. Nagi, eikš.

Jis suėmė mane už rankų ir pakėlė, tada užvilko laiptais, nes mano kojos vis dar buvo tarsi švininės. Man buvo paskirta dvigulė lova kambaryje, kuris atsidavė vyrišku kvapu, bet šiaip buvo tvarkingas. Griuvau ant jos, nusiaviau batus ir panirau į minkštus patalus.

— Na kaip, Dele? — pasiteiravo Neitas.

— Puikiai. Tik gulkis ir miegok. Nuostabi lova. O tu nekvailiok.

— Gerai. Jeigu ko prireiks, mudu su Keme būsime mano kambaryje, už gretimų durų, — pridūrė Neitas.

— Manau, liksiu čia, — pareiškė Kemė, kapodama žodžius. Pamanytum, kad rengėsi plikai nusiskusti galvą, O ne gultis su mylimu vyru.

Neitas, kuris tokių šnekų neabejotinai buvo girdėjęs ir anksčiau, tepasakė:

— Kaip nori. Taigi, kaip jau sakiau, jeigu ko prireiks, būsiu už gretimų durų. Iki rytojaus.

Kemė parymojo, kol jis uždarė duris, tada atgulė ir atsuko man nugarą.

— Nebūk tokia kietasprandė kalė, — suburbuliavau.

— Nutilk ir miegok.

— Juk tu Neitui patinki. Jis mielas. Jis tave myli.

— Tu nieko apie jį nežinai.

— Jis tave myli. Aš irgi tave myliu. Nebūk bjaurybė.

Nesulaukusi atsakymo užmigau, o pabudau, kai nuo manęs traukė antklodę ir mane tąsė.

— Kelkis gi tu, paika kekše, jau rytas, einam, — šaukė Kemrina, purtyte mane purtydama.

— Ne, aš noriu miegoti, — atsiliepiau stumdama ją šalin.

— Per daug dulkintis nesveika. Sprunkam.

Ji išvertė mane iš lovos. Pamažu atsisėdau, bent kiek krustelėjus galvą nudiegdavo skausmas. Troškino ir norėjosi miego, bet jeigu jau Kemė užsigeidė eiti, turime eiti. Pamačiusi savo batus supratau, kokie prasti popieriai. Per praeitą naktį jie iš seksualios mano įvaizdžio detalės, kuriai nepagailėjau viso atlyginimo, buvo virtę džinsiniais kankinimo įrankiais.

— Aha, — tarė Kemė rodydama batais apautas savo kojas, — tikra šlykštynė jais apsiavus žirglioti ryte.

Svirduliavome aušros nutviekstomis gatvėmis įsisupusios į plonus švarkelius, tokios panašios į porelę visą naktį dirbusių prostitučių. Kiekvienas žingsnis buvo kančia, o juk aš dažnai nešiodavau batus su kulniukais, vadinasi, Kemrina, kuri nesiskirdavo su sportbačiais, turėjo jaustis taip, lyg eitų per pragarą. Įdėmiai ją nužvelgiau, tikėdamasi veide išvysti ne tik skausmą, bet ir pasipiktinimą. Ji buvo susitaršiusi, pavargusi, nuo miego trūkumo paraudusiomis akimis, bet pikta neatrodė. Priešingai, lūpose žaidė lengva patenkinto žmogaus šypsena. Ji galėjo reikšti tik vieną dalyką.

— Ar tu jį patvarkei? — pasidomėjau.

— Ir dar kaip, — patenkinta sušnarpštė ji. — Kokią savaitę neatsities.

Gulėdama ligoninėje turėjau begalę laiko apmąstyti savo gyvenimo atkarpas. Dažnai prisimindavau ir apmąstydavau aną naktį. Ypač tą epizodą, kai ji pasakė: „Manau, jis man galėtų patikti.“ Ji man pirmai prisipažino, kad jį įsimylėjo — Natanieliui tai pranešė tik po mėnesio. Buvau tokia pamaloninta, kad ji man pirmai pasakė įsimylėjusi, tai rodė, kiek daug aš jai reiškiu.

Iki šiol savęs neapkenčiu, kad sugrioviau tai, ką juodu buvo sukūrę.

aštuntas skyrius

Mulkė.

Paikšė. Naivuolė. Mulkė. Kad ir kaip vadintum, šaukštai po pietų. Iki šio ryto, kai mudvi su Tigana pasirodėme ligoninėje, apie tai nė galvoti nepagalvojau, nemaniau, kad man taip kada nors atsitiks.

Pravėriau Delės palatos duris ir, vos tik Tigana įbėgo ir užsikabarojo ant lovos, Delė man šyptelėjo, tarsi iš anksto žinodama, kad mano atsakymas bus „taip“. Kad aš ketinu pasiimti jos vaiką.

Atrodo, Delė visuomet žinojo, jog mano atsakymas bus teigiamas, — ta šelmė net buvo pasirūpinusi oficialiais dokumentais, kuriuose aš buvau įvardyta kaip teisėta Tiganos prižiūrėtoja. Ji net buvo užsakiusi reikiamas pažymas, taigi Tiganos įvaikinimo procedūrą galėjau pradėti. Tie popieriai buvo paslėpti medinėje rakinamoje spintelėje šalia jos lovos ir laukė, kad juos pasirašyčiau. Kol Tigana čiauškėjo savo motinai ir bučiavo jos veidą, Delė linktelėjo galva popierių pusėn. Atidariusi rakinamą spintelę pamačiau, kad ji parūpino net plunksnakotį.

— Gali juos pasirašyti kad ir dabar, — pasakė šypsodamasi.

— Taip, kurgi ne, — atsakiau.

Dar nė žodelio nebuvau pasakiusi apie tai, ką mačiau Gilforde. Ničnieko neprasitariau, ką ketinu daryti toliau. Gerai pagalvojus, aš nė nepasisveikinau.

Paskubomis permečiau akimis pažymą, suprasdama, kad dar labiau supančioti manęs Adelė jau nebegali, ir atsispyriau pagundai skirtinguose puslapiuose, X pažymėtuose langeliuose, vietoj Kemrinos Matikos pasirašyti „Pasaulinio lygio kvailė“.

Ir dabar, sėdėdama koridoriuje ir laikydama plastikinį arbatos puodelį iš smulkių prekių automato, aš vis dar nirštu. Bet tik truputį. Na gerai, ne taip jau truputį. Aš išsigandusi. Sutrikusi. Gerokai suirzusi. Šis sprendimas man yra primestas ir aš jaučiu... Ką aš jaučiu? Didžiąją dalį nakties raičiojausi, šokinėjau, braidžiojau, šlubčiojau ir rėpliojau po įvairiausias emocijas ir pagaliau priėjau tą stotelę, kuri vadinama „sutikimu“. Tai panašiau į „susitaikymą“. Esu įviliota į spąstus ir jaučiuosi aplinkybių auka — juk negaliu sugrąžinti Tiganos į Gilfordą, negaliu palikti jos be globos. Kito pasirinkimo aš neturiu, nėra kitos išeities.

Taigi, kad ir kiek manyje būtų grūmęsi prieštaringų emocijų, turėjau tai padaryti. Pagaliau juk ji yra mano mažoji Tigana. Laikiau ją rankose ką tik gimusią. Padėjau išrinkti jai vardą. Buvau šalia, kai ji žengė pirmuosius žingsnius. Vos neapsiverkiau, kai, Adelės paklausta, ar per vienus Naujuosius metus nenorėtų važiuoti pas Kalėdų Senelį, bakstelėjusi į mane pirštu ji pasakė: „Kad mane vežtųsi.“ Turėjau tai padaryti. Kaipgi kitaip? Juk ji Tiga. Kaipgi galiu nenorėti jos pasiimti?

„Labai jau paprasta, — šovė į galvą mintis. — Esi blogas žmogus, — pasmerkiau save. — Labai blogas žmogus.“

Kai atvažiavome, Tigana persimainė. Regis, jai buvo nė motais, kad mama apraizgyta aparatais ir apstatyta buteliukais, ji kone užskrido ant lovos, apsivijo rankomis motinos kaklą ir bučiniais apibėrė jos skruostus. Nuo Gilfordo man beveik nieko nepasakiusi, dabar ji strykčiojo nelyg prisukamas žaisliukas, užvestas po ištisų savaičių dykinėjimo, puolė čiauškėti greitakalbe, sustodama tik pabučiuoti motinos skruosto.

Išslinkau, kad jos pabūtų dviese. Buvau pamiršusi jas siejantį ryšį. Jiedvi buvo geriausios bičiulės, negalėjo pakelti išsiskyrimo. Visiškai negalėjo tverti viena be kitos. Kaip, po paraliais, Tiganai teks susidoroti su...

Aš vėl įdrėskiau didelį plyšį plastikiniame puodelyje.

O kas, jeigu Delei pagerės?

Jeigu ji duos atkirtį? Atsigaus? Užsikabinau už tos minties, griebiausi jos lyg skęstantysis nevilties ir savigailos liūne, į kurį buvau bepanyranti. Delė gyvens.

Kur parašyta, kad ji turi mirti? Ar jau viską išbandė? Iš tiesų viską? Kas tik galima? Man tikrai nepasivaideno — ji atrodo geriau. Pašviesėjusi. Nebe tokia pilka, dėmėta ir išsekusi. Matyt, tai Tiganos įtaka. Turėdama ją šalia, Delė pasijuto milijoną kartų geriau, taigi šito ir laikykimės. Jiedvi su Tigana kartu prabus daug laiko. Ji atgaus jėgas ir gyvens.

Maždaug po pusvalandžio seselė Nensė išsivedė Tiganą į bufetą, taigi mudvi su Dele galėjome pasikalbėti.

— Tu pasveiksi, — išpoškinau, vos tik spėjo trinktelėti durys už Tiganos ir Nensės nugarų. Vis dar nemokėjau būti taktiška su sergančiu žmogumi. — Norėjau pasakyti, tau pagerės.

Delė iš lėto papurtė galvą.

— Ne.

— Juk tu nežinai, — pasakiau.

— Žinau.

— Dele, nepasiduok. Tu gali atsilaikyti, žinau, kad gali. Esi vienas stipriausių, ne, esi pats stipriausias žmogus iš visų mano pažįstamų. Tik pažiūrėk, kiek mėšlo jau esi perbridusi, žinoma, kad gali...

— Keme, jau per vėlu, — nutraukė mane Delė.

Nė neketinau atsitraukti ir liautis ją įkalbinėti.

— Turi kovoti. Tu gali nugalėti, — sakiau jai. — Juk yra daugybė naujų gydymo būdų, alternatyvioji terapija. Ar esi išbandžiusi akupunktūrą arba...

— Keme, — pasakė ji griežtu balsu, kuris buvo pajėgus nutraukti mano sapaliojimus. — Aš su tuo jau susitaikiau, ir tu susitaikysi.

— Betgi tu turi kovoti, — sušnypščiau.

— Aš kovojau. Todėl ir esu čia.

— Negaliu patikėti, kad taip lengvai pasiduodi.

— Keme, tu nesupranti... — atsklido kimus jos balsas ir ji giliai įkvėpė. — Aš noriu gyventi. Dieve, kaip aš noriu gyventi. Noriu pamatyti užaugusią dukterį. Noriu kariauti visus tuos paauglystės karus su Tigana, kuriems jau buvau pasirengusi. Noriu jos miegamajame aptikti cigarečių ir smarkiai su ja dėl to susibarti. Noriu jai pamojuoti išlydėdama į universitetą. Noriu būti tarp tų, kurie atsisveikins su ja per vestuves. Ir pati noriu vienądien ištekėti — juk žinai, aš vis dar tebetikiu meile. Noriu, kad užtektų laiko išspręsti visas mūsų problemas. Maniau, visas laikas — dar mums prieš akis. Man prieš akis. Dabar matau, kad jo nebeliko, turiu su tuo susitaikyti. Turiu... — Delė nutilo, vėl įkvėpė oro. — Aš noriu gyventi. Bet negalėsiu. Turiu su tuo susitaikyti, kitaip man tuoj galas. O juk reikia suktis. Reikia įvykdyti kuo daugiau planų, susijusių su Tigana. Turiu padaryti viską, kad būčiau tikra, jog jos gyvenimas sutvarkytas. Būdama su tavimi, tuos planus imu įgyvendinti.

Aš tramdžiau ašaras, bet jos vis viena išsprūdo ir nusirito per skruostus. Brūkštelėjau per akis delnais ir juos patryniau į džinsus.

— Aš jai parašiau šūsnį laiškų, — kalbėjo Delė. — Nupirkau dvi dešimtis gimtadienio atvirukų. Dvidešimt kalėdinių atvirukų. Visus juos užrašiau. Stebėtina, kiek daug turi ką pasakyti, ypač kai rašai ateičiai. O laiškai skirti tokioms progoms kaip jos aštuonioliktas gimtadienis. Dvidešimt pirmas gimtadienis. Tam metui, kai ji rinksis universitetą. Kai kurie rašyti tiesiog šiaip pasiplepėti. Juk žinai, pati įsitikinai — paplepėti ji mėgsta. Prisimeni, kaip čiauškendavo? Pati pamatysi.

Jai kalbant, prikandau apatinę lūpą ir panarinau galvą. Po kelerių metų jos nebebus. Po dvidešimties. Po penkerių. Gal net po metų. Siaubinga žinoti, kad tavo mylėtas žmogus nematys, kas dėsis ateityje. Nežinos, ar ministre pirmininke dar išrinksime moterį — šiuokart neblogą. Nepamatys, kaip pražyla plaukai, kaip veidą išvagoja raukšlės, suvysta kūnas. Nebūdama šalia neregės, kuo taps jos dukra. Tokia mintis žemina. Man suspaudė krūtinę, iš akių vėl pabiro karčios ašaros ir nusirito per veidą.

Po dvidešimties, penkerių ar vienerių metų ir manęs gal nebebus, bet to aš bent nežinau. Man laikrodis dar netiksi taip garsiai, kad stelbtų visa aplinkui. O Delė jau rengiasi mirčiai.

— Filmuotis aš nenorėjau. Nenoriu, kad ji visuomet mane prisimintų šitokią. Noriu, kad prisimintų sveiką moterį iš nuotraukų, o ne papilkėjusią, susenusią ir suvargusią pamėklę. Taip, laiškai jai pravers. Turėtų praversti. Viliuosi. Aš tuo tikiu.

Delės akys paraudo, kaip vakar, kai ji norėjo pravirkti. Bet tai, kuri pareiškė, kad priėjo stotelę, vadinamą „sutikimu“, atrodė, jog ji nori pratrūkti.

— Tu ją turėsi mylėti. Pažadėk man. Net tada, kai bus išties negera ar pasakys ką siaubinga, turėsi ją mylėti. Pažadėk man. Prašau, pažadėk.

Atžagaria ranka nubraukiau ašaras. Kas aš jai? Kuo ji mane laiko? Aišku, kad mylėsiu Tiganą, jeigu nemylėčiau, net nebūčiau prasidėjusi.

— Dele, nors aš su tavimi ir nesikalbėjau, nereiškia, kad judvi man nerūpėjote.

— Aš tik pabijojau, kad ji negaus beatodairiškos meilės. O tai — viskas, ko kiekviena motina geistų savo dukteriai. Kad ji žinotų, jog yra mylima, nors ir kas atsitiktų. Pažadėk man, kad šitai jai duosi — beatodairišką meilę.

Aš linktelėjau.

— Juk visuomet ją mylėjau. Kam gi, tavo galva, būčiau siuntusi dovanėles? Žiūrėk.

Pasiraususi kuprinėje, ištraukiau raudoną dirbtinės odos piniginę, atsegiau ją ir parodžiau.

Kai Delė ištiesė rankas link piniginės, pamačiau, kad jos padengtos popieriaus plonumo oda, išvagotos žaliomis ir mėlynomis gyslomis, kurios driekiasi tarsi kabelio laidai, sukaišioti į pirštų kištukus. Jos buvo nusėtos lašelinių adatų dūriais. Sukrėsta nusukau žvilgsnį šalin.

Delė pravėrė mano piniginę ir pamatė Tiganos nuotrauką. Buvau nufotografavusi ją per trečią gimtadienį, kelios savaitės iki išvykstant iš Londono. Plaukus jai buvau perskyrusi sklastymu ir susukusi į du kuodukus, ji buvo apvilkta rožine liemene, po apačia — balta palaidinuke. Tigana šypsojosi kamerai atkišusi smakrą ir prisimerkusi.

— Tu ją visuomet nešiojaisi? — sušvokštė Delė. — Net kai...

— Taip, — nukirtau.

Tą nuotrauką čia buvau įsikišusi, kai vykau į Lidsą ir maniau, kad Tiganos daugiau nebepamatysiu. Tai buvo vienintelė mano turima jos fotografija, neišmesta sužinojus, kas jos tėtušis.

Man norėjosi, ne, man reikėjo, kad bent kas ją primintų, nes, nepaisant visų nuoskaudų, pykčio ir sukrėtimo, gerai žinojau vieną dalyką. Viena tiesa niekuomet neabejojau — ji nekalta. Tigana nekalta, kad mano sužieduotinis ir mano geriausioji draugė viską sugriovė. Be to:

— Tigą aš visuomet dievinau. Tu tai žinai, pati anądien sakei. Negaliu tiesiog imti ir nustoti ją mylėjusi.

Delė atsipūtė, tarsi vienas jos rūpestis, vienas nerimą kėlęs dalykas iš neatidėliotinų darbų sąrašo jau būtų išbrauktas.

— Turi man pažadėti ir dar vieną dalyką, — pasakė neatitraukdama akių nuo nuotraukos piniginėje, įkištos po plastiko plėvele.

— Kokį?

Pajutusi, kad ji mane įdėmiai stebi, pakėliau akis.

— Ar ją įsidukrinusi pakeisi jos pavardę į savąją, ką?

— Galbūt. Tiesą sakant, visų smulkmenų dar neapgalvojau. Sprendimui priimti turėjau tik dvidešimt keturias valandas, o norint gerai viską įvertinti reikėtų šiek tiek daugiau laiko.

— Bet jeigu sprendimą jau priėmei, pakeisi jos pavardę į savąją, ar ne? — vėl paklausė Delė.

— Ko gero, — pasakiau gūžtelėjusi. — Galbūt.

— Puiku. Be to, turi leisti jai tave vadinti savo mamyte, jeigu ji panorės.

— Ką? — Persigandusi net atsilošiau kėdėje. — Liaukis, Dele, tai... Ne. Ne. Aš negaliu.

— Kodėl?

— Negaliu, ir tiek.

— Juk nesi jos teta, o sutinki, kad ji vadintų tave tetule.

— Tai visiškai kas kita! Juk žinai, kad tai visiškai kas kita.

— Aš norėčiau, kad ji jaustųsi taip, lyg turėtų kitą motiną, žmogų, kuris atliktų visas mamos funkcijas.

— Ji ir turės. Bet vadinti mane mama neteisinga. Tai ne... Tai nenatūralu!

— Ir čia pats svariausias tavo argumentas?

Šaipydamasi iš manęs, Delė kilstelėjo tai, kas buvo likę iš jos kairio antakio.

Teko gėdingai tai pripažinti. Aš mėginau pasakyti, kad nėra taip paprasta žmones sukeisti vietomis ir nėra ko net bandyti. Juk Tigana pažinojo savo motiną, prisimins ją. Kas turėtų dėtis jos galvelėje, jei paprašyčiau, kad mane laikytų moters, kurią ji vadino savo mama, pakaitu? Gal Tigana mane ir pamils, bet niekuomet nemylės taip, kaip mylėjo savąją motiną. Nedera jos to prašyti. Tai ją įskaudintų ir sutrikdytų taip, kad mes nė nenutuokiame. Aš neketinu prisiimti atsakomybės už jos širdgėlą.

— Pati žinai, kad ne tik tai norėjau pasakyti, — atsakiau jai.

— Keme, ką, tavo manymu, reiškia įvaikinimas? Tu tampi Tiganos motina, prisiimi tokį vaidmenį. Pradedi nuo tos vietos, kur pabaigiau aš. Norėčiau, kad ji tave laikytų savo mama. Ir norėčiau, kad tu ją laikytum savo dukterimi.

— Taip ir bus.

— Nebus, jeigu neleisi, kad ji tave vadintų mama. — Staiga Delė nutilo, ištiesė savo gležnutį kūną ir skraiste aprištą galvą ant baltų priegalvių. Keletą kartų įkvėpė, nuo kiekvieno įkvėpimo išbaldama. Užmerkė akis. Dar keletą kartų sužiopčiojo. — Jeigu tave dažnai vadina gražuole, imi tuo ir patiki. — Jos balselis buvo trapus ir plonytis lyg popieriaus servetėlė — tik prisiliesk, ir bematant suplyš. Ji palengva prasimerkė. — Jeigu... Jeigu tau kas nors nuolat kartojama, įtiki tuo. Pranašystė savaime išsipildo. Norėčiau, kad taip atsitiktų ir tau su Tigana. Jeigu ji nuolatos tave vadins mamyte, tuo patikėsi. Ji taps tavo savastimi, kurios niekuomet... niekuomet nenorėsi palikti. Ji taps tavo dukterimi.

— Ji ir taip bus mano duktė. Žinai tą posakį: „Rožė, kitaip pavadinta, nenustoja kvepėti“? Tigana gali mane vadinti tetule, o aš jai atstosiu mamą. Būti tikra jos mama negalėsiu, nes vieną ji jau turi — tave. Bet galiu padaryti kitą gerą dalyką. Ir toliau būti saldžiai kvepiančia rože.

— Prašau. Tu tik pagalvok.

— Gerai. Pagalvosiu. Bet tik pagalvosiu. Nieko nežadu.

Tarp mūsų įsivyravo tyla. Tyla, kurią ji pertraukė žodžiais „Keme, dėl Neito...“

— Dele, nepradėk, — nukirtau. — Tik šito man ir trūko. Ir taip vos tvarkausi. Dabar neturiu jėgų apie tai kalbėti. Supranti? Būk gera. Pasišnekėsime apie tai kitu laiku.

— Kitu laiku, — pakartojo ji. — Laikas toks keistas. Begalinis. Amžinas. Mes — ne.

— Tu taip sakai, bet iš tikrųjų niekas dar neįrodė, kad laikas yra begalinis.

Adelė šyptelėjo.

— Ir kokia tu bjauri.

— Mat stengiuosi, — atsakiau jai šypsena. Tada išdėsčiau mintis, kurios man buvo kilusios lūkuriuojant koridoriuje. — Klausyk, sakei, kad turi keletą mėnesių... Ketinu atsiprašyti iš darbo. Jeigu tik gydytojai leis, surasiu vietelę, kurią mes visos trys galėtume išsinuomoti, ir tu važiuosi namo. Aš pasimokysiu, kaip tave prižiūrėti, ir važiuosime namo. Žinai, tuo metu, kai... kai... — Negalėjau to ištarti. Parinkau žodį, apsvarsčiau, ką jis reiškia, bet jo neištariau. Neįstengsiu ištarti. — Norėčiau būti su tavimi tuo metu, kai... — Nurijau gumulą. — Norėčiau būti su tavimi.

— Tu pabūsi?

Linktelėjau, veidas persikreipė nuo jausmų antplūdžio. Žinojau, ką siūlau. Nors balsu to ir nepasakiau, bet siūliausi prie jos pabudėti. Turėsiu būti prie savo geriausios draugės, kol ji paliks šią žemę. Aš kračiausi minties, kad turėsiu pasirūpinti vaiku, tai ar iš tikro galėsiu sėdėti šalia mylimo žmogaus ir žiūrėti, kaip jis pamažu gęsta? Turėsiu tai padaryti. Žinoma, aš privalėsiu. Juk ji daugiau nieko neturi. Ir ji tai dėl manęs padarytų, jeigu mudvi apsikeistume vaidmenimis.

— Aišku, pabūsiu, Dele, — pratariau. — Būtinai.

Ji ištiesė man ranką, aš ją paėmiau. Ranka buvo šalta, oda plona lyg popierius ir išdžiūvusi. Tik spustelėk tvirčiau — ir sutrupės. Mūsų žvilgsniai susidūrė, ir aš pasijutau taip, tarsi vėl būčiau atsidūrusi aname koledžo bare, kur ją pamilau. Nuo jos sklido gerumas, ji spindėjo vidiniu grožiu.

— Manyk, kad tau pasisekė, — pasakiau šyptelėjusi. — Juk žinai, kad niekam kitam to nedaryčiau?

— Kokia man garbė, — atsiliepė ji juokdamasi, glostydama man pirštus, — tikrai, man garbė.

— Ne, garbė man.

devintas skyrius

Londone aš viešėjau tik savaitė, bet jaučiausi taip, tarytum čia būčiau nugyvenusi visą amželį. Transporto priemonių prikimštos gatvės, nepažįstamųjų gyvenimai ir toks kaip mano akcentas. Lyg niekuomet nė nebūčiau išvykusi. Tuo laiku, per paskutines aštuonias dienas, mes visos trys — Adelė, Tigana ir aš — panirome į rutiną. Kad ir ne visišką, bet vis dėlto rutiną. Planas, nors ir koks mažas, mums visoms buvo reikalingas.

Pabusdavome vos tik išaušus, nes Tiganai patiko išsirangyti iš patalų, įsitaisyti lovos galvūgalyje, įsijungus televizorių susirasti animacinius filmukus ir žiūrėti juos tol, kol leisdavau. Kai tik būdavo įjungiamas televizorius, aš užsivoždavau pagalvę ant galvos, kad apsisaugočiau nuo šaižaus, ausį rėžiančio cypimo ir žvygavimo, sklindančio iš ekrano.

Maždaug po valandos animacinių filmų lėtai keldavausi iš dvigulės lovos, it nesavomis kojomis ir sustirusi, nes ištisą naktį būdavau pragulėjusi ant krašto, mirtinai bijodama, kad pasiridenusi jos neužspausčiau. Nusipraususi pati, vesdavausi į vonią Tiganą. Kol mudvi rengdavomės, Tigana nesitverdavo džiaugsmu, nes žinodavo, kad netrukus išvys savo mamytę.

Užsukdavome į ligoninę valandai kitai, kol Delę išvargindavome, o tada leisdavomės į namo medžioklę. Nė vienas iš apžiūrėtų namų ar butų mums nepatiko, bet šiandien, aštuntąją viešnagės dieną, jaučiau, kad jį kažkur rasime. Nuostabų butą pirmame aukšte su trimis miegamaisiais, kur bus atskira erdvė Delei ir po kambarį mudviem su Tigana. Gal net sodelis, kuriame Tigana galėtų pažaisti — juk lauke plieskia vasara, oras šiltas, dienos kupinos saulės ir pozityvios energijos. Šiandien vasarą ir aš pajutau.

Susitvarkė ir visa kita, ko reikėjo, kad savo gyvenimą pritaikyčiau prie esamos padėties. Iš darbo pasiprašiau šešių mėnesių kelionei ar kitiems reikalams skiriamų atostogų, bet man pasiūlė ankstesnę ir dvi ateinančias savaites įskaityti kaip kasmetines atostogas, o toliau dirbti namie tris dienas per savaitę — namais turėjo tapti ta vieta, kurią nuomosiuosi su Dele ir Tigana. Mes gausime elektroninius laiškus, galėsiu dirbti departamento, kuriame einu rinkodaros vadovės pareigas, Londono skyriuje, o jeigu turėsiu vykti į Lidsą, jie man suplanuos dieninius susitikimus, taigi spėsiu tą pačią dieną pirmyn ir atgal. Susiradau nekilnojamojo turto agentą, kad išnuomotų mano butą Lidse. Viskas atsistojo į savo vėžes. Trūko tik kur gyventi.

Nors ir buvau įsitikinusi, kad šiandien rasime tinkamą namą, dieną pradėjome nekaip. Mano penkiametis rūpestėlis dar nebuvo išsiritęs iš lovos, nes vakar vėlai užmigo — mat kūrė džiaugsmingus planus. Kaip gyvensime trise. Per aštuonias dienas Tigana šalia manęs pradėjo laisvai jaustis. Ji jau išdrįsdavo įsijungti televizorių į mane nepasižiūrėjusi ir nesulaukusi, kol paklausiu, kas atsitiko. Beje, motina jai tikriausiai pripasakojo apie tolimesnę ateitį, nes ji manęs paklausdavo tokių dalykų: „Kaip atrodo Lidsas?“, „Ar aš turėsiu savo kambarį?“.

Paskutinė Tiganos užgaida buvo kačiukas. Jokių prošvaisčių, kad galėtume įsigyti kailinį žvėrelį, nebuvo — nei dabar, nei kada nors. Tegul jie sau gyvena laukinėje gamtoje, o ne mano namuose, neketinu prisiimti už juos atsakomybės. Neišmanau, iš kur ji nusičiupo tą mintį, bet vakar, kai nuėjome aplankyti jos motinos, ją pateikė kaip didžiausios svarbos reikalą.

Ji pradarė Delės palatos duris, įbėgo, užsliuogė ant lovos ir pradėjo bučiavimosi ritualą. Iš pradžių bučiuodavo virš kairio Delės skruosto, tada slysdavo žemyn, pasiekdavo smakrą, aplenkdama prie nosies prijungtus vamzdelius pereidavo prie dešiniojo. Regis, Tigana taip ir neatkreipė dėmesio, kad jos mama nekaip atrodo ar kad ji prijungta prie aparatų. Bet vakar aš tuo nė nesistebėjau. Per vakarinį mūsų apsilankymą Delė atrodė nuostabiai. Paskutinėmis dienomis ji sustiprėjo, netgi sočiai užkirsdavo ir neišvemdavo. Vis ilgiau ištverdavo nepavargusi, kalbėdama vis rečiau sustodavo įkvėpti oro ar pailsinti akių.

Vakar jos veidas vėl įgavo spalvą, pilkšvumas ir geltonumas pabluko, oda nusidažė sveiku rausvumu. Akių baltymai nebebuvo paraudę, plieno melsvumo vyzdžiai — jos sielos atspindžiai — ir vėl sukibirkščiavo. Ji atrodė beveik normaliai. Jeigu ne ta galvą dengianti mėlyna skepeta, sulysęs veidas ir iškritusios blakstienos, būtų ta Delė, kurią pažinojau daug metų. Pamačiusi, kad ji pasitaisė, nusišypsojau. Ji bus susivokusi, kad vis dėlto turi pasirinkimą — gali sustiprėti, gyventi.

— Kaip laikaisi? — pasiteiravo.

Jos balsas nuskambėjo kur kas tvirčiau negu prieš trejetą dienų, ir aš dar plačiau nusišypsojau.

— Puikiai. Kaip visada, — atsakiau. — Tu gerai atrodai.

— Ir jaučiuosi gerai. Na, nevisiškai. Geriau. Kur kas geriau. O tu priešingai — atrodai pavargusi.

— Jaučiuosi puikiai, iš tiesų.

Buvau pavargusi, nebežinojau, kada paskutinį kartą naktį kietai miegojau, bet niekis — viskas pakenčiama. Kone serganti, mažumėlę nusikamavusi, bet argi man čia dejuoti?

— Žiūrėk savęs, Keme.

— Aš ir žiūriu, — atsakiau.

— Tai svarbiausia, — užtikrino Adelė.

— Aš žiūriu.

— O kačiuką ar pirksime? — į mūsų pokalbį įsiterpė Tigana.

— Šito turi klausti Kemrinos.

Atsakomybę Delė perdavė man, nors ir žinojo, kokią turiu nuomonę apie gauruotus padarus.

— Ar pirksime? — Tigana prikibo prie manęs.

— Tik ne dabar, brangute. Mudvi pasikalbėsime apie tai kitą kartą.

Tiksliau, niekada.

Delė sučiaupė lūpas bandydama nuslėpti pasitenkinimo šypseną.

— Šiandien mes matėme namą be laiptų, — pranešė Tigana motinai. — Vienaaukštį su veranda.

— Puiku, — tepratarė Delė.

Tigana išsitiesė ant lovos, padėjo galvelę motinai ant dešinės krūties, nežinia dėl kokio šeštojo pojūčio neužkliudydama Delei į šoną įleistų vamzdelių ir į ranką įbestos lašelinės. Delė švelniai pasižiūrėjo į dukters galvelę, tada vėl pakėlė akis į mane.

— Ji irgi pailso.

— Žinau, juk perdien ieškojome namo.

— Jai reikia kur nors apsistoti.

— Ji ir apsistos. Kai tik rasime ką nors panašaus į namus, ji turės savo kambarį ir galės matyti tave kada panorėjusi. To jums abiem reikia.

— Jeigu mes turėsime katytę, ar galėsime ją vadinti Pūke? — paklausė Tigana mieguistu balsu.

— Pūkė — visai geras katytės vardas, — atsakė Delė tramdydama juoką.

— Taip, — pritariau ir aš. — Tikrai.

— Ar įsivaizduoji save vaikštančią tarp kaimynų ir šūkaujančią: „Pūke, Pūke“? — sukrizeno Delė.

— Ko jūs juokiatės? — susidomėjo Tigana, kai mudvi su jos motina prunkštavome lyg porelė mokyklos vaikėzų, stalčiuje tarp liemenėlių radusių paslėptus savo motinų katalogus.

— Tavo tetulė Kemrina tiesiog kvailioja, ir tiek. Nekreipk į ją dėmesio.

— Nieko, meilute, nekreipk į mane dėmesio.

Supratau, kodėl Tigana buvo tokia žvali vakar naktį mums grįžus į viešbutį — ji bus nusnūdusi, kai vakare mudvi su Dele galvojome pačius netikėčiausius ir nepadoriausius vardus, kuriais galėtume šaukti gyvūnėlius slampinėdamos gatvėmis. Labiausiai mums patiko Plaukuotasis Šiknius („Plaukuotasis Šikniau, Plaukuotasis Šikniau, škac ėsti!“) — nuo to Adelė taip prajuko, kad jau maniau, jog ji apalps.

Kai grįžome į viešbutį, Tigana nesitvėrė džiaugsmu: jaudinosi, kad turės katytę, kad jos mama grįš namo, kad vakarienei valgys žuvies pirštelių... Čiauškėjo apie viską, jai nebuvo nereikšmingų dalykų. Klausiausi, kaip ji pliauškia vartaliodamasi lovoje. Jau buvo beužmieganti, tik staiga kad šoks — prisiminė dar kažko nepasakiusi. Negalėjau atsistebėti jos persimainymu. Dar tik prieš savaitę ji su manimi iš viso nesikalbėjo, dabar neužsičiaupia. Kai galiausiai užmigo, buvo trečia valanda nakties, ir aš užsnūdau.

Žvilgtelėjau į ją miegančią — mažytis mėnulio pjautuvėlis po mėlyna antklode, ant baltos pagalvės išdrikę šviesūs plaukai. Gal tegul dar truputėlį pasnaudžia. Delei šįryt gydytojų apžiūra, taigi pirmoji mūsų dienos užduotis bus namo paieškos. Norėjau jas pradėti nedelsiant, bet Tiganai akivaizdžiai trūksta miego, o su irzliu vaiku nežinočiau ką veikti.

Net krūptelėjau išgirdusi bilstelėjimą į duris. Nevalingai nukreipiau akis į radijo žadintuvo ekraną prie lovos — 7.55. Lankytojams gerokai per anksti. Tikriausiai kambarinė. Sunerimusi prikandau lūpą — aš dar neatrinkau nešvarių skudurų, kad išskalbtų. Susigėdusi nužvelgiau kambarį. Tarytum po karo. Visur viena netvarka: nauji drabužėliai, kuriuos teko nupirkti Tiganai, nes iš Gilfordo buvau pasiėmusi nepakankamai, mėtėsi pramaišiui su senaisiais, drapanas, kurių Tigana nepanoro rengtis, buvau atidėjusi į šalį, bet jų nesutvarkiau, žaisliukai, su kuriais žaidė Tigana, išmėtyti. Aš nebuvau iš tvarkingųjų, o juk gyvendama ne savo namuose tokia turėjau būti. Teks paprašyti kambarinės, kad užeitų vėliau, kai mudvi būsime nusipraususios.

Prastumdžiusi skudurų krūvas nusigavau iki durų.

Kitapus durų stovėjo Nensė, Adelės seselė. Ji vilkėjo smėlio spalvos užsagstoma uniforma, mūvėjo juodomis kojinėmis ir buvo apsiavusi patogiais rausvos bei baltos spalvų sportbačiais. Juoda jos kasa buvo išsidraikiusi, veidas — be jokio makiažo, net be įprastinės šviečiančios šypsenos.

Aš supratau. Tik pažvelgusi jai į veidą, iškart supratau, kas nutiko. Bet suprasti dar nenorėjau, tam nebuvau pasirengusi.

— Labas, Kemrina, — pasisveikino ji šypsodamasi. Ne tąja malonia, spindinčia šypsena — šioji buvo šilta, bet prislėgta.

— Sveika, — pasisveikinau aš.

— Kur Tigana? — paklausė ji.

— Miega, — atsakiau.

— Gerai. Ar galėčiau su tavimi pasikalbėti koridoriuje?

Linktelėjau ir, patikrinusi, ar Tigana vis dar miega, įspraudžiau tarpduryje batą, kad durys neužsidarytų.

Mes nuėjome į patį koridoriaus galą, ten buvo du gelsvai rudi odiniai krėslai ir stiklinis stalelis, ant kurio stovėjo vazelė su šilkinėmis gėlėmis. Ant krėslų nė viena iš mūsų nesėdome, aš nenuleidau akių nuo kambario durų.

— Užjaučiu, Kemrina, — prabilo Nensė, ir šiurpuliukai, dilgčioję man skrandį, perėjo visu kūnu. — Šiąnakt mirė Adelė.

— Betgi vakar ji dar gerai atrodė, — paprieštaravau gaudydama kvapą.

— Ji labai sirgo.

— Bet vakar atrodė geriau, — nenusileidau. — Pati sakė, kad geriau jaučiasi.

Kaip toji moteriškė man drįsta šitai sakyti — juk aš esu liudininkė, aš turėčiau žinoti, kaip ji jautėsi.

— Adelė atrodė geriau, bet jau labai daug laiko ji ėjo blogyn. Mes neatsistebime, kaip ji šitaip ilgai išgyveno.

Nesąmonė. Gryniausia nesąmonė. Dar tik vakar mes juokėmės. Šaipėmės iš naminių gyvūnėlių, vadinamų plaukuotaisiais šikniais.

— Juk ji nebuvo viena? — Akimis įsisiurbiau į išvargusį Nensės veidą. Pats svarbiausias dalykas pasaulyje buvo žinoti, kad ji nebuvo palikta, kad vykdama į naują kelionę nebuvo vienut vienutėlė. Kad buvo padedančių jai persikelti į kitą vietą, kur ji susiruošė. — Mirdama Adelė nebuvo viena?

Nensė papurtė galvą.

— Ne, su ja buvau aš. Ji prašė pasakyti Tiganai, kad ją myli, ir su tavimi atsisveikinti.

— Turėjau ten būti, aš turėjau būti su ja. Juk sakiau jai, kad būsiu.

— Ji to nenorėjo, — švelniai ištarė Nensė ir paglostė man ranką. — Ir taip tavęs daug ko priprašė. Beje, ji buvo linksma. Adelė laikėsi dėl to, kad nežinojo, kas bus su jos kūdikiu. Kai tu atvykai, ji nudžiugo, kad bus kas pasirūpina jos mažyle ir ji gali išeiti. Todėl ir atrodė geriau, taip nebesisielojo. Vakar pajuto, kad jos valanda jau artėja, — kai išėjai, paprašė, kad iki ryto tau nepraneščiau, jeigu ji šią naktį mirs. Nenorėjo, kad tą paskutinį prisiminimą, kai juokėsi ir pokštavo, užgožtų jos mirties vaizdas. Norėjo, kad ją prisimintum besijuokiančią.

— Panašu į Adelę, keistas susivaldymas iki pat gyvenimo galo, — iškošiau iš pykčio trūkčiojančiu balsu.

Jeigu būčiau žinojusi, būčiau bent deramai atsisveikinusi. Pabučiavusi ir apkabinusi. Pasakiusi, kaip labai ją myliu. Juk to taip ir neištariau? Nė kartelio per paskutines devynias dienas nepasakiau, kad ją myliu. Taip ir nepasakiau, kad atleidžiu. Ar aš jai atleidau? Nežinau. Nenorėjau apie tą įvykį kalbėti, šitai man aišku, bet ar buvau jai atleidusi? Jeigu ir ne, ar man nereikėjo to pasakyti? Ar nereikėjo pasistengti, kad ji nusiramintų?

— Skausmų ji nekentėjo. Užmigo ir neprabudo. Beužmiegančią laikiau už rankos, ji žinojo, kad yra ne viena.

— Nenorėjau, kad ji liktų viena, — šnarpštelėjau.

Daug ko buvau nenuveikusi. Maniau, jai likęs koks mėnuo, ne kelios dienelės. Turėjau ją išklausyti, palengvinti jos mintis. Juk nenorėjau, kad ji taip ir numirtų manydama, jog jos vis dar neapkenčiu.

Atsisukau į Nensę. Jeigu ji budėjo prie Adelės, tikriausiai išbuvo prie jos visą naktį. Ji Adele šitaip rūpinosi, per paskutinius kelis mėnesius jos abi suartėjo. Turėjo būti siaubinga laikyti mirštančią Delę už rankos.

— Ačiū tau, Nense, — pratariau panorusi ją apkabinti, panūdusi jai parodyti, kokia esu dėkinga, kad ji atliko manąją priedermę. Tačiau negalėjau pajudėti iš vietos, stovėjau kaip įbesta, taigi visą padėką sudėjau į balsą. — Ačiū tau už viską. Už tai, kad buvai su ja visus tuos mėnesius, už tai, kad buvai šalia jos mirties valandą, kad pati atėjai man pranešti. Ačiū tau.

— Tu labai sukrėsta, — atsiliepė Nensė. — Gal norėtum prisėsti?

Papurčiau galvą.

— Nieko. Nepasakyčiau, kad šito nesitikėjau, tik gal tai įvyko greičiau, nei maniau.

— Gal galėčiau kam nors paskambinti? Kad ateitų ir pabūtų su tavimi.

— Ne, man tikrai viskas gerai...

Žengiau žingsnį ir staiga užkliuvau ant išblukusio turkiškais raštais išmarginto koridoriaus kilimo, griuvau stačia galva ir vos neprasiskėliau kaktos. Tik spėjau rankomis užsidengti akis.

Skausmas giliai viduje vis labiau augo, kol virto gerklę gniaužiančiu sopuliu. Ji išėjo. Niekuomet jos nebepamatysiu. Niekuomet su ja nebekalbėsiu. Nelaikysiu už rankos. Nebevadinsiu paika kekšele. Ji nebetąsys manęs už plaukų ragindama nebūti kietasprande kale. Niekuomet kartu nebesėdėsime tiesiog žiūrėdamos televizorių.

Nuvilnijo pirma banga ašarų. Delė mane paliko. Aš palikau ją, bet ji mane irgi paliko. Amžiams. Mano geriausia draugė išėjo.

Tik pasvirau, ir pabiro kitas lietus ašarų. Šitaip raudoti, alpėti ir trankytis aš norėjau ir tą dieną, kai sužinojau apie juodu su Neitu, bet tuomet neįstengiau. Visa liko neišverkta, neišsakyta, užspausta krūtinėje. Užgniaužtos emocijos. Net tada, kai skambinau dėl vestuvių atšaukimo savo sužieduotiniui, net tą dieną, kai turėjo vykti mano vestuvės, verkti nepajėgiau, nes tai atrodė netikra. Tokio įvykio, tokios situacijos numačiusi nebuvau, taigi nežinojau, kaip turiu elgtis. Vėliau apsipratau. Gyvenimas ėjo. Bet dabar visa iškilo paviršiun, ritosi mano kūnu skausmo bangomis, užplūdo veidą lyg tvanas.

Buvo pralaužta ir dar viena emocijų užtvara. Buvo nuversta užtvara, sutrukdžiusi man pratrūkti, kai gavau gimtadienio atviruką ir iki kaklo panirau į prisiminimus apie Delę bei Neitą, ir dabar išsiveržė nuoskauda, pyktis, širdgėla.

Kitą jausmų gūsį sukėlė Adelės, gulinčios ligoninės lovoje, vaizdas. Išvydus pažįstamo žmogaus iškamšą, moters, kurią mylėjau, šešėlį, mane buvo apėmęs siaubas. Tą akimirką aš savęs nekenčiau. Nekenčiau už tai, kad leidau jai susibaigti, kad nieko apie ją nenorėjau žinoti, kiekvienąkart atstumdavau pagalbos prašymą. Aš ją buvau apleidusi. Kai jai manęs labiausiai reikėjo, atsukau nugarą. Tai ją ir pribaigė. Kad buvo niekam nereikalinga. Tada irgi norėjau raudoti, bet negalėjau.

Paskui ašaros biro dėl to, ką teko išgyventi Tiganai. Jeigu tik būčiau atplėšusi nors vieną vienintelį Delės laiškelį, būčiau ją išgelbėjusi nuo visos tos kančios, nuo prievartos. Būtų užtekę pasikalbėti su ja nors vienintelį kartą, ir bemat būčiau suvokusi, kas dedasi. Kiekviena mėlynė, kiekviena žaizda ir randas ant mažyčio, gležno Tiganos kūno įsirėžė mano širdin. Kai pirmąkart ją maudžiau, ašaras tramdžiau todėl, kad turėjau būti stipri, turėjau laikytis. Bet dabar visa stiprybė išnyko, ir liko tik didžiulis ašarų klanas.

Man nepasidarė geriau. Nuo kūkčiojimo skausmas ne maišo, o stiprėjo. Daugybė nuslėptų dalykų, kuriuos buvau užgniaužusi savyje, nustūmusi šalin ar užslėpusi, dabar prasiveržė sukeldami visišką sumaištį. Sumaištis. Mane apėmė vis didesnė sumaištis. Negalėjau sustoti.

Tigana vis dar miegojo.

Apie valandą ji beveik nekrutėjo, ir man teko keletą kartų patikrinti jos krūtinę, ar dar kvėpuoja. Ji taip ramiai miegojo — bene ramiausiai nuo tada, kai čia atvažiavome.

Aš gulėjau šalia ir jaučiausi taip, lyg laikas būtų sustojęs. Nenorėjau jos žadinti. Jeigu pažadinsiu, turėsiu tai pasakyti. Turėsiu pranešti, ir jau netrukus... Neišmaniau, kaip tai padarysiu.

Aprimau. Rami nebuvau, gal tik ramesnė, isterijos priepuolis baigėsi. Tik pratrūkusi verkti suvokiau, kokia anksčiau buvau išmušta iš pusiausvyros, kaip porą metų buvau prie isterijos ribos, tik vis baimindavausi, kad pratrūkusi nebegalėčiau sustoti. Dabar jau buvau sutramdžiusi ašarų srautą, nusipraususi veidą, praplovusi akis apyšalčiu vandeniu, kad nebūtų paraudusios ir užtinusios.

Tigana atsimerkė taip netikėtai, kad aš net krūptelėjau. Ji visuomet taip darydavo. Būdavo, greitai užmiega, bet tuoj atmerkia mėlynas akis ir įdėmiai spokso.

— Kodėl tavo akys raudonos? — sunerimo ji.

O juk bandžiau nuplauti paraudimą šaltu vandeniu.

Nubraukiau plaukus nuo jos švelnios baltos kaktos.

— Aš verkiau, — tepratariau.

— Kodėl? — susidomėjo ji klausiamai atlošdama galvą į priegalvį.

— Man liūdna.

— Kodėl?

Giliai įkvėpiau, nes nuo susijaudinimo ėmė stigti oro.

— Liūdna dėl tavo mamytės.

— Dėl mamytės? — stryktelėjo Tigana. — Ar šiandien eisime pas mano mamytę?

Papurčiau galvą.

— Ne, meilute, — pasakiau.

— Aš noriu pas mamytę.

Žiūrint į mažylę išsidraikiusiais plaukais ir suglamžyta pižama, kuri štai sėdi ir nesuprantančiomis akimis klausia, kodėl laikau ją atplėštą nuo mamytės, man ėmė virpčioti smakras.

— Tiga, kur tavo mamytė sakė einanti, kai paliepė pagyventi su manimi?

— Į dangų pas Jėzų ir angelus, — atsakė Tigana.

Kurgi ne. Tarytum dangus būtų už gretimo kampo, o Jėzus su angelais bastytųsi po vietinį parką.

— Ar sakė kodėl?

— Ji serga, Jėzus su angelais ją slaugys.

— Man gaila, mieloji, bet tavo mamytė iškeliavo pas Jėzų ir angelus.

Tigana pakratė galvą.

— Ne, ji neiškeliavo. Ji ligoninėje.

— Vakar ten buvo, o šiandien iškeliavo į dangų.

— Kada grįš?

— Deja, Tiga, ji nebegrįš.

— NETIKIU TAVIMI! — suklykė ji taip garsiai, kad aš net atšlijau. Tigana išsikapanojo iš antklodžių ir šoko iš lovos. — Netikiu tavimi. Noriu pas savo mamytę. Noriu pas mamytę.

— Nepyk, bet negalima, — pratariau tyliai.

— Noriu mamytės! — klykavo ji. — Noriu pas savo mamytę!

Aš nuščiuvusi sėdėjau ant lovos, o Tigana stovėjo vidury kambario, ant jos liesučio kūnelio karojo pižama, ji mostagavo rankomis, trypė kojomis ir klykė.

Jos klyksmas darėsi vis garsesnis ir sielvartingesnis.

Aš neišmaniau, ko griebtis. Bandyti ją sutramdyti? Palikti, kad išsiverktų? Pabėgti ir pasislėpti? Labiausiai norėjosi padaryti štai ką: panirti veidu į pagalvę, užsikimšti ausis ir laukti, kol visa tai pasibaigs. Neišmaniau, ką dar galėčiau daryti. Nensė siūlėsi pabūti, kol žinią pranešiu Tiganai, bet aš atsisakiau, nes ji ir taip daug padarė, jos nebegalėjau apkrauti. Bet dabar jau gailėjausi. Ji būtų žinojusi, ką daryti.

Aš vis kartojau, kaip man gaila, bet Tigana manęs negirdėjo. Ji tik klykė ir klykė trypdama kojomis ir mosikuodama rankomis. Vis tą patį, tą vieną:

— NORIU MAMYTĖS, NORIU MAMYTĖS, NORIU MAMYTĖS, NORIU MAMYTĖS.

Peržengdama drabužius, popierius ir kitokį ant grindų besimėtantį šlamštą, artinausi jos link.

— NORIU MAMYTĖS, NORIU MAMYTĖS, NORIU MAMYTĖS, NORIU MAMYTĖS.

Apglėbiau ją rankomis, nors ji ir priešinosi, daužė mane mažyčiais kumšteliais — tik prisiliesdavo, bet neužgaudavo.

— NORIU MAMYTĖS, NORIU MAMYTĖS, NORIU MAMYTĖS, NORIU MAMYTĖS.

Ji spardėsi ir blaškėsi paklaikusi ir apimta šėlo, kaip įspeistas į kampą žvėris, vis dar klykė, bet aš palaukiau, kol įniršis apmalšo ir ji sukniubo man ant rankų — galvelė nusviro ant mano kairio peties, nuo verkimo, rykavimo ir maldavimo leisti pas motiną ji galiausiai pailso.

— Tu turi mane, — pasakiau laikydama ją glėbyje ir švelniai glostydama nugarą.

— Tavęs nenoriu, — sušnirpštė ji silpnu, kimiu balseliu, — noriu savo mamytės.

dešimtas skyrius

Buvusio mano miegamojo durų rankena nusviro, ir durys pamažu prasivėrė. Išvydau savo tėvų namo koridorių, vidun įžengė Tigana. Ji vilkėjo blauzdas siekiančią pūstą juodo satino suknią su ilgomis rankovėmis ir apvadais, kurią buvo nupirkusi mano mama. Kojos buvo apmautos baltomis puskojinėmis ir apautos juodais žvilgančiais lakiniais bateliais. Mama Tiganai į plaukų kuodukus buvo įrišusi juodus kaspinus. Juoda spalva nepaprastai derėjo prie jos išblyškusios odos ir šviesių auksinių plaukų, ji išryškino tamsų mėlynų akių atspalvį, ją darė panašią į karalaitę. Vis dėlto tas grožis, užuot kėlęs man šypseną, užspaudė gerklę: juk Tigana susirengė ne į pokylį žavėti žmonių — ji eina į savo motinos laidotuves.

Kadangi mieste mes nebeturėjome ką veikti, dieną po Adelės... Dieną po ano įvykio mudvi su Tigana susikrovėme daiktus ir atvykome pas mano tėvus į Ilingą, vakarų Londono priemiestį. Į Lidsą ketinome važiuoti praėjus kelioms dienoms po laidotuvių. Po šiandienos.

Tigana vėl paniro į tą baimingą tylėjimą, kuriame skendėjo, kai ją pasiėmiau iš Gilfordo. Dabar prisidėjo dar ir liūdesys bei nerimas, kas jai bus, ką ji darys be savo mamytės.

Su manimi Tigana kalbėdavo tik tada, kai būdavo neišvengiama, o iškilus valgio klausimui žaisdavome spėliones: ji palinksėdavo galva, kai atspėdavau, bet jos nepapurtydavo, kai nepataikydavau. Nors Tigana su manimi ir nešnekėjo, visuomet turėjau būti jos akiplotyje; jeigu ilgesniam laikui pasišalindavau, puldavo manęs ieškoti, išgąstis veide nedingdavo, kol ji manęs nepaliesdavo. Brūkšt piršteliu per ranką, timpt už plaukų, niukst į pilvą — tik šiaip, kad įsitikintų, jog aš tikra. Apčiuopiama. Jog esu šičia. Išsimaudžiusi duše rasdavau ją sėdinčią prie vonios durų. Kai vieną dieną išbėgau butelio vandens ir paskambinti, grįžusi aptikau ją sėdinčią prie laukujų durų apsikabinusią kelius, akys lyg du tamsūs safyrai baltame sniege žvelgė į tolumą. Man priėjus, ji apsikabino mano koją, priglaudė galvą, ir aš supratau, kad daugiau jos vienos nebepaliksiu.

Mes miegodavome vienoje lovoje. Jeigu žiūrėdavome televizorių, ji užsiropšdavo man ant kelių, apkabindavo mane rankomis ir priglusdavo prie krūtinės. Taip dažnai ir užmigdavo. Iš esmės mudvi buvome neišskiriamos. Tylusis duetas — aš irgi nebuvau iš kalbiųjų. Geriausiu problemų sprendimo būdu laikiau miegą, o dabar iš viso temačiau vieną išeitį — persikelti į kitą tikrovę, ypač rengiantis laidotuvėms. Geriausios savo draugės laidotuvėms. Laidotuvėms moters, su kuria deramai neatsisveikinau. Kiekvienąkart, kai apie tai pagalvodavau, nudiegdavo skausmas, jis vis didėdavo, kol visiškai surakindavo. Aš su ja neatsisveikinau. Negaliu prisiminti, kaip paskutinį sykį atrodė jos veidas — ar ji šypsojosi? Ar aš jai šypsojausi? Negaliu nupiešti jos veido. Negaliu jos įsivaizduoti, prisiminti jos sergančios. Kai žiūriu į Adelę ligoninėje, matau ne ligonę — ji virsta stulbinama gražuole kremo spalvos oda, šviesiomis garbanomis ir plieno melsvumo akimis bei pritrenkiančia šypsena. Ar prieš ją palikdama regėjau tą šypseną? To neprisimenu. Negaliu jos įsivaizduoti, nes nematau, kokia buvo Adelė — atmintyje išliko tik ta moteris, kurią visuomet pažinojau.

Čia ir dabar matau Tiganą, stovinčią kambario kampe, dešiniu petuku parėmusią sieną, spoksančią į mane ir laukiančią, kol baigsiu ruoštis. Mano suknelė nė iš tolo nėra tokia graži kaip jos — tai paprasčiausias lininis tiesaus kirpimo kulkšnis siekiantis drabužis trumpomis rankovėmis ir trikampe apykakle, paskubomis nusičiuptas Ilingo prekybos centre. Kadangi į Londoną važiavau neilgam laikui, nebuvau įsidėjusi pakankamai drabužių, ir jau tikrai nebuvau pasirengusi laidotuvėms.

— Kokia graži tavo suknelė, — pagyriau ją.

Tigana neatsiliepė, nors nieko nesakančių mėlynų akių nuo manęs ir nenuleido.

— Man patinka tavo kuodukai. Mama man irgi taip surišdavo plaukus, tik aš nešiodavau tris — du priekyje ir vieną už nugaros.

Ji ir toliau sekė mane akimis.

— Visi mano kuodukai būdavo perrišti skirtingų spalvų kaspinais. Tokia pat šukuosena būdavo ir mano sesers Šeridanos, tu ją pažįsti. Būdavo, mama suriša plaukus ir apsuka juos kaspinu. Prisimeni, kaip aš tau pindavau plaukus?

Jokio garso. Mėlynos akys mane seka, bet burna neprasiveria.

Nukreipiu žvilgsnį į savo žvilgančius lakinius batus, kad nebūtų matyti mano veido išraiškos. Ir taip jau sunku su viskuo tvarkytis, laidotuvės turėtų būti tikras košmaras, bet bus dar milijoną kartų blogiau, jeigu Tigana nesulaužys savo tylėjimo įžadų.

Vis dėlto ji nekalta. Tiesiog neišmano, kaip kitaip elgtis. Ką tu darytum, jeigu mirtų tavo mama, kai tau tik penkeri? O vietoj jos štai atsiranda dvejus metus neregėta nepažįstamoji, kuri tvirtina, kad tavimi pasirūpins.

Išsitiesdama visu ūgiu nusišypsau.

— Ką manai apie mano suknelę? — paklausiu jos.

Ji nužvelgia mane nuo galvos iki kojų, tada pažiūri į veidą, bet minčių neišduoda, o kadangi atsakyti į klausimą neužtenka galvos linktelėjimo, taip ir nepasako, ką mano.

— Ar ji tau patinka? — performuluoju klausimą.

Ji linkteli ir pakreipia lūpų kampučius taip, kad tai darosi panašu į šypseną. Kone griebiu ją ir apkabinu — esu šitaip dėkinga už tokį įvertinimą, už tą mažytį, bet reikšmingą žingsnelį, žengtą mūsų ankstesnio žodinio bendravimo link.

— Ji nėra tokia graži kaip tavoji, — pareiškiu.

Tiganos lūpų kampučiai ir vėlei nusvyra, bet aš prisimenu, kaip ji timptelėjo lūpas, kai man šypsojosi. Tai man padės ištverti porą ateinančių valandų.

— Na, galų gale susiruošiau. Eime.

vienuoliktas skyrius

Adelė Brenon

(buvusi Liusinda Džeinė Hamilton-Makensi)

mirė pralaimėjusi didvyrišką kovą su leukemija.

Liūdi duktė Tigana Brenon.

Laidotuvės vyks liepos 31 dieną 16 valandą

Ilinge, Šv. Agnietės bažnyčioje.

Pilkų plytų katalikų bažnyčioje Tigana šalia manęs sėdėjo nuščiuvusi ir rami, stebėdama žmones, stovinčius sakykloje ir kalbančius apie jos motiną. Nežinau, ar ji suvokė, kas čionai vyksta, — buvau paaiškinusi, kad laidotuvės yra atsisveikinimas su mirusiuoju, bet nuo ano raudojimo viešbučio kambaryje ji neduodavo jokių ženklų, patvirtinančių, kad supranta, ką jai sakau. Šiaip ar taip, dabar sėdėjo tyli ir romi, tarytum jausdama šio įvykio svarbą.

Aš, priešingai, ramiai nusėdėti negalėjau. Degdama karščiu ir apsipylusi prakaitu po juoda linine suknele ir prie jos priderintu švarku, nenustygau vienoje vietoje. Medinis klauptas, kasmet zulinamas šimtų ar net tūkstančių užpakalių, buvo nepatogus, ilgai sėdėti nepritaikytas. Deja, aš nebūčiau nustygusi nė ištaigingame krėsle. Tūnoti ramiai — vadinasi, susitaikyti su tuo, kas įvyko. Nepasakyčiau, kad su Adelės netektimi aš būčiau susitaikiusi. Kad šita mirtis ir ją lydinčios laidotuvės man būtų buvusios priimtinos.

Bažnyčią drebino galybė žmonių. Jų buvo šimtai. Šimtai žmonių atvyko atiduoti jai paskutinės pagarbos — o Adelė manydavo, kaip būtų gerai, jeigu žmonių ji sulauktų tiek, kad iš jų išeitų futbolininkų komanda.

— Žinai, leukemija iš tiesų padeda išsiaiškinti, kas yra tavo draugai, — pasakė ji juokdamasi tik jai būdingu juoku. Tas kelias paskutines dienas ji juokdavosi pro ašaras. Nuolatos sakė dalykus, kurie leistini gal tik nepagydomai sergančiam. Paprastai kvatodavausi, bet nuo kai kurių Adelės pasakytų dalykų pašiurpdavau net aš. — Vis dėlto nesmerkiu žmonių, kad jie neateina manęs aplankyti. Kas gi norės sėdėti ligoninės palatoje, kai jam primenama apie mirtį? — toliau kalbėjo ji. — Be to, kaip elgtis išvydus, kad menkas pažįstamas baladojasi į dangaus vartus? Juk neapsimesi baisiai sielvartaująs, kai žmogaus nepažįsti. O ir ką sakyti per apsilankymą? „Atleisk, mes tavęs nenorėjome žinoti, dabar per vėlu“?

— Galbūt, — sumurmėjau panūdusi pakeisti pokalbio temą, geisdama, kad tik ji nevartotų būtojo laiko.

— Dideliam savo apgailestavimui, žmonių pažįstu ne tiek jau ir daug. Man reikėjo labiau pasistengti užmegzti su jais ryšį.

Ryšį ji užmezgė — kad žinotų, kaip užmezgė. Bažnyčia buvo sausakimša, pora eilių išsirikiavo už klauptų. Žmonės ja rūpinosi ir ją prisiminė, nes, nukratę dulkes nuo juodų savo kostiumų ir suknių, nuo juodų sijonų ir palaidinių, nelyg gedulingi pulkai juodvarnių suskrido į Šv. Agnietės bažnyčią. Buvau pranešusi tik porai Adelės darboviečių, įdėjusi žinutę į vietos laikraštį, kitą į porą didesnių žurnalų ir dar vieną — į universiteto tinklalapį. Paskui jau žinia buvo perduota iš lūpų į lūpas.

Čia buvo visi mano namiškiai, net Delės gerai nepažinojęs mano vyresnysis brolis, kuris gyvena ir dirba Japonijoje, — ir tas tokia proga atskrido. Atvažiavo mano sesers šeima iš Mančesterio. Nensė, Adelės slaugytoja, atsivedė vyrą.

Adelės tėvo nebuvo. Jo šičia nebuvo, jis nepanoro būti, gėlių — ir tų neatsiuntė. Jam nerūpėjo. Nemalonu, bet tokia tikrovė. Jo reakcija mane sukrėtė labiausiai iš visų pastarųjų kelių savaičių įvykių.

Paskambinau ponui Hamiltonui-Makensiui pasakyti, kas atsitiko, tą pačią dieną, kai mirė Adelė. Ilgai patylėjęs, jis tarė:

— Ačiū, kad man pranešei.

Neklausinėjo apie Tiganą, nešūkavo dėl mano įsibrovimo į jų namus, ir aš pamaniau, kad jį bus ištikęs šokas. Juk mirė vienintelis jo kūdikis, tai jį turėjo sukrėsti taip pat, kaip ir mane; jis turėjo prisiminti, kad prieš mirtį Adelės nematė savaičių savaites, o dabar tokios galimybės nė nebeliko.

— Pranešiu jums dėl laidotuvių, — pasisiūliau, ir jis man darsyk padėkojo, o tada padėjo ragelį.

Po savaitės, prieš tris dienas, vėl jam paskambinau.

— Kemrina? — šiltai prakalbo jis atsiliepęs. — Kaip laikaisi?

Aš nustėrau. Jau pamaniau, kad būsiu surinkusi ne tą numerį.

— Taip gerai, kaip tik galėčiau jaustis tokiomis aplinkybėmis, — išlemenau sutrikusi.

— Žinau. Aš ir pats vis dar bandau su tuo apsiprasti.

Jam šitai sakant balse nugirdau lyg ir kokį virpesį.

— Skambinu dėl laidotuvių, — pasiaiškinau blogoms mintims ėmus tirpti lyg ledokšniui vidurdienio saulėje. Aš buvau teisi, mirtis jį bus privertusi suvokti, kad jis mylėjo savąją dukterį; jis ims apgailestauti.

— Ak, taip, laidotuvės...

— Jos bus penktadienį. Padariau beveik viską, ko nespėjo pati Delė...

— Delė? — pertraukė jis rūsčiu balsu.

— Turiu galvoje Liusindą Džeinę. Ji jau daug ką buvo aptarusi su laidojimo biuro darbuotoju — norėjo būti kremuojama, — o smulkmenas aš suderinau. Bet jeigu jūs norėtumėte dar kokių nors skaitinių ar giesmių, duokite man žinoti, ir mes susitarsime.

Tyla. Jau vaizdavausi, kad girdžiu, kaip jis susitvardo, stengiasi nuryti ašaras, stengiasi nesugniužti, kol man neišreikš savo pageidavimų.

— Aš neatvyksiu. Nei mano žmonos, nei manęs nebus laidotuvėse.

„Kodėl?“ — jau buvau išrėkianti lyg pasipriešinimą, bet laiku susiėmiau. Juk dar kiek — ir būčiau patekusi į pinkles. Būčiau buvusi įtraukta į jo žaidimą. Tai štai kodėl Adelė po kiekvieno skambučio būdavo tokia sugniuždyta. Kiekvienąkart kalbėdamasi su juo patikėdavo, kad tėvas galbūt pasikeitė — jis mokėjo suklaidinti, priversti patikėti, kad kalbi su padoriu žmogum, o tada puldavo, tarsi gyvatė prieš suleisdama nuodingą geluonį užhipnotizuodavo savąją auką, ir tu jau bejėgis pasipriešinti, nors tai jau buvai patyręs ir anksčiau.

Aš giliai įkvėpiau.

— Ką gi, — atsidusau.

Neturėjau jėgų su juo ginčytis, net šnekėtis. Ir ką šitam žmogeliui pasakyti? Kaip aš jam trinktelėčiau? Pulti maldauti? Negi imsiu maldauti, kad jis atvažiuotų į savo dukters laidotuves?

Jis nė nenutuokė, kokia sunki buvo praėjusi savaitė. Viena iš daugelio man tekusių užduočių buvo Adelės kūno atpažinimas. Lavoninėje nekrūpčiojau, kai manęs paprašė patvirtinti, kad toji nejudanti būtybė, gulinti priešais mane, yra moteris, mėgdavusi atmesti galvą ir užsikvatoti, kad ji yra draugė, kartą mane apkūlusi už tai, kad suvalgiau paskutinį mūsų namuose buvusį traškučių pakelį, mergina, kuri dažnai nusisegdavo liemenėlę, atsisagstydavo viršutines džinsų sagas, apnuogindama pilvą, kuri krizendama aplink pirštą sukdavo plaukus.

Priešais gulinti žmogysta buvo be gyvybės ženklų. Jos pilkame išblyškusiame veide nebuvo jokios išraiškos. Lūpos sučiauptos, akys užmerktos, plaukai — šviesūs retų stagarų kuokštai. Spoksojau į ją, gulinčią ant ligoninės ratukų, romią ir gležną. „Kažin ar ji šalta?“ — šovė mintis. Ar ji iš tikrųjų tokia šalta ir trapi, kaip atrodo? Juk šitokia sustingusi ir silpna ji tikrai nepanaši į mano bičiulę.

„Ne, — vos nepasakiau ligoninės darbuotojui, — ji ne Liusinda Džeinė Adelė Hamilton-Makensi. Ir ne Adelė Brenon. Ir tikrai jau ne Delė. Šito asmens nepažįstu.“

Aš tai įveikiau. Pirmas mano apžiūrėtas numirėlis buvo mano geriausia draugė. Negi ponas Hamiltonas-Makensis mano, kad ištvėrusi tokį košmarą dar rasiu jėgų maldauti, kad jis atvažiuotų į savo dukters laidotuves?

— Tikra neteisybė, kad aš turiu laidoti antrą savo šeimos narį, — pasakė jis nutaisęs tokį balsą, kuris turėtų sugraudinti bet ką, kas nežino, kiek kartų per jį Adelė gulėjo ligoninėje. — Jau palaidojau jos motiną. Ar to dar negana? Argi iš manęs nepakanka? — Jis nutilo, kad išspaustų porą girdimų, vykusių atodūsių. — Liusinda Džeinė buvo paskutinė mano šeimos palikuonė, ir aš negaliu su ja atsisveikinti. Juk tu supranti, Kemrina, ar ne? Ar supranti?

— O Tigana? — suklusau, mano balsas buvo lygus tarsi stiklo šukelė. — Argi jūsų anūkė nėra jūsų šeimos narė?

Jis nutilo. Pauzė virto tyla, o pastaroji tapo pasipūtėlio teisumo įrodymu: jis teisus ir niekas jo neprivers manyti kitaip, net tokia akivaizdybė kaip tiesa.

— Viso geriausio, — tariau susigriebusi ir padėjau ragelį.

Viskas. Baigta. Tik tegu pamėgina man sutrukdyti, kai imsiuosi įsivaikinti Tiganą. Tiek ją ir tematys. Vis dėlto aš buvau atlaidi ir gailestinga, taigi netrukus mane apniko liūdesys. „Ir kodėl jis nemylėjo savo vaiko? — klausinėjau savęs. — Kaip galima nemylėti savo kūdikio? Gali jo nemėgti visą gyvenimą, bet kai jis miršta...“

Staiga užėjo noras priminti Tiganai, kad aš esu čia, jai pasiekiama, todėl apglėbiau ją per pečius ir prisitraukiau artyn. Prisiglaudžiau prie jos, tikėdamasi, kad tas prisilietimas padės jai suprasti, kaip ji man rūpi. Ji nereagavo, net nepasimuistė, sėdėjo tyli ir rami.

Sutelkiau dėmesį į kunigą, įsiklausiau į jo kalbą apie mirtį ir gyvenimą, ir apie Adelę. Mano draugės jis nebuvo matęs, tik kartojo, ką buvau jam surašiusi. Bet pasakė daugiau, nei buvau pažymėjusi, kalbėjo apie šilumą, kurią jis pajuto pasišnekėjęs su Adelę pažinojusiais žmonėmis. Kokia ji turėjusi būti nuostabi draugė — žiū, kokia galybė žmonių suvažiavo iš visų šios šalies kampelių atiduoti jai paskutinės pagarbos. Kunigas įsileido į jos motiniškų priedermių aiškinimus — taip, kiekviena motina norėtų matyti savo vaiką užaugusį, bet jis esąs tikras, kad Adelės dukra Tigana bus patekusi į geras rankas.

„Aš tuo nebūčiau tikra, vyruti!“ — vos nesurikau. Tai būtų juoko Adelei. „Tu nesikeiti, — būtų nusikvatojusi, — tik tu viena galėtum taip pagalvoti per mano laidotuves.“

Sukalbėtos paskutinės maldos, sugiedota paskutinė giesmė. Prisidėjusi prie palydos, pasukau paskui keturis vyriškius (du iš jų buvo mano broliai), kurie paėmė ąžuolinę urną su žalvarine lentele, skelbiančia, jog čia guli ADELĖ BRENON, užsikėlė ją ant pečių ir pradėjo nešti laukan iš bažnyčios.

Nusukau žvilgsnį į šalį, negalėjau žiūrėti, tai atrodė netikra. Adelė dėžutėje. Nevaikštanti ir nekalbanti Adelė. Mirusi. Nukreipiau žvilgsnį į bažnyčios galą, tolyn nuo aplinkui susėdusių žmonių. Negalėjau sutikti nė vieno iš jų žvilgsnio, nebūčiau atlaikiusi. Išvydusi bent vieną ašarojantį veidą, būčiau nebesusiturėjusi. Vėl būtų prasiveržęs tas skausmas, kuris tūnojo nustumtas ir užgniaužtas nuo tada, kai raudojau ano viešbučio koridoriuje, ir aš jo būčiau nebesuvaldžiusi.

Bažnyčios galinės durys atsidarė, ir staiga vėl padvelkė vasara — saulėta ir karšta; šviesai plūstelėjus į niūriąją patalpą, žiemos šalčiu dvelkianti laidotuvių atmosfera atšilo. Dairinėjausi tarp juodų kostiumų bandydama į ką nors susitelkti ir susivokti, tik žiū — jis. Aukštas, juodu švarku, juodais marškiniais ir su kaklaraiščiu, visas perbalęs ir nusikamavęs, tie patys pašiaušti rudi plaukai. Aš aiktelėjau, suakmenėjau.

Jau palinksiu į priekį, kad geriau įsižiūrėčiau, o jis ėmė ir pradingo už durų. Tai buvo jis. Tikrai jis.

Neitas.

Vakarų Ilingo krematoriumo patalpa buvo nedidelė, į ją suėjo tik mano namiškiai. Buvo sakomi kažkokie žodžiai, bet aš jų negirdėjau. Urną pamažu stūmė tolyn nuo mūsų, grūdo už sunkios juodos uždangos, ji vis labiau tolo, kol liko tik juodų užsiveriančių užuolaidų šnaresys.

Viskas. Žvilgtelėjau į laidotuvių organizatorių, kuris šitaip patvarkė. „Pakartok iš naujo. Prašau, pakartok, — meldžiau akimis. — Aš nespėjau pasirengti. Prašau, atsuk atgal tą kadrą — šįkart jau sutelksiu dėmesį.“ Pasistiebiau pažiūrėti — jos nebebuvo. Prikandau apatinę lūpą ir, kol visi brukosi lauk, nejudėjau iš vietos. Kadangi buvau likusi viena, — Tiganą pasiėmė mano mama su tėčiu, — atsiskyriau nuo minios ir stoviniavau priešais uždangą, kur ji ką tik buvo prapuolusi.

Mano galva pralėkė daugybė minčių, visos — palikdamos geliančius randus. Adelė. Tigana. Darbas. Dangus. Mirtis. Gyvenimas. Leukemija. Viešbučiai. Neitas.

Gėda prisipažinti — aš mąsčiau apie Neitą.

Ką jis čia beveikiąs? Atvyko į draugės laidotuves. Kaip sužinojo, kad ji mirė? Tikriausiai pamatė žinutę žiniasklaidoje — juk jis radijo prodiuseris. Atsakymai į visus klausimus buvo aiškūs. Juk ne dėl manęs šičia atvyko. Ką tai galėtų reikšti? Ar iš viso ką reiškia? Jis ją buvo įsimylėjęs? Bet juk abudu sakė, kad tai atsitiko tik kartą. Aš ir maniau, kad jie vienas kito nematė dvejus metus, nuo to laiko, kai juos palikau.

Žinoma, visos tiesos aš niekuomet nesužinosiu. Niekuomet taip ir neišsiaiškinsiu, kas iš tikrųjų įvyko... Kas čia dabar man? Kodėl galvoju apie visą tą šlamštą? Juk turiu galvoti apie Delę. Bet Neitas ir toliau atkakliai skynėsi kelią į mano mintis.

Paskutinį kartą, kai mačiausi su Neitu, prisimenu kur kas ryškiau nei paskutinį pasimatymą su Dele. Prisimenu, kaip mudu su Neitu pratylėjome. Kaip man išeinant jis pažiūrėjo kančios kupinomis akimis. Maniau, viskas baigiama su triukšmu, bet tai vyko slogiai ramiai. Iš lėto. Visuomet įsivaizduodavau, kad susivokus, jog esi apgaudinėjamas, mulkinamas, kyla noras prapliupti, bet aš to nedariau. Nesinorėjo. Susirinkau daiktus ir tą pačią dieną išėjau iš namų, žinodama, kad jį matau paskutinįkart. Taigi atsisukau dar pažiūrėti į neskustą smakrą, netrinktą galvą ir užmiegotas akis. Paklausiau jo sakomo „pasilik“ ir išėjau.

Dramatiško baigiamojo atsisveikinimo su Adele irgi nebuvo, nei pakartotinių iškvietimų į sceną, nei gęstančių žiburių. Dar viena diena, dar vienas atsisveikinimas. Dar vienas įrašas sąraše „pasimatysime vėliau“, kaip viena kitai tardavome metų metus. Sukau galvą, bet niekaip negalėjau prisiminti, ką aš jai pasakiau. Viso labo? Ar apkabinau ją? Mestelėjau „iki pasimatymo“? Negalėjau prisiminti, todėl ir sielvartavau. Juk žinojau, kad nebeilgai teks su ja būti, tai kodėl neįsidėmėjau kiekvienos smulkmenos? Kodėl jos neapkabindavau kas sekundę?

Mane nudiegė skausmas, tarsi kas būtų pervėręs geležimi. Susiriečiau susiėmusi pilvą, kad neparvirsčiau. Kaipgi būčiau atsisveikinusi, žinodama, kad matau ją paskutinįkart? Neišmanau. Būčiau į ją pasižiūrėjusi — tai jau tikrai. O ar pasižiūrėjau? Ar atsisukusi į ją žvilgtelėjau? Neprisimenu. Galėjau prisiminti, kaip ji atrodė prieš daugybę metų — koledže, pabaigus koledžą, kai mudvi dirbome, bet tiktai ne prieš savaitę.

Neitas. Galvojau ir apie Neitą, nes nenorėjau galvoti apie tai, kas bus toliau.

Toliau.

Norėčiau būti geresnis žmogus, priimti šį iššūkį, suprasti šios dienos, likusio savo gyvenimo vertę. Apsiprasti su mintimi, kad pasiimu vaiką. Juk Delė apsiprato. Pasijutusi nėščia, aišku, suglumo ir virkavo, kad negebės susidoroti, bet po kelių dienų susitaikė su esama padėtimi, tikriausiai gerokai pasuko galvą ir nusprendė, kad susitvarkys. Ir susitvarkė. Nuostabiai. Aš irgi sukau galvą, dairiausi į ateitį, bet mačiau vien tik niūrumą. Sunkumus. Pasiaukojimą. Metų metus atsakomybės už kitą.

Buvau moteris, kuri pietums kartais suvalgydavo pakelį „Maltesers“ meduolių. Moteris, kuri baimindavosi grįžti namo, nes butas būdavo apverstas. Ištisomis savaitėmis išbėgdavau paskubomis, tikėdamasi grįžti tik kitą dieną. Taigi visur buvo pilna drabužių, miegamojo ir svetainės grindys nuklotos laikraščiais, žurnalais, kvitais, atvirukais ir pusiau išvyniotomis gimtadienio dovanomis. Šaldytuve, o gal ir ant stalviršio auginau įvairių rūšių pelėsius. Perdegusios elektros lemputės nepakeistos. Be viso to, mano gyvenime reikėtų pertvarkyti šimtą ir vieną dalyką, kad į jį galėčiau įsprausti Tiganą. Kad jai galėčiau sukurti naujus namus.

Nepamirškime, kad Tigana su manimi nesikalbėjo. Taip abidvi namuose ir tylėsime. Mama pasiūlė Tiganą kelioms dienoms palikti Londone, kol grįžusi į Lidsą viską parengsiu. Na jau ne. Jeigu Tigana ir neapalps sužinojusi, kad nebūsiu šalia, ką aš darysiu be jos. Ji buvo paskutinė gija, siejanti mane su Adele, ir turiu saugoti tą ryšį, nesvarbu, bendrauja ji su manimi ar ne.

Išgirdusi žingsnelius ant šviesių medinių grindų, loštelėjau ir bemat nusibraukiau ašaras. Kostelėjusi įkvėpiau oro, bandydama atgauti tą ramybę, kurią demonstravau pastarosiomis dienomis. Visi laikė mane stipria, manė, kad esu drąsi ir neįbauginama. Deja, aš apsimetinėjau. Dėjausi tokia esanti, ir visi aplinkiniai tuo žavėjosi. Pasirąžiau, ištiesiau nugarą, dar kartą giliai įkvėpusi atpalaidavau raumenis.

Aš net krūptelėjau, kai kažkieno ranka įsikibo į manąją. Pažvelgiau žemyn į tą ranką — mažytę, tobulos formos, stebėtinai šaltą. Tai buvo rausvi, putnūs piršteliai, kuriais žavėjausi, kai Tigana gimė. Žvelgiau į juos neatsistebėdama, kad vos gimusio kūdikio rankos atrodo taip, tarsi ji būtų nugyvenusi penkiasdešimt metų — raukšlėtos, išsiklaipiusiais sąnariais ir išvagotais delnais, tikrai tarsi suaugusiojo.

Mano žvilgsnis nuo Tiganos rankų nukrypo prie jos veido. Ji buvo pakėlusi akis į mane, atlošusi galvą, atgal atmestos kadaravo šviesių plaukų uodegėlės. Į mane buvo subestos didžiulės mėlynos akys. Kol ji mane tyrė, pamėginau nusišypsoti. Ji prasižiojo, palaižė sausas lūpas, o tada silpnu, trūkčiojančiu balsu prakalbėjo:

— Ar tu — mano naujoji mamytė?

Aš linktelėjau.

— Taip, širdele.

„prisieki — per amžių amžius, amen?“

dvyliktas skyrius

— Ką manai apie savo naujuosius namus? — pasiteiravau Tiganos.

Ji sėdėjo mano kreminio atspalvio sofos viduryje, apsivilkusi džinsinę suknelę, o po ja — baltus trikotažinius marškinėlius. Mėlynės nuo rankų jau buvo išnykusios, taigi drabužius trumpomis rankovėmis ji galėjo dėvėti nesidrovėdama ir nesibaimindama, kad pulsiu bartis, jeigu juos sudraskys. Tiganos šviesūs plaukai buvo surišti į uodegėles, o rankose ji spaudė skudurinę lėlę, vardu Megė, su kuria nesiskyrė nuo tada, kai buvo tik metų. Megė turėjo juodus vilnonius plaukus, jos veidas ir kūnas buvo oranžiniai, didžiulės rudos akys apsuptos dygių blakstienų. Lėlė buvo apvilkta mėlyna suknia, jos plaukai irgi buvo surišti ir suveržti gumelėmis.

— Smirdi, — nuoširdžiai atsakė Tigana.

Mergaičiukė, sėdinti ant sofos, buvo teisi. Mano bute iš šiukšlių dėžės dvokė žuvimi ir kitokiu šlamštu, kuris diena iš dienos gedo, skleisdamas savo kvapus, tarsi būtų keršijęs už tai, kad liko pamirštas šešioms savaitėms, kol aš lankiausi Londone. Stovėdama tarpduryje nužvelgiau kambarį. Atrodė, kad netvarkos šioje vietoje buvo dar padaugėję: grindys nuklotos žurnalais ir laikraščiais, kampe — apverstas batas, ant sofos atlošo kūpsojo per gimtadienį nebaigti atplėšinėti laiškai.

— O be smarvės? — paklausiau Tiganos, nekreipdama dėmesio į netvarką ir dėl jos kilusią gėdą.

Tigana pažiūrėjo į mane lyg į kokią pamišėlę. Kaipgi ji galėtų susidaryti įspūdį apie vietą, kurioje nėra buvusi? Tas pat kaip kamantinėti ją apie skrydį į Mėnulį.

— Palauk, — pasakiau.

Išėjau iš svetainės, perlipau per mūsų ryšulius, kuriais buvo nustatytas ilgas siauras koridorius, ir įžengiau į virtuvę. Net loštelėjau atgal nuo dvoko — smirdėjo taip, kad galėjo nusilupti sienų dažai, o virš šiukšliadėžės tvoskė tikra rugpjūčio mėnesio tvankuma.

Sulaikiusi kvėpavimą, šiukšles išnešiau lauk į juodą šiukšliadėžę, tada nuėjau į vonią nusiplauti rankų. Pamačius pastos dėmes ant čiaupo ir nuo praustuvo nukarusį dantų siūlą, mane vėl apėmė gėda. Šita netvarka turi baigtis, pagalvojau šluostydamasi rankas baltu rankšluosčiu. Dabar teks paisyti kito asmens, tvarkymasis turės būti nebe retenybė, o įprotis; man teks išmokti pedantiškumo, kartoti mantrą „kiekvienam daiktui sava vieta“, kol tai taps tokia pat neatskiriama mano gyvenimo dalimi kaip išsivalyti dantis. Grįžau į virtuvę ir, atidariusi didžiulį pakeliamąjį langą, įleidau gryno, gaivaus oro. Smarvė bemat išgaruos, vėl pasklis įprastas namų kvapas.

Tigana sėdėjo ant sofos užsiėmusi tuo, ką taip puikiai išmanė — tyliai ir ramiai kiūtojo. Laukė. Laukė, kol aš imsiuosi iniciatyvos, pasakysiu, kas bus toliau. Liūdniausia, kad to tikrai nežinojau. Nebuvau visko apmąsčiusi. Gyvenimas buvo įtraukęs į neišvengiamų įvykių sūkurį: kūno tapatybės nustatymas, laidotuvės, Adelės daiktų pakavimas, grįžimas į Lidsą. Tik vienas žingsnis, ir iš sąrašo buvo išbrauktas paskutinis dalykas. Mes jau čia — Lidse. Vadinasi, suplanuoti darbai baigėsi. Aš nežinojau, kas toliau bus. Taip, gyvenimas tęsis. Bet kaip?

— Čia bus tavo kambarys, — pasakiau Tiganai.

Ji žvilgtelėjo žemyn į sofą, paskui vėl į mane. „Ką čia šneki?“ — bylojo jos veido išraiška.

— Sofą išnešime, pastatysime toje smirdinčioje virtuvėje. Tikiuosi, iki to laiko ji nebesmirdės. Įtaisysime tau lovelę, turėsi savo televizorių. Ne šitą — jis per didelis, jį irgi pastatysime virtuvėje. Ne, tau nupirksime mažytį televizoriuką ir vaizdo leistuvą — galėsi žiūrėti savo filmukus ir kitką. Sienas galėsime nudažyti tokia spalva, kokia tik panorėsi. Nepyk, bet apmušalų tau neklijuosime, nes su jais liūdnai baigiasi — kai buvau maža, mano tėvai dėl sienų apmušalų vos neišsiskyrė... — Kol aš taip vapaliojau, Tigana mane apžiūrinėjo kaip kuoktelėjusią. — Šiaip ar taip, spalvą išrinksi tu, bet turi išsirinkti tokią, kuri ilgai nepabos, o ne kokią nors baisią, nuo kurios sapnuotųsi košmarai. Nesakau, kad tau košmarų sapnuoti negalima, tik nenoriu daryti to, kas juos sukeltų. Bet grįžkime prie kambario. Taigi, sienas mes galėsime išpaišyti, nupirksiu tau gauruotą kilimėlį ar ką nors panašaus, nes šitos laminuotos grindys, nors iš pažiūros ir labai gražios, rytais būna šaltut šaltutėlės. Stalą išnešiu, pastatysiu savo miegamajame — turėtų ten tilpti. Virtuvė bus kartu ir mūsų svetainė. Laimė, ji gana didelė. Ką pasakytum apie visa tai?

Tigana žiūrėjo į mane įsmeigusi akis.

— Kalbu per greitai?

Ji sušnarpštė nosimi ir lūpomis, palinkčiojo galva, savo uodegėlių krestelėjimu patvirtindama, kad sapalioju niekus.

Aš giliai atsidusau, plumptelėjau šalia ant sofos.

— Atleisk, — paprašiau. — Aš tik norėjau, kad tu... — Taigi buvau bedaranti jai spaudimą. Lyg sakyčiau, kad tučtuojau nepasijutusi kaip namie ji bus negera. Mane suerzins. — Atleisk, — vėl pakartojau, nors ji ir nežinojo, dėl ko atsiprašinėju.

Į Lidsą traukiniu buvome atvykusios šįryt. Mano tėvai siūlėsi mus pavežti, bet aš atsisakiau. Norėjau visiškai nutraukti ryšius su Londonu, pradėti gyventi taip, kaip ir ketinome — tik mudvi abi. „Apskritai bus paprasčiau, jeigu važiuosime traukiniu, — pareiškiau. — Jūs galėsite atvažiuoti mūsų aplankyti vėliau.“ Nusisamdžiau vyriškį su furgonu, ir jis su Adelės dėžėmis, didžiausiais ryšuliais ir viskuo, ko mes neįstengėme panešti, išsiruošė į kelionę pirma mūsų. Sutikome jį, kai mūsų taksi iš stoties suko į manąją gatvę. Dėžės buvo sukrautos žemutinio aukšto laiptinėje ir laukė, kol joms atsiras vietos bute. Prieš dvejus metus, kai čia atsikrausčiau, butas man atrodė milžiniško dydžio, bet aš sukaupiau begalę turto: knygų, kompaktinių diskų, vaizdajuosčių, vaizdadiskių, žurnalų, elektros prietaisų ir įvairių niekučių, su kuriais negalėjau skirtis, taigi dabar iškilo erdvės klausimas. Turėsiu surasti vietos keletui Adelės daiktelių. Atvykusi į daiktų saugojimo kamerą, nustėrau, kad jos manta pati mažiausia iš visų, dešimt dėžių beveik neužėmė vietos. Visas Adelės gyvenimas, jos trisdešimt dveji metai, sutilpo į dešimt dėžučių. Daugumoje jų buvo sudėti daiktai, kuriuos ji buvo prašiusi perduoti Tiganai. Adelė niekuomet nebuvo kaupikė, ji niekada nesaugodavo niekučių ar atminimo dovanų, todėl pasirūpino, kad ir išėjusi kambaryje neužimtų daugiau vietos, nei pridera. Na, kaip čia pasakius dėl to išėjimo... Viename iš ryšulių atsivežiau jos pelenus. Neketinau jų išbarstyti, palaidosiu kur šalia, kad panorusios mudvi su Tigana galėtume padėti gėlių ant jos kapo ar šiaip ją aplankyti.

— Man patinka langai, — tyliai prisipažino Tigana.

Aš galėjau džiaugtis ne tik dviem erdviais kambariais, bet ir šešių pėdų aukščio langais miegamajame bei virtuvėje, ir dar dviem didžiuliais — kambaryje, kuris turėjo tapti Tiganos. Jie buvo įstabūs... Bet ar nekelia pavojaus?

„Baik nerimauti“, — sudraudžiau save. Tigana sugebėjo neiškristi net pro kur kas didesnius langus — kodėl turėtų imti ir iškristi dabar?

— Ačiū, — padėkojau. — Langai man irgi patinka. Klausyk, mums reikia maisto ir šiaip įvairių mažmožių — naujo dantų šepetuko, šampūno ir reikmenų tau, tai gal eime apsipirkti? Ką manai?

— Man patiktų, — plonu balseliu išlemeno Tigana.

— Ar nepavargai po kelionių?

Namuose prabuvome dar tik kelias minutes, o aš jau norėjau judėti. Nuolatinis judėjimas saugojo mane nuo minčių, kaip blogai viskas gali susiklostyti, ką mes praradome, ką tokia situacija iš tiesų reiškia.

— Ne, — šyptelėjo ji, — nepavargau.

— Puiku, kaip tik tai ir norėjau išgirsti.

Susimokymas. Kažkokia susimokymo rūšis.

Šampūnų susimokymas. Kas galėjo pagalvoti apie tokią šampūnų gausybę?

Blaškiausi tarp prekybos centro lentynų ieškodama šampūno Tiganos plaukams ir pamačiau, kokia daugybė čia niekalo. Nuo to laiko, kai įsigijau šampūną iš kirpyklos, esančios Raundhyje, kur trumpindavausi plaukus kas šeštą savaitę, niekuomet neslankiodavau tarp šitų lentynų — man nebuvo reikalo žinoti, kokių ten pridėliota šampūnų šviesiaplaukėms. Ir ar jie tinka mažosios baltaodės plaukams. Apžiūrėdama lentynas pastebėjau, kad dauguma buteliukų su įmantriais pavadinimais, kuriuos prisiminiau iš televizijos reklamų, skirti suaugusiesiems. Juose buvo keramidų, vaisių aliejų ir kitokių dalykų, apie kuriuos nieko nenutuokiau. Ar jie tiktų vaikiškoms sruogoms? Viešbutyje imdavau šampūną iš mažyčių buteliukų, kurių kasryt palikdavo valytoja, bet kažin ar gerai jais praustis ilgą laiką. Manasis šampūnas Tiganos plaukams tikriausiai netinka. Kai gyvenome su Adele, ji kartais šliūkštelėdavo į saują mano šampūno pabaigusi savąjį, bet nedažnai. Be to, Adelės plaukai buvo vešlūs ir stiprūs, juos reikėdavo smarkiai drėkinti — taip ji man sakydavo. O Tiganos plaukai visiškai lygūs, visos sruogelės švelnios ir trapios nelyg plonytės šilko nytys. Aš nenorėjau jų sugadinti, iš plonyčių šilko nyčių sruogelių susukti šiaudinio varnų lizdo.

„Ir kodėl Adelė man nepapasakojo tokių dalykų?“ — pagalvojau apimta susirūpinimo. Nejaugi būtent tai sugriaus mano išorinę kantrybę? Ne kūno tapatybės nustatymas, ne laidotuvės, ne urnos su Adelės pelenais atsiėmimas, bet negebėjimas išrinkti šampūną.

Vis dėlto kalbama ne vien apie šampūną — reikalas kur kas rimtesnis. Kiek mažai aš žinau apie savo mažąjį rūpestėlį. Tigana turi savus pomėgius ir nemėgstamus dalykus, apie kuriuos nieko neišmanau. Vienų televizijos laidų ji nenori praleisti, kitų gali nežiūrėti visą gyvenimą. Vienokiam maistui yra alergiška, kitokio nevalgys todėl, kad nemėgsta. Esama įvykių ir pasakymų, kurie ją supykdo. Jos plaukams tinka tik tam tikri gaminiai. Tigana — man nepažįstama minčių, jausmų, poreikių ir pomėgių planeta.

Palinkusi virš vežimėlio, ieškojau lentynose nežinia ko, kas minutę apninkama vis stipresnių abejonių.

— Ar prisimeni, kokiu šampūnu tau trinkdavo galvą? — paklausiau Tiganos, kuri stovėjo šalia apkabinusi Mėgę.

Ji tik pakėlė akis į mane ir papurtė galvą.

„Kaip gali būti šitaip sunku? — paklausiau pati savęs. — Juk tai tik šampūnas.“ Paprastas šampūnas. Nusitversiu pirmą pasitaikiusį, ir bus baigta. Bet juk sau „pirmo pasitaikiusio“ nenusitverdavau. Praėjo ištisi metai, kol išsirinkau tinkamą, turiu ir Tiganai rodyti tokią pat pagarbą. „Liaukis, Matika, juk tai tik šampūnas“, — ginčijausi su savimi.

Tik žvilgt akies krašteliu, ir pamačiau besiartinančią prekybos centro konsultantę. Ji buvo jaunesnė už mane, nepanašu, kad turėtų vaikų, bet lygūs jos plaukai buvo tokio pat šviesaus, auksinio atspalvio kaip ir Tiganos. Ji man turėtų patarti.

— Atsiprašau, — tariau stodama jai skersai kelio.

Mažytės rudos akutės draugiškumu nesuspindo, nors šypseną ji ir išspaudė.

— Ko norėjote, ponia?

— Gal galėtumėte man pagelbėti? Ieškau šampūno, kuris labiausiai tiktų vaikiškiems plaukams. — Mostelėjau Tiganos pusėn — toji pareigingai nusišypsojo. — Gal galėtumėte pasakyti, kuris čia geriausias?

— Na... — buvo beprakalbanti moteris sukdamasi link lentynų.

Ją nutraukė kažkieno balsas:

— Negi nežinai?

Sužiurome, iš kur balsas sklinda, ir pamatėme į mus vėpsančią senamadiškos išvaizdos moterį, maždaug keturiasdešimtmetę, apvalainą, apsirengusią aptempta palaidinuke ir gėlėtu sijonu.

— Atsiprašau, ar man sakote? — pasitikslinau.

— Tau. Negi nežinai, kokį pirkti šampūną?

„O tavo koks reikalas?“ — pagalvojau.

— Kad aš jo niekad nesu pirkusi, — atsakiau stengdamasi susilaikyti nuo nemandagumo.

Vėl atsisukau į prekybos centro konsultantę, taip nutraukdama pokalbį su įsibrovėle.

— Tai kodėl prieš eidama nepasiklausei darbdavio? — toliau kamantinėjo moteriškė, nepaisydama to, kad pokalbis su ja baigtas.

Kurį laiką nekreipiau į ją dėmesio, bet paskui susiprotėjau, ką ji pasakė. Atsisukau.

— O kodėl rinkodaros direktorių turėčiau klausinėti apie vaikiškus šampūnus? — išdidžiai atkirtau.

— Tėvai tai jau žino, kokį šampūną naudoja.

Ak, štai kas: juodaodė su baltųjų rasės mažyle tegali reikšti viena — kad esu tarnaitė, svetimtautė vaikų auklė. Negi aš panaši į vaikų auklę? Nužvelgiau save: mūvėjau apsmukusius mėlynus džinsus, vilkėjau raudoną palaidinę nukirptomis rankovėmis ir gilia iškirpte, buvau apsiavusi juodus sportbačius ir užsimetusi juodą odinę kuprinę. Manęs nepažinodamas nepagalvotum, kad esu sėkmės lydima trisdešimt dvejų metų šalies rinkodaros vadovė, tai jau tikrai. Tačiau taip pat niekas, į mane pažiūrėjęs, nepagalvotų, kad būdama šitokio būdo galėčiau dirbti vaikų aukle. Ne vienas žmogus man yra sakęs, kad atrodau oficiali, kad draugiškų jausmų jiems nesukeliu. Kas samdytųsi tokią saviems vaikams prižiūrėti? O kodėl gi aš negalėčiau būti Tiganos motina? Kodėl ta moterėlė, tik pažiūrėjusi į mane, iš karto galvoja apie darbdavį? Gal aš, pavyzdžiui, esu Tiganos pamotė.

— Deja, jie nežino, — išspaudžiau pro sukąstas lūpas.

Prekybos centro konsultantė išsėlino — galbūt ieškoti apsaugos, jeigu kartais būtų imtasi prievartos, bet tikriausiai todėl, kad nenorėjo atsidurti tarp dviejų ugnių, jeigu viena į kitą imtume svaidyti butelius.

— Kur jos tėvai? — kamantinėjo ta moterėlė, tikriausiai tikėdamasi, kad imsiu ir prisipažinsiu, jog šitą vaiką pasigavau tiesiog tam, kad ji mane iššauktų į dvikovą.

— O tavo koks reikalas? — paklausiau ramiai, nors tarp žodžių ir galėjai išgirsti besiveržiantį apmaudą.

— Ką su tuo vaiku darai?

— Jeigu nori žinoti, — atrėžiau, — ji yra mano duktė. Aš — jos motina.

— Tu?

— Taip, o ką?

— Ar jos tėvai žino, kad apsimetinėji jos motina?

Moteriškei pakėlus balsą, mudvi patraukėme dėmesį. Bemat susispietė kiti pirkėjai — dėjosi apžiūrinėjantys vystyklus, vatą, kūdikių maistelį ir buteliukus, mūsų nematantys.

— Aš niekuo neapsimetu, — sušnypščiau.

— Tuomet ką tu darai? — vis dar rėkė ji.

Ką aš darau? Bandau visa tai atlaikyti — štai ką darau. Kaip įmanydama stengiuosi nepulti į ašaras, kad negaliu išsirinkti šampūno. Valdausi neatsidavusi pagundai kas vakaras atsikimšti degtinės butelį ir nusigerti tiek, kad vėl būtų gyva mano geriausioji draugė, aš nebūčiau išduota sužieduotinio ir gyvenčiau Londone bei dirbčiau bendrovės, kuriai atidaviau septynerius savo gyvenimo metus, šalies rinkodaros vadove.

Tiganai timptelėjus mane už džinsų, aukščiau kelio, nukreipiau žvilgsnį į ją.

— Man patinka šitas, — pratarė ji, tiesdama man ryškią oranžinę dėžutę su šampūno buteliuku.

Net nepastebėjau, kad ji buvo pradingusi. Paėmiau dėžutę ir, nepaisydama, kad viso tarpueilio esu stebima, įnikau skaityti etiketę. Iš tikro žodžiai man buvo nesvarbūs, neišskaičiau šampūno sudėtinių dalių — tiesiog nemaniau pasiduoti. Niekas neprivers manęs sprukti ir slėptis, kad ir kaip pačiai šito norėjosi. Aš šyptelėjau Tiganai, ji netikėtai man irgi nusišypsojo, tada įsimečiau šampūną į vežimėlį.

Moteriškės klausimas „Ką tu darai?“ tebekybojo ore. Atsigręžiau į ją ir meilingai nusišypsojau.

— Ką aš darau? Perku šampūną.

Tigana padavė man ranką ir mudvi, stumdamos vežimėlį, palikome tarpueilį aukštai iškėlusios galvas.

Širdis krūtinėje daužėsi, jos dūžiai aidėjo man ausyse. Šitaip ateinančiomis savaitėmis, mėnesiais ir gal net metais turbūt nutiks dar ne kartą. Pašalaičiai klausinės, kas aš tokia Tiganai, jie nebus linkę tučtuojau patikėti, kad esu jos teisėta globėja, „motina“. Vos tik užsisakiusi įvaikinimo dokumentus, iškart supratau, kad Tiganos taip greitai neįsivaikinsi. Prireiks mėnesių, gal net metų. Man teks ištverti daugybę biurokratinių procedūrų, užpildyti kalnus pažymų, pateikti krūvas informacijos apie save kiekvienam jos reikalaujančiam nepažįstamajam, bet gali nepakakti ir to. Kitos rasės kūdikio įvaikinimas — itin retas dalykas, o ypač keblus atvejis, kai juodaodė įsivaikina baltųjų kūdikį. Vis dėlto man teks tai padaryti.

Anądien, kai Tiganos verksmas viešbutyje aprimo, kai ji, įsisąmoninusi, kad motina iškeliavo į dangų, gležna ir bejėgė sukniubo mano rankose, mane aplankė praregėjimas. Taip aš galėčiau atsilyginti Adelei už tai, kad nebuvau jos mirties valandą, nepagelbėjau jai, kai turėjau pagelbėti. Tiganai įrodyti, kad ji tikrai turi mane, galėjau tik vienu būdu — ją įsivaikindama. Ne šiaip ją paimdama, būdama jos teisėta globėja, bet priimdama į savąją šeimą. Būdama jos mama, kaip norėjo Adelė. Tačiau sprendžiant iš to, ką išsiaiškinau, tai man gali būti neleidžiama.

— Mamyte Rina, — kreipėsi Tigana, pažadindama mane iš minčių, kuriose skendėjau. Pašnairavau į ją.

— Kaip tu mane pavadinai?

— Mamyte Rina, — pašaukė Tigana ir vėl — negi aš išprotėjau, pamanytum, kad ji visąlaik į mane kreipdavosi „mamyte“, o juk didžiąją savo gyvenimo dalį vadino tetule Rina.

— Kodėl pavadinai mane mamyte? — paklausiau.

Atrodė, kad jos mažytis veidelis tuojau paplūs ašaromis.

— Juk sakei, kad esi mano naujoji mamytė, — sušnabždėjo ji, žiūrėdama ašarotomis mėlynomis akimis, priekaištaudama, kad jai pamelavau.

Aš priklaupiau šalia, baimindamasi, kad tik ji nepravirktų. Mano potyriai, kai Tigana paskutinįkart verkė, buvo siaubingi, tąkart abidvi patyrėme psichinį sukrėtimą, prireikė ištisų valandų, kad nusiramintume. Nesinorėjo, kad ji imtų sielvartauti vidury prekybos centro, ir dar dėl tokio menkniekio — kaip mane pavadino.

— Aš ir esu, — užtikrinau ją, visą perbalusią.

Paglosčiau jai plaukus ir, kad nurimtų, pabandžiau nusišypsoti.

Tigana papurtė galvelę.

— Bet juk tu nesi mano tikroji mamytė. Mano tikroji mamytė iškeliavo į dangų. Ir daugiau nebegrįš.

Gerklėje pajutau kylant kamuolį.

— Tiesa, — pritariau tyliai.

— Tai tu daugiau nebesi tetulė Rina?

— Panašu, kad taip.

— Tada esi mamytė Rina, — padarė išvadą ji.

Nusistebėjau tokiu jos sumanumu — šitai parodė, kokia ji protinga. Apie tai buvau ir užmiršusi, o juk Tigana, teturėdama tik trejus metus, jau surasdavo puikių argumentų, kodėl reikėtų atidėti miegojimą.

— Gerai, aš esu mamytė Rina. Ko norėjai manęs paklausti?

Tigana šnarpštelėjo, atbula ranka brūkštelėjo per ašaromis paplūdusią akutę.

— Ar... — nurijo seiles. — Ar man galima šokolado?

— Taip, bet tik jei suvalgysi visas savo daržoves.

Rūpestingi suaugusieji turėtų kalbėti taip, ar ne?

Širdutės formos jos veidelį staiga nutvieskė šypsena. Ji palingavo galvelę.

— Juk daržovių neįsidėjome, — susijuokė ji bakstelėjusi pirštu į mūsų vielinį vežimaitį.

Nusprendžiau, kad daržovių šiandien geriau nebepirkti. Juk tiek laiko išlaukiau, kol išgirdau, kaip švelnus gargesys jos gerklėje virto krizenimu, ir pamačiau, kaip veidą nutvieskė šypsena, taigi jokiais būdais negalėčiau dabar imti ir jai brukti daržovių.

— Gerai, įkalbėjai, — nusileidau nusišypsojusi. — Daržovių šiandien nepirksime. Bet nuo rytojaus pradedame maitintis sveikai. Sutinki?

Ji linktelėjo. Jau buvau besitiesianti, bet ji rankomis apsivijo kaklą, pakštelėjo į skruostą, paskui atšlijo. Sugrįžo į savąją vietą prie vežimėlio ir, ten sustojusi, sūpuodama Mėgę abiem rankomis, žvelgė į tolį, tarsi manęs nė nebūtų apkabinusi.

Atsitiesusi prisiminiau, kaip vienąkart plaukiojau valtimi ir pasvirau — tuomet sukilo ir gaižulys, ir sūrumas. Tą stiprų pykinimą viduriuose pajutau ir dabar. Ką darysime, jeigu man neleis jos įsivaikinti?

tryliktas skyrius

Taip aš gyvenau, kol dar nebuvau gavusi Delės atviruko, nukakusi į Londoną ir paveldėjusi Tiganos. Gyvenimas susidėjo iš darbo. Nieko daugiau, vien tik darbas. Tai jis mane palaikė, persikrausčius į Lidsą.

Mano pareigos buvo šalies rinkodaros vadovė „Angeles“ universalinėje parduotuvėje. Tinklas buvo įsteigtas prieš šimtmetį kaip Lidso galanterijos parduotuvėlė, pagrindinė būstinė ir dabar liko čia, ne Londone. Mes turėjome padalinių kiekviename didesniame Anglijos mieste, o mūsų ilgalaikis tikslas buvo pasivyti „John Lewis“ — didžiausią šalies universalinių parduotuvių tinklą. Aš pradėjau nuo Londono parduotuvės, kaip padėjėja vietinės rinkos tyrimų skyriuje, ir karjeros laiptais pakilau iki savo dabartinės pozicijos — antrojo pagal pareigas asmens visame bendrovės rinkodaros skyriuje. Mano pagrindinis darbas — parduotuvės žurnalo „Living Angeles“ leidyba. Dariau viską, pradedant temos parinkimu mėnesio numeriui ir baigiant pasirašymu spaudai. Aš padėdavau šalies rinkos tyrimų skyriaus direktoriui Tedui Peinui, o likus dviem mėnesiams iki savo neįvykusių vestuvių planavau praleisti mėnesį Lidse koordinuodama žurnalo leidybą. Kai išsiskyriau su Neitu ir Adele, paklausiau Tedo, ar negalėčiau įsidarbinti šalies rinkodaros vadove — tas pareigas jis man siūlė nuo mudviejų pažinties pradžios. Jam sutikus, išdrįsau paprašyti ir dar vieno dalyko — kad patenkintų mano prašymą iš Londono persikelti į Lidsą.

Per pastaruosius kelerius metus žurnalas taip suklestėjo, kad išeidavo nebe kas ketvirtį, o kartą per mėnesį. Nors mano darbo krūvis tapo trigubas, to neimdavau į galvą — juk darbas buvo mano gyvenimas.

Kai, praėjus trims mėnesiams nuo išvykimo iš Londono, pagaliau nusipirkau butą Lidse, Horsforto priemiestyje, kiekvieną vakarą turėdavau prisiversti grįžti namo. Juk visą savo gyvenimą buvau pragyvenusi su žmonėmis: šeima, paskui Adelė, tada Neitas. Kiekvienąkart, išėjusi iš darbo, turėdavau nusiteikti tam, kad mane pasitiks amžinai tuščių namų aidas. Butas man atrodė per didelis. Jį pirkdama, į tai iš tiesų nebuvau atkreipusi dėmesio. Didžioji virtuvė su aukštomis lubomis ir skliautais buvo dvidešimt penkių pėdų ilgio, bet atrodė tokia erdvi, lyg šimtamylė. Svetainė ir miegamasis irgi buvo tokie, abu ne ilgesni nei po keturiolika pėdų, bet iš tiesų — slegianti erdvės platybė, užpildyta tik manimi. Tą vakarą, kai pagaliau gavau savo naujojo buto raktų ryšelį, sėdėdama prieškambaryje ant grindų pajutau, kaip mane apima baimė. Bute nebuvo jokių baldų, nes apie jų pirkimą nepagalvojau, sienos buvo balkšvos spalvos, kurios negalėjau pakęsti, bet užvis labiau baugino tyla. Ji buvo ta juoda šmėkla, kuri tavęs mažo tyko tamsoje už miegamojo lango, pabaisa, tūnanti spintoje, po laiptais gyvenanti bevardė būtybė. Neturėjau jokio noro gyventi tyloje ir vienatvėje. Tas man netiko. Tik palinkau priekin, ir baimė išsiliejo ašaromis. Milžiniškame bute buvau vienut vienutėlė. Viską turėsiu pradėti iš naujo.

Žinojau, kad teturiu dvi išeitis: nuo viso šito palūžti arba kiek įmanoma daugiau laiko leisti darbe. Ištisus mėnesius nematydavau, kaip mano butas atrodo dieną. Eidavau į darbą septyniomis, o išeidavau dešimtą, tokia nusikamavusi, kad belikdavo tik griūti į lovą. Darbuodavausi net savaitgaliais — kad tik nereikėtų bute būti vienai.

Žinoma, laikui einant, maniakiškas mano darbo grafikas tapo šiek tiek laisvesnis, ir darbe aš įsigijau keletą tikrų bičiulių: viena jų buvo Betsė Davali, su kuria kartu sėdėjome stiklo biure, kitas — mano viršininkas Tedas Peinas. Tedui aš buvau artimesnė nei bet kuris bendradarbis.

Tedas buvo maždaug penkiasdešimties metų vyras, vienas iš tų pagyvenusių šviesiaplaukių lygiais plaukais, prakauliu veidu ir išsišovusiais žandikauliais, kurie būna ypač patrauklūs. Traukė ne tik išvaizda — Tedas visuomet buvo mandagus, kalbėdavo ramiai ir paprastai, o tai jį ir darė nepaprastai seksualų.

Man sugrįžus į Lidsą, Tedas atėjo manęs aplankyti vilkėdamas brangų, nepriekaištingai aptemptą mėlynos spalvos kostiumą, baltus marškinius ir pasirišęs raudoną kaklaraištį. Tūnojo ant sofos, subedęs akis į baltojo vyno taurę. Jam atlaisvinus kaklaraištį ir ranka perbraukus per šviesius plaukus, tvarkingo įstaigos tarnautojo įvaizdis dingo. Vis dėlto, nepaisant tokio išorinio atsipalaidavimo, Tedas nerado sau vietos nuo tos akimirkos, kai įžengė pro duris. Jis nė trumpam neatlaikydavo mano žvilgsnio, o imdamas baltojo vyno taurę akis iškart nuleisdavo žemyn. Su baltojo vyno taure įsitaisiusi ant savo didžiojo sėdmaišio, stebėjau, kaip Tedas vengia į mane pažiūrėti.

Man jis toks nepatiko. Juk visuomet būdavo stiprus ir tvirtas, o ne dvejojantis ir nervingas. Visuomet žinodavo, kaip elgtis bet kokioje situacijoje. Ne kas kitas, o Tedas sutvarkė visus reikalus, kai pasiprašiau šešių mėnesių atostogų, kad galėčiau slaugyti Adelę, — jis pasiūlė man dirbti namuose tris dienas per savaitę. Kai po Adelės mirties paskambinau jam pasakyti, kad turiu prižiūrėti vaiką, jis pasirūpino, kad man būtų suteiktos dvejos iš karto — gedulo ir motinystės — atostogos.

Tedas pakėlė galvą, valandžiukę mane tyrinėjo.

— Kemrina... — prabilo, ir aš iš baimės, ką dabar pasakys, nustojau kvėpuoti. — Turiu tau naujienų. Nenorėjau tavęs trikdyti, kol buvai kitur. Aš... išvažiuoju.

Taurė slystelėjo man iš rankų, sugriebiau ją tvirčiau, kad nepapilčiau vyno ant kilimo. Jis mane paliks, dings iš mano gyvenimo. Tamsios Tedo akys atlaikė mano žvilgsnį kur kas ilgiau, nei derėtų, vadinasi, dar kažkas bus. Galutinis sprendimas.

— Ir kodėl aš jaučiu, kad daugiau tavęs nebepamatysiu? — nedrąsiai paklausiau.

— Mudu su Eiva važiuojame į Italiją, ten viską pradėsime iš pradžių.

Jis palieka ne tik bendrovę — išvyksta ir iš šalies.

— Tai... Puiku. Atleisk, nors ir atrodo, kad apsimetu, bet taip nėra. Man iš tikrųjų džiugu dėl tavęs, bet gaila savęs. Aš tavęs pasiilgsiu.

— Lyg būtum žinojusi, kad išvažiuoju, — pasakė jis susijuokęs.

Aš nesijuokiau. Tedas žinojo, kiek daug jis man reiškia.

Mudu susitikome prieš šešerius metus ir Londone kartu dirbome įgyvendindami vieną projektą — nuo to laiko Tedas mane ragindavo tapti jo pavaduotoja. Nors ir žinojo, kad gyvenu Londone, vis tiek siūlydavo man tą darbą, žadėdamas: „Vienądien, Matika, aš tave prisiviliosiu.“ Ir štai po dvejų metų, praėjus trims dienoms nuo to įvykio, kai sužinojau apie Neitą su Adele, aš, užuot laukusi įprastinio pasiūlymo, ėmiau ir pati jo paklausiau, ar ta vieta dar laisva. Jis nustėro. Tai buvo matyti iš Tedo veido, antakių suraukimo, bet jis manęs nieko neklausinėjo, tiesiog nurodė, kad turiu rašyti prašymą, ir kone iškart įdarbino. Kai pradėjau eiti naujas pareigas, mes leidome „Living Angeles“, taigi kartu plušėdavome naktimis, užsisakydavome maisto, o paskui jis mane lydėdavo į viešbutį.

Vieną išskirtinį penktadienio vakarą jis mane parlydėjo į viešbutį, palinkėjo gero savaitgalio ir paliko priimamajame. Įėjusi į kambarį, kuris man atstojo namus, kol ieškojausi buto, tamsoje atsisėdau ant lovos krašto. Buvau išsigandusi, vieniša, nepajėgianti nieko kita daryti, kaip tik grąžyti rankas. Po kelių minučių išgirdau tuksenimą į duris. Jas atidariau ne iš karto, nes vos įstengiau pakilti. Beldėsi Tedas.

— Kemrina, — kreipėsi jis, apimtas susirūpinimo, — kaip tu jautiesi? Paskutinėmis savaitėmis buvai prislėgta, o šiandien atrodai dar labiau... Kas atsitiko?

— Rytoj — mano vestuvių diena, — prisipažinau. Ta našta mane ir slėgė didžiąją dalį savaitės. Rytoj turėjau ištekėti už Neito. — Rytojaus dieną turėjo įvykti mano vestuvės.

Jam tyliai tariant „ak, Kemrina“ nuostabą nustelbė nuoširdus susirūpinimas.

Aš palingavau galva.

— Bet viskas baigta. Aš neištekėjau. Esu vieniša.

Jis mane apglėbė, ir aš suglebau. Nuvedė į lovą ir pragulėjo kartu visą naktį, laikydamas mane apkabinęs, glostydamas plaukus — aš tai tylėdavau, tai raudodavau. Kai ryte į jį žvilgtelėjau, pasirengusi padėkoti, veide pamačiau tą patį begalinį susirūpinimą, kuris jį buvo apėmęs, kai atvėriau duris. Tarp mūsų sklandė tyla ir abipusis supratimas, paskui jis pasilenkė ir mane pabučiavo. Jam mane pabučiavus, nusprendžiau už to užsikabinti. Žinojau, kad jis vedęs ir, nors pastaruoju metu juodu su žmona Eiva buvo susipykę, kalbėjo, kad vėl taikysis. Vis dėlto nutariau to griebtis. Buvau pavargusi nuo netekties jausmo, kančios ir vienumos, man reikėjo žmogaus. Nesvarbu kokio. Kad ir keletui akimirkų. Net jeigu problemų tik padaugėtų. Jau buvau besiekianti atsagstyti jam marškinius, bet Tedas mane sulaikė.

— Aš... — sumikčiojo. — Atleisk, aš grįžtu pas Eivą. Atleisk.

Man palengvėjo. Atslūgo. Pati neišmaniau, ar galėčiau mylėtis, o dabar, laimė, ir neprireiks. Tedas vėl mane apglėbė ir pasakė, kad bus tol, kol jo man reikės. Lovoje mes praleidome ir didžiąją dalį šeštadienio, aš net užsnūdau. Jis išėjo sekmadienį ir, nors apie tą naktį niekuomet neužsimindavome, mes suartėjome. Jis pamatė mano silpnumą, o aš jo silpnumą pamačiau praėjus šešiems mėnesiams, kai jį ir vėl paliko žmona, — tuomet naktį praleidau stebėdama, kaip jis nusigeria, o paskui žiūrėjau, kad jis saugiai grįžtų namo. Mūsų draugystė buvo tylus abipusis supratimas, visuomet pasigesdavau Tedo, kai jo šalia nebūdavo.

— Tai bandysi taikytis su Eiva? — paklausiau.

— Atspėjai.

Iš susirūpinusio veido buvo sunku pasakyti, ar jo atsakymas tvirtas.

— Ar tu pats šito nori, Tedai? — pasitikslinau išsigandusi, kad link tokio sprendimo jį galėjo pastūmėti žmona.

Per dvidešimt santuokos metų ji Tedą jau ne kartą buvo palikusi, bet jis visuomet pas ją sugrįždavo, nes, kaip pats sakė, mylėjo.

— Taip, Kemrina, aš šito noriu.

— Tai kas yra? Ką nuo manęs slepi?

— Nežinau, kaip pasakyti...

— O tu imk ir pasakyk.

— Jie surado kas mane pakeičia. Porą savaičių, perduodamas pareigas, su juo dirbau.

Vyno taurė vėl slystelėjo man iš rankų.

— Vadinasi, man pretenduoti į tas pareigas net nebuvo suteikta galimybė? Negi manoma, kad nesusidoročiau?

— Ne dėl to, Kemrina, juk žinai, kad dabar, pasiėmusi vaiką, negalėtum eiti tų pareigų, ne tau sėdėti naktimis ir blaškytis tarp Londono ir Edinburgo.

Pasipiktinimas mane nusmelkė nuo kojų pirštų iki plaukų pašaknių.

— Tai todėl? Kad pasiėmiau vaiką?

— Oficialiai niekas taip nesakė. Jiems reikia naujo žmogaus, kuris dirbtų neskaičiuodamas valandų, bendrovės rinkodaros strategiją įvertintų nauja akimi ir įvykdytų didelį perversmą. Baigdamas darbą nustatytu metu, to nepadarytum, juk supranti, Kemrina.

— O jeigu būčiau vyrukas — tada taip nebūtų nutikę? Juk niekas nekelia klausimo, kiek darbui yra atsidavęs vyras, kuris tampa tėvu. Vyras gali dirbti ištisą parą ir vis tiek bus laikomas geru tėvu, nes jis išlaiko šeimą. Arba pasibaigus darbo valandoms gali eiti namo — viršininkas neprašys pasiaiškinti, kaip tik pagalvos, kad jis yra geras tėvas, norintis būti su savo vaiku. Vyrui visuomet geriau.

— Mes visi renkamės, Kemrina, — ramiai konstatavo Tedas, nė kiek nesuerzintas mano priekaištų. — Aš nesakau, kad buvo pasielgta teisingai, bet nejaugi tu tikrai norėtum leisti laiką be Tiganos? Juk ji paties to amžiaus, negi norėtum praleisti progą būti su ja? Juolab kad Tigana ką tik neteko mamos ir tu jai esi reikalinga. Kaip jaustumeisi tas valandas, kurias galėtum leisti su ja, aukodama darbui?

Nors vyriškis mėlynu švarku buvo teisus, kraujas man vis dar tebevirė.

— Man irgi turėjo būti suteikta proga rinktis, pagaliau juk tai mano gyvenimas. Mane pykdo, kad net neturėjau galimybės paduoti prašymą, išmėginti, ar susidoročiau. Kas jie tokie, kad sprendžia apie mano gyvenimą? Išdirbau „Angeles“ septynerius metus, ir šitaip su manimi elgtis? Kas jie manosi esantys? Kuo mane laiko? Negi tikisi, kad šitai nutylėsiu?

— Juk tau sudarė galimybę dirbti Londone, išleido visų tų gedulo ir motinystės atostogų — argi tai neįrodo, kaip bendrovė tave gerbia ir myli? — rado argumentų Tedas.

— Bet kartu neliko nepastebėjusi, kad pirmenybę būsiu pradėjusi teikti kitkam. — Gurkštelėjau vyno, palaikiau jį burnoje, kad pajusčiau visą blyškaus skysčio kartybę, paskui nurijau. — Dieve, kaip mane siutina, — pasakiau susigūždama.

Kalba ne tik apie darbą. Į mano gyvenimą skverbėsi bejėgiškumas. Niekas man nebebuvo pavaldų. Pirmiausia nieko negalėjau padaryti, kad sulaikyčiau Adelę... Paskui neįstengiau apsaugoti senelių skriaudžiamos Tiganos. Ant manęs užgriuvo motinystė, o štai dabar iš panosės nugvelbiamas darbas, vienintelis mane palaikantis dalykas, mano pagrindas. Nebebuvau savo likimo šeimininkė, aplinkybės sugriovė visus gerai apgalvotus planus. Nebegalėjau kontroliuoti nė vienos savo gyvenimo pusės. Pasiguosti — ir to negalėjau. Niekam negalėjau pasisakyti, kaip man blogai, kokia neteisybė, turėjau tylėti ir kentėti sukandusi lūpas.

— Tai kas gi bus tas naujasis rinkodaros direktorius?

— Lukas Vaismanas. Jis ambicingas, — diplomatiškai pareiškė Tedas. Prasti reikalai. — Jį į šią vietą atrinko. — Dar prastesni. — Iš vadybos konsultacinės firmos. — Visai prasti. — Jis baigė Harvardo verslo mokyklą. Turi daugybę idėjų, o to „Angeles“ ir reikia.

— Ko gero, tu būsi teisus.

Pranešęs liūdną žinią, susijusią su mano darbu, Tedas atsilošė, atsipalaidavo.

— O kaip motiniškos pareigos? — paklausė pagyvėjęs.

Tedas su Eiva vaikų neturėjo, nevaisingumas ir griovė jų santuoką. Eiva negalėjo pastoti ir buvo nusiteikusi prieš įvaikinimą, bet geidė vaikų Tedui, taigi nuolatos jį palikinėdavo, kad tas sau ką nors susirastų.

— Puikiai, — atsakiau.

Juk Tedui negalėjau pasakoti, kaip man sunku — jis būtų bet ką atidavęs, kad tik galėtų su manimi apsikeisti vietomis, būti tėvu, turėti dukterį, miegančią kitame kambaryje, žinoti, kad ja galės pasirūpinti.

— Ar tik tas „puikiai“ nereiškia, kad vos tvarkaisi?

— Ne, ne taip jau blogai. Tiesiog yra daug kitokių rūpesčių.

— Tu apie Tiganos motiną?

— Taip, ir apie ją.

— Norėtum pasišnekėti?

Rudose jo akyse vėl atsirado tas susirūpinimas, kurį mačiau aną naktį, kai jis mane pabučiavo.

— Jei atvirai — ne. Geriau papasakok man, ką ketini veikti Italijoje, ir, svarbiausia, kada galėsiu atvykti tavęs aplankyti.

Po valandėlės aš palydėjau Tedą į jo laukiantį taksi, ir mes santūriai, draugiškai apsikabinome.

— Tu būsi gera motina, — pasakė Tedas mums išsiskiriant. Aš šyptelėjau.

— Ačiū.

— Tikrai, aš tai žinau. Visiškai tavimi pasitikiu.

— Ačiū, viršininke. Po savaitės kitos pasimatysime.

— Taip, tu sugebėsi.

Tedas jau buvo belipąs laiptais, bet sustojo.

— Ak! — šūktelėjo atsisukęs. — Pamiršau pasakyti, kad tau kažkas skambino, kai buvai Londone. Labai malonus jaunas vyriškis. Norėjo sužinoti, ar važiuosi į laidotuves. Kokia ten jo pavardė...

Spragsėdamas pirštais, Tedas bandė atsiminti jo pavardę. Nėra ko sukti galvos — pati puikiai žinojau, ką jis pasakys.

— Ak taip, Natanielis Terneris.

keturioliktas skyrius

Mano sienos. Mano puikiosios kreminio atspalvio sienos.

Skaudžiausia buvo dėl jų. Dėl sienų. Kad netekau svetainės, dar būtų nieko — juk namo statytis nuo pamatų nereikės. Krimtausi dėl to, kad netenku sienų, kurias pati dažiau valandų valandomis. Dažydama sienas, jaučiausi taip, tarsi būčiau maišiusi skiedinį ir klojusi gruntą.

Tigana stovėjo su teptuku rankoje, raudonų dažų dėme ant sportinio batelio ir džiaugsmu, susižavėjimu bei nuostaba mažyčiame veiduke. Kad neišsitepliotų plaukų, galvą jai buvau aprišusi mėlynai išmargintu baltu šaliku. Tigana nelabai norėjo rengtis darbui skirta rožine palaidinuke ilgomis rankovėmis ir mėlynais džinsais, bet man pavyko ją įtikinti, kad taip rengiasi suaugę dažytojai. Pasišovusi tai įrodyti, išsitraukiau apdulkėjusią dažytojos aprangą — tamsiai mėlynas kelnes, rožinius trikotažinius marškinėlius, o galvą apsirišau geltonos bei baltos spalvų šaliku.

— Ar tikrai galėsiu paišyti ant sienų? — dar kartą pasitikslino Tigana.

Per pastarąsias minutes ji to manęs jau buvo klaususi penketą kartų.

— Tikrai, kokia tik norėsi spalva.

Vakar ją nusivedžiau į „Pasidaryk pats“ parduotuvę ir mes prisipirkome krūvas trafaretų — gyvūnų, žvaigždžių, mėnulių, saulių, delfinų, žuvyčių — ir raudonų, mėlynų, rudų, žalių bei geltonų dažų. Taip kur kas pigiau negu iš naujo perdažyti visą kambarį. Ne tiek jau tie pinigai ir svarbu — tiesiog kainuos mažiau sveikatos ir laiko.

— Ar galiu čia nupiešti žuvytę?

Ji rodė po langu. Kai norėjau užtepti senuosius sienų dažus, man teko gerokai pasivolioti ant grindų ties palange. Dabar tą vietą ketinama padabinti žuvimi.

— Kokiais dažais norėtum ją nudažyti?

Ji žvilgtelėjo į pradarytą statinaitę raudonų dažų, kurie garavo tvankiame kambaryje. Langai buvo plačiai atlapoti, bet ant jų karančios kreminės spalvos užuolaidos nejudėjo, nes lauke nebuvo nė menkiausio vėjelio.

— Raudonais.

— Tai pradėkime, — paraginau.

Paėmiau žuvies trafaretą, prilipdžiau jį prie sienos, tada pasitraukiau į šalį, užleisdama vietą menininkei.

Tigana dar kartą mane nužvelgė, laukdama pritarimo, o tada brūkštelėjo ties trafareto viduriu. Jos brūkštelėjimai buvo trumpi ir staigūs, nervingi ir neryžtingi, dažyta atsargiai, kad nebūtų išeita iš kraštų, kol pagaliau žuvis buvo nuspalvinta.

Žuvis ant sienos atrodė tarsi ištraukta, vieniša dėmelė didžiuliame kreminės spalvos vandenyne.

— Na, ką piešime toliau?

— Dramblį, — nusprendė Tigana.

— Kokios spalvos?

— Gal mėlyną? — atsiklausė Tigana.

— Jeigu ponia pageidauja mėlyno — tebūnie mėlynas.

Priklaupiau ant kelių, paėmiau atidariklį, užkišau jį už mėlynų dažų statinaitės dangtelio ir ją atidariau. Mane apakino ryškus, sodrus mėlynumas. Atsargiai padėjau dangtelį ant laikraščių, kuriais buvo nuklotos grindys.

Kol Tigana spalvino dramblio trafaretą, nuėjau prie grotuvo, įjungiau radiją. Pasirinkau lengvai klausomą radijo stotį, kuri derėtų prie vidun pro atvirus langus besiveržiančios saulės ir karšto, tvankaus oro. Pirmiau, atlapojusi langą, nuo oro gaivumo net krūptelėjau, užmerkusi akis traukiau jį į save. Jau buvau ir užmirštanti, kokia skirtinga čia aplinka. Londonas, kad ir kaip jį mėgau ir neleisdavau savo akyse peikti, nors jame ir gyvenau, buvo pilnas skubėjimo. Sostinę drebino pasiutęs gyvenimo ritmas. Lidsas irgi buvo miestas, bet to siautulio šičia nebuvo.

Tam ta ta ta ta tatam, — suskambo Piterio Geibrielio daina „Solsbury Hill“, ir aš pagarsinau radiją, kad garsai užlietų kambarį, visą butą. Praeitą naktį, kol Tigana miegojo mano kambaryje, visus baldus sustūmiau į kambario vidurį. Rašomąjį stalą išmontavau, o kompiuterio staliuką pasistačiau ant grindų miegamojo kamputyje. Baldai buvo aptraukti sena kreminės spalvos medžiaga. Žvilgtelėjau į Tiganą — jos mažytis kūnelis palinkęs į priekį, ji stropiai piešia savąjį dramblį. Veide nematyti nieko daugiau, tik susikaupimas. Pro rausvas lūpas iškištas mažytis liežuvėlis, antakiai suraukti, akys sutelktos į mėlynas dėmes sienoje. Nusišypsojau ir dar porąkart pagarsinau radiją.

Kad apjuostume kambarį gyvūnėliais, prireikė didžiosios dalies pusdienio. Tigana buvo labai skrupulinga, ji panoro įsitikinti, ar tarpai tarp gyvūnėlių yra lygūs ir atstumas nuo grindų vienodas, taigi man teko išsitraukti liniuotę ir pamatuoti, ar visus gyvūnus nuo artimiausių kaimynų skiria toks pat nuotolis. Aš būčiau galėjusi susigyventi su bet kokiais trūkumais, bet Tigana — ne. Kad ir ką darydama, ji beveik visuomet buvo preciziška: naktimis miegodavo būtinai toje pačioje lovos pusėje, pietaudama valgyti visuomet pradėdavo nuo lėkštės vidurio, parėjusi nusiautus batus kiekvieną kartą tvarkingai pasistatydavo į tą pačią vietą, prie virtuvės durų. Aš savuosius nutėkšdavau kur papuola, taigi per batus negalėdavau perlipti.

Stovėjome prie uždangstytų baldų ir apžiūrinėjome savo rankų darbą. Įspūdinga. Tiganos paskliautė su spalvotaisiais gyvūnėliais. Reikia pasakyti, piešti ji turėjo gabumų. Tikriausiai juos bus paveldėjusi iš motinos. Betgi tėvas irgi buvo gabus menui. Neitas visuomet ką nors paišinėdavo ant popieriaus skiaučių. Būdavo, sėdėdami baruose vakarui baigiantis apsižiūrime — jis ant alaus padėkliuko jau ir nupiešęs ką nors iš baro. Namie, žiūrint televizorių, būdavo, irgi skrebindavo plunksna — apie kažin ką užsigalvojęs paišydavo. Taip išliedavo susikaupusius nervus. Vieni žmonės rūko, kiti kramto nagus, o Neitas štrichuodavo.

Nuo tada, kai pamačiau Neitą laidotuvėse, jis nėjo man iš galvos. Ta tuštuma, kuri nebūdavo užimta mintimis apie Tiganą, Adelę ir kaip aš ištversiu, būdavo užpildoma Neitu. Nuo anos dienos, kai susirankiojusi daiktus pabėgau iš Londono, aš per daug apie jį negalvodavau, jis užėmė tik dalelę mano minčių, kurios galėdavau ir nepaisyti, bet dabar prasibrovė, lindo mano galvon, vos tik radęs plyšelį. Jis man skambino. Sužinojo, kad mirė Adelė, ir man paskambino. Tikėjosi susitaikyti? Pasinaudojo dingstimi vėl pradėti su manimi kalbą? O gal tiesiog paskambino paklausti, ar ketinu vykti į laidotuves?

„Likę a Virgin“4, — užgrojo radijas, ir niūrų Neito paveikslą nustūmė šalin šviesus vaizdinys — Madona, besikraipanti toli gražu ne skaisčiosios mergelės ritmu, kaip ji kraipydavosi klipuose. Garsinau radiją tol, kol Medžės balsas tapo kone iškreiptas. Užmečiau akį į Tiganą — ji nustėrusiu veidu žvelgė į mane. „Ar penkiametei reikėtų šitai girdėti? — suabejojau. — Ką tu, daugumą tų dalykų ji jau girdėjusi.“ Kai aš pati tą dainą pirmąkart išgirdau, nesupratau žodžių prasmės, o juk jau buvau paauglė.

Ištiesiau jai ranką, ir ji man į delną įspraudė mėlynai, raudonai, pilkai ir geltonai išterliotus pirštus. Ėmiau krypčioti klubais, muzikos ritmu kinkuodama galvą. Įsiūbavau jos rankas, ir ji pasekė mano pavyzdžiu. Mūsų kūnai judėjo pagal muzikos taktą. Tvankiame, dažų prigaravusiame kambaryje mes šokome ir strakaliojome. Iškėliau jos ranką aukštyn ir leidau jai porąkart apsisukti, tada, suėmusi už abiejų delnų, įsupau rankas. Netikėtai Tigana atlošė galvą ir susijuokė — tas krizenimas buvo panašus į pilvo urzgimą ir gargesį. Jis pagavo. Stvėriau ją, pakėliau ant rankų ir ėmiau suktis po kambarį. Ji buvo lengvutė, bet kur kas sunkesnė, nei tikėjausi.

Ji ir toliau juokėsi, linksėjo galva ir siūbavo ant mano rankų — irgi šoko.

Po „Likę a Virgin“ Sindė Loper pradėjo plyšauti „Girls Just Wanna Have Fun“5, aš paleidau Tiganą, abidvi kartu iškėlėme rankas ir ėmėme linguoti į vieną ir kitą pusę. Tigana net mokėjo keletą šios dainos žodžių ir pritarė, kai buvo dainuojamas priedainis.

— Tai mėgstamiausia mamytės daina, — nusijuokė.

Susivokusi, ką bus padariusi, sustingo — juk iškėlė motinos klausimą, nors pastarosiomis savaitėmis nė viena iš mūsų apie ją neužsimindavome.

Aš irgi lioviausi šokti, širdis krūtinėje daužėsi. Sindė ir toliau iš širdies plyšavo, bet mudvi su Tigana stovėjome žiūrėdamos viena į kitą, tarsi stiklo šukelių raižomos kiekvieno dainos žodžio.

Nurioglinau prie grotuvo ir jį išjungiau. Stojo nejauki, netikėta tyla. Kaip elgtis tokiomis netikėtai užplūdusių prisiminimų akimirkomis, aš nežinojau. Geriausia, ką galėjau — pasiskaityti, kaip padėti vaikams apsiprasti su mirtimi, bet apsiskaitymas ne tas pat, kas patirtis, o jos aš neturėjau. Nė viename straipsnyje neaiškinama, ką daryti ūmių prisiminimų akimirkomis. Kai linksminiesi, užsimiršusi, kad mamos, geriausios draugės, jau nebėra. Nė viename iš jų nepatariama, kaip suderinti dvejopas emocijas — kaltę ir apmaudą. Kaltę, kad minutei užmiršai įvykusį siaubingą dalyką ir mažumėlę pasidžiaugei, ir apmaudą, kad mylimas žmogus tave paliko. Dar didesnę kaltę, kad jauti tą apmaudą. Ir dar didesnį apmaudą dėl tos kaltės. Spiralė, kurios aš niekaip negalėjau išnarplioti, tarsi klampočiau kelio purvynu — žinai, kad kelias yra, bet niekur taip ir nepasistumi. Apie šituos jausmus galėjau galvoti kiek panorėjusi, bet man trūko žodžių nupasakoti juos Tiganai. Nežinojau, kaip jai paaiškinti, kad šitie jausmai — normalūs, kad ji gali jausti ir pyktį, ir liūdesį, ir sumišimą, ir nuoskaudą. Ir kad, nepaisant mus supančio skausmo, liūdėti dvidešimt keturias valandas per parą nėra būtinybės, galima ir pasijuokti.

Bakstelėjau pirštu į kreminės spalvos plotelį ant židinio.

— O čia ką nupiešime? — paklausiau, nutaisiusi žvalų balsą.

Nė viena iš mūsų nepravirkome, taigi reikėjo dirbti toliau, palaukti, kol būsime pasirengusios išlieti bent kiek jausmų.

Tigana tik patraukė kaulėtais petukais ir, sukryžiavusi kojas, klestelėjo ant grindų prie dažų statinaitės.

— Nagi, juk tu moki ir dar gražiau, — paraginau, sėsdamasi šalia.

Ir kaip aš ketinu paaiškinti Tiganai, kad retkarčiais pasidžiaugti nieko blogo, kai pačiai tokia mintis sunkiai suprantama?

Kai ji pažvelgė į mane, ryškiai mėlynos akys išblyškusiame širdies formos veidelyje blizgėjo. Lūpų kampučiai, kurie tik prieš kelias akimirkas buvo pakelti šypsotis, dabar buvo nusvirę.

— O ką, jeigu nupieštume saulę? — paklausiau. Ji spoksojo į mane. — Geltoną didelę saulę. Gal ir namą? — Ji papurtė galvelę. — Na gerai, geltoną didelę saulę. O ką manai apie kalvas? Jeigu nupieštume keletą žaliųjų kalvų. — Ji palinkčiojo. — Gerai, piešime geltoną didelę saulę, žalias kalvas. Ką dar?

— Medį, — pratarė ji pašnibždomis.

— Taip, medžius. Manau, medžius aš galėsiu nupiešti. Ką dar?

— Šokoladines gėles.

— Puiku. Taigi piešime geltoną didelę saulę, žalias kalvas, medžius ir šokoladą. Ar tu neprieštarautum, jeigu gėles pieščiau kaip į raudonus ir baltus popieriukus įvyniotus saldainius? Juk nupiešus medžius mums nebeužteks rudos spalvos dažų.

Ji nužvelgė sieną, tada vėl atsigręžė į mane ir pritariamai palinkčiojo galva.

— Manyčiau, kad saulė, kalvos, medžiai ir gėlės, kurios iš tiesų yra saldumynai, būtų patikę tavo mamytei, — tarstelėjau. Negalėjome vaidinti, kad Delės nebuvo. Turėjome rasti būdą, kaip apie ją kalbėti, kad ir kaip tai skaudu. — Jinai juos nupieštų kur kas gražiau už mane, — pridūriau.

Tigana kurį laiką nuščiuvusi žvelgė sudrėkusiomis įdėmiomis akimis.

— Mano mamytė yra nupiešusi daugybę paveikslėlių, — staiga pareiškė ji.

— Taip, ji tikrai piešdavo. Ir labai gražiai. Taigi pirmyn, — paraginau ją stodamasi. — Kai šitą darbą atliksime, eisime tau pirkti lovelės.

— Negi šitas kambarys — tikrai mano? — pasitikslino Tigana, sustojusi tarpduryje.

Aš, stovėdama jai už nugaros, stebėjau, kaip ji iš lėto suka galvelę, rydama savo naująją buveinę akimis, kad tik niekas pro jas nepraslystų. Prireikė dar savaitės, kol susitvarkėme, kol Tiganai atvežė viengulę lovą, kol Betsė, su kuria dirbame viename kabinete, atsiuntė savo brolį Bredą, — tas surūgęs penkiolikmetis nežinia kodėl vykdydavo visus Betsės paliepimus, — kad padėtų man perstumdyti baldus. Kreminės spalvos sofa buvo nugabenta į virtuvės valgomąją dalį ir pastatyta atlošu į duris. Mano sėdmaišis buvo įspraustas į kampą nišoje, kurią buvau prigrūdusi knygų lentynų. Bredas į virtuvę man padėjo pernešti ir dvidešimt aštuonių colių įstrižainės televizorių. Jį pastatė priešais sofą. Betsė su dėkingumu priėmė didžiulį stalą, kuris stovėdavo virtuvės valgomojoje dalyje. Jis kainavo krūvą pinigų, nors man, kaip „Angeles“ darbuotojai, ir buvo pritaikyta nuolaida. Jo kojos buvo iš klevo, stalviršis poliruotas, prie jo dailiai derėjo šešios kėdės su nuostabiais poliruotais atlošais. Dabar to stalo nebebuvo kur statyti, vietoj jo įsigijau mažytį medinį staliuką, skiriantį gyvenamąją dalį nuo virtuvės.

Kompiuteris, spausdintuvas ir kitokia įranga buvo nugabenta į mano miegamąjį. Tikra problema buvo knygos. Daugiau nei penkis šimtus jų buvau sugrūdusi į baltas trijų skyrių lentynas svetainėje. Prireikė kone aštuoniolikos mėnesių toms lentynoms įsigyti ir sudėlioti į jas knygas, nebuvau linkusi jų imti ir išmesti. Kas netilpo nišos lentynose, galiausiai buvo sudėliota ant grindų prie televizoriaus — ten iškilo svyrantis knygų bokštas. Kitoje televizoriaus pusėje buvo sukrauta krūva vaizdajuosčių ir vaizdadiskių. Turėjau dar ir penketą spintų — jos buvo pastatytos prie sienos koridoriuje, bet dabar pusę jų teko užkimšti Adelės dėžėmis. Mažytis televizorius, kuris stovėdavo virtuvėje, nūnai atsidūrė Tiganos kambaryje.

Tame kambaryje, kurį ji dabar apžiūrinėjo. Jos lovelė buvo užklota viengule pūkine antklode su žydru dangumi ir debesimis, prie jos derėjo pagalvės. Ties langu stovėjo šviesaus medžio spinta. Palangėje riogsojo tokia pat komoda, prikrauta jos kojinių, apatinių ir sulankstytų drabužių. Kilimų juostelėmis prie laminuotų grindų pritvirtinau du didelius gauruotus kilimėlius — raudoną ir baltą: vieną po televizoriaus staliuku, kitą — po lova.

Prie židinio stovėjo didžiulė žaislų dėžė. Jai pastačiau ir knygų lentyną — žinojau, kad mėgsta skaityti, ir pati jai skaitydavau. Galiausiai ant durų ryškiomis raidėmis užrašiau „Tigana“.

— Taip, jis visas — tavo. Gali jame daryti ką tik nori, — atsakiau, nusprendusi, jog „su sąlyga, kad...“ ir taip aišku.

— Tikrai?

Ji vis dar stovėjo tarpduryje.

— Tikrų tikriausiai. Gal užeikime?

Ji nedrąsiai įžengė kambarin, prisėdo ant lovos.

— Pamaniau, kad šiąnakt galbūt norėtum išbandyti savo lovelę, bet jeigu norėsi miegoti su manimi — irgi gerai.

— Man šita lova patinka, — pareiškė ji. — Vietos Tiganai — iki valios.

— Nuostabu. O dabar einu paieškosiu ko nors atsigerti. Gal norėtum įsijungti televizorių arba vaizdo leistuvą?

Tigana mostelėjo galva ir, nušokusi nuo lovelės, kambariu nustraksėjo prie mažyčio televizoriuko, kuris stovėjo su naujuoju, mano ką tik nupirktu vaizdo leistuvu.

Pastaruoju metu aš pirkau daugybę dalykų ir buvau išsigandusi, kaip brangiai viskas kainuoja. Šiaip pinigų klausimas man nebuvo skaudus. Laiku mokėdavau paskolos įmokas, beveik nevėluodavau apmokėti sąskaitų ir gana daug išleisdavau einamiesiems reikalams. Bet ir eidama tokias pareigas pinigų lengvai negaudavau. Visuomet naudodavausi sąskaitos kreditavimu ir kreditine kortele. (Neitas pinigų klausimu buvo jautrus, bet kai kuriais jo taupymo būdais buvau ir aš užsikrėtusi.) O dabar, kai reikėjo išmaitinti dvi burnas, aprengti du asmenis ir jais pasirūpinti, aš pradėjau skaičiuoti.

Kad ir kaip būčiau mylėjusi Delę, tenka pripažinti, kad tvarkytis su pinigais ji nemokėjo. Tik jai merdint supratau, kokia buvo nerūpestinga. Pasakyčiau, net neatsakinga. Taip, neatsakinga. Delė buvo neatsakinga. Ji, be jokių abejonių, mylėjo savo dukterį, bet visiškai ja nepasirūpino. Jiedvi vis dar gyveno bute, kurį mes su Dele nuomojomės atvykusios į Londoną. O kai Delės būklė pablogėjo, joms tą butą teko palikti ir važiuoti pas Delės tėvą ir pamotę.

Santaupų ji neturėjo — tik įspūdingą drabužių kolekciją. Didžiąją gyvenimo dalį nedirbo etatinio darbo, nes vaiko priežiūrai reikėjo lankstaus darbo grafiko, taigi nepasirūpino socialiniu draudimu ar kokiomis kitomis grįžtamosiomis pajamomis, jei susiklostytų nenumatytos aplinkybės. Vis dėlto kartą pasielgė išmintingai — apdraudė savo kreditines korteles, todėl kai kompanijoms nusiunčiau jos mirties liudijimą, jos bemat uždarė jos sąskaitas.

Spėju, kad ji, kaip ir aš, manė dar turinti marias laiko išmokti tvarkytis su pinigais. Aš irgi — jeigu ištisus tris mėnesius nebūčiau buvusi bauginama Neito, taip niekuomet ir negaučiau pensijos. To nesuvokdama, buvau nusiteikusi gyventi per amžius, ir tik eidama senyn kažin kuriuo momentu supratau, kad amžinai aš negyvensiu — tada ir pasirašiau pensijos kaupimo bei indėlių sutartis, ėmiau skaityti finansų skiltis laikraščiuose ir nebeperbaldavau išgirdusi šneką apie draudimą.

Kol kas nieko panašaus nebuvo nutikę. Delei — irgi.

Mums teks pasispausti.

Išeidama paruošti ko nors geriamo, Tiganai suteikiau progą apsiprasti su savo naująja erdve, o grįžusi pamačiau, kad ji, paguldžiusi Mėgę į lovą, visas knygas savo lentynoje išdėliojo pagal aukštį.

— Man šitas kambarys patinka, — pranešė ji, sėsdamasi ant grindų vidury kambario ir imdama iš mano rankų puoduką „Horlicks“ gėrimo.

Aš atsisėdau priešais ją ir apsidairiau — šitas kambarys nebuvo toks didelis kaip anas, kurį ji turėjo Gilforde, bet jis buvo jos, liūdni prisiminimai daugiau nebeapniks. Beje, apie prisiminimus...

— Džiaugiuosi, kad kambarys tau patinka, Tiga, — pasakiau. — Aš tau kai ką turiu.

— Dovaną?

Jos akys nušvito.

— Lyg ir, — tarstelėjau.

Stryktelėjusi nubėgau į virtuvę atnešti prisiminimo dovanėlės, kurią buvau aptikusi praeitą naktį, Tiganai miegant.

— Galbūt ji tave iš pradžių ir nuliūdins, bet, manau, turėtų patikti.

Aš jai ištiesiau Adelės ir Tiganos nuotrauką, kurią Delė laikė ant naktinio staliuko ligoninėje. Jos buvo suglaudusios galvas, Tigana rankomis apsivyniojusi motinos kaklą, abidvi meiliai šypsojosi iš skaidraus stiklo rėmelių.

Tigana dvejojo, į nuotrauką mano rankose žvelgė išplėtusi akis ir išsigandusi. Paskui pastatė puoduką su „Horlicks“ gėrimu ir ją paėmė. Laikė ją apglėbusi abiem rankomis ir, nors jai žvelgiant į nuotrauką išsitaršę plaukai buvo užkritę ant veido, mačiau patemptas lūpas.

— Tavo mamytė buvo tikra gražuolė, tiesa? — išdrįsau pasakyti.

Ji nepakeldama galvos linktelėjo.

— Tau nebūtina ją pasistatyti, širdele, — pasakiau, pabūgusi, kad būsiu nuėjusi per toli. — Jeigu nori, aš ją užversiu.

Ir ką sau manau? Juk pati netroškau kasdien žvilgčioti į Adelės nuotraukas, tai kodėl ji turėtų norėti?

Tigana atsistojo, žengė prie televizoriaus ir savo paveikslėlį pastatė ant jo.

— Manau, jo vieta čia. Ir kaip, mamyte Rina?

Aš linktelėjau ir nusišypsojau.

— Nuostabiai, širdele.

penkioliktas skyrius

Čiužu šlamu — šnarėjo popieriai, vartomi mokyklos vedėjos. Tyliai ją sekiau akimis, o prie manęs patogiame krėsle buvo įsitaisiusi Tigana, aišku, rami ir tyli.

Vedėja, nekreipdama dėmesio į mūsų nerimastingus žvilgsnius, stabtelėjo ties vienu puslapiu, šnairakiuodama pasilenkė, nors ir buvo užsidėjusi akinius, paskui pakėlė galvą ir pervėrė mane akimis. Pajutau, kaip mano žandus sukaustė baimė, ji tuo tarpu švystelėjo dirbtinę, oficialią šypseną, nuo to pailgas jos veidas suapvalėjo, tada nusvarino galvą ir vėl ėmė studijuoti priešais gulinčią bylą. Sekiojant akimis, kaip ji skaito iš gelsvai rusvo susegtų lapų aplanko, man ėmė stipriau tuksenti širdis. Iš kur jie bus gavę šitiek popierių, tiek informacijos, jeigu aš jos nepateikiau? Jokių anketų nepildžiau. Tiesą sakant, kai paskambinau į mokyklą paklausti, kaip galėčiau užregistruoti vaiką ateinantiems metams, pasakė, kad turėčiau nurodyti tik vaiko pavardę, ankstesnės gyvenamosios vietos adresą ir ankstesnės mokyklos pavadinimą — jokių anketų pildyti nereikės.

— Jokių? — pasitikslinau.

— Jokių, — atsakė man.

— Nejaugi užtenka tik pasirodyti ir pareikšti: „Atvedžiau vaiką ir norėčiau, kad jis lankytų šitą mokyklą“?

— Vaikas turi gyventi tame rajone ir, aišku, turi būti vietų, — paaiškino mokyklos sekretorė.

— Vadinasi, kiekvienas rajono gyventojas gali kada panorėjęs prisistatyti ir pareikšti: „Atvedžiau vaiką ir norėčiau, kad jis lankytų šitą mokyklą“?

— Taip.

— Bet juk tai neteisinga.

— Kodėl?

— Juk prekybos centro nuolaidų kortelę gauti — ir tai sudėtingiau, reikia užpildyti tam tikrą anketą. O ką, jeigu pasitaikys sukčių?

— Vaikų — sukčių?

Jos klausimas nuskambėjo taip, tarsi aš būčiau pamišėlė, bet iš tikrųjų nieko stebėtino čia nematau. Pati esu patyrusi, kaip sudėtinga įstoti į bet kokią draugiją — skaučių, studentų, tapti banko klientu ar įsidarbinti. Visuomet turi pildyti pažymas, nurodyti informaciją, smulkmenas apie save papasakoti plačiajam pasauliui. Ir čia turėtų būti sudėtingiau. Taigi, kadangi pati norėjau savo gyvenimą padaryti sudėtingesnį, aš panorau susitikti su vyresniąja mokytoja. Be to, norėjau iššniukštinėti vietovę, juk nesirengiau įbrukti Tiganos į naują aplinką, kuri sudarys tokią milžinišką jos pasaulio dalį, prieš tai pati jos neapžiūrėjusi. Geidžiau savomis akimis pamatyti, kaip atrodo ta vieta, apie kurią ji man pasakos, patikrinti, ar visa tai, ko buvau prisiskaičiusi apie mokyklą, tai yra kad ji padori ir kad joje saugu, — teisybė, įsitikinti, kad mokykloje nėra atvirų kanalizacijos vamzdžių ir sienos neapibėgusios vandeniu. Mano pageidavimas buvo pateiktas prieš savaitę, kai dar tikrai buvau įsitikinusi, kad reikia patikrinti, ar mokykla atitinka mano reikalavimus. Bet kiekvieną dieną ryžtas mažėjo ir net ėmiau svarstyti atmetimo galimybę. Galimybę, kad kažin ką padarysiu, kažin kaip pasirodysiu, ir jie nuspręs, jog Tiganos nebenori. Ta baimė augo, kol mano galvoje iš galimybės virto tikrove. Šįryt persirenginėjome gal kokią dešimtį kartų, kol pagaliau apsistojome ties juodu kostiumėliu su balta palaidinuke man ir raudona džinsine suknele su trikotažiniais marškineliais Tiganai. Naudodama priemones, išsilyginau plaukus ir perskyriau juos į dvi puses taip, kad išėjo įprasta iki kaklo kirptų plaukų šukuosena. Tiganai užpakalyje surišau uodegą ir perrišau ją raudonu kaspinu.

Kai iš namų pasukome į pradinę mokyklą, leidau Tiganai įsikibti į šaltu prakaitu drėkstantį mano delną. Neprisiminiau nė vieno susirinkimo, prieš kurį būčiau šitaip jaudinusis, bet maudulys skrandyje, užklupęs mane, kai atsidūrėme mokyklos vedėjos kabinete, patvirtino, kad mano baimė gali būti ir dar didesnė.

Poniai Holabi, mokyklos vedėjai, ant kaktos buvo parašyta, kad ji penkiasdešimtmetė — tai rodė raukšlės pailgame veide ir pražilusių plaukų kuodas pakaušyje. Prie jos išvaizdos visiškai nederėjo apranga: balti marškinėliai su ryškiaspalve, dažais nutaškyta mokyklos emblema ir nuskalbti aptempti džinsai. Vis dėlto ji man kėlė puošeivos, nors ir neturinčios skonio, įspūdį.

Išsitiesiau kėdėje, stengdamasi pelnytis tokį patį pasitikėjimą, kokį pelniusi gavau „Angeles“ valdybos pritarimą įgyvendinti savąją žurnalo idėją. Mane galėjo išduoti akys — jos rodė, kad aš jaudinuosi, bandydama atspėti, iš kur ji bus nugvelbusi tą bylą ir kas išdėstyta tuose lapuose. Rašoma apie Adelės mirtį? Atskleidžiama, kas yra Tiganos tėvas? Ar rašoma apie jiems artimą lyg giminė moterį, kuri juos paliko?

— Ponia Matika... — prabilo ponia Holabi, pakėlusi galvą.

— Panele Matika, — nukirtau ją.

— Panele? — pasitikslino ji, paniekinama intonacija klausdama apie mano šeiminę padėtį.

Kas aš — išsiskyrusi ar viena iš tų laisvų moterų?

— Ponia ar panelė — taip lengva supainioti, — atsakiau. — Ištekėjusi nebuvau, bet niekuomet nenorėjau, kad žmonės šitai žinotų. Tai ne jų reikalas. Juk vyrams nereikia nurodyti savo šeiminės padėties, tiesa?

Dar ir nervingai nusijuokiau, ir per kambarį nuaidėjęs duslus juokas patvirtino, kokia buvau netekusi pusiausvyros.

— Suprantu, — tarė ji.

— Vadinkite mane Kemrina.

Ji vėl išspaudė dirbtinę, oficialią šypseną, kuri, užuot mane drąsinusi, pašiurpino.

— Kemrina, — mano vardas nuskambėjo lyg konstatavimas. — Gaila, kad jūsų partneris negalėjo ateiti.

— Aš neturiu jokio partnerio, — pasakiau tyliai.

Ponia Holabi susiraukė.

— Tuomet ar jūs — Tiganos motina?

— Taip.

— Vieniša?

— Taip, — atsakiau.

Čiužu šlamu, čiužu šlamu — sušlameno popieriai, kai „ponia vėl puolė juos vartyti, bandydama surasti atsakymą, bandydama išsiaiškinti, kodėl baltaodės šviesiaplaukės Tiganos motina — rudaodė Kemrina juodais kaip varno sparnas plaukais.

Regėdama, kaip ji stengiasi prisikasti prie tos informacijos, akimirką sudvejojau, ar galiu ją palikti klaidžioti tamsumoje lyg kokią žiburio siekiančią ką tik prabudusią moterį. Žinoma, aš negalėjau. Ją ir tuos, kurių pareiga — žinoti, kas atsitiko, Tiganos labui turėjau apšviesti.

— Aš esu teisėta Tiganos globėja, — trumpai drūtai pasakiau, duodama suprasti, kad neketinu šio klausimo svarstyti Tiganos akivaizdoje.

Kad būtų įtikimiau, mečiau žvilgsnį Tiganos pusėn. Ji sėdėjo vidury krėslo apsikabinusi Mėgę, akimis įdėmiai sekdama „ponią“. Rodėsi, toji moteris ją bus apžavėjusi, lyg kokia nauja, jai dar nepažįstama rūšis.

„Ponia“, suvokusi mano uždarumo priežastį, ištiesė ilgą ranką link telefono ragelio. Stebėjau, kaip jos pirštai surenka numerį, paskui ji kažką pakvietė į kabinetą. Po keleto minučių į kambarį įžengė jauna moteris liemenį siekiančiais rudais plaukais, apsitempusi tokiais pat šviesiais uniforminiais marškinėliais ir mėlynais džinsais. Persimetusi keliais žodžiais su ponia Holabi, ji linktelėjo Tiganai ir prisistatė Maja. Paklausė Tiganos, ar toji nenorėtų susipažinti su kitais vaikų darželio grupės vaikais.

Tigana, ieškodama manęs, pasukiojo galvą, iš siaubo išsprogdino akis.

— Gali neiti, jeigu nenori, — nuraminau ją.

Jos akys dar labiau praplatėjo, bet lėliukės mėlynuose vyzdžiuose buvo didelės, o tai reiškė, kad ji neišsigando, ji norėjo eiti, bet neišdrįso to pasakyti dviejų nepažįstamųjų akivaizdoje.

— Jeigu nori, gali eiti. Ar nori? — drąsinamai nusišypsojau.

Ji linktelėjo.

— Tada eik, — paraginau. — Vėliau užsuksiu tavęs pasiimti, gerai?

Tiganos lūpas nušvietė šypsena, ji tarstelėjo „gerai“ ir nučiuožė nuo krėslo. Laikydamasi Majos rankos, ištipeno iš kambario.

Stebėjau jas išeinančias ir mane vėl nusmelkė baimė: kas bus, jeigu jos daugiau nebepamatysiu? Juk nieko nežinau apie tą Mają, kas bus, jeigu ji išsives Tiganą iš mokyklos?

— Jai patiks, — pasakė ponia Holabi man į pakaušį.

Pasimuisčiau krėsle, pasisukau į ją veidu.

— Žinau, tik šiaip jaudinuosi.

— Matau.

Ji nutaisė susirūpinusios išraišką.

Prieš tam ryždamasi, aš iš pačios gilumos atsidusau, iš plaučių išpūčiau visą orą. Į savo gyvenimą įsileisiu nepažįstamąją. Nuo ano atsitikimo su Neitu ir Adele žmonėms aš neatsiverdavau. Šį tą apie mane žinojo Tedas, bet žiūrėdavau, kad per daug neatsiskleisčiau. Tik prasitark, ir bemat tave įskaudins.

— Aš esu teisėta Tiganos globėja, — pradėjau. Įkvėpiau. Pamažu. Turiu eiti mažyčiais žingsneliais. — Neseniai mirė jos motina, mano geriausia draugė. Ji man paliko Tiganą. Esu už ją atsakinga.

„Ponia“ atsistojo, apėjo aplink stalą ir atsisėdo į Tiganos krėslą. Vieta, atrodžiusi milžiniška, kai joje sėdėjo Tigana, atsisėdus suaugusiam žmogui, sumažėjo. Sunėrusi rankas, ji įsistebeilijo į mane nelyg į tuos popierius Tiganos byloje, tarsi iš veido bruožų būtų norėjusi išskaityti mano gyvenimo istoriją. Atrodė, lyg ji ketintų mane apkabinti, ir aš loštelėjau atgal.

— Ruošiuosi ją įsivaikinti, nes tai pažadėjau jos motinai. — Dar niekas šito nežinojo. Visi manė, kad aš ją globoju, niekas nenutuokė, kad ketinu jai suteikti Matikos pavardę. — Jos motina m... paliko mus tik prieš keletą savaičių, bet aš jau pradėjau įvaikinimo procedūras.

— Jums tai turėtų būti itin keblu, — pasakė ji.

— Negi esu tokia perregima?

Dirbtinį drąsos demonstravimą pakeitė mano balso virptelėjimas, buvo kur kas sunkiau, nei laukiau.

Jos antakiai nerimastingai kilstelėjo, lūpose atsirado užjaučiama šypsena. Nusukau žvilgsnį šalin, kad išvengčiau užuojautos. Užuojauta buvo vienas iš tų dalykų, be kurių galėjau gyventi, — susidūrusi su nepažįstamųjų gailestingumu, aš pasijusdavau bejėgė. Sutelkiau žvilgsnį į vieną tašką jai už nugaros, į didžiulį langą ir už jo esantį pasaulį. Šiandien taip šviesu. Šviesu ir saulėta. Buvo vasara, viskas žaliavo, žydėjo, džiaugėsi saulės spinduliais.

— Ar jūs turite socialinį darbuotoją? — paklausė „ponia“.

— Deja, dar neturėjau laiko tuo pasirūpinti, — atsakiau, vis dar į ją nežiūrėdama. — Turėjau pertvarkyti savo butą, kad galėčiau įrengti Tiganai atskirą kambarį. Paskui — ta šampūno istorija, kurios čia net neminėsiu. Dažydama sienas, stumdydama baldus ir rūpindamasi šampūnu, vos radau laiko šitam reikalui. Užrašyti ją į mokyklą. Pamaniau, jei atvesiu ją į mokyklą, gal jūs pasiūlytumėte kokią grupę ar ką kita, kur ji galėtų pabūti per vasaros atostogas, kol aš grįšiu į darbą. Bet socialinį darbuotoją aš susirasiu. Pažadu.

Ji paėmė mano ranką ir aš iš nuostabos net krūptelėjau — ar tik nesities manęs apkabinti.

— Kemrina, aš jūsų nespaudžiu. Tik klausiu — juk socialiniai darbuotojai gali pagelbėti. Tai jų darbas. Į juos galima kreiptis ne tik dėl įvaikinimo, bet ir iškilus kitokių rūpesčių. Jie gali padėti surasti žmogų, su kuriuo Tigana galėtų pasikalbėti.

„Apie ką Tiganai reikėtų kalbėtis?“ — susidomėjau, ausyse čirškiant pavojaus skambučiui.

— Netektį bet kam sunku pakelti, — konstatavo ji. — Jeigu Tigana nelinkusi išsipasakoti, galbūt jai reikia kitokio pašnekovo. Šiaip ar taip, socialinio darbuotojo jums reikės dėl įvaikinimo.

— Taip. Tikrai. Šitai jau ir pati, ko gero, žinojau.

— O ką manote apie ateinantį gydytoją?

— Tigana neserga, — atšoviau, vėl išgirdusi tą skambutį.

— Ateinantis gydytojas jums papasakotų daug naudingų dalykų. Jie praverstų ne tik jūsų vaikui, bet ir jums pačiai. Su juo galėtumėte pasidalyti bet kokiais motinystės rūpesčiais.

— Puiku.

— Pagalbos visur pilna, tereikia jos paprašyti.

Pagalbos aš negalėjau prašyti, tegalėjau nupasakoti situaciją ir atskleisti, kaip neriuosi iš kailio — tiesiog neįtikėtina.

— Viena iš globėjų irgi ketina pradėti įvaikinimo procesą, — pasakė ponia. — Galiu su ja pasikalbėti, pažiūrėsim, gal ji norės su jumis pasidalyti savo istorija.

Aš vėl atšokau. Nežinau, kas buvo baisiau — apkabinimas ar mintis, kad teks tartis su kitu asmeniu, tarsi čia būtų koks įtėvių aklas pasimatymas.

— Regis, jūs nebūsite iš linkusiųjų daug bendrauti? — pastebėjo ji nuovokiai.

Šyptelėjau.

— Ne, nebūsiu.

— Na ką gi.

— Tai kaip dėl Tiganos — ar mes... tai yra, Tigana priimta? Ar jai čia atsiras vietos?

Ji linktelėjo.

— Taip, juk ji gyvena šiame rajone, malonu ją matyti, atrodo, ji mielas vaikas.

— Tas tiesa. O kaip dėl vaikų grupės?

— Ak taip. Turime ir darželio grupę. Ji veikia nuo aštuonių iki pusės septynių. Vaikai gauna pusryčius, pietus ir pavakarius. Dienomis būna užsiėmimai, skaitome, piešiame, yra miego valandėlė.

— Tikriausiai brangu?

— Taip.

Kad ir kaip brangu būtų, vis tiek pigiau nei samdytis auklę. Aš vis skaičiavau ir skaičiavau, karpydama mūsų biudžetą — net jeigu drabužius pirktume tik kas metus, valgytume vienus makaronus su namuose paruoštu padažu, vis tiek patirtume finansinį stygių. Taigi galėjau sau leisti tik vaikų darželį — dirbčiau per pietų pertraukas, kad galėčiau laiku grįžti namo, parsinešusi darbo, padirbėčiau, kai Tigana miegos.

— Vietų turėsite?

Poniai Holabi nusišypsojus, įsirėžė raukšlės.

— Tiganai surasime.

Apsivijau rankomis jos kaklą, iš dėkingumo ją prisispaudžiau ir sušukau:

— Ačiū jums! Labai ačiū!

Bent šis tas susitvarkė. Smulkmena, bet svarbi. Ponia Holabi suspurdėjo mano glėbyje, ir aš susigriebiau. Susivokusi, ką darau, paleidau ją.

— Norėjau jums padėkoti, tai nuostabu, — pasakiau aprimusi. — Gal eikime paieškoti Tiganos?

Vedėjos kabinetas, ją supantis pasaulis, buvo nykus — tai todėl, kad jame nebuvo Tiganos. Taip buvau įpratusi, kad ji būtų šalia arba per kambarį, man prieš akis, — nuo tada, kai prabusdavo, išsiskirdavome tik kai aš prausdavausi, — kad be jos pasijutau nejaukiai.

Ėjome koridoriais su melsvomis kaučiuko grindimis ir kreminio atspalvio sienomis. Tarpai tarp didžiulių langų buvo nukabinti skelbimų lentomis su ryškiaspalviais vaikų piešiniais. Nužvelgusi tuos piešinius, pagalvojau, kad aš išsirinkčiau karvę arba arklį, slibiną arba drąsuolį jaunikaitį.

Kai įžengiau į žaidimų aikštelę, mane kone apakino saulė — nuo tos vaiskumos teko net prisimerkti. Nužvelgiau aikštelės kampus, dairydamasi Tiganos. Žinojau, kad ji sėdės viena, apglėbusi Mėgę, ir lauks nesulauks, kad ją pasiimčiau. Niekur jos nepamačiau. Vėl perbėgau akimis žaidimų aikštelę — prie fontano jos irgi nebuvo. Nesėdėjo ant kopėčių. Jos nebuvo ir prie aikštelės tvoros. Nestovėjo, atsišliejusi į raudonų plytų sieną. Širdis suspurdėjo iš baimės. Ką Maja bus padariusi Tiganai? Ją pagrobė? Jau buvau bestverianti už pakarpos mokyklos vedėją, kad ją iškastų man iš po žemių, tik žvilgt — anava, Tigana stovi su keturiomis mergaičiukėmis. Visos penkios įsitraukusios į rimtą pokalbį, kalba pusbalsiu, veidai tokie rimti, lyg vyktų žmogžudystės tyrimas. Tiganos grupėje visos buvo jos ūgio, dvi — dervos juodumo plaukais, viena šviesiaplaukė, dar viena — raudonais auksiniais plaukais. Tigana — pati gražiausia, nusprendžiau aš, nors dviejų jos bendrininkių galėjau matyti tik nugaras. Nereikia laukti, kad ji paūgėtų ir taptų gražuole — ji ir taip pritrenkianti. Kol šitaip matavau jos grožį mokykliniais matais, Tigana pakėlė akis. Mūsų žvilgsniai susitiko, ir ji maloniai nusišypsojo. Kilstelėjo Mėgę dešinėje rankoje, ja pamosikavo ir, net nesulaukusi atsako, vėl įsitraukė į pokalbį.

— Atrodo, ji bus pritapusi, — pareiškė nuomonę ponia Holabi.

— Sutikau daugybę žmonių, — čiauškėjo Tigana.

Ji, laikydamasi man už rankos, strykčiojo grindiniu. Kitoje jos rankelėje tuo pačiu ritmu strykčiojo Megė.

— Puiku, — pasakiau.

Žvilgtelėjusi žemyn, pamačiau, kad ji į mane spokso.

— Susipažinau su Kristale. Ji turi broliuką Kosmą. Mažesnį. Susipažinau su Ingrida, ji irgi turi broliuką — Laklaną. Aš broliuko neturiu?

— Neturi, — atsakiau jai.

— Susipažinau su Matilda. Ji turi daugybę broliukų ir sesučių. Viena jos sesutė — Marlenė. Kita — Merė.

— Juk tai tas pats vardas.

— Ne. Viena yra Marlenė, kita — Merė. Tai skirtingi vardai.

— Tiek to.

— Ji turi brolį Deklaną. Ir brolį Dorianą. Dar vieną brolį — Darilą.

— Kokia daugybė broliukų ir sesučių.

Ji linktelėjo, susiūbuodama plaukų uodega.

— Tikrai. Matilda klausė, ar ateisiu rytoj. Mamyte Rina, ar man rytoj reikės eiti? Ar bus galima?

— Ne rytoj, bet kitą savaitę. Tau ten patiko? — paklausiau.

— Taip.

— Sutiktum vėl eiti?

— Taip. Aš noriu ten. — Ji tryško džiaugsmu. — Susiradau daugybę draugių. Kristalę, Ingridą, Matildą.

Kai buvau maža, aš taip greitai nesusidraugaudavau. Ir užaugusi nepuolu į draugystes. Tiganai tai nesudaro sunkumų.

— Gerai, galėsi ten eiti ir vėl.

Jos veidą nutvieskė plati šypsena, o aš krūtinėje pajutau apmaudą. Vos neapsiverkiau, kai ji pradingo iš mano akiračio dešimčiai minutėlių, o ji manęs net nelaukė.

— Ar tu ateisi ir žaisi visą kitą savaitę? — klausinėjo Tigana.

— Ne, aš eisiu į darbą.

Tigana sustojo šaligatvio vidury, liovėsi trūkčioti man ranką ir šokčioti.

— Kodėl? — paklausė išsigandusi, apimta panikos, kad nebūsiu šalia.

Norėjau, kad ji ką nors jaustų, bent jau manęs pasiilgtų, bet tik jau ne šitokią baimę.

— Man reikia dirbti.

— Kodėl negali eiti su manimi?

— Todėl, kad aš — suaugęs žmogus, o visi suaugusieji turi dirbti. Bet tu galėsi ištisomis dienomis žaisti su savo draugėmis, o paskui man apie tai pasakoti.

— Ar ateisi manęs paimti?

— Taip, vakarais. Tada galėsi man papasakoti, su kuo dar susipažinai, ir apie broliukus bei sesutes.

— Ar pažadi, kad pas mane ateisi, kad ir kas atsitiktų? — paklausė ji.

— Taip, pažadu.

— Prisieki — per amžių amžius, amen?

— Prisiekiu, — atsakiau. Ji spoksojo į mane, kol pakartojau: — Aš prisiekiu — per amžių amžius, amen.

Tigana sukrizeno ir vėl pradėjo strykčioti. Mažytės pėdutės tik strykt pastrykt, strykt pastrykt grindiniu. Nuogos kojelės, apautos raudonomis basutėmis, šokinėjo aukštyn žemyn.

— O gal nusipirkime užkandžių ir likusį pusdienį praleiskime parke?

— Gerai, — sutiko Tigana. — Bet prieš tai turime grįžti namo, ar ne?

— Kodėl? — susidomėjau.

— Juk tau reikia persirengti šituos gražius drabužius.

— Galime grįžti.

Tiganai plačiai nusišypsojus, pro praviras lūpas subolavo maži dantukai, skruostai suapvalėjo. Žėrinčios akys susiaurėjo. Jos skruostų raudonis ir akių švytėjimas priminė man Adelę. Priminė tą pirmąją man pasiųstą šypseną. Kaip ta šypsena mane pakerėjo. Paskui susigriebiau, kad Tigana pasakė: „Prieš tai turime grįžti namo.“ „Namo“. Pasakė mano neraginama, o tai reiškė, kad ji bute bus apsipratusi. Apsiprato ir su manimi.

— Žinai, ką pasakysiu? — paklausė Tigana.

— Ką?

— Kristale turi kačiuką.

„jis nepanašus į siaubūną“

šešioliktas skyrius

Jau ištiesusi ranką belsti į duris dešimtame biuro aukšte, sudvejojau.

Kitapus durų sėdėjo Lukas Vaismanas, naujasis „Angeles“ rinkodaros direktorius. Trečią dieną po mano grįžimo į „Angeles“ jis teikėsi man atsiųsti elektroninį laišką, kuriame prašė, kad užeičiau pas jį „pasišnekučiuoti“ (tas žodis — jo, ne mano).

Nuo minties, kad turėsiu grįžti į darbą, mane užplūsdavo jausmai, kurie svyravo tarp baimės ir jaudulio. Baimė apimdavo kiekvienąkart, kai pagalvodavau, kad darbe nebuvau jau tiek daug savaičių, jog tikriausiai nežinosiu, ką daryti. Tada baimę keisdavo jaudulys, kad darbe nebuvau tiek daug savaičių, kad tikriausiai nežinosiu, ką daryti, bet tai reiškia, kad darbas man bus naujas išbandymas. Paskui ir vėl išsigąsdavau, kad būsiu per mylią nuo Tiganos. Dvi dienas, kol ji buvo vaikų darželyje, ištvėriau, bet man grįžus dirbti į miesto centrą susisiekimas su ja priklausys nuo spūsčių ir visuomeninio transporto, aš negalėsiu tiesiog nubėgti už kampo ir ją pasiimti. Vėl apimdavo jaudulys — juk man nebereikės žiūrėti vaikiškų televizijos laidų, taigi nustosiu galvoti ir kalbėti tokiu perdėtai sureikšmintu balsu, kaip kalba jų vedėjai.

Be nerimo ir susirūpinimo, prisidėjo dar ir galvojimas, kad man teks susitikti su Luku Vaismanu. Jis — mano viršininkas, asmuo, su kuriuo turėsiu drauge dirbti, jis — ir pirmasis mano priešas darbe, vienintelis kolega, nugvelbęs darbą man iš panosės. Jo buvimas „Angeles“ man bus didžiausias akibrokštas.

Pirmąją mano grįžimo į darbą dieną Tigana, kuri visiškai nesinervino dėl savo pirmosios dienos vaikų darželyje (visą kelią džiūgavo, o iš vakaro be perstojo čiauškė), prie mokyklos vartų mane iš visų jėgų apkabino.

— Smagios darbo dienos, — palinkėjo ji man, tarsi aš būčiau vaikas, o ji — suaugęs žmogus.

Po visų nervinių priepuolių traukiniu pagaliau pasiekiau Lidso centrą, tegalvodama apie vienintelį dalyką — kaip nesileisti įbauginamai Luko Vaismano; kildama į savo kabinetą vienuoliktame aukšte, gniaužiau norą iššokti pro langą ir kartu — tik susitikus iškart jam parodyti, kas čia tikrasis viršininkas. Po kelių minučių sužinojau, kad iki penktadienio jis bus Londone.

Penktadienis. Šiandien.

Žinodama, kad, šiaip ar taip, kol kas neteks susidurti su nuožmiu savo priešu, aš darbe poilsiavau, džiaugiausi žmonėmis, kurie man pasakojo naujienas, klausinėjo, kur buvau prapuolusi. Betsė, kuri mūsų kabinete viena pradirbo kone du mėnesius, mane pamačiusi elgėsi taip, tarsi aš būčiau metus pragyvenusi užsienyje. Ji visą dieną siūlėsi paruošti arbatos ir, apibėgusi stalą, vis mane negrabiai apkabindavo.

— Tu gali mane apkaltinti seksualiniu priekabiavimu, — išpoškino ji, — mane taip traukia su tavimi pasiglėbesčiuoti.

— Jausmas abipusis, drauguže, — atsakiau jai šiek tiek pasistebėdama, bet neapsakomai džiaugdamasi, kad manęs pasiilgstama. Mudvi su Betse visuomet draugavome, bet aš maniau, kad tik kaip bendradarbės. Nuostabu girdėti, kad aš jai iš tikro rūpiu. — Tik be pasiglėbesčiavimų.

Tedas išvyko vakar — kaip visuomet orus, santūrus. Per pietus jis manęs paprašė, kad palydėčiau iki sumuštinių parduotuvėlės. Joje pareiškė, kad į biurą nebegrįš, nes neištvertų tų beprotiškų atsisveikinimų, kurie paprastai būdavo surengiami „Angeles“ darbuotojams, taigi — „Viso geriausio, Kemrina. Aš tave prisiminsiu.“ Ir viskas, kaip ir derėjo Tedui.

Dabar man teks kautis su Luku. Giliai įkvėpiau, nustačiau rūstų veidą ir pasibeldžiau į duris. Po akimirkos baritono balsu buvau pakviesta užeiti vidun.

Prieš žengdama į erdvų kabinetą baltai dažytomis sienomis dar kartą giliai įkvėpiau. Uždangstyti langai saugojo kompiuterį nuo saulės šviesos. Apsidairiau aplinkui, žiūrinėdama, ką Lukas kabinete bus pakeitęs. Kampe tebestovi didžiulis jukos medis, darbastalis toje pačioje vietoje, tos pačios kreminio atspalvio užuolaidos, posėdžių stalas kampe su tomis pačiomis keturiomis mėlynomis kėdėmis. Lukas šios vietos nepažymėjo jokiu antspaudu, lyg jam būtų nerūpėję parodyti, kad čia bus jo valdos. Aš būčiau prisikabinusi „Living Angeles“ plakatų, pasistačiusi dar porą gėlių, būčiau... „Stop, — sudraudžiau save. — Tai Luko darbas, jo kabinetas, tau teks su tuo taikstytis.“

Vyriškis, sėdintis prie stalo, man įėjus neatsistojo. Tiksliau, sėdėjo atsilošęs kėdėje visu ūgiu ir nė nebandė nuslėpti, kad matuoja mane akimis. Aš jį nužiūrinėjau kur kas kukliau. Jo veidas, taisyklingas ir išraiškingas, atrodė taip, tarsi valandų valandomis būtų buvęs dailinamas menininko, kol tas išgavo galutinį tobulą pavidalą. Nosis buvo tvirta ir tiesi, akys plačios, skruostikauliai — dailių linijų. Juodi plaukai buvo nukirpti ežiuku, o tai jo veidui pridėjo dar daugiau žavesio. Mėsingų lūpų liniją žymėjo ploni ūsiukai, jie leidosi žemyn ir susiliejo su dailia barzda. Labiausiai mane nustebino akys — švytinčios, atviros, žaižaruojančios tamsiai oranžine ir šviesiai ruda spalvomis, lyg rusvas nugludintas gintaras. Lukas vilkėjo baltus marškinius su prasegta apykakle ir iki alkūnių atraitotomis rankovėmis, mūvėjo madingas smėlio spalvos kelnes. Sprendžiant iš kūno stangrumo, jis iš sportuojančiųjų. Iš karto atpažįstu tokius tipelius — esu metų metus su daugybe tokių pradirbusi, jis buvo Misteris Karjera. Dinamiškas, valingas, neapsakomai ambicingas, ir visi, kas tik su juo dirbdavo, darbui turėdavo būti atsidėję visu 150 procentų, kitokį bendradarbių elgesį jis laikydavo asmeniniu įžeidimu ir jų karjera būdavo baigta.

Taip man jį smaigstant akimis, pono Vaismano šviesiai rudos akys nužiūrinėjo mane, nužvelgė varno juodumo iki smakro pakirptus plaukus, tamsiai rudas akis, nedažytas lūpas, laibą kaklą, kūną, slepiamą po ryškiai raudonais marškiniais ir aptemptomis juodomis kelnėmis, nelakuotus kojų nagus, kyšančius iš smailiakulnių basučių. Apžiūrėjusios mane nuo galvos iki kojų, Luko akys apniuko. Reginys jam tikrai nepadarė įspūdžio.

— Sėskis, — paliepė.

— Kam? Negi teks užtrukti? — atrėžiau, prisiderinusi prie jo įsakmaus tono.

Staiga jis nusišypsojo, netikėtai pervėrė mane kerinčiu žvilgsniu.

— Prašom, Kemrina, — nuoširdžiai paragino, mostelėdamas į vietą priešais stalą, — įsitaisyk.

„Jau per vėlu kerinčiam žvilgsniui, — pagalvojau. — Juk tavo akyse jau mačiau pasidygėjimą, žinau, ką apie mane manai.“

— Geriau pastovėsiu, — atsakiau, jo kerinčią šypseną atremdama savąja — mano lūpų kampučiai beveik pasiekė ausis, nesvarbu, kad išsiviepiau dirbtinai. — Turiu daugybę darbų.

Nuo tokio mano atsakymo jo spinduliuojanti šypsena apsiblausė. Jis kurį laiką mane nužiūrinėjo, bandydamas suprasti, kaip su manimi elgtis.

— Ką veiksi šįvakar? — paklausė.

— Prašau? — perklausiau netikėtai užklupta.

Jis mane kur nors kvies? Negi būsiu klaidingai supratusi? Nejaugi nutaisydamas tokią išraišką jis bando paslėpti susidomėjimą manimi?

— Aš jau vakarieniavau su visų skyrių vadovais stengdamasis išsiaiškinti, ką jie galvoja apie „Angeles“ rinkodarą, gal turi kokių minčių, kaip pataisyti reikalus. Tu mano sąraše paskutinė... Iš rinkodaros skyriaus. Taigi pamaniau, kad galėtume kur nors nueiti, jeigu šį vakarą nesi užsiėmusi.

Aš nustėrau, kad į tokį mažytį monologą jis sugebėjo sukišti tiek įžeidimų.

1. „Mano sąraše paskutinė.“ Pasakė dėl visa ko — gal aš dar nesusipratau, kad būsiu paskutinė visuose jo sąrašuose.

2. „Jeigu šį vakarą nesi užsiėmusi.“ Žinoma, penktadienio vakarą susitikti su draugais ir vaikščioti į pasimatymus man draudžiama.

3. „Galėtume kur nors nueiti.“ Lyg būčiau kokia priskretėlė — nemalonu, bet reikia.

— Puiki mintis — šįvakar pavakarieniauti, — pasakiau, nutaisiusi dirbtinę šypseną.

— Lauksiu tavęs fojė pusė septynių, — įspėjo jis, irgi atsakydamas šypsena.

— Turėtų būti smagu.

— Gal ir ne, — suburbleno jis, kai jau buvau beišeinanti.

Atėjau į fojė dvi minutės po pusės septynių, kaip rodė virš priimamojo stalo kabantis milžiniškas laikrodis. Lukas jau laukė, išsitiesęs visu poros metrų ūgiu, ant madingų drabužių užsimetęs smėlio spalvos lietpaltį. Man išnirus iš lifto, jis pakėlė ranką ir žvilgtelėjo į savo laikrodį, o paskui švystelėjo dar vieną dirbtinę šypseną — galėtum pamanyti, pavėlavau porą valandų.

— Juk nevėluoju, — pareiškiau atsistojusi tiesiai prieš jį.

— Tik porą minučių, — subambėjo jis.

— Ką gi, liftas važiavo ilgiau, nei buvau numačiusi.

— Juk aš tavęs ir nekaltinu.

— Malonu, kad mane taip puikiai supranti.

— Užsakiau staliuką restorane, čia pat, už kampo... — Jis žvilgtelėjo į savo roleksą. — Liko septynios minutės. Paskubėkime, kad nepasivėlintume.

— Gerai.

Iš mūsų kampinio pastato pasukome į dešinę, paėjome Hidrou gatve, tada Vikaro Leino gatvele, dar pasukome į kairę — Karaliaus Edvardo gatvę. Buvo tvanku, karšta ir trūko oro, visi praeiviai atrodė apduję ir mieguisti, pasirengę susirangyti ir atsigulti susiradę ramų kamputį. Savo raudonąjį lietpaltį nešiausi rankose, stengiausi išsibudinti iš mane apėmusio mieguistumo ir praplėšti akis.

Atėjome į mažytį prancūzišką restoranėlį — pro jį esu praėjusi keletą kartų, bet užsukti taip ir neužsukau. Įžengus į pritemdytą patalpą, mus pasitiko česnakų bei pomidorų kvapai ir švelni muzika. Dvelkė intymumu. Tai mane nustebino. Jau buvau bemananti, kad jis mane nusives į šlykščią užkandinę, užsakys patį pigiausią suvožtinį iš valgiaraščio ir praneš, kad panorusi gaiviųjų gėrimų susimokėti turėčiau pati.

Administratorius pakabino mūsų lietpalčius, o mudu su Luku susėdome prie staliuko dviem pačiame sausakimšo restorano centre. Kai tik mums padavė valgiaraščius, kiekvienas panirome į savąjį, dangstydamiesi vienas nuo kito. Peržvelgusi dramblio kaulo spalvos lapą, nusprendžiau, kad šitas vyrukas turės už mane šiek tiek sumokėti, jeigu jau nusprendžiau su juo leisti laisvalaikį. Išsirinkau patį brangiausią patiekalą iš viso valgiaraščio — omarus, ir priedą prie jų. O kaip užkandį — krabų.

Priėjus padavėjui, Lukas užsakė brangaus raudonojo vyno butelį. Savo nelaimei, jis neatsiklausė, ar aš vyno norėsiu, kokios pageidaučiau spalvos. Raudonojo vyno nepakenčiu, todėl paprašiau vandens. Užsisakę patiekalus, — nuo mano pasirinkimo Luko antakis kilstelėjo aukštyn, — mes atidavėme valgiaraščius padavėjui ir įsitaisėme patogiau.

— Na, Kemrina, pasakok man apie save, — paliepė Lukas.

Įsiklausiau į jo balsą, iš akcento bandydama atspėti galimą geografiją. Balse skambėjo Amerikos — Rytų pakrantės ar Niujorko — intonacijos ir Pietų Anglijos — Londono, ir dar, jei neklystu, Vidurio Anglijos, galbūt Birmingamo, akcentas.

— Ką norėtum žinoti? — paklausiau neatitraukdama akių nuo vyno taurės, kad nereikėtų susidurti su jo akimis.

Kiekvienąkart, kai tik į jį pažiūrėdavau, jo veide pamatydavau neslepiamą pasidygėjimą. Jam kažkas buvo nepriimtina. Išvaizda? Figūra? Mano nuolatinis buvimas šiame pasaulyje? Nesupratau, kas jį taip erzina ir kodėl mane taip iš karto išsikvietė, juolab kad jis gavo tą darbą, o aš ne, bet jis nė nesistengė nuslėpti antipatijos man. Tarsi būtų nešiojęsis ženklelį su užrašu „Mano vardas Lukas, nuo Kemrinos man susuka vidurius“.

— Viską, ką tik pageidautum papasakoti.

— Gerai. Man trisdešimt dveji, „Angeles“ dirbu septynerius metus. Penkerius — Londone, dvejus — čia. „Living Angeles“ mes pradėjome leisti su Tedu, iš tikrųjų ta idėja buvo mano, bet girtis nenoriu. Na, lyg ir viskas. Dar — aš mėgstu savo darbą ir liūdžiu, kad Tedas išvyko.

Ponas Vaismanas suraukė kairį antakį ir dėbtelėjo į mane lyg į kokį tolimą, sunkiai atpažįstamą svetimšalį.

— Klausiau apie tave, — tarė valdingu balsu. — Apie tavo gyvenimą. Ne apie darbą. Ar tu ištekėjusi? Palaikai ilgalaikius santykius? Vaikų turi?

„Iš kur man žinoti, ko to klausei?“ — pagalvojau.

— Ne, aš neištekėjusi, — atsakiau ironiškai. — Neturiu nei draugo, nei... Jėzau Kristau! — sustūgau pašokdama ir apversdama kėdę.

Vakarieniautojai nustojo valgyti, gerti, šnekučiuotis ir pasistebėdami sužiuro į mane. Aš nekreipiau į juos dėmesio, pagrabaliojusi po stalu susiradau rankinę, čiupau ją ir išdūmiau iš restorano, nepasakiusi Lukui nė žodžio.

Tigana. Aš ją buvau pamiršusi. Iš tikrųjų buvau pamiršusi.

Bėgdama šaligatviu, viena ranka iš juodos odinės rankinės išsigriebiau mobilųjį telefoną. Virpančiais pirštais spaudydama mygtukus, susiradau mokyklos telefono numerį. Paspaudžiau „Skambinti“, bet nieko neišgirdau. Buvo išsikrovusi baterija, tai todėl jie man ir neprisiskambino.

Dusdama iš baimės, pasileidau Vikaro Leino gatve traukinių stoties link, mintyse skaičiuodama, kiek užtruks ten nuvažiuoti.

Ką jie darė su ja? Paliko vieną šalikelėje laukti, kol kas nors atvažiuos? Nežinojau nė vieno iš tėvų telefono numerio, taigi negalėjau paskambinti ir paklausti, kas ją pasiėmė. Tigana turbūt sėdi ir laukia, manydama, kad būsiu ją užmiršusi. Aš ją iš tikrųjų užmiršau.

Įžiūrėjusi geltoną taksi žiburėlį, vos nepuoliau ant kelių klykdama: „Taksi!“ Mašina privažiavo, ir aš įsliuogiau ant užpakalinės sėdynės, aiškindama, kur mane vežti. Pridūriau:

— Sumokėsiu jums dvigubai, jei nuskraidinsite mane ten per penkiolika minučių.

— Skubus atvejis, meilė? — pasidomėjo apkūnus taksistas.

— Kvaila karvė, turėjusi paimti mano dukterį iš mokyklos, pamiršo, ir ji liko ten. Viena vienutėlė. Turiu greičiau pas ją atsidurti.

— Velnias! — susakė jis ir padidino greitį.

Kol lėkėme gatvėmis, vairuotojui nustačius visą įmanomą greitį, kandžiodama lūpas, spaudžiojau neveikiantį mobilųjį telefoną.

— Viskas bus gerai, — paramino jis.

Negalėjau jam atsakyti, mane graužė kaltė. Aš pamiršau Tiganą. Kaip? Kaip galėjau pamiršti? Kaip?

Kai atvykome, raudonų plytų mokyklos pastatas buvo tuščias. Aplinkui nepristatyta automobilių, jokių besibūriuojančių vaikų ar tėvų. Metaliniai vartai buvo uždaryti ir mane pervėrė baimė. Įbrukau taksistui dvidešimt penkis svarus — visus turimus pinigus, ir išpuoliau ant šaligatvio. Krūtinę gniaužė kaltė, ji neleido kvėpuoti, širdis daužėsi, apimta baimės. Pripuoliau prie mokyklos vartų ir stipriai juos stumtelėjau — neužrakinti. Bemat atsidūriau prie didelių mėlynų durų — švelniai stumtelėjus ir tos atsidarė.

— Tigana! — pašaukiau. Balsas nuaidėjo tuščioje patalpoje, ir mane vėl sukaustė baimė. Jeigu jos čia nėra? Jeigu kas nors ją pamatė vieną bestovinčią ir nusivedė? — Tigana! — pašaukiau vėl.

Iš klasės pačiame koridoriaus gale išniro šviesiaplaukė galvelė. Jos veidas nušvito, mane pamačiusi ji džiugiai nusišypsojo, bet paskui šypsena išgaravo ir ji apniuko. Pribėgau, priklaupiau ant kelių ir ją pakėliau.

— Atsiprašau, — sušnabždėjau į pakaušį, kupina dėkingumo, kad vėl galiu ją laikyti, kad mažytis kūnelis mano glėbyje saugus. — Labai, labai atsiprašau.

Tigana mano glėbyje kiūtojo tyli ir be žado.

Iš klasės išniro Maja — mokytojos padėjėja, kurią matėme tądien, kai pirmąkart atėjome į mokyklą.

— Ji manė, kad jums kažkas atsitiko, — paaiškino Maja. — O dar tuo mobiliuoju negalėjome prisiskambinti.

— Nusėdo baterija. Atsiprašau. Užsibuvau darbe. Atleiskite. Daugiau taip nebus. Nepagalvojau, kad jau toks vėlus metas. Atleiskite. — Loštelėjusi Tiganą, pažiūrėjau tiesiai jai į veidą. — Atleisk, Tigana.

Maja pasilenkė prie mūsų, perbraukė Tiganai per plaukus.

— Juk viskas gerai, ar ne, Tigana? Mes piešėme.

— Atleiskite, kad jus sugaišinau, — atsiprašiau Majos.

— Pasitaiko, — atsakė ji, ir dar būtų pridūrusi: „Bet geriau nepasitaikytų.“

— Na, Tiga, eime namo. Užsisakysime picą ir pažiūrėsime vaizdajuosčių. Ką pasakysi?

Ji inertiškai palinkčiojo, tarsi niekas jai nebebūtų svarbu. Maja padavė man rožine ir violetine spalvomis išmargintą Tiganos kuprinę, atsistojo, aš irgi.

— Ačiū jums, kad ja pasirūpinote, — padėkojau.

— Ji nesudaro sunkumų.

Tigana įspraudė man rankutę ir nusišypsojo Majai, toji irgi su ja atsisveikino, ir mes pasileidome koridoriumi. Prieš praverdama duris stabtelėjau ir vėl ją apkabinau.

— Tigana, atleisk man. Šįvakar padariau nedovanotiną dalyką, bet tai nebepasikartos — pažadu, pažadu, pažadu. Atleidi?

Ji linktelėjo, bet neprakalbo.

Nužvelgiau penkiametės veidelį, jos mėlynas akis, apimtas baimės ir liūdesio. Tai dėl manęs. Aš ją išgąsdinau. Priverčiau pasijusti, kad ji yra palikta.

— Pažadu, daugiau su tavimi taip nesielgsiu.

Tyla. Tokia tyla kaip ir anądien, kai pasiėmiau ją iš Gilfordo, kai ji dar nežinojo, ar manimi galima pasitikėti. Tigana ir vėl manęs išsigando. Nesuvokė, ar jos ateisiu, ar paliksiu vieną, o juk buvau davusi priesaiką, kad ateisiu jos kas vakaras. Tigana nebežinojo, ar su ja būsiu, kai jai manęs labiausiai reikės. Lyg ta jos gyvenimo atkarpa, kuri jau buvo bepradedanti panašėti į gyvenimą, kurį ji gyveno su savo mama prieš išvykdama į Gilfordą, būtų virtusi košmaru — gyvenimu Gilforde. Tigana gyvenimo srovės staiga buvo atplukdyta į šį naują būvį, ir ji nebežinojo, ar dar kada nors ras atramą — tai vis dėl to, kad niekam nepasakodavau savo planų. Jau tiek laiko, kaip niekam neatsiskaitinėju už savo poelgius, aš net nepagalvojau... Reikia keistis, nes taip gali nutikti ir vėl.

Pabučiavau Tiganai kaktą, atsistojau ir mes pradėjome kelionę namo.

septynioliktas skyrius

— Atsiprašau, ar atleidi? — kreipiausi į Tiganą, berdama dribsnius į baltą dubenį ir statydama jį priešais. — Daugiau taip nebus.

Ji nieko nesakė, tiesiog apžiūrinėjo savo pusryčius ir laukė, kol šliūkštelėsiu pieno. Kai jo užpyliau, pasiėmė savąjį šaukštą, prisikimšo burną grūdų ir žiaumojo juos, tarsi manęs nė nebūtų.

Ji buvo tik penkerių, bet kariauti šaltąjį karą jau mokėjo. Jos užsispyrimą ir išdidų tylėjimą kenčiau jau daugiau nei keturiolika valandų. Pasipiktinimas, nuoskauda, pyktis — visa apėmė jos bežadė tyla. Aš gailėjausi. Praeitą naktį, kaltės graužiama, neužmigau, bet Tiganai to negalėjau parodyti. Trūko žodžių nupasakoti, kaip aš apgailestauju ir kad tai daugiau nepasikartos. Šito tylėjimo nebeištversiu nė valandėlės, ką jau kalbėti apie visą savaitgalį. „O jeigu ji man niekuomet nebeatleis, — pamaniau žiūrėdama, kaip ji valgo. — Ką, šitokios nuotaikos truks dar maždaug penkiolika metų? Metų?“

— Klausyk, — prisitraukiau kėdę prie jos, — aš gailiuosi. Be galo gailiuosi. Taip daugiau nedarysiu, pažadu. Aš... Atsiprašau. Tai vis per tą bjaurųjį mano bendradarbį, per Luką, kuriam aš nepatinku. Nieko čia tokio, aš jo irgi nemėgstu, bet turiu kartu dirbti. Jis mano naujasis viršininkas. Taigi man... man baugu.

Tigana šaukštu abejingai samstė pieną ir kimšo į burną geltonus lyg apelsinai dribsnius.

— Turėjau su juo eiti vakarieniauti, o jis siaubingas. Toks pasipūtęs. Jis baisus.

— Kaip siaubūnas? — paklausė ji, pagaliau mane perpratusi.

Vadinasi, kalbėjau jos kalba.

Mano vaizduotėje šmėkštelėjo Luko paveikslas: su plaukais apžėlusiais antakiais, ilgomis riestomis nagomis ir milžiniškais seilėmis varvančiais nasrais.

— Taip, tikrai kaip siaubūnas.

— Oi, — išsigando ji ir linktelėjo, pritardama mano nuomonei.

Tada abi krūptelėjome, išgirdusios beldimą į duris. Žvilgtelėjome viena į kitą, klausdamos, kas čia galėtų būti. Nuo to laiko, kai Tigana čia atsikraustė, svečių mes dar neturėjome, juolab tokių, kurie atsibelstų iš anksto nepranešę. Žmogelis pastukseno vėl ir aš nuskubėjau atidaryti.

Už buto durų stovėjo Lukas — aukštas ir įspūdingas. Jis mūvėjo apsmukusius mėlynus džinsus ir vilkėjo baltus trikotažo marškinėlius, aptempiančius raumeningą krūtinę. Ant marškinėlių po kaklu kadaravo „D&G“ akiniai nuo saulės.

— Lukas! Po velniais!

Visai buvau užmiršusi, kad palikau jį sėdėti restorane užsisakiusį brangių vaišių.

— Taip, būtent šitokį poveikį mėgstu daryti moterims, ypač toms, kurios taip džiaugiasi mano draugija, kad net pasprunka iš restorano.

Rankose jis laikė raudoną lietpaltį, tokį be rankogalio sagos, labai jau panašų į manąjį.

Dar man nepradėjus aiškintis, pasirodė Tigana, rankomis apsivijo mano dešinę šlaunį ir įsistebeilijo į Luką.

— Kas čia? — susidomėjo Lukas, lenkdamasis prie Tiganos.

— Tigana, — pristačiau ją. — Tigana, susipažink su mano bendradarbiu Luku.

Lukas nusišypsojo, ir nuo tos nuoširdžios šypsenos jo akys nušvito draugiškumu, o šito man labiausiai ir reikėjo. Tokį poveikį suaugusiesiems darydavo Tigana. Jie žiūrėdavo į ją ir šypsodavosi, nes jos akys buvo nepaprastai mėlynos, oda baltutėlė kaip sviestas, lūpos — rausvos lyg cukraus vata. Žmonės žiūrėdavo į Tiganą ir šypsodavosi, nes kitaip negalėdavo.

— Malonu susipažinti, Tigana.

Tigana atsitraukė, nužvelgė jo veidą, trumpai kirptus plaukus, stangrų kūną ir šviesiai rudas akis. Tada pasisuko į mane, mažumėlę suraukė kaktą.

— Mamyte Rina, jis nepanašus į siaubūną, — pranešė.

Lukas irgi įsispoksojo į mane, klausiamai kilstelėjo antakį.

Aš nusukau žvilgsnį, visa degdama iš gėdos.

— Vakar tu taip staiga iškurnėjai, tai užsukau pažiūrėti, ar viskas gerai, — pratarė Lukas, atsitiesdamas ir iškildamas virš manęs. — Bandžiau skambinti mobiliuoju telefonu, bet jis buvo išjungtas, todėl paprašiau tavo draugės Betsės, kad duotų tavo adresą. Tikiuosi, nepyksti. Ak, pagalvojau, kad turiu atiduoti ir šitą.

Paėmiau iš jo raudonąjį lietpaltį, kurį buvau palikusi vakar skubėdama iš restorano.

— Ačiū, mudvi laikomės puikiai.

— Mes važiuosime į zoologijos sodą, — išpoškino Tigana, spoksodama į Luką.

— Tikrai? — pasiklausė Lukas.

— Negi mes ten važiuosime? — pasitikslinau aš.

— Juk pati sakei, kad galėsime važiuoti į zoologijos sodą, — papriekaištavo Tigana.

— Taip, bet ne šiandien. Kada nors.

— Tai aš ir eisiu, — suskubo Lukas.

— Mamyte Rina, — sučiauškė Tigana. — Lukas mus galėtų nuvežti į zoologijos sodą savo mašina.

— Ne, negalėtų, — atsakiau paskubomis.

— Ir kodėl gi negalėčiau? — pasipiktino Lukas.

— Tu tikriausiai net be mašinos.

— O kaip aš čia atsiradau?

— Matyt, šeštadieniais turi ir įdomesnių užsiėmimų, ne tik vežioti mus į zoologijos sodą.

— Neturiu nė vieno, kuris negalėtų palaukti.

Reikia važiuoti, argi ne? Turiu jai nusileisti, nes vakar vakare ją pergąsdinau. Diena apžiūrinėjant gyvūnus — bent jau šitai turėjau dėl jos padaryti.

— Ačiū, Lukai, būtų puiku, jei pavėžėtum į zoologijos sodą, — išspaudžiau pro sukąstus dantis.

— Lukai, koks gyvūnas tau patinka labiausiai? — nudžiugusi pasiteiravo Tigana.

— Drambliai, — prisipažino jis, užsižiūrėjęs man į akis ilgiau, nei derėjo.

— Mamyte Rina, ar zoologijos sode bus dramblių?

— Turėtų būti.

— Tai galėsi apžiūrėti dramblius, — sukrizeno ji, vis dar įsikabinusi mano kojos lyg skydo.

— Lukas tikrai turi ką veikti, ne tik slankioti su mumis po zoologijos sodą, — vėl pakartojau, bet jau prarasdama viltį.

— Jau sakiau — nieko, kas negalėtų palaukti.

Ta mažylė mane kaip reikiant prispaudė. Bet juk daviau sau žodį niekuomet jos nebeskaudinti.

— Kol mes susiruošime, tu geriau pasivaikščiok, — pasiūliau jam.

Kaip ir reikėjo tikėtis, į zoologijos sodą, esantį maždaug penkiolika minučių kelio nuo Jorko, saulėtą vasaros atostogų šeštadienį plaukė minios žmonių — dar prieš vidurdienį į sausakimšą automobilių aikštelę įvairavo ir Lukas.

Žmonės buvo apsirengę vasariniais drabužiais: nukirptais džinsais, šortais, berankovėmis palaidinukėmis, šviesių pastelinių ar prislopintų fluorescencinių spalvų trikotažiniais marškinėliais. Lankytojai grūdosi vienas per kitą, sudarydami spūstis aplink gyvūnų narvus. Tigana, kurią buvau apvilkusi rausvomis plačiomis kelnėmis su alyviniais drugeliais, priderintais rausvais marškinėliais ir apavusi rausvais sandalais, patenkinta strakaliojo tarp mudviejų su Luku, įsikabinusi man į ranką. Visos atviros jos kūno vietos buvo išteptos kremu nuo saulės. Plaukai buvo sukelti ir surišti į uodegą, susegiau ją raudona šilkine gėle. Nuo jos Tigana tiesiog svaigo iš laimės ir nuskubėjo pasižiūrėti į mano miegamojo veidrodį — ji nežinojo, kad ta gėlė tebuvo atpažinimo ženklas, jei mudvi pasimestume minioje.

Tigana beveik visą devyniasdešimt minučių užtrukusią kelionę pračiauškėjo klausinėdama Luko apie zoologijos sodą. Aš tyliai sėdėjau priekinėje sėdynėje, bandydama nesusigadinti nuotaikos, kad turiu praleisti dieną su šituo idiotu. Mudu su Luku kalbėjome tik tiek, kiek būtinai reikėjo — kai paprašiau stabtelėti norėdama nupirkti gėrimų ir padėkojau mums lipant iš automobilio.

Tiganai į ranką buvo įspraustas rausvas minkštos cukraus vatos gniužulas su lazdele, ir ji paniro į savo svajų šalį apžiūrinėdama padarus, kuriuos skyrė stiklas ir aukštos tvoros.

— Numanau, kad tai ji — toji priežastis, kodėl vakar taip staiga iškurnėjai? — burbtelėjo Lukas, kai atsirėmėme pailsėti į stiklinę sieną, kuri mus skyrė nuo gilaus griovio, iškasto aplink liūtų guolį.

— Taip, — atsakiau.

Jis apsidairė, ar negirdi Tigana, pasilenkė prie manęs, prisispaudė prie ausies ir pašnibždomis paklausė:

— Tu ją užmiršai?

Aš palinkčiojau, ir jis pasibaisėjęs atšlijo.

— Tikiuosi, taip nedažnai pasitaiko.

Įdėmiai pažiūrėjau jam tiesiai į veidą, juk jau buvau sugėdinta penkiametės, dar blogiau pasijusti jis manęs neprivers.

— Atspėjai, — patvirtinau.

Jis atlaikė mano žvilgsnį, išliko tiesus ir tvirtas. Aidint vaikų juokui, liejantis suaugusiųjų pokalbiams, klykiant kūdikiams ir riaumojant gyvūnams, tarp mūsų augo nebyli antipatija. Jos sėklos jau buvo pasėtos vakar po pietų, palaistytos vakare, dabar buvo leidžiamos šaknys ir iš žemės kalėsi žali želmenys. Dar kelios valandos — ir šitas jausmas tarp mūsų suvešės tikros neapykantos sodu.

— Mamyte Rina, — kreipėsi Tigana įsikabindama man į ranką ir priversdama nutraukti šitą žvilgsnių karą su Luku.

— Ką, gražuole? — suklusau.

Ji ką tik buvo suvalgiusi cukraus vatą — tai liudijo rausvas gumulėlis ant rankose laikomo pagaliuko. Jokio pėdsako ant lūpų ar veido, jokios dėmelės ant drabužių.

— Ar galėtume apžiūrėti beždžiones?

— Su mielu noru, — sutikau.

Pasukome link beždžionių narvo, kuris buvo zoologijos sodo gilumoje, paėjėjus vingiuotu grįstu taku ir pasukus į kairę.

— Ką manai apie darbą? — paklausė Lukas, kol ėjome.

— Hmm... Ką? — teatsakiau.

— Ar tu nieko prieš, jei pasikalbėtume — juk mūsų pokalbis vakar vakare buvo nutrauktas?

— Ne, ką tu, — sumurmenau.

Tiesą sakant, aš buvau prieš. Iš tikrųjų aš prieštaravau. Labai prieštaravau. Šitas laikas buvo Tiganos, bet to negalėjau sakyti. Turėjau savo naujajam viršininkui rodyti, kad vaikas manęs neatitraukia, kad aš esu darbinga ir pajėgi.

— Labai glaudūs darbo santykiai tave siejo su Tedu... — Lukas sustojo, nebaigęs sakinio, ore pakibo juoda kaltinimo dėmė, turėjau ją kuo skubiausiai nuplauti.

— Taip, iš tikrųjų, — atsakiau nesigėdydama.

— Aišku.

Jam mano atsakymas nepadarė įspūdžio, nes, matyt, tik patvirtino įtarimus.

— Aišku, daugelis mano, kad mes tai darydavome pasitaikius pirmai progai, — sukuždėjau, kad neišgirstų Tigana. Lukas susmeigė į mane akis. — Kai kas net spėja, kad postą, kurį užėmiau dar prieš atvykdama čia, išsikovojau per lovą.

— Aš tavęs niekuomet nekaltinau, — gynėsi Lukas.

— Aš ir nesakiau, kad kaltinai.

— Tik man neramu, kad rinkodaros skyrius, Tedui išvykus, taip gerai nebedirbs.

— Nori pasakyti, kad esi girdėjęs gandus, kaip Tedas pasirūpino, kad aš gaučiau šias pareigas, o paskui dėjosi, kad aš atlikau žygdarbį gaudama šį darbą.

Mums sustojus priešais šimpanzės narvą, Tiganos akys net padvigubėjo, jos veidas ištįso iš nuostabos.

— Beždžionės, — sulaikė kvapą ji.

— O aš maniau, kad visų mūsų bendrovės rinkodaros skyrių direktorius nesusidarys nuomonės apie savo pavaduotojus jų dar net nematęs, — išpoškinau jam.

— Jeigu mudu būtume susitikę, man nebūtų reikėję klausytis nuogirdų ir gandų apie tavo moralę, kad susidaryčiau nuomonę, — atkirto jis.

— Taip, tu teisus, — pripažinau.

Nustebęs jis prisimerkė, bandydamas mano žodžiuose įžvelgti pašaipą. Jos nebuvo. Jis buvo teisus, bet aš nesirengiau painioti Adelės, kad pateisinčiau nedarbingumą.

— Nori išgirsti patį liūdniausią gandą? Tedas yra ir visuomet buvo atsidavęs savo žmonai, — pranešiau. Nužvelgiau Luką nuo galvos iki kojų. — Jis padorus vyras.

Lukas vėl pabandė mane įtraukti į žvilgsnių karą ir buvo sutiktas išraiška „Tik jau nereikia!“. Nekreipdama dėmesio į jį, pasilenkiau prie Tiganos.

Šimpanzių narvas buvo pilnas medžių, storos ir tvirtos jų šakos siekė patį dangų. Vienapus stovėjo į urvą panašus nameliukas. Ant medžių šakų tupėjo penkios šimpanzės: dvi porelės ir viena pati sau. Porelės laižėsi, partneriai vienas kito storuose juoduose gauruose kapstėsi blusų. Penktoji šimpanzė sėdėjo rami, žvelgė į tolumą.

— Beždžioniukas, — bakstelėjo pirštu Tigana.

Žvilgtelėjau į namelį, ten suaugusi šimpanzė sūpavo mažylį.

Motina žiūrėjo į vaiką ir man pasirodė, kad jos beždžioniškame veide pamačiau šypseną.

— Čia jo mamytė, taip? — pasitikslino Tigana.

— Taip, širdele, — atsakiau jai.

Visa tai pradėjo slėgti. Erzino viskas: gyvūnų skleidžiama smarvė, dienos tvankuma, mano odos lipnumas... Visa užgriuvo ant manęs. Aš nugrimzdau, pasinėriau į prisiminimus apie savo geriausiąją draugę ir kas jai nutiko. Štai regiu ligoninės vežimėlyje gulintį papilkėjusį, išsekusį kūną, užgesusią moterį, kurią pažinojau. Ji išėjo.

— Jo mamytė neiškeliavo į rojų pas Jėzų ir angelus, tiesa? — paklausė Tigana tyliu ir ramiu balsu.

— Ne, širdele, neiškeliavo.

Mažytė šviesiaplaukė įkvėpė, kai oras pripildė krūtinę, maži petukai kilstelėjo, paskui, kai ji giliai atsiduso, nusviro. Jos akys žvelgė į tolį, ji apie kažką užsigalvojo. Norėjau, kad ji prašnektų, pasakytų man, ką jaučia. Tas didžiulis liūdesys, kuris mane užplūdo prisiminus Adelės mirtį, tikriausiai buvo niekai, palyginti su jos jausena. Taip troškau, kad ji išsikalbėtų, papasakotų, ką išgyvena. Nuoskaudą, pyktį, liūdesį, skausmą? Gal ji ir nemoka įvardyti savo jausmų, bet jeigu pabandytų... Bet juk ir man nėra lengva. Kada paskutinį kartą spontaniškai dalijausi jausmais?

— Ar galėtume apžiūrėti gyvates? — pasiteiravo Tigana prasiblaškiusi.

— O ar turėtume? — paklausiau.

— Taip, — patvirtino ji, — man patinka gyvatės.

Kur ir kada ji prisižiūrėjo gyvačių, kad priimtų tokį kompetentingą sprendimą, aš nežinojau.

— Gerai, — pasakiau stodamasi, — eime apžiūrėti gyvačių. Pažvelgiau į rankoje laikomą informacinį lapelį ieškodama, kaip nuvykti į gyvatyną.

— Aš nupirksiu ledų, — pasakė šalia manęs stovintis vyras. Prireikė laiko, kol suvokiau, kad jis irgi su mumis, kad tuos žodžius ištarė Lukas.

— Mamytė Rina nori šokoladinių, — perspėjo jį Tigana. — Ji mėgsta šokoladą.

Lukas tėškė man dar vieną akibrokštą:

— Ką gi, matyti.

— Eime į gyvačių karaliją, — paraginau aš, — eime, Lukai, rodyk mums kelią.

aštuonioliktas skyrius

Didžiąją dienos dalį mes taip ir praleidome: Tigana nurodinėjo, kokia eile apžiūrinėti gyvūnus, mes su Luku pašnibždomis aptarinėjome darbą, nepraleisdami progos vienas kitam įgelti. Tigana džiaugėsi galėdama prasiblaškyti lydima dviejų suaugusių palydovų, jautėsi laiminga, kad yra apsupta nežemiškų būtybių.

Važiuojant atgal į Lidsą, jai šovė mintis surengti iškylą parke. Buvo vėlyva popietė ir ji jautėsi per žvali, kad važiuotų tiesiai namo — iš šios dienos norėjo išpešti visus įmanomus malonumus.

— Širdele, gal atidėkime iškylą kitai dienai? — pasiūliau jai. — Surengsime mažytį pobūvį, kai grįšime namo.

Namie aš išvengsiu žmogaus, dabar sėdinčio šalia.

— Ge-gerai, — sutiko ji nusiminusi. — Ar Lukas bus?

— Jeigu norės, — suvapėjau, žinodama, kad jo nebus. Puoselėdama didžiules viltis, kad jis pasišalins.

— Ar nori pas mus į pobūvį? — sučiauškėjo Tigana Lukui į pakaušį.

Veidrodyje jo akys sužybsėjo ir veidas vėl nušvito nuoširdžia šypsena, skirta rausvai mergaitei su raudona gėle plaukuose.

— Būtų malonu, Tigana, ačiū, — pasakė jis.

Suleidau visus į butą, ir Tigana nusivedė Luką į virtuvę. Kol rūpinausi pobūvio vaišėmis, juodu su Luku žaidė prie pietų stalo. Dėliojo paveikslėlį iš šimto skiautelių, paskui Tigana atnešė Lukui parodyti dešimties klasiškų mašinų kolekciją. Vėliau ji ištraukė popieriaus dėžutę, raudoną plastikinį pieštukų ir tušinukų kibirėlį, ir jie piešė gyvūnus, kuriuos matėme zoologijos sode. Įnikus į žaidimus, apie pobūvį buvo užmiršta. Pastačiusi jiems ant stalo sumuštinių, salotų ir gazuoto gėrimo, pati žnektelėjau ant sofos pažiūrėti televizoriaus. Vis užmesdavau akį į jųdviejų porą: jis — suaugęs vyriškis, palinkęs pirmyn, su spalvotu pieštuku rankoje, susitelkęs į piešinį, ji — mažesnė figūrėlė, ne mažiau pasinėrusi į kūrybą. Jis buvo kuo rimčiausiai nusiteikęs. Įsitraukė į žaidimą su Tigana taip, lyg kurtų naują „Angeles“ rinkotyros strategiją. Jo vietoje būtų buvęs kas kitas — mane toks susidomėjimas būtų žavėjęs, bet dabar tik pasidžiaugiau, kad Tigana susirado panašaus proto žaidėją.

Kai laikrodis parodė aštuonias, išjungiau televizorių, atsistojau ir pareiškiau:

— Tigana, laikas miegoti.

— Ar tikrai? — suinkštė Tigana ir plačiai nusižiovavo.

— Tu jau nebenulaikai akių. Nagi, į lovą. — Pasisukau į Luką. — Tau laikas, Tigana jau tikrai turi miegoti.

— Gerai, — sutiko Lukas, dėdamas raudoną pieštuką ir stodamasis.

— Ar ateisi rytoj? — paklausė Tigana Luko, neatitraukdama nuo jo besimarkstančių akių.

— Jeigu bus galima, — atsiliepė Lukas.

Dvi poros akių susmigo į mane.

— Laikas eina, — susakiau baksnodama laikrodį ir stengdamasi išsisukti nuo atsakymo.

Nė neketinau leistis apsukama apie pirštą, nes nenorėjau laisvalaikio leisti su bendradarbiu. Juolab su nemėgstamu.

— Turi atsiklausti mamytės Rinos, ar galima ateiti rytoj, — patarė Tigana Lukui. Pravėrusi burną, nusižiovavo, sugniaužusi kumštukus nusiraivė. — Ji nesupyks. Mamytė Rina niekuomet nesupyksta, net kai išpaišau sienas.

— Ar galima ateiti rytoj? — paklausė Lukas.

— Jeigu iš tikrųjų neturėsi ką daugiau veikti, — atsakiau į jį nepažiūrėjusi.

— Nieko, kas negalėtų palaukti, — nuramino jis.

„Ei, vyruti, gal gali nedaryti mums malonės?“ — pagalvojau.

— Gerai, sutarta. Tuomet iki, Lukai.

Priėjau prie Tiganos ir nusikėliau ją nuo kėdės. Ji mane apsivijo kojomis, apsikabino rankomis ir prigludo prie kaklo.

Lukas nenoromis pasuko prie durų.

— Iki, Tigana, — atsisveikino.

— Iki, — sušnibždėjo ji. — Iki rytojaus.

Kai durys trinktelėjo Lukui už nugaros, paguldžiau Tiganą į lovelę. Kol traukiau nuo jos drabužius ir vilkau pižamą su raudonais ir baltais langučiais, ji gulėjo suglebusi kaip skudurinė lėlė. Nubloškusi baltą jos lovelės apklotą, padėjau jai įsiropšti vidun. Veidelis nusviro ant baltutėlės pagalvės, ir jį bangomis apgaubė plaukai.

— Labanaktis, — pasakiau.

— Labanaktis, — pakuždėjo ji.

Jau buvau besiekianti naktinės lempelės, maniau, tuoj išjungsiu gelsvai oranžinę kambario šviesą.

— Tau Lukas nepatinka, — pareiškė Tigana.

Rankoje laikiau lempelės laidą. Pasirodo, Tiganai mūsų priešiškumas nebuvo toks jau nematomas, kaip aš maniau.

— Jis visai šaunus, — tepasakiau.

— Man jis patinka, — pareiškė ji savo nuomonę.

— Žinau, Tiga.

— Ar galėsiu su juo draugauti?

„Kam to reikia“, — jau buvau bepratarianti. Bet prikandau liežuvį. Dar palūkėsiu... Netrukus ji ėmė kvėpuoti lėčiau ir užmigo. Luktelėjau dar vieną kitą minutę, kad įsitikinčiau, jog ji miega, tada išsėlinau iš tamsaus kambario, duris palikdama šiek tiek praviras.

Šią dieną praleidome smagiai. Atrodo, Tigana bus pamiršusi, kaip ją vakar įskaudinau. Klestelėjau ant sofos, atsirėmiau galva į atlošą ir užsimerkiau. Jei neminėsime Luko, mes pirmąkart truputėlį pasilinksminome nuo to laiko, kai mudvi paliko Adelė. Vėl pagalvojau apie Luką. Aukštas, stuomeningas ir nepaprastai žavus — Tiganai. Turiu pridurti, kad Lukas ją pralinksmino. Tigana jį priėmė nedvejodama, tą pačią akimirką. Nenuleido nuo jo akių ir nusprendė, kad nori būti šalia — sakytum, meilė iš pirmo žvilgsnio. Gal jis ir turi gerumo, gal, neskaitant arogancijos ir pasidygėjimo manimi, yra puikus žmogus. Toks, dėl kurio galėčiau atsileisti. Jeigu jau Tigana jį pamėgo, gal galėčiau ir aš.

Prabudau namuose, kuriuos gaubė vidurnakčio tyluma. Žmonės, sugrįžę iš barų, klubų ir kitokių vietelių, dabar ruošėsi nakčiai. Lauke buvo tyku ir ramu, tylu ir taiku. Prasimerkiau, pasijutau išsekusi ir nežinanti, kur esu. Supratau, kad mano veidas drėgnas. Pakėlusi ranką prie skruosto, nusibraukiau lipnias ašaras. Aš verkiau per miegus. Ir vėl. Po kelių akimirkų susivokiau dėl ko — dėl Adelės.

Šokau lyg trenkta žaibo. Tigana. Ar ne todėl namie ir lauke taip ramu, kad jai kas nors atsitiko? Išpuolusi iš svetainės, nulėkiau prie Tiganos miegamojo durų. Atsargiai jas pravėriau ir įkišau galvą. Tigana miegojo ta pačia poza, kaip buvau užmigdžiusi — veidas šonu ant debesimis išpuoštos pagalvės, plaukai išsidraikę, rankos ties galva. Kuo ramiausiai sau snaudžia. Lyg būtų ką tik užmigusi. Lyg... Sužiurau į ją, panūdusi, kad ji sujudėtų, išleistų nors kokį garselį, parodytų man, jog dar yra kartu su manimi. Pagaliau ji įkvėpė, tada lėtai atsiduso. Aš irgi atsidusau. Viskas gerai. Ji gyva.

Pasitraukiau iš kambario, pridariau duris ir nusvirduliavau į svetainę išjungti šviesos.

Motinystė mane sekino. Neišmaniau, kaip galima užmerkti akis ir užmigti, kai pasaulis pilnas pavojų. Kaip gali bent akimirką atsipalaiduoti, kai esi apimtas baimės, kad kas negero nutiks tavo kūdikiui?

Nudūlinau į vonią koridoriaus gale, žvilgtelėjau į veidrodį virš kriauklės. Akys nuo verksmo užtinusios, dešinys skruostas išpurtęs nuo ilgo gulėjimo ant sudrėkusio, sūraus sofos atlošo. Sušlapinau veidą šaltu vandeniu, nuo stiklinės vonios lentynėlės pasiėmiau prausiklį. Paspaudžiau tūbelę, patryniau delnus, kad galėčiau baltomis putomis nuplauti kančios žymes. Išsitiesusi pamačiau savo atvaizdą. Nors veidą buvau nusipraususi, ant skruostų tebebuvo ašarų pėdsakai, skausmo, kuris išsiveržė man miegant, likučiai.

Turiu liautis verkusi naktimis. Tai kenkia mano akims, ne į naudą odai. Tai mane vargina, nes pabundu kur kas labiau nusikamavusi, negu atsigulu.

Mano skruostais, kakta, nosimi, lūpomis ir smakru ritosi ašaros, kartu susiliejusios jos sudrėkino mano marškinėlius. Verkiu miegodama, aišku, dėl to, kad nebesugebu savęs kontroliuoti. Panirusi į miegus, nebegaliu susitelkti į nieką kita. Negaliu užgniaužti kaltės, kuri skrodžia kiekvieną mano mintį. Juk leidau Adelei numirti neišsprendus mūsų problemos. Leidau jai išeiti neleidusi pasikalbėti. Net pašiurpdavau pagalvojusi, kad Adelė paskutinėmis valandomis šioje žemėje degė troškimu, kad leisčiau jai pasiaiškinti. Neapleido mintis, kad prašydama Nensės, jog toji pasakytų Tiganai, kad mama ją myli, ir paprašydama su manimi atsisveikinti, Adelė galėjo manyti, kad vis dar jos neapkenčiu. Ar vis dar ją kaltinu.

Minties, kad paskutinėmis akimirkomis ji dėl mano užsispyrimo ir išdidumo buvo kankinama tokių abejonių, nebegalėjau pakelti. Ją stumdavau šalin, jos kratydavausi užsiimdama darbu, skaičiuodama mūsų pinigus, žiūrėdama televizorių arba kuopdama kambarius. Bet niekas nepadėdavo atsikratyti vis stiprėjančio ir gilėjančio jausmo, kad aš nuskriaudžiau savo geriausią draugę, kad neapsakomai įskaudinau žmogų, kuris man labiausiai rūpėjo.

Net jei neįstengiu jai atleisti, galėjau bent jau išklausyti. Leisti pasiaiškinti. Juk niekuomet netikėjau, kad ji mylėjo Neitą sutikdama su juo pergulėti. Kad bent jau būtų jį kiek įsižiūrėjusi. Adelei Neitas neatrodė gražuolis, jai reikėjo laukinio, kurį galėtų prisijaukinti, o Neitas, kaip jai buvo žinoma, negeidė būti prijaukinamas.

Užsukau čiaupą, pasičiupau porą vatos rutuliukų nuo vonios lentynėlės ir, braukydama jais, nusausinau veidą.

Blogai pasielgiau, kad nesuteikiau galimybės Adelei pasiaiškinti. Nusigręžiau nuo veidrodžio — nebegalėjau daugiau žiūrėti į tokios baisūnės atvaizdą. Aš esu blogas žmogus. Kad ir ką sakytum, esu nedorėlė.

devynioliktas skyrius

— Tai va kur susibėgo visi šaunūs mažyliai, — tarė Lukas, įsitaisydamas ant mano iškylos patiesalo.

Jis perlaužė juodos duonos sumuštinį su vištiena ir salotomis perpus ir vieną dalį įsigrūdo burnon.

Žinoma, Lukas buvo teisus. Paskutinį vasaros atostogų šeštadienį keletas Tiganos vaikų darželio grupės išrinktųjų Horsforto parke susirinko į iškylą. Prieš prasidedant mokslo metams jie žaidė ratelius, valgė, gėrė gazuotus gėrimus ir apskritai — linksminosi. Aš šildžiausi Tiganos populiarumo spinduliuose. Pati niekuomet nebuvau nei šauni, nei populiari, bet Tiga tokia buvo. Sugužėjo visas vaikučių būrys — Kristale, Matilda ir Ingrida su savo broliukais ir sesutėmis, apie dvi dešimtis mažylių. Tuose šlovės spinduliuose šildžiausi tol, kol ji paprašė duoti Luko telefono numerį, kad pasikviestų ir jį.

— Ar mums jo reikia?

— Taip, jam iškyla tikrai patiks, — atšovė ji.

Lukas, aišku, pasiūlymą priėmė ir pasakė, kad atsineš vaišių. Pinigų bus turėjęs daugiau nei proto — atrodė, lyg būtų nusiaubęs vietinį „Tesco“ ir į vaišių krepšį susišlavęs keletą sumuštinių, gėrimų, traškučių, dešrelių, mažyčių dešrelių, šokoladukų ir sausainių lentynų. Tiek maisto būtų užtekę ne tik visiems puotos dalyviams, bet ir visiems ateinančios savaitės pietums.

Bet man jis vis tiek nepatiko. Kad ir kaip mano viršininkas būtų siekęs mane pritrenkti. Guodė tik vienas dalykas — tas jausmas buvo abipusis. Mūsų santykiai prastėjo proporcingai kartu praleidžiamam laikui.

— Niekuomet nesu regėjusi dviejų vienas kito labiau nemėgstančių žmogėnų, — pareiškė Betsė po susitikimo su Luku.

— Vadinasi, kalta ne mano vaizduotė — mūsų antipatija abipusė? — paklausiau jos.

— Tai va! Tai ne slapstomas priešiškumas, kai patyliukais nori kitą sukvailinti, — tai tikra, nuoširdi neapykanta.

— Taip, žinau.

— Gal tu jam būsi ką bloga padariusi praeitame gyvenime, ar ką? — sumojo Betsė.

— Kad aš prisiminčiau.

— Su mumis jis visai malonus... Kodėl tavęs taip neapkenčia?

— Aš jam atrodau panaši į šunėką, — atsakiau.

Kai garsiai ištariau šitą mintį, man nudiegė pilvą. Visuomet šitai žinojau, man tai pasakė jo akys mudviem pirmąkart susitikus, bet garsiai to dar nebuvau ištarusi. Dabar ištariau, nepaneigsi. Jis manęs nemėgo dėl vienintelės priežasties — laikė mane pabaisa.

Blogiausia, kad jo negalėjau palikti už darbovietės sienų, negalėjau išmesti iš galvos vos uždariusi „Angeles“ duris, nes Tigana jį kviesdavosi į svečius. Tris šeštadienius ir du sekmadienius iš eilės jis užsuko paspalvinti ir pažaisti dėlionės su Tigana. O kai vieną savaitgalį negalėjo apsilankyti, užsuko pirmadienio vakarą. Man jau buvo kilęs įtarimas, kad jis bus pradėjęs lankytis norėdamas patikrinti, ar aš tinkamai elgiuosi su Tigana, bet dabar jis užsukdavo tiesiog jos aplankyti. Tigana, kiek prisimenu, taip ilgai su niekuo nebendraudavo, taigi pamačiau, kad jo jau nebeatplėši. Aš su juo apsipratau. Turėjau gerbti jo draugystę su manąja penkiamete. Nebuvo nieko tokio, kas būtų vertę įtarinėti jį turint neaiškių ketinimų, o vienų jų nepalikdavau tik todėl, kad mano bute nebuvo tiek jau daug laisvos vietos, ne todėl, kad būčiau baiminusis. Kad ir kaip aš jam nepatikau, buvo aišku, kad Lukas — geras vyrukas. Pasikandžiojimus mes pasilikdavome darbo valandoms — nuo devynių iki penkių, o ne darbo metu veik nesišnekėdavome. Arba ir iš viso nesišnekėdavome. Kaip dabar.

Aš gulėjau ant raudonais, žaliais ir mėlynais langučiais išmarginto apkloto pasirėmusi alkūnėmis, ištiesusi kojas ir pakėlusi galvą. Stebėjau aplinkui bėginėjančius mažylius. Dauguma tėvų irgi buvo įsitraukę į žaidimą, žaidė vienoje komandoje su savo vaikais, spardė ir gaudė kamuolį, nėrėsi iš kailio, kad įmuštų įvartį. Kai būdavo prieinama prie tokių dalykų, aš pasitraukdavau.

— Tai va kur susibėgo visi šaunūs mažyliai, — pakartojo Lukas.

— Taip, maniškė tikrai šaunuolė, — pasakiau jam.

Lukas nieko neatsakė, ir mes nutilome — kaip ir visuomet, kai matydavomės ne darbe. Po keleto minučių jis vėl pamėgino:

— Tai...

„Jeigu pridurs „va kur susibėgo visi šaunūs mažyliai“, aš jam trinktelėsiu“, — pamaniau. Bet jis nebepridūrė. Sakinį paliko tik pradėtą. Teištarė vieną, paprastą žodį — „tai“.

— Tai?.. — paklausiau į jį atsisukusi. Jo stangrus kūnas buvo aprengtas lengvos medžiagos žalsvai rudais šortais iki kelių ir aptemptas baltais trikotažiniais marškinėliais su rankovėmis iki alkūnių. „D&G“ akiniai nuo saulės dengė pusę veido.

Jis sutriko. Mes neturėjome ką vienas kitam pasakyti, net kokio beprasmio dalyko. Aš vėl sutelkiau dėmesį į žaidynes. Tiga buvo apsivilkusi mėlynomis sportinėmis kelnėmis su baltomis juostomis šonuose ir raudonais marškinėliais, ant galvos mėlynavo užsmaukta beisbolo kepurė. Ji stovėjo prie pirmosios linijos, pasirengusi sugauti kamuoliuką, kai tik jis bus paduotas. Tą akimirką aš taip didžiavausi Tigana. Ji ne tik puikiai žaidė, ji natūraliai panirdavo į žaidimus ir visa įsitraukdavo į tai, ko imdavosi, — Tiganai nebuvo lygių, kad ir ką būtų dariusi, tam atsiduodavo šimtu procentų.

— Kodėl Tigana tave vadina mamyte Rina? — paklausė Lukas.

Vėl įsistebeilijau į jį.

— Todėl, kad aš ir esu. Aš jos negimdžiau, bet ji mane laiko mama.

— Norėjau paklausti — kodėl Rina. Kodėl Rina, o ne Kemrina ar Keme?

— Kai Tigana buvo mažytė, žmonės mane dažnai vadindavo Keme, bet to aš negalėjau pakęsti. — Vos man išsprūdo tie žodžiai, iškart supratau, kad dabar jis mane Keme vadins iki mirties. — Visuomet juos pataisydavau sakydama: „Rina. Mano vardas yra Kemrina. Tigana ir manė, kad mano vardas yra Rina — juk tiek kartų girdėjo mane taip sakant. Vos tik pradėjusi kalbėti mane šaukdavo „Vin“6, paskui — Rina. Taip ir prilipo.

— Visa istorija, — pasakė Lukas ir net išspaudė mažytę, nuoširdžią šypseną. — O kaip tave vadina jos draugės?

— Nežinau, gal ta keistuole ponia, kuri gyvena su Tigana?

Lukas pratrūko juokais, ir aš nebesusiturėjau. Žiūrėdami vienas į kitą, mes abu juokėmės. Gal ne toks jau jis blogas.

— Žinai, turėtum dažniau juoktis, — sumetė jis. — Juokas tau dera. O jeigu dar šiek tiek sulieknėtum...

Aš apniukau, šypsena išgaravo. Bemat atsisėdau tiesiai, sulenkiau kelius, pasilenkiau į priekį stengdamasi paslėpti savo kūno sandarą. Nudelbiau akis į patiesalą, veidas iš gėdos išraudo, akyse susitvenkė ašaros. Jis mane laiko ne tik negražia, bet ir stora. Net nežinau, kodėl mane taip įskaudino to vyro žodžiai. Juk girdėjau juos visą savo gyvenimą — tariamus stačiokų ir taktiškų vyrų, tuos dalykus jau praleisdavau pro ausis. Laikiau juos nereikšmingais. Bet šitas tipelis mane įžeidė. Ar ne todėl, kad jau daug metų niekas taip triukšmingai nereikšdavo savo pasidygėjimo manimi? O gal todėl, kad buvau taip susitelkusi į savo stiprumą, kad nepasirengiau priemonių panašiems išpuoliams atremti?

— Nieko nenorėjau pasakyti, — pasiteisino jis, savo žodžių neatsiimdamas — gal ir nenorėjo, bet jau pasakė.

Nuslėpiau nuo jo savo veidą ir širdgėlą. Atgal nebegrįšiu. Prireikė tiek metų, kad išsiugdyčiau pasitikėjimą, kad patikėčiau, jog esu šio to verta, taigi negaliu leisti, kad tas tipas mane įžeidinėtų.

Stengdamasi išmesti jį iš galvos, žvilgtelėjau aukštyn, tik žiū — tiesiai į mane atskrieja geltonas teniso kamuoliukas. Palenkiau galvą, bet Lukas nebuvo toks greitas, ir kamuoliukas trinktelėjo jam stačiai į veidą, akiniai tik persikreipė, bet ant patiesalo nenukrito. Gaila, nieko daugiau, tik nestiprus trinktelėjimas.

Visi žaidėjai nuščiuvo ir laukė, kaip Lukas reaguos. Jis nusiėmė akinius, kilstelėjo ranką prie veido ir žaidėjams nusišypsojo. Visi ritinio žaidėjai prapliupo kvatotis, Lukas šoko ant kojų, čiupo kamuoliuką. Šūktelėjęs mano pusėn: „Aš tik atiduosiu kamuoliuką“, jis pasileido žole link žaidėjų. Tik jam pasišalinus, aš atsipūtusi išsitiesiau. Tokį poveikį man darydavo Lukas — kiekvienąkart, būdama su juo, atsidurdavau ant ribos, tik ir laukdavau kito akibrokšto, kito pasižiūrėjimo. Prigulusi ant šono, pasirėmiau alkūne ir įsižiūrėjau į Tigą. Kas penkias minutes ji atsitraukdavo nuo žaidimo ir imdavo manęs ieškoti akimis. Kai mudviejų akys susitikdavo, nusišypsodavo parodydama bene visus dantis, pakėlusi dešinę ranką paskubomis pamojuodavo, palaukdavo, kol jai tuo pačiu atsakysiu, ir toliau žaisdavo.

Gal ir yra ir geresnių būdų leisti šeštadienius, bet tuo metu jokio negalėjau sugalvoti.

„Bus ilgas kelias namo“, — pagalvojau, kai žaidimai baigėsi. Atrodė, kad Tigana ims ir užmigs čia, kur priklaupusi padėjo man rankioti likusį maistą. Jau pradėjau galvoti, kaipgi mes galėtume parsigauti atgal be Luko pagalbos. Kai tik žaidimas baigėsi, murmėdamas „tuoj grįšiu“ jis linktelėjo galva parko išviečių link, ir aš panūdau sprukti jam dar negrįžus.

Gal tą krepšį palikti? Pasižiūrėjau į Tigą — ji susitelkusi dėliojo maistą į dėžutes, plaukai iš po mėlynos beisbolo kepuraitės buvo išsitaršę. Nėra jokių vilčių, kad ji mane paleistų, kol Lukas negrįžo.

— Atsiprašau, ponia Brenon, — kažkur virš mūsų suskambėjo moteriškas balsas.

Mudvi su Tiga pakėlėme akis. Už mūsų stovėjo viena iš motinų, dalyvavusių iškyloje — moteriškė, kurią dažnai matydavau mokykloje, kai ateidavau pasiimti Tigos. Kai žvilgsniai susidurdavo, mes tik apsikeisdavome šypsenomis. Ji turėjo liesą veidą su išsišovusiais skruostikauliais, šiltas rudas akis ir juodus plaukus iki pečių. Tikra vienos iš Tiganos draugių antrininkė, tik suaugusi.

— Ponia Brenon? — pasitikslino ji.

Atsistojau purtydama nuo savęs žoles ir valydamasi rankas.

— Aš ne ponia Brenon. Esu panelė Matika — Kemrina Matika. Tiganos globėja.

— Aišku, — atsakė ji iš nuostabos perkreiptomis akimis.

— Sudėtingi dalykai, — paaiškinau jai. — O jūs kas tokia?

— Ponia Kaja, Dela Kaja. — Ji patylėjo. — Tik norėjau paklausti... Žinot, Matilda vis klausinėja, — aš esu jos tikra motina, — ar negalėtų parsivesti Tiganos, tai yra į namus.

— Žinoma, galėtų, — pasakiau ir susigriebiau. Kas toji moteris? Kur jos namai? — Tik Tigana niekuomet neužsiminė... — Tigana stebėjo ponią Kają kupinomis nuostabos akimis. Jeigu nebūtum girdėjęs to pokalbio, manytum, kad ją bara mokyklos vedėja. — Tigana!

Jos baimės kupinos akys susmigo į mane.

— Juk žinau, kad tu labai užsiėmusi darbe, — išpoškino.

— Aš tau nedraudžiu eiti pas drauges į namus, — pasakiau jai. — Gali eiti, kada tik panorėsi. — Pasisukau ponios Kajos pusėn. — Kada tik ji panorės. O kada jums būtų patogu?

— Aš pamaniau, — pradėjo kalbą ponia Kaja, — Matilda ir Tigana yra geros draugės, tai kodėl man nepasiėmus ir Tiganos, kai ateinu paimti mergaičių, — ji pabūtų porą valandų pas mus, kol jūs grįžtumėte iš darbo. Jums bus lengviau — juk kitą savaitę jau į mokyklą, o vaikus reikės pasiimti ketvirtą.

— Na jau, — tik tiek teišstenėjau, sujaudinta tokio širdingumo.

— Aš rimtai, mums tai nesudarys jokių sunkumų. Džiaugsimės parsivedusios Tiganą.

— Jums nieko tokio?

— Juk ir taip prižiūriu šešis vaikus, vienu daugiau — jokio skirtumo.

Tigana vis dar žiūrėjo išsigandusi — galbūt ji nenorėjo eiti pas Matildą, todėl apie tai ir nebus užsiminusi.

— O jeigu aš jums atsakyčiau pasikalbėjusi su Tigana?

Atrodo, poniai Kajai toks pasiūlymas tiko, ji paliko man savo telefono numerį ir atsisveikinusi išėjo namo.

Žiūrėdama jai iš paskos, pajutau, kaip man užspaudė gerklę, prislėgė krūtinę. Kodėl Tigana manęs šito neklausė? Ką dar ji nuo manęs slepia?

Išlanksčiau patiesalą, atsisėdau ir parodžiau vietelę šalia savęs.

— Prisėsk, truputį pasikalbėsime, — pasakiau tvardydamasi, kad mano balsas neišduotų nusivylimo.

Tigana, prikandusi lūpą, sukryžiavo kojas ir klestelėjo šalia.

— Tiga, tu juk žinai, kad man gali viską sakyti, — pradėjau. Tada pagalvojau, ką čia būsiu pasakiusi — kad ji manęs nebijotų. — Tiga, aš neprieštarausiu, jeigu tu po pamokų kelioms valandoms užeisi pas savo drauges. Tu visiškai gali, gali, — man susipynė liežuvis, — tu gali net pas jas pasilikti. Tik pasakyk man, ir mes susitarsime.

— Bet aš žinau, kad tu esi užsiėmusi, — išlemeno ji.

— Tai nesvarbu. Rasime išeitį. Turiu galvoje — jeigu tu norėtum eiti pas savo drauges į namus... — Mano balsas net suvirpėjo, kai pagalvojau, kad ji, ko gero, bus praleidusi ne vieną gimtadienį, nes neišdrįso man apie tai pasakyti. — Ar šiaip ko nors. Tik pasakyk man, ir mes rasime, kaip tau ten nueiti. Gerai?

Tiga pagalvojo akimirką, antrą, trečią... Tada linktelėjo.

— Gerai, — pasakė dar tylesniu balseliu.

— Aš neprieštarausiu, — užtikrinau. — Nė trupučio.

Jos petukai staiga nusviro, tarsi ji būtų nusimetusi naštą.

— Tai ar norėtum eiti pas Matildą po pamokų? — paklausiau jos.

Jeigu tik ji norėtų, mes sutaupytume daugybę pinigų — nereikėtų užsirašyti į popamokinę grupę. Be to, man nereikėtų po darbo dumti namo kaip akis išdegus; nenorėjau naudotis Kajos geranoriškumu, bet juk man nereikėtų koneveikti visos Jungtinės Karalystės traukinių eismo sistemos kiekvienąkart, kai tik traukinys nors kiek pavėluodavo. Galėčiau lengviau atsikvėpti.

— Ar galiu? — pasitikslino ji.

— Taip, širdele, jeigu tik nori. O jeigu nenori, tereikia tik man pasakyti, ir galėsi eiti į popamokinę grupę, kaip ir planavai.

— Gerai, norėsiu.

Aš jai nusišypsojau. Juk labiau už viską troškau, kad ji turėtų draugų, ne tik mane. Ir ne tik Luką. Tiganai reikėjo žmonių, ne tik mūsų mažytės draugijos, net man tai buvo akivaizdu. Nors man pačiai ir užteko mažyčio būrio draugų ir apie darbą besisukančio gyvenimo, būtų nusikaltimas jame uždaryti tokį bendrauti linkusį vaiką kaip Tigana. Turėjau pratinti ją prie žmonių, po tokios jos patirties tai buvo nelengva.

— Puiku, džiaugiuosi, — taip sureagavau į jos sprendimą po pamokų eiti pas Matildą.

— Ir tu neliūdėsi?

— Ne, jeigu tik tu būsi laiminga. Pasirūpinsiu, kad ponia Kaja žinotų, jog kasdien pusę penkių turi man paskambinti.

Taip mes turėjome sutarti dėl to, kad anąsyk ją pamiršau. Ji man kasdien skambindavo paklausti, kada ją paimsiu, ką mes valgysime vakarienei, ir papasakoti, ką jau nuveikė per dieną. Kitaip tariant, įsitikinti, kad jos daugiau nepamiršiu.

— Gerai, imkimės darbo, — paraginau keldama vaišių krepšį. — Susitvarkykime, kol nepasirodė Lukas.

— Ar Lukas negalėtų ateiti pas mane pavakarieniauti? — paklausė ji.

— Jeigu tik jis norės, — atsakiau jai.

— Jis tikrai norės, — užtikrino Tiga.

Neįtikėtina drąsa, jei tik kalbama apie Luką, — ji manęs neklausinėdavo, ar galima eiti pas drauges, bet nė nesudvejojusi pasiteiravo, ar Lukas gali ateiti vakarienės.

— Na, pažiūrėsim, ar jis panorės.

— Ar jam patinka lankytis mūsų namuose? — paklausė Tigana.

— Tikriausiai patinka, juk jis gana dažnai lankosi.

— Vadinasi, jis norės pas mus pavakarieniauti.

Samprotavimas buvo toks logiškas, kad nepagalvotum, jog šitam vaikeliui — tik penkeri.

— Pamatysime.

— Ką pamatysite? — paklausė Lukas, man net širdis suspurdėjo.

Mat galvą buvau įkišusi į krepšį, taigi, nematydama Tiganos žvilgsnio, nepastebėjau, kad jis ateina, ir negirdėjau, kaip prisiartino.

Ištraukiau galvą iš krepšio, nužvelgiau jį. Net po ritinio jis atrodė švarus švarutėlis: švytintys balti marškiniai, šortai tik vietomis išželėti, kojos, apžėlusios šviesiai rusvais plaukais, šiek tiek nudegusios besibaigiančios vasaros saulėje.

— Mes čia svarstome, ar tu norėsi užsukti pavakarieniauti.

Luko veidas nušvito netramdomu džiugesiu, ir man galva perbėgo mintis, kad jis panašus į vaiką, vyniojantį Kalėdų dovaną, kurios taip maldavo. Kaip suapvalėja jo žandai, kai putnias lūpas iškreipia šypsena, kaip džiaugsmu nušvinta riešuto spalvos akys, kai jis žvelgia į tėvus, iš džiaugsmo nebegalėdamas pasakyti nė žodžio. Kas gi bus nutikę, kad toks mielas pažiūrėti bernelis virto arogantišku pasipūtusiu vyru?

— Ar tikrai galiu? — pasitikslino Lukas.

— Žinoma, kodėl gi ne, — teatsakiau jam.

— Nuostabu, — atvirai pasidžiaugė jis. Nusišypsojo Tiganai, ta irgi išsišiepė.

— Žinai, nieko skanaus nebus, tik iškylos likučiai, — perspėjau iš jo džiaugsmo supratusi, kad tikisi kažin kokių ypatingų vaišių.

— Žinau, — atsakė jis, džiugiai truktelėjęs pečiais. — Nagi, leisk, padėsiu. — Jis priklaupė ant kelių ir baigė rankioti maistą. Atlikę visus darbus — sukrovę savo krepšį, sulankstę staltiesę ir surankioję visą šlamštą — atsistojome, jis per petį persimetė krepšį. — Palikau automobilį pačiame parko gale, taigi bus paprasčiau, jei mes ten nusigausime.

Aš linktelėjau, ištiesiau ranką Tiganai. Ji įsikabino, kitoje rankoje nešėsi ritinio lazdą. Dar prieš mums žengiant pievele paskui Luką, Tigana trūktelėjo mano ranką, kad pasilenkčiau, ir sukuždėjo į ausį:

— Matai, sakiau, kad jis eis vakarieniauti.

dvidešimtas skyrius

Grįžusi į darbą po atostogų, pastebėjau, kad į kabinetą, kuriame sėdėjome mudvi su Betse, įnikusios vaikščioti moterys, dirbančios ne mažmeninės prekybos skyriuje. Pamaniau, kad šitai bus prasidėję man nesant — žmonės užeidavo palaikyti Betsei draugijos ir vis dar užeina. Juolab kad žino, kad aš jau nebesu darbo mašina ir priekaištingai nebežvilgčiosiu, jeigu jie mūsų kabinete užsibus diskutuodami ne darbo klausimais. Su naujuoju viršininku aš ne tokia artima kaip su Tedu, taigi nebesu nuo direktoriaus kabineto nutįsęs signalus gaudantis laidas. Be to, aš pasikeitusi. Nebesu atsidėjusi darbui. Dykinėti metas nebuvo palankus, aš žinojau, kad turiu gerą darbą — jeigu nesusidorosiu, Lukas bemat mane atleis, — bet aš tiesiog nebebuvau atsidavusi darbui. Nebebuvo taip, kaip anksčiau. Rinkodaros direktoriaus vieta, atitekusi Lukui, tebuvo tik viena priežastis. Pagrindinė, kiti devyniasdešimt procentų, buvo tuštumos, beprasmiškumo pojūtis. Žinojau, kad jis susijęs su Adele, bet neleidau sau per daug į tai gilintis, tiksliau — iš viso neleidau. Tiesiog dirbau, eidavau į darbą, iš jo nebegaudama ankstesnio pasitenkinimo. Darbas nebebuvo mano gyvenimas, aš tiesiog turėdavau apmokėti sąskaitas ir išlaikyti Tiganą. Taigi prasiblaškymas, kad ir koks mažas, buvo laukiamas.

— Reikalas toks, — pranešė Betsė pirmadienį po Tiganos mokyklinės iškylos. — Manau, galėčiau jį įsimylėti. — Ji kalbėjo apie vyriškį, kurį buvo sutikusi prieš savaitę. Rubei iš apskaitos skyriaus, vienai dažniausių mūsų lankytojų, ji parodė to vyriškio rašytą žinutę. Aš ją jau buvau mačiusi trejetą kartų, bet ji man atrodė nešvanki, kad ir kiek būčiau skaičiusi. — Tarp mūsų šitoks ryšys, — toliau kalbėjo Betsė. — Dar nė su vienu šitaip nesijaučiau.

Ji taip kalbėjo ir apie vyrą, sutiktą prieš dvi savaites. Ir apie visus kitus, sutiktus iki jo. Turintiems blaivų protą verslininkams ji atrodė tikra lengvabūdė. Betsės tamsiai rudos akys svajingai žvelgė į tolį, ji aplink smilių suko žvilgančių, pečius siekiančių juodų plaukų sruogą.

— Manau, jis galėtų būti tas vienintelis.

Bežiūrint į Betsę, mane užplūdo prisiminimai. Adelė irgi šitaip kalbėdavo, tokia pačia veido išraiška. Esame daugybę kartų taip kalbėjusios.

— Jis toks žavus. Tokio žavaus dar nebuvau sutikusi.

Adelė irgi kažką panašaus postringaudavo.

— Tik jau nereikia, juk tu visuomet taip kalbi, — pertraukė ją Rubė.

— Ne! — paprieštaravo Betsė keldama kojas ant stalo.

— Taip. Dievaži, dar nebuvau sutikusi merginos, kuri taip greitai įsimylėtų kaip tu. Tik pasižiūri į vyrą, ir jau planuoji santuoką.

— Kemrina, pasakyk jai — aš ne visuomet taip elgiuosi, — priešinosi Betsė.

— Aš ne visuomet taip elgiuosi, — kuo rimčiausiai pasakiau Rubei.

— Abi tokios! Galima pamanyti, nė viena iš jūsų nebuvote įsimylėjusi.

— Taigi bent nesame tokios nevykėlės įsimylėjėlės kaip tu, — pasakė Rubė. — Nedrįsk mūsų menkinti.

Mano kabineto draugė susidėjo rankas ant krūtinės ir įsižeidusi patempė lūpą.

— Ak, ką tu, — pasakiau šyptelėjusi. — Žinau, apie ką kalbi. Tie žavūs vaikinai — tarsi glajumi apteptas pyragaitis. Bet išvaizda — dar ne viskas. — Kad būtų iškalbingiau, patylėjau. — Svarbu apsukrumas ir neišmatuojamai laki vaizduotė.

— Kemrina, džiaugiuosi matydamas, kad bendrovės darbo laiką skiri tokiems svarbiems vadybos klausimams, — nuskambėjo žemas Luko balsas.

Nė viena nenugirdo, kaip jis artėja link mūsų kabineto, kaip įeina — juk belstis nesivargino. Atsirado stačiai iš niekur, lyg juodas lietaus debesis — palaukia, kol iš namų išeini be apsiausto ir skėčio, ir pliūpteli.

Kai pamačiau anglies pilkumo jo veidą tarpduryje, man apmirė širdis ir dilgtelėjo skrandį. Pirmąkart darbe nebuvau tik darbininkė, pirmąkart „Angeles“ patalpose nukrypau nuo darbo temų, ir jis, aišku, tai pamatė. Tai bus dar vienas įrodymas, kad aš esu neprofesionali, elgiuosi netinkamai, ir jis galės manęs atsikratyti.

Betsė bemat nukėlė kojas nuo stalo ir išsitiesė, Rubė pašoko ir griebė dokumentus, apsimesdama, kad jų ir atėjo. Abi pažvelgė į mane su užuojauta — abidvi nujautė, ką Lukas pasakys: geriausiu atveju — sarkastišką pastabą, blogiausiu — pamokslą, kad su personalu, kuriam vadovauju, man derėtų laikytis darbo reikalavimų.

Rubė, nebetarusi nė žodžio, išlėkė iš kabineto, Betsė nuščiuvusi įsispoksojo į mane.

— Betse, ar negalėtum mudviejų su Kemrina trumpam palikti vienų? — paklausė Lukas, švystelėjęs jai kerinčią šypseną.

Betsė kone su ašaromis akyse atsistojo ir išsliūkino iš kabineto, palikdama duris praviras. Lukas žengtelėjo į erdvią stiklinę patalpą ir valdingai atsistojo prie mano stalo, įspūdingai iškildamas viršum manęs. Jeigu atsistosiu, pagalvojau, parodysiu, kas šiame kabinete pašalinis, ir jis galės būti dar pašaipesnis. Jeigu liksiu sėdėti, reikš, kad sutinku būti jo valdoma. Pasirinksiu trečiąją išeitį — pakilusi uždarysiu duris.

Pasisukusi į jį pamačiau, kad jis įsisprendęs rankomis ir išžergęs kojas užima visą erdvę ties mano stalu. Kaip visuomet, jis nesužavėtas pervėrė mane akimis, ir aš beregint pasijutau kaip nevėkšla: juodi plaukai virtę vielomis ir pasišiaušę, juodos kelnės ir juoda šilkinė suglamžyta palaidinė nutampyta ir negraži, aš nerangi ir nepatraukli. Lukas mokėdavo priversti mane pasijusti atgrasia kūtvėla; būdama su juo, vėl jausdavausi kaip mokykloje, kai girdėdavau visus tuos apie mane sakomus dalykus. Tarsi mano odoje lyg vandenženkliai išryškėtų žodžiai „bjaurybė“ ir „storulė“ — nors ir vos matomi, vis dėlto jie ten buvo.

— Ko norėjai? — paklausiau susinerdama rankas ant krūtinės ir išsitiesdama, kad atrodyčiau pasitikinti savimi.

Čia mano kabinetas, jis buvo mano tvirtovė jau porą metų prieš jam atvykstant, jame niekas neprivers manęs šitaip jaustis.

— Klausyk, Kemrina, — prašneko jis, — mes nekaip pradedame.

Aš patylėjau, nustebusi paspoksojau į jį ir mintyse permąsčiau, ką jis pasakė. Kai mano protas atsisakė patikėti tuo, ką išgirdau, perklausiau:

— Atsiprašau?

— Pasakiau, kad mes nekaip pradedame.

— Ir aš taip manau, — atrėžiau jam, rengdamasi išpuoliui. — Bet kas dėl to kaltas?

Jis atsiduso, palaukė.

— Aš.

— Ko gero, esama ir mano kaltės, — pripažinau.

— Mudviem reikės kartu dirbti ir matytis ne darbovietėje, nes Tigana mėgsta, kai būnu šalia.

Atsakiau jam apdairiu tylėjimu.

— Po ano šeštadienio... Kai pakvietei vakarienės... Aš buvau nepaprastai sujaudintas. Visa apgalvojau ir pamaniau, kaip tai kvaila. Pamaniau, kad mes galėtume įveikti sunkumus, paieškoti išeities. — Galbūt pasirodžiau skeptiškai nusiteikusi, nes jis pridūrė: — Gerai, gal ir nesusidraugausime, bet neturime vienas kito dusinti.

— Taip, — pritariau.

— Puiku. — Jis patylėjo, giliai įkvėpė ir iškvėpė. — Atsiprašau, kad elgiuosi su tavimi taip, tarsi tu nesusidorotum su darbu. Tiesiog buvau apie tave šitiek prisiklausęs, tad pamaniau, jog tu būsi dinamiška, žavi jauna būtybė, pasirengusi padėti. Bet... — Jo balsas suvirpėjo, o veidas truputį persikreipė — atrodė, jis negalėjo patikėti, kad vėl įsileido dėstyti tokias neleistinas mintis.

— Tik nesustok, norėčiau viską išgirsti. „Bet...“?

— Kai tave pamačiau, pasirodei kaip kokia išsiblaškėlė. Visai ne tokia, kokią tikėjausi pamatyti. Atsiprašau, neturėčiau taip tavęs vertinti.

Nieko jam neatsakiau.

— Ir atsiprašau, kad klausiausi tų juokingų gandų apie tave su Tedu. Aš paprastai taip nesielgiu.

— Ačiū, kad išklojai man tiesą, tu labai malonus. O aš norėčiau atsiprašyti, kad vadinau tave bukapročiu, menkysta, arogantišku pasipūtėliu, kuris gavo šį darbą greičiau dėl padlaižiavimo, o ne dėl didelio talento, — išrėžiau jam, nors ir nenorėjau.

Luko žodžiai mane įskaudino ir aš būčiau negalėjusi sau atleisti, jei būčiau jam neatkeršijusi.

— Niekuomet manęs taip nevadinai, — nusistebėjo jis.

— Deja, taip pagalvodavau. Daugybę kartų. Iš tikrųjų... Atleisk, aš ką tik ir vėl taip pagalvojau.

Luko veidas įgavo šiek tiek švelnesnę išraišką, jo lūpomis perbėgo menkutė šypsenėlė.

— Kaltas ne tik aš, — pareiškė nuomonę jis. — Tu irgi nebuvai draugiškai nusiteikusi, kai pirmąkart susitikome.

— Nebuvau, bet esu įsitikinusi, kad būtum kur kas greičiau man tai atleidęs, jeigu aš būčiau gražuolė blondinė arba pusnuogė brunetė.

Jis įsmeigė akis man į veidą — žinojau, kad tas žvilgsnis reiškia, jog jis iš visų jėgų stengiasi netėkšti man dar vieno akibrokšto.

— Tavo mažylė tokia šauni, — pasakė jis keisdamas temą.

— Kas tai — slapta užgaulė? — paklausiau. — Aš šauni nesu, bet Tigana — taip?

— Ar tu visuomet tokia paranoike? — sukluso jis.

— Net jeigu ir esu paranoike, tai mano reikalas, — atkirtau jam.

— Aš tiesiog konstatavau faktą. Tavo mažylė yra šauni. Negali jos nemėgti... Tai ne užgaulė, tai tiesiog fakto konstatavimas.

— Taip, ji miela mergaitė, — sutikau.

— Gerai, leisiu tau tęsti darbą ir išvaduosiu Betsę su Rūbe iš jų kančių.

Mes abudu sužiurome anapus kabineto — Betsė, mostaguodama rankomis, apsimetinėjo, kad prie stalo šnekučiuojasi su Rūbe, o iš tikrųjų jos abi nužiūrinėjo kabinetą. Kai pamatė, kad pažvelgėme jų pusėn, apsimetė, kad yra nepaprastai užsiėmusios kitais reikalais.

— Ką gi, gal užmirškime, kas buvo, ir pradėkime iš naujo? — pasiūlė jis, sukdamasis durų kryptimi.

— Taip, manau, tai būtų priimtina abiem.

Lukas nusišypsojo — šypsena nebuvo kerinti, bet nebuvo ir pašaipi.

— Žinok, aš tai ir norėjau pasakyti.

Jam irgi atsakiau šypsena:

— Ir aš.

Kitą dieną, grįžusi iš tėvų susirinkimo, ant savo darbo stalo radau „Twix“ batonėlį ir raštelį:

Tigana sakė, kad mėgsti šokoladą.

Lukas

„tu irgi turi pabučiuoti Luką“

dvidešimt pirmas skyrius

Praplėšus akis, mane užliejo šviesa. Turėjau tučtuojau vėl užsimerkti. Per daug skaudėjo. Net užvėrus akis atrodė, kad galybė šviesos skverbiasi galvon, kaustyte kausto smegenis.

Ištiesiau ranką ieškodama pagalvės, kad galėčiau ją užsivožti, bet mano pirštai nė vienos neužčiuopė. Keista. Lovoje visuomet būdavo krūva pagalvių. Kažin kas mane pamažu taip prislėgė, kad nebegalėjau pajudinti rankos. Buvau praradusi gebėjimą judinti galūnes. Burna, galva ir akys buvo apmirusios ir suglebusios. Mane varstė skausmai. Bus prasidėjusi migrena — galvoti dar galėjau, taigi nebuvau galutinai jos sukaustyta.

Migrenai aš neturiu laiko. Reikia suruošti vaiką į mokyklą, pačiai susiruošti į darbą. Bet taip dilgčioja ties smilkiniais.

„Gal nuvesti Tiganą į mokyklą galėtų ponia Kaja?“ — toptelėjo mintis, bet tuoj pat ją atmečiau. Juk ji pati turi suruošti šešis vaikus, taigi apie tokius negalavimus net neturi kada pagalvoti. Man reikia susiimti, kuriam laikui atidėti savo migreną į šalį.

Taip nudiegė galvą, kad net aiktelėjau.

„O gal Lukas?“ Atvažiuotų ir nuvestų Tiganą į mokyklą — juk dėl jos viską gali padaryti. Regis, ir dėl manęs.

Sakydamas, kad pradės iš pradžių, jis nemelavo — per dvi savaites nuo anos iškylos nekart man neįgėlė ir nesumenkino nė vienos mano minties. Net pasiūlė kasdien jo kabinete aptarti keičiamą mūsų rinkodaros strategiją. Pradėjau laukti tų susitikimų, nes su juo dirbti buvo beveik taip pat gerai, kaip ir su Tedu. Pasijutau kaip komandos narė, vėl užsidegiau. Kuriam laikui pasitraukė apatija ir tuštumos jausmas. Vėl tapau senąja Kemrina, atsidėjusią darbui ir dirbančia kiekvieną laisvą minutę. Draugai mudu su Luku nebuvome, tik kolegos. Jis pradėjo vertinti mano nuomonę, suprato, kad tikrai išmanau darbą ir kad jeigu tik man būtų buvusi suteikta galimybė rašyti prašymą, būčiau buvusi rimta konkurentė užimti jo vietą. Tuo metu, kai būdavome ne darbe, kalbėdavome su darbu nesusijusiomis temomis. Tuo atžvilgiu mūsų santykiai galėjo tapti išties draugiški. Kadangi tarp mūsų buvo beįsivyraujanti taika ir santarvė, buvau tikra, kad man tereikia tik paimti telefoną — jis bemat prisistatys nuvesti Tiganos į mokyklą. Viso labo man reikia tik ištiesti ranką ir pasiekti telefoną.

Laikas ėjo, o aš vis negalėjau pasijudinti. Nei apsiversti, nei paimti telefono. Suskambo žadintuvas, ir mane apėmė baimė. Nebuvo jėgų ir jo išjungti, taigi turėjau laukti, kol nustos čirkšti. Matyt, vėl prisnūdau, nes paskui jau pamačiau Tiganą, stovinčią ties mano lova.

— Mamyte Rina, — žadino ji, purtydama mano ranką.

— Grrrrrr, — sugargaliavau aš.

— Mums laikas keltis, — išdainavo ji.

— Aš... Aš negaliu, — atsakiau.

— Bet man reikia į mokyklą.

Prisiverčiau praplėšti akis ir pažiūrėti į mergaitę, apsivilkusią pižama raudonais dryžiais. Ji žiūrėjo į mane labai nepatenkinta ir truputėlį įtariai — taip į mane žiūrėdavo mama, kai rytais tingėdavau keltis į mokyklą.

— Nekaip jaučiuosi, — prisiverčiau pasakyti ištinusiomis lūpomis ir apsunkusiu liežuviu.

— Tu sergi? — paklausė ji.

— Taip, Tiga, aš sergu. Atleisk man.

Ji išsprogdino akis, apsisuko ir išbėgo. Išdūmė iš mano miegamojo man net nespėjus sušukti „palauk“. Nors beveik negalėjau pakelti vokų, reikės eiti pažiūrėti, kas gi atsitiko.

Sukaupusi visas jėgas, sučiupau apkloto kraštą ir jį nutraukiau. Nuo to menkučio judesio pervėrė toks skausmas, kad net teko užmerkti akis. Turėjau pailsėti kelias minutes, kad galėčiau iškelti kojas iš lovos ir atsisėsti. Prisilietusi grindų, pasijutau taip, tarsi padus kas būtų smaigstęs adatomis. Laikydamasi už naktinio stalelio, vargais negalais atsistojau.

Grabaliodama sienas, perėjau miegamąjį — nesukniubau todėl, kad ramsčiausi rankomis ir šitaip yriausi pirmyn. Pasiekusi langą, turėjau atsišlieti į radiatorių, kad galėčiau judėti toliau, o tada vėl įsitvėriau baltų sienų. „Nagi, pirmyn“, — raginau save. Pagaliau nusigavusi iki durų, atsirėmiau į staktą, išsirioglinau iš miegamojo ir atsidūriau koridoriuje.

Permečiau koridorių akimis — tas po mano kelionės iš miegamojo atrodė nedovanotinai ilgas. Kai atsirėmiau į spintą, išvydau Tiganos kambarį — štai manosios kelionės tikslas, vilties žiburėlis tamsioje naktyje.

Dar vienas žingsnis, dar žingsnelis. Prisiverčiau pasitraukti nuo sienos, ir tikslą pasiekiau — pagaliau stovėjau Tiganos kambario tarpduryje.

Ji ant savo lovelės sėdėjo sukryžiuotomis kojomis, įsikabinusi į Mėgę, tarsi jos gyvenimas priklausytų nuo lėlės, ir lingavo pirmyn atgal, veidelis buvo iškreiptas skausmo ir užverktas.

— Tigana, kas atsitiko? — paklausiau atsišliejusi durų staktos, kad nepargriūčiau.

— Tu susirgai, — pasakė ji vis dar linguodama ir dėbsodama į vieną tašką grindyse. — Tu susirgai ir iškeliausi pas Jėzų ir angelus, ir mano mamytę.

— Ką? — nustėrau aš.

— Tu keliausi į dangų, kaip ir mano mamytė, — papriekaištavo ji.

— Tigana, aš nekeliausiu, tai tik migrena, galvos skausmas, jis praeis. Jis... — Sakinį nutraukė skambutis, nuo jo vos neperplyšo galva. Negalėsiu ištverti, jeigu jis ir vėl nuskambės, išeisiu iš proto. — Palauk čia, — paliepiau Tiganai.

— Alio, — pasakiau baltos telefonspynės atsakikliui.

— Čia Lukas, — atsiliepė balsas.

Ką jis čia, po galais, veikia vos išaušus? Juk jam taip ir nepaskambinau, nors turėjau tokių minčių. Nuspaudžiau mygtuką ir atidariau laukujės duris.

Jis pasirodė po akimirkos — tais pačiais mėlynais marškiniais, mėlynu kaklaraiščiu ir tuo pačiu juodu kostiumu, kurį vakar vilkėjo darbe. Jo lūpose švietė šypsena, o akys kibirkščiavo.

— Labas, važiavau pro šalį ir pagalvojau, kad pakeliui galėčiau pavėžėti į mokyklą ir į dar... Jėzau, kaip siaubingai atrodai, — nustėro jis, kai įsileisdama jį vidun žengiau žingsnelį atgal.

— O aš maniau, kad tu daugiau nebelaikysi manęs šunėku, — pajuokavau.

Išgirdusi Luko balsą, iš miegamojo išlindo ir Tigana.

— Kemrina! — šnekėjo Lukas. Jo balsas skambėjo taip, tarsi jis būtų šnarpščiojęs kitame tunelio gale. — Ar tu...

Man smegenis vėl nudiegė skausmas, ir pasaulis staiga sumirgėjo violetinėmis, mėlynomis, žaliomis ir geltonomis šviesomis. Tada užliejo baltuma.

Palengva praplėšiau akis ir jų nebeužmerkiau. Nuo šviesos nebespengė galvoje kaip anksčiau. Ties dešiniu smilkiniu vis dar dilgčiojo, bet skausmas buvo apmalšęs. Ant kaktos gulėjo kažkas vėsaus ir šlapio, kakta nuo migrenos nebeliepsnojo. Kilstelėjusi ranką apsičiupinėjau — tai buvo flanelė.

— Ak, pagaliau prabudai.

Prie mano lovos ant virtuvinės taburetės sėdėjo Lukas su knyga rankose, koją užsikėlęs ant medinio mano lovos krašto. Padėjęs knygą ant naktinio stalelio, jis mane nužvelgė susirūpinimo kupinomis šviesiai rusvomis akimis.

— Kur Tigana? — sukvarkiau.

Jis linktelėjo į lovos kojūgalį. Pasukau galvą — ji, apsivilkusi pižama, susirangiusi šalia kaip kačiukas, įsitvėrusi Megės, buvo panirusi į miego karalystę.

— Ji nuo tavęs nesitraukia.

— Aš apalpau?

Lukas linktelėjo.

— Kai sukniubai, aš išsigandau, bet ji iš viso pamišo. Ėmė klykti, kad tu keliausi į dangų, kaip ir jos mamytė. Atsisakė eiti į mokyklą, pareiškė, kad iškeliausi į dangų be jos, jeigu ji pasitrauks.

Pasižiūrėjau į ją, nužvelgiau rūpesčio apimtą įmigusios mažylės veidelį. Staiga Tigana pramerkė akis — net krūptelėjau. Mirkčiodama atsisėdo.

— Ar tau geriau? — paklausė ji ir visa įsitempusi laukė atsakymo.

— Truputėlį, — atsakiau, stengdamasi, kad balsas nuskambėtų kuo įprasčiau, bet man nepavyko.

— Klausyk, Ti, ar neatneštum Kemrinai iš virtuvės vandens? Butelį pastačiau ant stalo, — pasakė Lukas, o man pridūrė: — Ti sakė, kad tau migrena, taigi paskambinau gydytojui ir jis patarė gerti daug skysčių.

Tigana pasislinko prie lovos krašto, apsigręžė, pastatė vieną koją ant grindų kitą dar palikusi ant medinio lovos krašto. Galiausiai kilimu nutapeno į virtuvę.

Kai tik ji dingo, Lukas pasilenkė prie manęs.

— Neseniai mirė Tiganos motina? — paklausė jis prislopintu balsu.

Aš palinkčiojau.

— Prieš kiek laiko?

— Ką tik.

— Kemrina, man gali papasakoti.

Mes buvome įveikę priešiškumą, maloniai pasikalbėdavome ir net, galima sakyti, buvome tapę draugais, bet dabar jis tikrai nieko iš manęs neišgaus.

Tigana grįžo abiem rankomis suėmusi sklidiną stiklinę vandens, ėjo mažyčiais žingsneliais, lėtai ir atsargiai, kad vandens neišlaistytų, — net liežuvio galiukas kyšojo. Aš vargais negalais atsikėliau, man sėdantis nuo kaktos nukrito rankšluostis.

Lukas paėmė rankšluostį ir išdūmė. Po kelių sekundžių vonioje sušniokštė vanduo. Paėmiau stiklinę iš Tiganos, palenkusi galvą ėmiau gerti. Vanduo, patekęs į burną ir nubėgęs žemyn į ryklę, numalšino troškulį ir atgaivino. Nugurkiau dar porą didelių gurkšnių.

— Ačiū tau, — padėkojau.

— Ar tu pasveiksi? — paklausė ji, strykčiodama nuo kojos ant kojos sunėrusi mažytes rankas.

Man nė į galvą nešovė, kad ji galėtų susieti mano ligą ir mirtį. Kad pamanytų, jog iškeliausiu tuo pačiu keliu kaip ir jos motina. Bet kodėl gi ir ne? Juk daugel naktų aš ir pati pabudusi ir apimta baimės skubėdavau į jos miegamąjį žvilgtelėti, ar jai nieko neatsitiko. Nesąmoninga baimė, susidūrus su mirtimi, nėra jau tokia nesąmoninga, ir tikrai jau nėra išgyvenama tik suaugusiųjų.

— Nuo vandens ir rankšluosčio aš bemat pasitaisysiu, — pratariau.

Tigana, perkreipusi lūpas, įtariai mane nužvelgė — nesijautė nuraminta. Tiganai reikia ko nors, kuo ji galėtų pasitikėti, — tai supratau pamačiusi, kaip ji reagavo į mano atsakymą. Ko nors, kas būtų šalia, kai nėra manęs. Grįžo Lukas, nešinas oranžiniu rankšluosčiu. Jau buvo bededantis jį man ant kaktos, bet sudvejojo.

— Štai, — pasakė duodamas jį man.

— Aš pasveiksiu, — patikinau Tiganą, ištiesusi jai neužimtą ranką.

Ji man įspraudė savo mažą delniuką, ir aš vėl persikėliau į laidotuvių dieną. Tądien, laikydama jos ranką savojoje, aš ūmai pabūgau naujosios atsakomybės. Atsakomybės už Tiganos gyvenimą. Aš turėsiu ją užauginti, užtikrinti, kad eidama gyvenimo keliu ji būtų laiminga, sveika ir protinga. Vieniši tėvai visuomet buvo laikomi visuomenės parijais, bet jie turėtų būti liaupsinami kaip didvyriai — vienam auginti vaiką ir nesusimauti man atrodė tikras stebuklas. Pati jį auginau dar tik porą mėnesių, bet jau jaučiausi pavargusi. Kad ir kaip būtų sunku tai pripažinti, man reikėjo kito žmogaus.

Lukas patapšnojo sau per kelius.

— Šok pas mane, Ti, paskaitysime Kemrinai, kol ji ir vėl užmigs.

Tigana padarė, kaip buvo liepta, ir Lukas atvertė manąją knygą — Dž. G. Balardo „Nuskendusį pasaulį“, kurioje buvau įdėjusi skirtuką.

Jis pradėjo skaityti, paraginęs Tiganą vedžioti piršteliu. Aš užsimerkiau. Jis švelniu balsu skaitė mano mėgstamiausio autoriaus parašytus žodžius. Lukas paėmė iš mano rankų stiklinę, aš išsitiesiau lovoje ir pasijutau vėl beužsnūstanti. Dar sumirkčiojau ir prieš užmigdama spėjau pamatyti tokį paveikslą — Tigana, sėdėdama Lukui ant kelių, žiūri į knygą, o jis mums skaito.

Kai vėl pabudau, Lukas tebesėdėjo prie lovos, skaitė. Nustūmiau nuo kaktos šlapią rankšluostį, ir iš to judesio jis suprato, kad aš pabudau. Jo veide nušvito nuoširdi šypsena, kurią jis paprastai saugodavo Tiganai.

— Labas, — pasakė.

Aš apsičiupinėjau, bet Tiganos šalia nebuvo.

— Įkalbėjau ją eiti pažiūrėti televizoriaus, — paaiškino jis, pamatęs, ką darau. — Ji sutiko tik su sąlyga, kad aš čia pabūsiu, ir kas penkias minutes ateina patikrinti, ar tu niekur neišėjai.

Skausmas buvo apmalšęs, iš ankstesnių kančių liko tik įkyrus dilgčiojimas, bet sėdausi vis tiek pamažiukais.

— Ačiū, Lukai. Už viską tau ačiū.

Jis pasilenkė, paėmė vandens stiklinę ir padavė ją man. Žiūrėjo, kaip aš geriu, ir paėmė stiklinę, kai baigiau gerti.

— Aš paskambinau į Tiganos mokyklą, pasakiau, kas nutiko, o biurui pranešiau, kad mūsų porą dienų nebus. Tu nusilpusi, aiškiai matyti, taigi aš dirbsiu namie.

— Kodėl?

— Juk aišku, kad reikalingas žmogus, kuris jumis abiem pasirūpintų.

— Man nieko nereikia, — atšoviau.

Užuot pyktelėjęs, Lukas tik kiečiau sučiaupė lūpas.

— Ką gi, pamaniau, galėčiau pasisukinėti aplinkui, jeigu tu neprieštarautum.

— Visi bendradarbiai nuspręs, kad mes sanguliaujame.

Iki smakro užsitraukiau antklodę — juk vyriškio, kurį turėjo dominti mano kūnas, akivaizdoje buvau be liemenėlės, su baltais marškinaičiais.

— Žmonės gali prisigalvoti ir blogesnių dalykų.

— Argi?

Lukas nudelbė žvilgsnį, išraudo. Man galvoje prašviesėjo. Juk jis gyvena dviejų miegamųjų bute Olvudlyje, iš ten važiuojant į darbą Horsfortas ne pakeliui.

— Kaip tu atsidūrei šiame rajone?

— Ai, buvau svečiuose.

— Juk tu apsivilkęs vakarykščiais drabužiais.

— Taip, namie nebuvau.

Mūsų akys susidūrė, ir aš iškart supratau, ką jis turėjo galvoje.

— Blondinė ar brunetė?

— Blondinė. Gražuolė. Nuostabus kūnas. Nebijo juo naudotis.

— Tau gerai.

— Manyčiau, mums reikėtų pasikalbėti.

— O ką dabar darome?

— Kemrina, aš puikiai žinau, kad su tavimi elgiausi kaip kiaulė, bet ir tu nebuvai iš eilinių. Dabar pradedu suprasti kodėl — tu gedi.

Aš nusukau žvilgsnį šalin, užsižiūrėjau į išjungtą televizorių.

— Gal aš ir nesupratu, ką tau teko patirti, bet žinau, kad slėpti jausmus nėra gerai nei tau, nei Tiganai.

Jis užmynė tiesiai ant nuospaudos — ar aš skaudinu Tiganą nerodydama savo jausmų? Slėpdama savo skausmą?

— Visuomet maniau, kad Tiganą augini todėl, kad kitados neapdairiai pasielgei. Atrodo, bendradarbiai nedaug apie tave žino — keista, juk šičia išdirbai tiek metų. Tedas nieko neprasitarė. Tavo draugė Betsė man nesakytų, bet aš susidariau įspūdį, kad ir ji daug ko nežino.

— O kodėl manai, kad aš tau pasipasakosiu?

— Tu man esi skolinga.

— Už ką?!

— Juk aš tave sugriebiau, kai alpai. Nunešiau į lovą. Nuraminau Tiganą. Paskambinau gydytojui ir paklausiau, ką daryti. Aš... Aš net darbe pranešiau, kad susirgai. Jeigu ir dar nenusipelniau atpildo, nieko nebesuprantu.

— Kada nors nupirksiu tau išgerti.

— Tikrai, Kemrina, turi man pasipasakoti. Kitaip nieko nebus.

Jis nutilo, palaukė, kol jam atversiu širdį. Aš neprašnekau.

— Ką gi, — tarstelėjo atsidusęs. — Aš buvau susižadėjęs. Sutikau ją Harvarde. Daug keliaudavau, taigi mes susitikdavome ir skirdavomės dešimt metelių. Kai sugrįždavau į Niujorką, susieidavome. Paskutinįkart drauge išbuvome trejus metus.

Pasirausęs vidinėje švarko kišenėje, Lukas ištraukė piniginę, atsegė ją ir parodė man jos nuotrauką. Žinoma, ji buvo gražuolė. Ilgi šviesūs plaukai, nepriekaištinga oda, riestos blakstienos, putnios rausvos lūpos. Ji buvo daugiau nei graži — tiesiog pritrenkianti. Iš rudų kibirkščiuojančių akių, žvelgiančių į objektyvą, buvo aiškiai matyti, kad įsimylėjusi ją fotografuojantį asmenį. Akivaizdu, kad buvo pamilusi mano viršininką. Jis užsegė piniginę ir įsikišo atgal į kišenę.

— Jos vardas Nikolė, mes iš tikrųjų buvome numatę vestuvių datą. Tada man pasiūlė darbą Londone. Maniau, norės važiuoti drauge, bet ji nesutiko. Kai jau apsisprendžiau atsisakyti darbo, paliepė to nedaryti, nes priežastis esanti ne Londonas, kalti jausmai man. Ji mane mylėjo, bet negalėjo pasiaukoti ir bastytis kartu po pasaulį. Nebuvo įsitikinusi, kad mums kas nors galėtų išeiti. Taigi aš atvykau vienas. Mudu pasikalbame kas savaitę, ir aš vis dar nešiojuosi jos nuotrauką, juk matei... — Jis nutilo ir kurį laiką žiūrėjo į kilimą. Tada pakėlė šviesiai rudas akis. — Aš vis dar viliuosi, kad ji pakeis nuomonę. Atvažiuos. Niekas kitas Anglijoje to dar nežino. Patikiu tau šią paslaptį, nes juk po aštuoniolikos mėnesių, praleistų tik pasikalbant telefonu, sunku ištverti. Vis dar jos laukiu.

Kol jis kalbėjo, aš turėjau slėpti nuostabą, kad mano viršininkas ima ir mano akyse atveria širdį. Jis su manimi dalijosi paslaptimi. Išsirinko mane. Iš visų žmonių. Tai turėjo būti nelengva. Jis šitai padarė, ir aš turėjau padaryti tą patį.

Bet imti ir atsiverti... Tai mane gąsdino. Ir dar kam. Bet juk jis man atsivėrė. Be to, kalbama ne tik apie mane, bet ir apie Tiganą. Ji mylėjo tą vyrą — Luką. O šiandien dar ir įrodė, kad man reikia dublerio, žmogaus, kuriam ją galėčiau patikėti, kai nebūčiau šalia. Tas žmogus buvo jis. Žiūrėjau į jį, širdis krūtinėje daužėsi. Dėl Tiganos.

— Gerai, — prakalbau.

Aš papasakojau jam visą istoriją. Pradėjau nuo nakties, kai sužinojau apie Adelę ir Neitą, ir baigiau tuo metu, kai mūsų gyvenime pasirodė jis. Lukas nieko nesakė, manęs neklausinėjo ir neprašė paaiškinimų, tiesiog išklausė akmeniniu veidu, kartais paglostydamas savo barzdelę po apatine lūpa. Kai nutilau, palingavo galva.

— Ir tu pati viena tai atlaikei? — paklausė. Tyliai pašvilpavo. — Stebiuosi, kaip galutinai nepalūžai, nieko keista, kad pasidarei tokia kandi.

— O kur tavo atsiprašymas, kad buvai toks arogantiškas šunsnukis? — atsiėmiau savo.

— Toks jau mano būdas, — nukirto jis.

Aš tik nusiviepiau.

Jis nusišypsojo ir pasisiūlė:

— Tuoj paruošiu mums vakarienę.

— Nereikia. Gali eiti, man jau geriau.

— Nereikia, bet aš noriu. Jei leisi, norėčiau tau pagelbėti.

Jo nuoširdumas mane nustebino. Taip, žinant tą istoriją jis atrodo panašus į žmogų, net pažeidžiamą, reikia pasakyti, jis geras žmogus.

— Kodėl?

— Nes man patinka Tigana.

— Turėtų būti dar kas nors.

— Gal taip, gal ir ne. Vieną dieną tau pasakysiu.

Nuo tolesnių klausimų Luką apsaugojo Tigana — ji atstriksėjo ir užsiropštė ant lovos.

— Ar tau geriau? — paklausė ji susirangiusi šalia manęs.

— Kur kas geriau. Net galiu atsikelti ir nueiti į svetainę.

Tigana nušvito.

— Tikrų tikriausiai? Lukas sakė, kad tu pasveiksi.

— Aš to dažnai nesakau, bet Lukas buvo teisus.

Ji vėl nučiuožė ant grindų.

— Galiu paleisti vieną iš savo kompaktinių plokštelių.

Aš, nutraukusi apklotus, atsistojau. Turėjau atrodyti gerai — nenorėjau jos vėl išgąsdinti. Lukas irgi atsistojo ir jau buvo besilenkiąs man padėti, bet nuo mano mesto rūškano žvilgsnio atšoko.

Tigana paėmė mane už rankos ir iš lėto nusivedė į svetainę, ten mudvi klestelėjome ant sofos.

— Lukai, jeigu jau atsistojai, užkaisk virdulį, — paprašiau.

— Taip, Lukai, užkaisk virdulį, — sučiulbėjo ir Tigana.

Ji prie manęs prisiglaudė ir aš ją apkabinau.

— Nuo ko mirė tavo paskutinis tarnas? — suniurzgėjo jis, darydamas, kas liepta.

— Nuo atsikalbinėjimo, — atkirtau aš.

Jis žvilgtelėjo į mane per petį ir aš jam šyptelėjau. Neatitraukdamas nuo manęs akių, Lukas man irgi nusišypsojo. „Galėčiau šitą vyrioką pamėgti, — pagalvojau. — Galėčiau jį net gerokai pamėgti.“

dvidešimt antras skyrius

— Gal malonėtumėte palaukti kitame kambaryje, kol mes su Tigana pasikalbėsime?

Socialinės darbuotojos būta geros. Tai, ką ji sakė, buvo velniškai panašu į reikalavimą, bet mes abi suvokėme, kad tokia jau tvarka.

Aš išėjau iš svetainės, kuri, kaip ir visas butas, buvo išblizginta ir iščiustyta kaip niekad gyvenime. Buvau atsiprašiusi iš darbo visai dienai. Vizitas turėjo vykti po pietų, bet norėjau būti tikra, kad galėsiu baigti tvarkytis ryte. Atlikusi ruošą, apsivilkau šviesiai rausvą šilkinę suknią, patį brangiausią savo drabužį, — žinojau, kad ta suknia man tinka, taigi išsitraukiau ją, kad padarytų įspūdį ir socialinei darbuotojai. Tiganos plaukai buvo surišti į kuodukus, ji vilkėjo tuo metu mėgstamiausią savo aprangą — mėlyną platėjančią džinsinę suknelę ant baltos ilgarankovės palaidinės. Kojos buvo apautos minkštomis šlepetėmis su triušiukais.

Dabar aš sulenkusi kelius sėdėjau ant lovos miegamajame ir taiksčiausi su faktu, kad socialinė darbuotoja turi išsiaiškinti, ar su Tigana deramai elgiamasi. Jai reikėjo žinoti, ar Tiganai patinka gyventi su manimi, ar aš pakankamai gera. Jei sėdėčiau šalia, to ji negalėtų klausinėti. Bet ar Tigana pravers burną, jeigu manęs nėra tame pačiame kambaryje? Ji buvo draugiška, linksma ir linkusi bendrauti, bet kartu — neįtikėtinai uždara. Šiuo atžvilgiu mes buvome panašios. Jos motina save visuomet laikydavo „tokia plepia“, „tokia atvira“, o Tigana buvo atsargi. Labai jau nelinkusi atskleisti, kas dedasi jos širdyje. Ji niekuomet nepasakojo, kas nutiko Gilforde, kiek prisikentėjo nuo savo senelių, tai ar prisipažins, kad pas mane jaučiasi nelaiminga?

Kai pagalvojau, ko ta moteris jos klausinėja, mane pervėrė dieglys. Gal ji užduoda apgaulingus klausimus bandydama iš Tigos išgauti pakrikusios kasdienės motinystės įrodymų? Ir, pavyzdžiui, sužino, kad kartą ji buvo pamiršta. Taip buvo tik vieną sykį, bet aš tai prisimenu, matyt, ir Tiga prisimena. O kaip dėl anos dienos, kai prieš porą savaičių nualpau ir mirtinai ją išgąsdinau? Tyčiomis to nedariau, bet argi tai reiškia, kad nepergąsdinau jos visam gyvenimui?

Prikandau lūpą. O jeigu Tigana su manimi neapsikenčia? Niekada apie tai nepagalvojau, iš tikrųjų. Visuomet nerimaudavau, kad jai trūksta mamos, bet kas, jeigu ji tiesiog nenori būti su manimi? Jeigu ji norėtų būti bet kur kitur, tik ne šičia, kad ir ką aš sakyčiau ar daryčiau? Vienintelis jos pačios pasirinktas žmogus buvo Lukas. Jis tapo jos gyvenimo — mūsų gyvenimo — dalimi jos reikalavimu, niekas jo neužvertė jai ant galvos, kaip manęs. Ji Luką mylėjo. Kai jis būdavo šalia, nė akimirką nepaliaudavo juo žavėtis. Jis buvo tarsi vasaros atostogos — reiškė laisvę ir malonumus; aš buvau nelyg mokykla — atstovavau drausmei ir pareigingumui. Ar ji tai pasakė socialinei darbuotojai?

Po trisdešimties kankinančių minučių man buvo leista įeiti. Kai sėdausi ant sofos, Tiga šypsojosi. Ji užsikabarojo man ant kelių ir pakišo pabučiuoti Mėgę.

— Megė šiandien tave myli, — pasakė, nulipo nuo kelių ir iškiūtino iš kambario.

Aš sutelkiau dėmesį į socialinę darbuotoją, kuri šitos scenelės neketino aprašyti bloknote. Tiksliau, plunksnakotį ir bloknotą buvo atidėjusi į šalį ir žiūrėjo į mane. Ji buvo maždaug trisdešimties, trumpais iki smakro kirptais plaukais, siauromis lūpomis ir didelėmis akimis. Negebėjau perprasti jos kūno kalbos — rankos buvo sudėtos ant kelių; nieko nesakė ir jos veido išraiška — ji pusiau šypsojosi, rudos akys atkakliai žvelgė į mane, bet tai galėjo reikšti bet ką.

— Na, tai ar perėjau patikrinimą? — paklausiau.

— Ne toks buvo mano apsilankymo tikslas, — atšovė ji.

Jos žvilgsnis iš abejingo tapo toks, kad buvo aišku, jog ji atspės kiekvieną negerą mano mintį.

— Tai koks buvo tas tikslas?

Negi ji turėjo nustatyti ir patvirtinti faktą, kad Tigana — baltaodė? Jie nieko negalėjo padaryti, kad aš jos neglobočiau, nes toks buvo Adelės reikalavimas, bet juk galėjo atmesti mano prašymą dėl įvaikinimo. Galėjo pasirūpinti, kad Tigana netaptų Matika, ir niekada neprisipažinti, kad tikroji priežastis — skirtingos odos spalvos.

— O kaip jums visa tai atrodo? — susigriebė ji, sumaniai išsisukdama nuo manojo klausimo.

— Puikiai, — nepasidaviau aš.

— Nepavargote?

— Ne, tikrai ne.

— Suprasčiau, jeigu būtumėte pavargusi, Kemrina, jums turėtų būti sunku.

Ką bus prikalbėjusi Tigana?

— Ne sunkiau negu kitiems, — atkirtau.

— O kaip sekasi suderinti darbą visą dieną ir rūpinimąsi Tigana?

— Puikiai.

— Turėtų būti nelengva.

— Nejaugi? — pajuokavau, bet prisiminusi, kas ji tokia, pridūriau: — Viskas gerai.

— Ar dirbdama suspėjate paimti Tiganą iš mokyklos?

— Ne, po pamokų ji eina pas draugę, aš ją iš ten pasiimu.

— Vaikai dažnai serga, kas bus, jeigu jos draugė susirgs? Kas bus tada?

— Mokykloje yra popamokinė grupė. Man tektų anksčiau išeiti iš darbo, kad paimčiau ją prieš šešias, tada tiesiog tektų padirbėti per pietus.

— Ir jūs su tuo sutiktumėte?

— Nejaugi norite pasakyti, kad turėčiau mesti darbą? Negaliu sau to leisti, o jeigu dirbčiau ne visą darbo dieną, reikėtų veržtis diržą dar labiau negu dabar.

— Jūsų sunki finansinė padėtis?

— O kam šiais laikais nereikia pinigų? — jau buvau besuirztanti.

Kodėl toji moteriškė iškreipia viską, ką tik pasakau? Kodėl verčia mane jaustis nededančia pakankamai pastangų?

— Kas yra Lukas? — paklausė ji keisdama temą.

— Jis yra mano viršininkas, — atsakiau apdairiai. — Tigana jį kartą pamatė ir jie išties susidraugavo.

Pamačiau, kaip jos antakiai kilstelėjo.

— Jis geras vyrukas, — paskubomis patikinau ją. — Neprileisčiau jo prie Tiganos, jeigu būtų kas nors įtartina.

— Tigana sakė, kad jis yra geriausias jos draugas, — konstatavo socialinė darbuotoja.

— Taip, juodu...

„Aha, tai jis — geriausias jos draugas? — pagalvojau pavydžiai. — O aš kas tokia? Kurgi ne, šunsnukė vaikino draugė?“

— Ji dar sakė, kad niekada ant jos nepykstate.

— Taip sakė? — perklausiau. — Negi tai blogai?

— Ne, tik gal kiek neįprasta. Ar tikrai niekuomet ant jos nesupykstate, ar tiesiog susitvardote?

— Tiga yra pats geriausias vaikas pasaulyje, ji nepadaro nieko tokio, dėl ko galėčiau pykti. Niekada. — Patylėjau apmąstydama tai, ką pasakiau. — Tai tiesa, ji iš tikrųjų gerai elgiasi.

— Manote, kad ji susitvardo?

— Galbūt... — Aš pabūgau. — Niekuomet apie tai negalvojau. Ji tiesiog daro tai, kas jai sakoma. Jokių klausimų, jokių atsikalbinėjimų. Niekuomet nepagalvočiau, kad ji man neprieštarauja todėl, kad manęs bijo. Ir jūs taip manote, tiesa? Kad ji man šventa. Niekuomet negalėčiau jos įskaudinti. Niekuomet.

— Nė akimirkos negalvojau, kad galėtumėte, — pasakė socialinė darbuotoja. — Tik svarstau, ar jai nereikėtų psichologo, kad padėtų apsiprasti su motinos mirtimi.

— Juk tai ne šiaip mintis? Tai nurodymas, — tariau.

Jos šypsena būtų buvusi draugiška, jei ne tos veriančios akys išblyškusiame veide.

— Aš taip nepasakyčiau.

— O ką jūs pasakytumėte? Kad nerekomenduosite leisti jos įsivaikinti, jeigu nesusiieškosiu psichologo?

— Kodėl jums apie tai nepagalvojus? — paklausė ji, užuot atsakiusi į mano klausimą. — Ir vėl tyčia neatsakė į mano klausimą. Dar kartą. Ji atsistojo. — Turėsiu susitikti su jumis po poros mėnesių, pažiūrėsime, kaip judviem sekasi. Malonu buvo su abiem susipažinti.

„Šunsnukė!“ — pagalvojau. Norėjau atsistoti vidury savo svetainės ir rėkti visu balsu, kol išliesiu pagiežą. ŠUNSNUKĖ! ŠUNSNUKĖ! ŠUNSNUKĖ! Ji be žodžių pasakė, kad aš nesu pakankamai gera, kad iš tikrųjų Tigana nesirūpinu. Kad mums reikia susirasti daugiau žmonių — psichologų. Ir kad mane atleis, jeigu aš to nepadarysiu. Kai prašviesėdavo protas, suprasdavau, kad ji galvoja tik apie Tiganą ir kaip ją paguosti, bet didžiąją dalį laiko nuo tada, kai ta moteris išėjo, aš praleidau kankinama poreikio rėkti „Šunsnukė!“. Kol ji nebuvo pasirodžiusi mano namuose, žinojau, kad ne viską darau tobulai, bet dabar sužinojau, kad netobulai darau viską. Nepadedu Tiganai apsiprasti su motinos mirtimi, nesuteikiu jai sveikos ir laimingos vaikystės, verčiu ją tramdyti jausmus ir taip tikriausiai žaloju.

— Mamyte Rina, — kreipėsi Tigana.

— Ką? — sušnypščiau, bet išgirdusi savo balsą nutilau.

Giliai įkvėpiau, nustojau spoksoti į konservuoto maisto lentyną ir pasisukau jos pusėn. Kai tik socialinė darbuotoja išėjo, ji atsisėdo prie stalo piešti, o dabar žiūrėjo į mane su teptuku vienoje rankoje, kita laikė apsikabinusi Mėgę. Ji neatrodė žalojama, nebuvo įsitempusi, akys nebuvo kupinos baimės, veidas nuo liūdesio nebuvo papilkėjęs. Bet kas pasakys, kas slepiasi po tokia išore, kiek skausmo jai būsiu sukėlusi?

— Klausau, Tiga, — vėl pasakiau.

— Kada atvažiuos Lukas?

— Apie dešimtą.

Ji padėjo teptuką, balsu suskaičiavo ant pirštų: „Aštuonios, devynios, dešimt“, tada pasišiaušė:

— Juk aš jau miegosiu.

— Žinau, bet jis parvažiuoja iš Londono, anksčiau niekaip negali užsukti.

— Tai neteisinga.

— Jis galės ateiti rytoj.

— Betgi aš piešiu jam paveikslėlį.

— Perduosiu jį, jeigu užsuks. Jam tikrai turėtų patikti.

— Aš pati noriu jį paduoti.

— Tada paduok rytoj.

Aš vėl ėmiausi tyrinėti lentynos lobyną, žiūrėjau į skardines ir dėžutes, butelius ir stiklainius, laukdama, kad aplankys įkvėpimas. Už nugaros išgirdau dunkstelėjimą — tai Tigana nusiropštė nuo kėdės.

Pagalvojau, gal ji prisidės prie manęs, atsistos šalia ir mudvi apžiūrinėsime lentynas, kaip paprastai darydavome prieš man pradedant ruošti vakarienę. Tačiau ji štai ko paklausė:

— O jeigu jis rytoj neateis?

— Tikriausiai ateis, — mestelėjau per petį. — Juk šeštadieniais paprastai ateina.

— O jeigu neateis?

„Nežinau!“ — vos neišrėkiau. Sulaikiau kvėpavimą, juk ji niekuo dėta, sudraudžiau save. Dėl mano nuotaikos ji nekalta. Atsigręžiau ir pamačiau, kad ji ne vidury virtuvės, bet jau prie pat manęs, spaudžia delne indelį su nešvariu birzgalu, kuriame plovė tepuką. Sukdamasi kojomis užkliudžiau jos ranką, ir indelis išslydo iš pirštų. Jo turinys išsiliejo ir pilkas vanduo nutekėjo man per kelius. Tigana tik žioptelėjo ir iš siaubo neteko žado.

Nužvelgiau savo suknelę. Šitam apdarui buvo išleista tiek pinigų. Tai buvo pirmasis mano pirkinys, įsigytas atvažiavus į Lidsą, kai palikau Neitą su Adele; jis reiškė, kad pradedu iš pradžių, nuo paprastučių kasdienių dalykų, tokių kaip daiktų pirkimas. Mėgau tą suknią. Dabar ji nuėjo perniek. Kaip ir visas mano gyvenimas. Sugriautas. Sujauktas. Niekas, kad ir ką daryčiau, nebepadės.

— MAN TAVĘS JAU GANA! — užrikau. — GALVA NUO TAVĘS PLYŠTA!

Išgirdusi mano riksmą Tigana krūptelėjo, o tada suakmenėjo — mano įniršis ją stačiai apstulbino.

Norėjau, kad ji nešdintųsi. Man reikėjo, kad ji nešdintųsi, eitų šalin, kol nepasakiau ko nors, ko paskui nebeatsiimsi.

— Eik į savo kambarį, — iškošiau valdydama balsą.

Tigana, nepasakiusi nė žodžio, nutipeno per kambarį. Tuo tarpu aš nejudėjau, iš baimės stovėjau kaip įbesta. Iš baimės, ką jai buvau beprikalbanti... Vos nepasakiau, kad jeigu ne ji, socialiniams darbuotojams nereikėtų kaišioti nosies į mano namus. Jeigu ne ji, jau būčiau „Angeles“ rinkodaros skyriaus direktorė, tai aš važinėčiau namo iš Londono, o ne Lukas. Jeigu ne ji, galėčiau daryti ką tik panorėjusi, o dabar pirmiausia turiu rūpintis vaiko priežiūra. Man nereikėtų visą dieną derintis prie jos ir jaudintis, ar nesusimausiu pasitaikius pirmai kliūčiai.

Ašaros kaupėsi man akyse, svarino blakstienas ir biro ant žemės. Nepajutau, kaip klestelėjau ant linoleumo, šilkinė suknelė jau mirko murzino nuo dažų vandens klane. Stengdamasi dar labiau save sukrėsti, kol mąsčiau, kiek galimybių būsiu praradusi, užsidengiau veidą rankomis.

— Tiga, — sukuždėjau po kurio laiko pravėrusi jos kambario duris. — Tiga, atleisk man.

Ji sėdėjo ant lovos surietusi kelius, apsikabinusi Mėgę.

— Aš nenorėjau. Tikrai...

Nebaigiau sakinio, kai pamačiau, kad jos kambarys, kuris paprastai būdavo sutvarkytas, dabar visiškai sujauktas — iš stalčių ir spintos išvilkti visi rūbai. Krūvos dailiai sulankstytų drabužių kūpso priešais spintą ir stalčius. Spalvingoji kuprinėlė ištraukta iš palovio ir padėta ant grindų, į ją įkišti keli rūbeliai. Mano širdis ėmė stipriau plakti, nutvilkė skausmas. Ar tik socialinė darbuotoja Tiganai nebus prikalbėjusi, kad jei nenori gyventi su manimi, ji gali gyventi kitur? Ji mane palieka?

— Kas čia dedasi? — paklausiau apnikta baimės. — Kodėl pradėjai rankiotis daiktus? — Priėjau prie kuprinės, atsiklaupiau priešais Tiganą. — Atleisk man, — paprašiau, širdies formos veidelyje ir mėlynose akyse ieškodama bent krislelio supratimo. Bent menkiausios užuominos, kad įmanoma įkalbėti ją pasilikti. — Aš nenorėjau ant tavęs šaukti. Supykau ant savęs, o ne ant tavęs. Atsiprašau. — Ji nesukrutėjo, tik laikė įsitvėrusi Mėgę, tarsi manęs nė negirdėtų. — Tiga, prašau, patikėk manimi, aš gailiuosi. Tikrai gailiuosi.

— Prašyčiau... — sušnibždėjo ji, tada nutilo, išsigandusi, kas dabar bus.

— Ko prašytum? — paklausiau.

— Prašyčiau nevežti manęs gyventi pas tetą Miurielę, — pratarė ji, tada susigūžė, dar labiau palenkdama galvelę link Megės.

— Kodėl turėčiau vežti tave pas Miurielę? — suklusau.

Ko jau ko, bet šito iš jos nesitikėjau.

— Nes aš buvau negera, — atsakė ji. — Nenoriu važiuoti pas tetą Miurielę. Noriu likti su tavimi.

— Tai todėl ir susikrovei drabužius? — paklausiau.

Ji linktelėjo. Niekada nebuvau pagalvojusi, kad Tigana turi numačiusi tokią galimybę kaip grįžimas į tą pragarą Sūryje.

Maniau, supranta, kad dabar jau bus su manimi, nesvarbu, patinka jai tai ar ne. Ar ne todėl visuomet būdavo tokia gera? Niekuomet nieko neklausinėdavo, niekuomet nesiginčydavo, niekuomet nesiožiuodavo. Manė, galiu ją parsiųsti atgal, kur ją mušdavo ir marindavo badu?

— Tiga, mes su tavimi... — Pamačiusi, kaip laukiant sakinio pabaigos jos veidą iškreipė siaubas, nutilau. Paskui ir vėl prakalbau kuo švelnesniu balsu: — Tiga, tu būsi su manimi, kol užaugsi.

Jos veidas ir kūnas atsipalaidavo.

— Tau daugiau niekuomet nereikės matytis su teta Miuriele. Net jeigu iš tikrųjų būsi bloga, būsi su manimi.

Ji pagaliau pakėlė akis į mane.

— Aš tave prižiūrėsiu amžinai, — užtikrinau ją. Nuo tos minties man pačiai krūtinę sugniaužė baimė. — Tiga, čia tavo namai. Net kai užaugsi, jeigu tik aš čia gyvensiu, šičia bus tavo namai. Aš... Aš visuomet noriu tavimi rūpintis. Supranti?

— Net jeigu būnu bloga? — pasitikslino ji.

— Net tuomet, — nuraminau. — Aišku, aš tam nepritariu, — tuoj pat pasitaisiau. — Jeigu būsi bloga, rasime išeitį, kaip pasitaisyti. Bet tu vis tiek liksi su manimi.

— Atsiprašau, kad buvau negera.

— Tu nebuvai negera, tiesiog taip išėjo.

— Atsiprašau.

— Taip jau išėjo, juk nieko nepadarei tyčia. Tai aš atsiprašau, kad ant tavęs užrikau.

— Dabar Lukas nebepamatys tavo gražiosios suknelės, — apgailestavo Tigana.

Nužvelgiau ją, mėgindama iš veido nustatyti, ar ji žino. Ar pastebėjo, kad mano jausmai jos geriausiam draugui, mano viršininkui, pasikeitė. Ji irgi spoksojo į mane. Nežinojo, kad nuo tos migrenos prieš keturias savaites tarp manęs ir Luko įvyko esminių pokyčių. Jis mano akyse tapo ne tik žmogumi, bet ir vyru. Mūsų darbiniai pokalbiai jau virsdavo nuoširdžiais pašnekesiais, o kai Lukas užsukdavo savaitgalį, Tiganai nuėjus miegoti, mes gurkšnodami arbatą prašnekėdavome iki trečios ar ketvirtos valandos ryto. Tigana nežinojo, kad aš apie jį pradėjau galvoti. Apie jį ir save, taip, ir apie seksą. Ne, jis nebepamatys manęs vilkinčios šią įstabią suknelę, bet ir gerai. Geriau tokių minčių neskatinti, tuo labiau joms nepasiduoti.

— Taip gal net geriau, — pareiškiau jai. — Tai ar tu pasiliksi su manimi? — paklausiau išmetusi poną Vaismaną iš galvos.

Tigana sušnirpščiojo nosimi ir linktelėjo.

— Gerai. Aš labai džiaugiuosi.

Tigana kyštelėjo Mėgę man prie skruosto, priversdama skudurinukę mane pabučiuoti.

— Megė šiandien tave labai myli, — paaiškino ji.

— Pradedu suprasti. Širdele, gal sudėsime drabužius atgal? — Ji vėl linktelėjo. Nusliuogė nuo lovos. — Ir padarysime išimtį — tu galėsi palaukti Luko.

Jos akys nušvito džiaugsmu.

— Tikrų tikriausiai?

— Taip, — atsakiau, žinodama, kad ji užmigs nesulaukusi nė pusės devynių.

Geriausiu atveju temps iki devintos.

dvidešimt trečias skyrius

Troškimas pasimatyti su Luku Tiganai iš tikrųjų buvo pati stipriausia paskata — penkiolika minučių po dešimtos, kai jis nuspaudė skambutį, ji buvo nė kiek neapsnūdusi. Parašiau jam žinutę, kad Tigana jo laukia ir neina miegoti, taigi pakeliui į namus jis galėtų užsukti, o Lukas atsakė, kad būtinai taip ir padarys.

Keldamasi nuo sofos atverti durų buvau tokia pavargusi, kad rodėsi, velku ant pečių visą priekalą, o Tigana, apsivilkusi raudona dryžuota pižama, užšoko ant sofos ir pradėjo strykčioti.

Lukas įžengė nešinas dovanomis. Kaip koks tėvelis, kuris jaučiasi kaltas dėl savo išvykų darbo reikalais ir mano, kad jo nebuvimą gali kompensuoti žaislai ir kitokie niekučiai, Lukas Tiganai visuomet ką nors parveždavo — net jeigu išvykdavo tik vienai nakčiai. Šįkart jo lauktuvės buvo bene didžiausios — abi rankas svarino po penkis plastikinius maišus.

— Jėzau, ir kiek būsi išleidęs? — nusistebėjau, kai jis įsibrazdino paskui mane.

— Ne tiek jau ir daug. Viena mano draugė dirba žaislų fabrike.

Kilstelėjau antakius.

— Tikrai? Turėtų būti dosni draugė, — leptelėjau.

Vos man ištarus „draugė“ Lukas nusuko žvilgsnį į šalį ir paskui labai stengėsi nežiūrėti mano pusėn. Jį graužė kaltė — akivaizdu.

— Eikš, Ti, — pakvietė jis, — pažiūrėsime, kas tuose maišuose.

Tiga nustojo šokinėti, prilaikoma Luko nulipo ant grindų priešais krepšius. Jos akys nušvito džiaugsmu — lyg du žiburiai audroje. Visas pavydas, kuris mane buvo apnikęs jam atėjus su lauktuvėmis, išgaravo, jį pakeitė dėkingumas. Jai šito reikėjo. Jai reikėjo žmogaus, kuriam ji rūpėtų, kuris pirktų jai dovanėles ir leistų pasijausti išskirtinei.

Traukdamas daikčiuką po daikčiuko Lukas ištuštino visus maišus ir paaiškėjo, — už tai būčiau galėjusi jį pabučiuoti, — kad dauguma žaislų yra mokomieji. O jeigu ne žaislai, tai knygos — apsakymai, kurie pagal jos amžių dar per sudėtingi, bet turėtų patikti, nes ji labai mėgo pasakojimus, ir kuo sudėtingesnius. Dar piešimo sąsiuviniai ir spalvoti pieštukai, kreidelės, flomasteriai, spalvoti rašikliai, pora meškiukų ir galvosūkių žaidimas.

— Ar čia viskas man? Tikrų tikriausiai? — netikėdama savo akimis paklausė Tiga.

— O kam daugiau? — atsakė jis.

— Viską galėsiu pasiimti? — atsiklausė manęs Tigana, ryškiai mėlynose akyse šmėkštelėjo baimė, kad aš galiu pasakyti „ne“.

— Aišku, širdele, — nuraminau ją.

— Ačiū! — suspigo ji ir puolė prie Luko, parvertė jį ant nugaros visiškai nepasiruošusį — mes abu tam buvome nepasiruošę. Pradėjo šokinėti jam ant liemens, atrodo, visiškai nepastebėdama, kad Lukas kaskart, kai ji nusileisdavo jam ant pilvo, išleisdavo garsą „oi“.

— Žiūrėk, mamyte Rina! Aš šokinėju ant Luko, — kikeno ji.

Aš šypsojausi. Tai buvo ankstesnioji Tiga. Miela, gyvybinga, judri. Tai dėl Luko ji bus šitaip atkutusi. Jis ją tarsi laikrodį prisuko. Nieko stebėtina, kad ji norėjo būti su juo nuolatos — Lukas jai sugrąžino džiaugsmą.

— Mamyte Rina, ar galiu padėkoti Lukui jį pabučiuodama? — pasiklausė ji dar labiau spyruokliuodama.

— Jeigu jis neprieštaraus.

Tiga pasižiūrėjo į Luką.

— Aišku, aš neprieštarausiu, — išlemeno jis raičiodamasis, — tik nebešokinėk man ant pilvo, gerai?

— Gerai, — sutiko Tigana nusivylusi.

Ji pasilenkė ir pakštelėjo jam į kaktos vidurį — Lukas šitaip ją bučiuodavo, kai linkėdavo saldžių sapnų ar atsisveikindavo. Tada atsitiesė, klausiamai sužiuro į mane.

— Kas yra? — susidomėjau, nesuprasdama, ką būsiu pražiūrėjusi.

Tigana teatrališkai nusiviepė — tarytum aš būčiau visiška kvaiša.

— Tu irgi turi pabučiuoti Luką, — pasakė mažumėlę susierzinusi.

Netyčiom susidūrusi su Luku žvilgsniais, iš baimės net žengtelėjau žingsnį atgal.

— Aš nieko prieš, — pasakė Lukas nušvitusiomis iš džiaugsmo akimis.

— Jis nieko prieš, — padrąsino Tigana.

— Ką gi, man neramu, kad mano pabučiavimas gali sugadinti tavo ypatingąjį bučinį.

— Bailė, — mestelėjo man Lukas.

— Tiga, gal galėtum dar šiek tiek pastrykčioti jam ant pilvo ir dėl manęs. — Jis pakėlė akis, veidas persikreipė iš išgąsčio. — Taip, pašokinėk kaip reikiant, tiesiai ant pilvo.

— Gerai. Vykdyti užduoties ji puolė be galo noriai.

— Tu verkei? — klausė Lukas po valandžiukės.

Jis Tigai jau buvo perskaitęs keturias pasakas ir kokias dešimt minučių atklausęs jos tauškalų, kol pagaliau tas nesustojantis mechanizmas nutilo — ji užmigo. Lukas paėmė knygą, kurią buvau palikusi ant sofos, padėjo ją ant grindų ir atsisėdo. Aš sėdėjau kitame sofos kampe, čia pažiūrėdama televizorių, čia pagalvodama, kad reikia eiti praustis, viską girdėdama, ką Tigana su Luku kalbėjo jos kambaryje.

Pasisukau į Luką. Jis buvo pavargęs: akys paraudusios, mėlyni marškiniai susiglamžę, o raukšlės trisdešimt penkerių metų vyriškio veide atrodė kur kas gilesnės nei paprastai. Į klausimą nieko neatsakiau, nes suglumau, kad jis šito paklausė.

— Tai ar verkei?

Prieš jam ateinant žiūrėjau į veidrodį — mano akys nebuvo nei raudonos, nei užverktos. Tai iš kur jis sužinojo?

— Kodėl klausi?

— Matau iš tavo akių. Tu labai dažnai taip žiūrėdavai, kai mes iš pradžių susitikdavome. Tada manydavau, kad tu žvelgi niekinamai, bet dabar suprantu, kad kiauras dienas būdavai praverkusi — dabar jau žinau, kad dėl Adelės, kuri buvo ką tik mirusi. Tą žvilgsnį matau ir vėl.

Negalėjau jam prisipažinti, kodėl verkiu, niekas neturi šito žinoti. Juolab Lukas, kuris Tiganą padarė tokią laimingą. Nenorėjau, kad jis žinotų, jog aš tokių sugebėjimų jos atžvilgiu neturiu.

— Tai kas toji moteris, su kuria dulkinaisi Londone? — paklausiau.

Lukas nustėro — jo veide sušmėžavo įvairiausi jausmai: gėda, nuostaba, sutrikimas, kaltė.

— Tikriausiai socialinės darbuotojos vizitas nepradžiugino, — varė savo, ryžtingai nusprendęs mane prakalbinti.

Vis dėlto aš buvau dar ryžtingiau nusiteikusi — nė neprasižiosiu.

— Spėju, kad ji — dar vienas tavo laimikis, juk taip gausiai apibėrė dovanomis.

Lukas, kažin ką svarstydamas, ir toliau nuo manęs neatitraukė akių.

— Nenorėjau, kad taip atsitiktų, — pasakė, atrodo, pasiduodamas. — Šiaip jau man patiktų... Nežinai, kaip kitąkart galvoje pasimaišo. Man ji patiktų, bet nėra įprasto mano skonio, supranti, pastaruoju metu daug mąsčiau, kas yra mano skonio, ir pagalvojau, gal kvaila žiūrėti tik į vieno tipo moteriškes. Numanau, kad mano jausmai susimaišė su protu ir taip išėjo, iš tikro. Nieko ypatinga, bet...

— Aš aprėkiau Tiganą, — išsprūdo man.

Negalėjau toliau to klausytis.

— Todėl ir verkei?

Linktelėjau.

— Nieko baisaus, visi retkarčiais prarandame savitvardą.

— Tu nesupranti, aš pratrukau. Pasakiau, kad man jos jau gana. Pasakiau, kad ji man kvaršina galvą. Aš... Vos nepasakiau, kad ji man sugriovė gyvenimą.

— Bet juk taip nepasakei, o tai ir svarbiausia.

— Negi nesvarbu, kad taip pagalvoju?

Jis suglumo.

— Rina, — man patiko, kad, mudviem susibičiuliavus, jis mane pradėjo vadinti Rina, — nebus paprasta. Gana nelengva, kai ruošeisi auginti vaiką, o kai tam nesiruošei — dar šimtus kartų sunkiau. Tas tiesa — baisu, bet ji tavo gyvenimą sugriovė. Mat ankstesnis tavo gyvenimas klibėjo, todėl ir buvo sunaikintas, sugriautas. Bet griuvėsiai nėra kokia blogybė. Juk esama puikių griuvėsių — tik pažiūrėk į Akropolį. Tie griuvėsiai — vertingi. Žmonės moka dar ir kokius pinigus, kad juos pamatytų — tai bent griuvėsiai.

Gerai, kad jis nors bando paguosti.

— Tai ką prikalbėjo ta socialinė darbuotoja?

Aš jam greitosiomis nupasakojau.

— Šunsnukė, — tėškė jis išklausęs.

Ak, ko gero, būsiu persistengusi paskubomis prasukdama jam Kemrinos vaizdajuostę.

— Gal ji ir nevisiškai taip pasakė. Iš tikrųjų ji neteigė, jog Tigana apsikenčia su manimi tik todėl, kad neturi kitos išeities, tik sakė, kad Tigana sielojasi dėl savo motinos, o pagalba iš šalies padėtų jai šitai suvokti, — pripažinau aš.

Lukas šyptelėjo.

— Aš ir nemanau, kad ji taip pasakė, bet akivaizdu, kad ji dar labiau tave nuliūdino, todėl ją ir pavadinau šunsnuke.

Per kelias pastarąsias savaites aš daug sužinojau iš Luko gyvenimo. Jis užaugo Birmingame, bet universitetą baigė Londone. Paskui persikėlė į Bostoną ir mokėsi Harvardo verslo mokykloje, tada įsikūrė Niujorke ir įsidarbino banke. Grįžo į Londoną, paskui porai metų išvažiavo į Škotiją. Metus dirbo Japonijoje, paskui vėl nusprendė grįžti į Niujorką ir pradėjo dirbti vadybos konsultacinėje bendrovėje, vėliau, susipykęs su Nikole, grįžo į Londoną dirbti tai pačiai Amerikos kompanijai. Tada jį, ieškodama kvalifikuotų kadrų, prisiviliojo „Angeles“. Sprendžiant iš jo pasakojimo, Lukas ištisus trisdešimt penkerius metus prasibastė, nuolat keliavo, bandė naujoves. Viena vertus, aš žavėjausi tokia jo pionieriška dvasia, kita vertus, norėjau paklausti, nuo ko jis bėgo. Deja, negalėjau, nes mes tik neseniai buvome įveikę priešiškumą, klausinėti tokių asmeniškų klausimų buvo negalima. Tačiau guosti vienas kitą galėjome. Jis ir dabar man siūlė paguodą.

— Tigana taip išsigando, — pasakojau kratydama galvą, stengdamasi atsikratyti reginio, kaip atrodė jos veidas. — Tai aš kalta. Vos nesukėliau jai nervinio priepuolio.

Lukas prisislinko arčiau, paglostė veidą, perbraukė ranka man per plaukus.

— Viskas bus gerai, — paramino, su kiekvienu žodžiu šilta ranka švelniai glostinėdamas veidą. — Tu esi geras žmogus. — Jo balsas suvirpėjo. — Didis žmogus.

Mano akys slinko jo veido kontūrais, užkliudydamos didelių akių išgaubą, jo lūpų liniją, nuožulnios nosies išlinkį. Man jis patinka. Ta mintis sutukseno mano galvoje. Iš tikrųjų. Man jis patiko. Pagalvodavau apie seksą su juo, bet vis pasakydavau sau, jog taip yra tikriausiai todėl, kad jis vienintelis vyras mano gyvenime. Būta ne vien seksualinio potraukio. Man jis patiko. Nuo pojūčio, kad jo ranka liečia mano skruostą, greitėjo mano širdies ritmas. Man patiko šitoks jo prisilietimas, jis buvo malonus ir raminantis.

Luko akys irgi slinko man veidu. Kažin ar jis matė kokių pokyčių nuo to meto, kai mes pirmąkart susitikome. Juodi plaukai dabar buvo ilgesni, bet jie buvo iškarpyti sruogomis ir su kirpčiais, kurie man ant kaktos krito iš dešinės į kairę. Akys buvo rudos, tos pačios kaštono spalvos, nors ratilai po jomis tamsesni, nosis tokia pat trumpa, plati, nuožulni, lūpos, kaip ir anksčiau, putlios. Aš nebuvau labai pasikeitusi, bet jis į mane žiūrėjo nebe taip, kaip anksčiau. Pasidygėjimo nebebuvo. Net ir neįgudusią akimi — akimi, kuri nematė mūsų istorijos, — galėjai įžvelgti, kad jį pakeitė švelnumas.

Tarp mūsų įsivyravo tyla. Artėjo metas bučiuotis. Jis jau buvo belenkiąs artyn galvą ir besiekiąs mano lūpų, tik šito man šiandien ir betrūko... Iki visiško, galutinio žlugimo. Buvau tikrut tikrutėlė, kad aš jo netraukiu. Patikau jam kaip draugė, jis net galėjo su manimi atsigulti, bet aš jam nebuvau tokia patraukli, koks jis buvo man. Be to, Lukas vis dar mylėjo Nikolę. Kad ir kas būtų, jis vis dar tebemylėjo savo buvusią mylimąją.

— Geriau eisiu praustis, — pareiškiau atlošdama galvą ir stodamasi. Man žengus į virtuvę, jis nė nekrustelėjo. — Ar tu valgei? — paklausiau per petį, neatsigręždama pažiūrėti, kaip jis reaguoja į mano pasprukimą.

— Deja, ne, — atsakė Lukas.

Išgirdau, kad jis keliasi.

— Liko makaronų, gal norėsi?

Ištraukiau iš spintelės lėkštę, prikroviau vamzdelinių makaronų, užpyliau naminio pomidorų padažo. Pasiėmęs savo vakarienę, Lukas nukiūtino prie stalo. Apsižiūrėjęs, kad neturi šakutės, grįžo jos pasiimti — aš kaip tik buvau ją betiesianti. Mes apdovanojome vienas kitą šilta šypsena, kaip paprastai šypsosi poros, ir aš vėl pajutau jaudulį — daugiau negu aistrą, bet dar ne meilę; pajutau visą krūvą emocijų, kurios galėtų baigtis fantastišku seksu — ir dideliais rūpesčiais.

Po poros minučių užsimoviau gumines pirštines ir iš plautuvės iškrausčiau lėkštes. Įkišau plieninį kaištį ir paleidau karštą vandenį. Kai vėl sukroviau lėkštes į plautuvę, prisistatė ir Lukas su savo lėkštute, kurioje buvo likusios tik pomidorų padažo dėmės.

— Tu juos nekramtęs prarijai, ar ką? — nusistebėjau imdama iš jo lėkštę ir merkdama į burbuliuojantį vandenį.

— Kol nepradėjau valgyti, net nežinojau, kaip buvau išalkęs, o kadangi tavo makaronų likučiai buvo tokie skanūs, neatsilaikiau. Niekuomet neatsilaikau, kiekvienąkart negaliu atsivalgyti, tiesiog imu ir praryju.

„Ką?“ — pašnairavau į jį.

— Šitaip nori pasakyti, kad aš esu gera virėja?

Lukas atsigręžė į mane, jo veidas buvo geras ir malonus, ypač dabar, kai jis nusiskuto barzdą.

— Ne gera — nuostabi.

„Jis su manimi flirtuoja“, — perbėgo mintis. Tai mane juokino. O kadangi jis flirtuoti visai nemokėjo, buvo jau visai nekas.

— Plauti ar šluostyti? — atsiklausė jis, kai neatsakiau į juoką keliantį pareiškimą.

Ilgais, bet vikriais pirštais atsisagstė mėlynų marškinių perlamutrines rankogalių sagas ir atsiraitojo rankoves.

— Nei plauti, nei šluostyti, tu turbūt išvargęs, kam tau trukdytis?

Būtų geriausia, jeigu jis dabar ir eitų — man nereikėtų gėdytis savo jausmų, o jam — savo flirtavimo.

— Nenoriu nė girdėti. Tiek valgiau, tai nors padėsiu suplauti indus.

— Gerai, šluostyk.

Įdaviau jam virtuvinį rankšluostį ir vėl ėmiau brūžuoti žalsvai balta kempine pirmąją lėkštę, ją išskalavusi padaviau Lukui, kad šluostytų. Apie pusę minutės dirbome sutartinai tylėdami, paskui Lukas nutraukė tylą:

— Tu tokia puiki motina, nesuprantu, kaip galima tuo abejoti.

Vėl į jį pašnairavau — žiū, kaip energingai sausina lėkštę. Nervinasi. Arogantiškasis ponas, flirtuodamas su manimi, pats nervinosi.

— Tigana tokia miela mergaitė, ir daugiausia tavo dėka. Tu jai darai didžiulę įtaką, ją taip prižiūri ir drąsini. Tai...

— Užteks! — nutraukiau jį, mesdama į plautuvę lėkštę, kurią buvau išplovusi. — Užteks. Pamanytum, kad aš kokia Merė Popins, Marija iš „Muzikos garsų“ ir Supermama kartu sudėjus. Aš tokia nesu. Esu Kemrina. Bandanti suktis.

— Tu sau tokia reikli, — pasakė jis linguodamas galva. — Jau anksčiau esu tai pastebėjęs, tu sau labai kritiška, kai šito visai nereikia. Juk tu nuostabus žmogus ir puiki motina.

— Lukai... — perspėjau.

— Tai tiesa, — paprieštaravo jis.

Jis žiūrėjo tiesiai į mane, visiškai nesišypsojo.

— Jei jau taip sakai, — nusileidau imdama lėkštę ir vėl ją pamuilindama. Dar kartą ją paskalavau ir padaviau jam.

Po kelių akimirkų jis vėl pragydo:

— Tu net nenutuoki, kokia puiki esi įmotė. Ir kaip pakeitei Tiganos gyvenimą. O kaip pakeitei mano gyvenimą. Šitaip pasikeičiau, tai vis dėl...

— Ar tik su manimi neflirtuoji, pone Vaismanai? — paklausiau kuo rimčiausiu veidu, negrabiai muilindama lėkštę rankose. — Jeigu pažersi dar nors vieną komplimentą šitaip kalbėdamasis su savimi, pradėsiu galvoti, kad flirtuoji.

Jis padėjo lėkštę ant spintelės.

— O tu, panele Matika, ar tik manęs nevilioji?

— Nesunku suvilioti, kai man žarstai tokius perdėtus komplimentus, — atkirtau.

Nespėjusi nė pagalvoti, ką mudu darysime toliau, pajutau, kaip Lukas stipriomis rankomis apkabino mane per liemenį, atgręžė į save ir staiga apibėrė mane saldžiais, kvapą gniaužiančiais bučiniais. Kadangi buvau užklupta netikėtai, kiek užtruko, kol atsakiau jam tuo pačiu — irgi ėmiau jį bučiuoti, pakėlusi rankas apkabinau kaklą. Lukas, savo lūpomis praskirdamas manąsias ir įsprausdamas man į burną liežuvį, kartu stuomeningu kūnu spaudė mane prie kriauklės, rankomis iš lėto glostė man nugarą ir stūmė kelį tarp kojų. Mano guminės pirštinės lipo prie jo odos, man nuo rankų lašėjo muilinas vanduo, bet nė vienam iš mūsų tai nerūpėjo, nes mes bučiavomės.

Kai atsitokėjome, krūtinės sutartinai kilnojosi, vienas kitą skrodėme akimis. Jo akys buvo įstabios, apie tai pagalvojau dar tada, kai jo nemėgau. Ryški ruda spalva teikė joms nepaprasto išraiškingumo, kai jis į mane žiūrėjo, atrodė, lyg būčiau svilinama. Pasistiebiau, švelniai pakštelėjau jam į lūpas ir atšlijau. Jis nusišypsojo, vangiai ir geidulingai, palenkė galvą ir brūkštelėjo savo lūpomis per manąsias.

— Į lovą? — sušnibždėjo ir atšlijo.

Aš linktelėjau.

Lukas patraukė nuo savo kaklo mano rankas, numovė pirštines ir numetė jas ant džiovyklos. Darkart pabučiavo ir, paėmęs už rankos, išsivedė į koridorių. Abu nesąmoningai pasukome Tiganos kambario link, taigi aš galėjau pro durų plyšelį žvilgtelėti, ar jai viskas gerai. Ji gulėjo ant nugaros, veidą pasukusi šonu ant debesimis išmargintos pagalvės, ištiesusi rankas abipus galvos, suspaudusi mažyčius kumštukus. Sulaukiau, kol jos krūtinė pakilo ir nusileido, — vadinasi, miega. Dar labiau pridariau duris ir mes pasukome koridoriumi į kitą buto galą, į mano miegamąjį.

Kai tik uždariau savo miegamojo duris, Lukas vėl mane sugriebė, ėmė aistringai bučiuoti, o aš rankomis užčiuopiau stangrų, stiprų jo kūną. Nuo kiekvieno prisilietimo kaito kraujas. Kaip tik taip aš ir fantazuodavau — jo bučiuojama jį glamonėju, tada mes vienas kitą nurengiame, tada...

Nebuvo jokių abejonių, kas bus toliau — Lukas nusivilko marškinius, atidengdamas tvirtus krūtinės ir rankų raumenis. Aiktelėjau ne tiek nuo jo tobulo kūno, kiek nuo minties, kad ketinu mylėtis. Su Luku. Su viršininku. Po kokių penkių minučių visi tie darbe sklandantys gandai apie jį ir mane taps tikrove.

Jis užlipo ant lovos, pakėlė mano baltus marškinėlius ir pabučiavo į bambą. Aš, bučiuojama vyriškų lūpų, krūpčiojau iš neapsakomo malonumo ir negalėjau suvaldyti aimanų. Lukas pakėlė galvą, nusišypsojo sulaukęs pritarimo ir nutraukė man per galvą marškinėlius. Sviedęs juos šalin, vėl puolė bučiuoti man pilvą, bučiniai kilo vis aukštyn ir aukštyn, kol pasiekė kairę krūtį. Aš užsimerkiau, išsiriečiau ir atsidaviau Luko Vaismano teikiamai palaimai bei malonumui...

dvidešimt ketvirtas skyrius

— Kodėl tu su drabužiais? — nuskambėjo Tiganos balsas mano ausyje.

— Hmmmm? — teišspaudžiau.

— Mamyte Rina, — neatstojo ji, — kodėl tu su drabužiais?

„Aš daugiau niekuomet negalėsiu išsimiegoti, — pagalvojau susikrimtusi. — Taip turbūt bus ateinančius dešimt metų. O paskui, kai ji paūgės, nemiegosiu todėl, kad jaudinsiuosi, jog ji išeina ir vėlai grįžta namo arba dar blogiau — negrįžta iš viso.“

Tigana mažyčiais pirštukais sugriebė mano ranką, papurtė.

— Mamyte Rina, kodėl tu su drabužiais? Negi su jais ir miegojai?

Iš kur man žinoti?

Grybštelėjau ranka ir apsičiupinėjau šlaunis. Jos buvo apmautos džinsais. Tikrai buvau su liemenėle, nes jutau, kaip įsirėžusios jos petnešos. Vilkėjau ir marškinėlius. „Pala, negi Lukas nenuvilko man marškinėlių?“ — nusistebėjau pro miegus. LUKAS! Net stryktelėjau, priversdama loštelėti Tiganą. Žvilgtelėjau į dešinę, tikėdamasi išvysti jį tebemiegantį, bet tas lovos plotas buvo tuščias ir visiškai nesujauktas. Neatrodė, kad naktį po jį būčiau raičiojusis.

— Negi tu visuomet miegi su drabužiais? — kamantinėjo Tigana ir pradėjo ropštimosi ant lovos ritualą: pastatė dešinę koją ant medinės lentos, įsikabinusi į antklodę užčiuožė ant čiužinio. Nelabai jai pagelbėjau, nes naršiau po savo atmintį.

Paskutinis prisimenamas dalykas — kaip Lukas apiberia mano kūną godžiais bučiniais. Mes ruošiamės mylėtis. Akivaizdu, kad taip ir nepasimylėjome — tai matyti tiek iš lovos, tiek iš mano pačios būklės.

— Ne, širdele, aš ne visuomet miegu su drabužiais. Juk matei mano pižamas, — nuraminau Tiganą.

Tigana skynėsi kelią po mano antklode.

— Tai kodėl nė vienos neapsirengei?

— Nes buvau per daug pavargusi persirengti.

Taip ir buvo, tokia nemaloni tiesa. Net susiriečiau apie tai pagalvojusi: aš gulėjau šalia neįtikėtinai išvaizdaus pusnuogio vyriškio ir užmigau. Tai dar nebūtų labai blogai. Padėtį kur kas apgailėtinesnę darė tai, kad ištisus metus iš viso su niekuo negulėdavau. Paskutinis mano bučiuotas asmuo buvo Tedas viešbučio kambaryje, paskutinis asmuo, su kuriuo mylėjausi, buvo Neitas — dieną prieš man sužinant apie Adelę. Abu tie įvykiai vyko daugiau nei prieš dvejus metus.

Nuo to laiko seksas niekuomet nebūdavo įtraukiamas į mano dienotvarkę. Aš taip stengiausi suprasti, kas aš esu tapusi Kemrina Matika — vieniša ir neturinti jokio draugo, kad seksą ėmiau laikyti kažkuo, kuo užsiimsiu, kai susivoksiu. O apie meilę, kuri man visuomet ėjo po sekso, net nebuvo kalbų. Pirmoji kliūtis buvo seksas — negi galėjau sau leisti intymiai bendrauti su nauju partneriu, kai daugiau nei pusę dešimtmečio mane nuogą buvo regėjęs tik vienas vyriškis? Leistis kieno nors bučiuojama, lytima ir užkariaujama? Leisti sau vėl tapti psichiškai pažeidžiamai? Maniau, tai turėtų būti paprasta, bet iš tikro taip nebuvo. Nes kai jau buvau netoli sekso, aš perdegiau.

— Nuo ko tau laiškas? — pasidomėjo Tigana, bakstelėjusi į naktinį staliuką.

Po mano naktine lempele gulėjo pakištas sulankstytas popieriaus lapas, o ant jo buvo užrašytas mano vardas. Ištraukiau jį ir pamačiau, kad iš tikrųjų popieriaus lapai du — ant apatinio buvo užrašyta „Tiganai“. Padaviau jai laiškutį ir ji garsiai perskaitė:

Brangioji Ti,

ačiū tau už paveikslėlį, kuriame aš zoologijos sode.

Parsinešiu jį į namus. Tikiuosi, netrukus pasimatysime.

Prižiūrėk Riną, ji dabai pavargusi. Myliu, Lukas.

Žvilgtelėjau į savo laiškutį ir perskaičiau jį tyliai:

Labas Rina,

nuspendžiau, kad bus geniausia išeiti, nes tektų ilgai aiškintis Tiganai, jeigu ji rastų mus kaitų miegančius.

Ačiū tau už vakarienę. Dar kada nors kartų supjausime indus, gerai?

Iki pasimatymo, Lukas.

— Šitas irgi nuo Luko? — pasitikslino Tigana.

Prikandusi lūpą, pusiau šypsodamasi, linktelėjau. Kai tik pagalvojau apie mūsų pirmąjį bučinį, mane apniko geiduliai. Aš su Luku galėjau pasimylėti. Nors vakar vakare mane ir buvo apėmusios abejonės, aš su juo galėjau vėl pradėti savo lytinį gyvenimą. Tai buvo išsilaisvinimo mintis. Tai reiškė, kad aš žengtelėjau žingsnį tolyn nuo Neito.

Tigana pasivaipė ir į mane pašnairavo.

— Ar Lukas tau patinka? — staiga paklausė.

— Taip, Lukas man patinka, — atsakiau apkabindama ją rankomis ir panardindama į savo jaukų glėbį.

— Ar jis tau patinka labai labai? — susidomėjo ji.

— Hm, taip, — atsakiau žvilgtelėjusi žemyn.

— Labiau negu aš? — kvotė ji.

— Žinoma, ne! — spygtelėjau išsigandusi, kaip tokia mintis jai galėjo šauti į galvą. Spustelėjau ją glėbyje. — Tiga, aš myliu tave! — prisipažinau jai pirmą kartą. — Man patinka Lukas, bet MYLIU tave. Nieko taip nemylėsiu, kaip tave. Niekuomet.

— Tikrų tikriausiai?

— Taip, aš prisiekiu. Tu esi mano pirmasis vaikelis. Mano vienintelis vaikas.

Ji išsišiepė.

— Man tu irgi patinki, — patvirtino. — Bet Lukas patinka labiau.

dvidešimt penktas skyrius

— Mes nieko nepridarysime, — ramino Tigana.

Aš, kilstelėjusi antakį, pasižiūrėjau į mažę, sėdinčią Lukui ant kelių. Jis savo ruožtu sėdėjo ant mano didžiojo raudonojo sėdmaišio. Abu spoksojo į mane, sustojusią ties svetainės-virtuvės slenksčiu.

— Ir manote, kad tuo patikėsiu? — pasakiau, jeigu kartais ji būtų nesupratusi, ką reiškia antakio pakėlimas.

— Mes tikrai nieko nepridarysime, — pasakė ir Lukas nutaisęs tokį pat doruolio balsą.

Prieš dvi savaites mudu su Luku pirmąkart pasibučiavome ir nepasimylėjome, nes aš užmigau.

Kitą rytą jis pasirodė ir elgėsi taip, tarsi tarp mūsų nieko nebūtų nutikę. Pasiėmė mudvi pavežioti ir pliauškė apie šį bei tą kaip įprastai. Aš nupirkau visiems ledų ir mes Raundhio parke pamaitinome keletą ir taip jau įmitusių ančių. Net kai važiuojant namo Tigana užmigo, jis vengė pokalbio apie praėjusią naktį. Rakindama savo buto duris jau pradėjau abejoti, ar apskritai jis flirtavo su manimi, ar bučiavo mane tarp nešvarių lėkščių, ar buvo pradėjęs mane nurenginėti. Vienintelis įrodymas, kad kažkas vyko, buvo tas raštelis, bet po tokios jo atžarumo dienos net ir jis atrodė dviprasmiškas. Mano paranoja pasiekė tokį mastą, kad vesdamasi Tiganą į vonią aš jau buvau benusprendžianti, kad visa tai būsiu išsigalvojusi. Tikriausiai vaizduotė taip įsibėgėjo, kad nebegalėjau atskirti, kur pasibaigia ji ir prasideda tikrovė.

Kai Tigana nusiprausė, pasiklausė pasakos ir buvo įtikinta, kad reikia miegoti, Lukas išsidrėbė ant sofos šalia manęs.

— Ji pavargusi, gi taip ją nuvarginome, — pasakė.

— Žinau, — atšoviau aš. — Geriau eisiu plauti indų.

Dar man nespėjus pakilti jis sugriebė mane per liemenį ir atlošė sakydamas:

— Tik jau neišeik. — Prispaudė mane prie ranktūrio ir pabučiavo, ryžtingai ir atkakliai. — Žinojau, kad šiandien turėsiu elgtis ramiai, — pasiaiškino besibučiuodamas. — Jeigu aš būčiau apie tai užsiminęs arba bent jau ilgiau pasižiūrėjęs, žinau, būčiau nebesusitvardęs.

Aš iš palengvėjimo atsidusau.

— Ačiū Dievui. Jau pradėjau manyti, kad viską būsiu išsigalvojusi.

— Ne, tu neišsigalvojai. — Jis vėl mane pabučiavo, iš širdies, pamažu. — Man patiktų, kad eitume į miegamąjį, bet tik jeigu tu nuo manęs neužmigsi.

— Negi taip niekuomet ir nebeatleisi?

— Gal ir atleisiu, bet ne dabar, manau, turiu teisę.

Taip ir padarėme. Nuėjome į miegamąjį ir aš neužmigau, kol Lukas neišėjo — neleidau jam pasilikti, nes nenorėjau, kad Tigana mus abu aptiktų lovoje.

Adelė dėl vyrų ir Tiganos buvo tokia atsargi. Jos dukterį matė tik keletas — jiems tekdavo ilgai laukti šitokios progos. Adelė troško, kad jos dukters gyvenime būtų kaip įmanoma mažiau nusivylimų, ji nenorėjo, kad Tigana susidraugautų su vyriškiu, kuris, santykiams nutrūkus, ims ir pabėgs. Aš ir vėl būsiu sulaužiusi taisyklę, pasielgusi netinkamai. „Maniškis“ mūsų gyvenime pasirodė dar prieš man su juo sugulant. Jeigu mudviem ir nieko neišeis, man vis tiek reikės su juo matytis, nes kitaip Tigana ims manyti, kad bus atėjusi pasaulio pabaiga. Taigi net po dviejų savaičių mes daiktų vis dar nevadinome tikraisiais vardais ir bandėme išsiaiškinti, ar tarp mūsų, be sekso, dar kas nors yra. Meluoti jai nenorėjau, net jeigu tai šventas melas, bet jis vis geriau nei jos įsivaizdavimas, kad mes jau lyg ir tampame laiminga šeima. Kas bus, jei po kelių savaičių mudu su Luku suprasime, kad vienas kitam nieko nejaučiame?

Šiaip ar taip, visi ženklai rodė, kad viskas gerai. Jis pas mus praleisdavo mažiausiai tris vakarus per savaitę. Aš mėgavausi jo draugija. Ir jo kūnu. Bučiniais. Lovoje jis buvo švelnus ir taktiškas. Kai būdavome vienu du, į mane sutelkdavo visą dėmesį ir dažnai siųsdavo ženklus, kad apie mane galvoja. Mane tai džiugino. Aš jam atsakydavau, bet tai buvo tik seksas. Nieko daugiau. Na, gal tai ir nevisiška tiesa. Tai nebūta tik fizinio sekso — būta ir emocinio. Būta aistros, o tai reiškė, kad galvodavau apie jį, kai jo nebūdavo šalia, bet kiekvienas bučinys, kiekvienas prisilietimas, kiekvienas gražus žodis tik paliesdavo mano širdį — vidun neprasiskverbdavo. Jam dar reikėjo prisikasti iki manęs. Šiaip ar taip, buvo malonu, kai jis buvo šalia. Ypač tokiu metu kaip dabar, kai ruošiausi trinktis galvą. Tada Tigana paprastai sėdėdavo ant uždengto unitazo, skaitydavo arba su manimi šnekučiuodavosi, taigi žinodavau, kad ji nieko nepadegs ir nieko nesudaužys, kol nusiprausiu. Šiandien su ja pasėdėti pasisiūlė Lukas.

— Ar jums tikrai nieko netrūks? — paklausiau jų dar kartą.

— Nieko, — atsakė jie choru.

Labai jau nekaltos akutės ir ramūs veidai — tai vertė mane nerimauti. Ir kitu metu nebūčiau linkusi jais pasitikėti, o kai dar šitaip akivaizdžiai rodė norą manimi atsikratyti...

— Mes nieko nesudaužysime, — nuramino Lukas.

Ir kodėl jis man tai sako?

— Mes prisiekiame, — pridūrė Tigana. — Tikrų tikriausiai.

Aš tyliai atsidusau ir nupėdinau į vonią. Juk turiu jais pasitikėti? Jeigu jau Lukas sukinėjasi aplinkui, rengiasi tapti svarbia mano gyvenimo dalimi, turiu juo pasitikėti.

Iš chromuotos dušo galvutės ėmė švirkšti vanduo ir čiurkšlė tiško į vonią, pripildydama vonios kambarį trykštančio vandens garso. Aš priklaupiau, palinkau virš vonios ir sudrėkinau plaukus. Nukreipiau dušo galvutę į vonią, tada ant permirkusių juodų garbanų užspaudžiau šampūno. „Gosh“7. Kai šampūnas suputojo, išgaravo visos mintys. „Gosh“. Aš atsipalaidavau. Išties atsipalaidavau. Toks svetimas man jausmas.

Visuomet būdavau tokia skubanti, užsiėmusi: stengdavausi sutvarkyti krūvas reikalų ir dar galvodavau apie Tiganą, ko ji norėtų vakarienei, ar nereikia naujų drabužėlių, ar ji gerai jaučiausi, gal nuobodžiauja, ar jai nieko neskauda, ar leisti ją į karatė pamokas šeštadienio rytais, kaip ji pageidauja. Atsipalaiduoti laiko beveik nelikdavo. Darbe tai padaryti iš viso buvo neįmanoma, ypač dabar, kai naujasis rinkodaros direktorius (Lukas) pažerdavo tiek sumanymų ir idėjų, kad mano darbo krūvis padvigubėjo. Mes rengėmės leisti atskirus „Living Angeles“ žurnalus, skirtus namų, drabužių ir vaikų prekių skyriams. O kur dar internetinės prekybos vadovas. Kaip rinkodaros specialistė, atsakanti už publikacijas, aš turėdavau viską peržiūrėti. Kai pasipylė visi tie nauji darbai, beveik nebeturėdavau pietų pertraukos, Tiganai atsigulus ištisas valandas prasėdėdavau prie kompiuterio — kol Lukas prisiviliodavo į lovą. Kartais, kai jis išeidavo, keldavausi ir vėl dirbdavau. Mano gyvenimo ritmas buvo pašėlęs. Tokių ramybės akimirkų kaip ši retai pasitaikydavo.

Rūpestingai išskalavau šampūną. Pasausinau rankšluosčiu ir užtepiau plaukų kondicionavimo priemonės. Turiu palaukti dešimt minučių, kol ji padarys laukiamą poveikį — ištiesins garbanas ir suteiks žvilgėjimą, taigi turėsiu gražius plaukus. Žvilgtelėjau į vonios radijo laikrodį. Dešimt minučių. Galiu susirangyti lovoje arba eiti pažiūrėti, ką tuodu abu...

Minkštu ilgavilniu kilimu ėjau basomis, taigi jie negirdėjo, kaip prisiartinau prie svetainės, ir nepastebėjo, kaip atsistojusi stebiu juos pro durų plyšelį. Jie tebesėdėjo ta pačia poza kaip prieš dešimt minučių: Lukas ant sėdmaišio, Tigana — patogiai įsitaisiusi jam ant kelių. Ant jos kelių buvo manasis melsvai žalias gaublys. Lukas, dešiniuoju smiliumi vedžiodamas per gaublį, jai kažką rodė.

— Čia buvo labai karšta, — pasakojo Lukas. — Taip karšta, kad net gavau saulės smūgį.

— Kas yra saulės smūgis? — pasmalsavo Tigana.

— Kai negeri pakankamai skysčių ir daug laiko praleidi saulėje neprisidengęs galvos, tu susergi. Teko kelias dienas pragulėti lovoje, kad atsigaučiau.

— Tu vos nenumirei? — paklausė ji.

— Ne, bet buvo prastai.

— Mano mamytė numirė, — išpoškino Tigana.

Man sustojo širdis. Ji neužsimindavo apie savo mamytę net man. Spėjau, kad po socialinės darbuotojos apsilankymo ji nustojo kalbėti apie savo mamytę, nes bijojo, kad man atsibos ir aš ją parsiųsiu atgal į Gilfordą. Neišmaniau, ar aš turiu užsiminti apie Adelę. Literatūroje apie netektį ir vaikus buvau prisiskaičiusi, kad reikia laukti, kol vaikas pats ims kelti klausimus, bet kartais man užeidavo noras patikrinti, ką mano pati Tigana. Norėdavau paklausti, ar ji nenorėtų pasikalbėti apie Adelę. Jeigu ji turi kokių nors minčių ar jausmų, gal norėtų pasidalyti. Vis dėlto neišdrįsdavau, mane sulaikydavo baimė ją nuliūdinti — bijodavau, kad ir pati nuliūsiu. Neišmaniau, ką jai sakyti. O ką sakys Lukas?

— Ji iškeliavo į dangų pas Jėzų ir angelus, — pridūrė Tigana.

— Žinau, — pasakė Lukas, — Rina man sakė. Ar tu jos pasiilgsti?

Tigana prikando lūpą, palinkčiojo galva.

— Kartais, — pratarė ji kimiu balseliu, — aš noriu jai ką nors papasakoti, bet negaliu. Norėjau jai parodyti savo namų darbą — nepaprastą žvaigždę, nes taip gražiai ją nupiešiau. Bet negalėjau. Mano mamytė jos negali matyti.

— Ar apie tai prasitarei Rinai?

— Ne, — sumurmeno ji taip tyliai, jog man teko prisispausti prie durų, kad ją išgirsčiau. — Ji verkia, kad mano mamytė iškeliavo į dangų. Nenoriu jos liūdinti.

Iš kur ji žino, jog aš verkiu, kad mirė Adelė? Niekuomet jai matant to nedariau. Niekuomet neverkiau prie žmonių, sau šito neleisdavau. Verkdavau tik vidury nakties, viena. Įsikniaubdavau į pagalvę, kad ji prislopintų bet kokį garsą ar kūkčiojimą. Niekada neverkdavau garsiai. O gal nebuvau tokia atsargi, kaip maniau? Gal ji, kaip ir Lukas, tai pastebėdavo iš mano išsausėjusių akių.

— Žinau, kad Rina liūdi, bet ji dar labiau nuliūstų sužinojusi, kad jai nepasakai, kas tave žeidžia. Jeigu nori pasikalbėti apie savo mamytę, pasakyk jai. Ji sutiks. Ji tave myli. Pažadi man, kad pasakysi?

Tigana kurį laiką nieko nesakė, paskui linktelėjo galva. Ryžtingai.

— Tikrų tikriausiai pažadi? — paklausė jis.

— Taip, Lukai, — atsakė ji.

— Gera mergaitė.

Tigana pasuko gaublį, tada sustabdė.

— O čia ar buvai?

Ji bakstelėjo į kitą žalią gaublio plotelį.

— Australija, — perskaitė Lukas. — Nebuvau, bet ketinu vienądien ten nuvažiuoti. Galbūt galėtume ten važiuoti trise.

— Tu, aš ir mamytė Rina? — nustėro Tigana. — Skristume lėktuvu ar kaip?

— Taip, jeigu Rina neprieštaraus.

Tigana susimąstė.

— Ne, ji nevažiuos.

— Kodėl?

— Todėl, kad negalės susitvarkyti su savo plaukais.

Lukas, niekšelis, susijuokė.

Šešių pėdų ir dviejų colių Luko kūnas, besirangantis prie manojo, penkių pėdų ir šešių colių, buvo paveikslas, prie kurio jau buvau bepriprantanti. Jausdavausi visiškai normaliai, kai jo lipni oda priglusdavo prie manosios, kai jis apžergdavo mane ilgomis, grakščiomis kojomis. Būdavo, viena ranka tingiai glostinėja mano rankas ir kartu įsisiurbia į kaklą. Šiąnakt jis įsisiurbė dar labiau, įsikniaubė veidu. Ir seksas buvo kitoks. Jis mane nužiūrinėjo išplėstomis ir atsiprašinėjančiomis akimis, kone prie ašarų. Paskui tvirtai spaudė — galima pamanyti, jeigu nespaus, aš išgaruosiu.

— Rina, — kreipėsi jis.

— Ką? — atsiliepiau.

Aš suakmenėjau, nes iš jo balso, tylaus ir neryžtingo, sprendžiau, kad dabar jis praneš kokią baisią naujieną. Jis paėmė mano ranką, pabučiavo kiekvieną pirštelį. Žinia turėtų būti itin bloga.

— Atsiprašau, kad taip su tavimi elgiausi, — murmtelėjo jis.

— Ką? — nustebau.

Ko jau ko, bet šito nesitikėjau išgirsti. Jau buvau mintyse apmetusi: nepagydoma liga, jį perkelia dirbti į užsienį, o gal mane ruošiamasi atleisti, — tik jau ne „atsiprašau“

— Už tai, ko tau prikalbėjau, kaip į tave žiūrėdavau, ką apie tave galvodavau... — Jis patylėjo, sukrūpčiojo, tarsi kaip tik šią akimirką kuo aiškiausiai tai prisimintų. — Atsiprašau. Atsiprašau. Buvau toks negeras. Tu nuostabi. Iš vidaus ir iš išorės. Nesuprantu, kodėl pirma to nemačiau. Tu nuostabi. Žiūriu, ką tu padarei dėl Tiganos ir kaip elgiesi su manimi, nors aš ir buvau toks... Atsiprašau, iš širdies atsiprašau.

— Ak, juk viskas baigta. Beje, galbūt tu buvai teisus. Noriu pasakyti — aš esu mažumėlę...

— Liaukis, — nukirto jis ryžtingai, užspausdamas man burną pirštais. — Nejuokauk. To neištversiu. Neapkenčiu savęs, kad buvau šitoks.

— Niekis, — taisiau padėtį. — Tu nesi pirmas, kažin ar būsi paskutinis.

— Kaip tu apsikenti?

— Tai kartojasi visą gyvenimą, aš nebekreipiu dėmesio. — Lukas dar tvirčiau mane spustelėjo. — Iš tiesų tai nebesudaro sunkumų. Aš užsiauginau storą odą, netikiu viskuo, ką kiekvienas tauškia. Taigi žinau, kad niekas manęs nebeįskaudins, nes tai, kas netiesa, manęs negali žeisti.

— Tai nebetiki ir gražiais žodžiais?

Aš pagalvodavau apie tai. Kaip man prireikė ištisų metų, kad patikėčiau tuo, ką sako Neitas — o jis visuomet kalbėdavo mielus dalykus. Nuo pirmos dienos vadino mane gražuole. Pasakė, kad nuo mano šypsenos jis sušyla. Nekart yra sakęs, kad esu jo svajonių moteris. Bet praėjo ištisi metai, kol aš juo patikėjau, kol supratau, kad jis taip ir galvoja, o kai įsitikinau, kad tikrai mane myli, pradėjau tikėti jo sakomais komplimentais — todėl kai visa susiklostė taip, kad jų nebegirdėdavau, buvo dar skaudžiau.

— Turbūt.

— Ar tai reiškia, kad neleidi sau nieko jausti?

— Ne, aš jaučiu. Tik nenoriu, kad kitų žmonių mintys ir elgesys mane skaudintų.

— Tai tu netiki, kad kitiems gali patikti? — klausinėjo jis.

— Aš taip nesakiau, aš tik sakiau, kad neleidžiu, kad kiti darytų man poveikį. Jeigu mane mėgsta — nuostabu, bet man vis tiek reikia gyventi. Jeigu manęs nemėgsta — taip pat nuostabu, nes aš nekreipiu dėmesio ir toliau gyvenu.

— Koks liūdnas gyvenimas.

— Lukai, jeigu tau augant kiekvieną dieną būtų sakoma, kad esi bjaurus, storas, kvailas, stačiokas, baidyklė, ką tu darytum — dėl savo laimės ir savisaugos išmoktum niekuo nepasitikėti ar leistumeisi žlugdomas? Spėk, ką aš padariau. Juk žinai. Suveikė gyvybės instinktas.

— Bet tau to gyvybės instinkto daugiau nebereikia.

— Sakai? Bet juk dar visai neseniai vienas mano sutiktas tipas buvo nusiteikęs prieš mane, nes buvau nelabai graži ir ne itin liekna. Jeigu atsisakyčiau savojo gyvybės instinkto, ištižčiau tuo metu, kai turiu būti stipri.

— Atsiprašau. Tu graži. Tu kerinti. Tavo kūnas — dieviškas. Tu esi dieviška.

— Neturi taip kalbėti. Viskas gerai. Aš nebesigraužiu.

Nelabai. Aš nelabai graužiuosi. Niekada to neištariau balsu, nes nenorėdavau, kad iš tikrųjų taip būtų. O jeigu pasakyčiau garsiai, tai jau virstų tikrove. Graužčiausi vis labiau, kur kas labiau.

— Aš užaugau vaikų namuose, — pranešė Lukas.

Tai ir buvo viena iš daugelio priežasčių, kodėl Lukas taip sutardavo su Tigana — jie abu turėjo talentą kalbėti kas užėjo ant liežuvio. Vakarais, kai ją migdydavau, prieš pasaką ir po jos ji tauškėdavo ir tauškėdavo, peršokdama nuo to, ką darė mokykloje, prie to, ko turėčiau dėti į kreminį fėjos pyragą, jeigu nuspręsčiau jį kepti, ir prie to, kaip aš turėčiau dantis valytis dukart per dieną. Dabar šitaip elgėsi Lukas.

— Tikrai?

— Todėl ir žinau, kad gyventi vadovaujantis gyvybės instinktu yra liūdna. Tai todėl taip stengiesi kapstytis.

— Vaje.

— Žinai, abu mano tėvai yra gyvi. Jie tik įtaisė mane į vaikų namus. Mat mano mama yra anglė, kilusi iš labai turtingos šeimos. Mano tėvą, ispaną, sutiko būdama šešiolikos. Prieš trisdešimt šešerius metus šitai nebuvo pateisinamas dalykas, taigi kai ji pastojo, tėvai jos išsižadėjo. Mano tėvui tebuvo aštuoniolika, bet jie mėgino gyventi. Deja, buvo per sunku, ir kai man buvo maždaug dveji, mama mane paliko, grįžo pas savo tėvus. Tėvui vienam rūpintis manimi sekėsi sunkiau. Jis stengėsi, bet tebuvo jaunas vaikinas. Jis kurį laiką mane augino ir mes išgyvenome gražių akimirkų. Buvo iš linksmuolių, su juo buvo smagu. Prisimenu, kaip jis mane nusivesdavo į zoologijos sodą. Eidavome aplankyti jo giminaičių, kurie gyveno netoliese, ak, tos pasakiškos ispaniškos vaišės... Būdavo taip nuostabu — žinai, tos kalbos, juokai, valgių kvapas. Pasijusdavau kaip namie. Prieš saviškius jis visuomet apsimesdavo, kad viskas gerai, bet dažniausiai būdavo šiaip sau. Kartais aš eidavau į mokyklą, o kartais namuose laukdavau, kol tėvas pakils iš lovos. Jis ištisomis dienomis nesikeldavo, nesiprausdavo ir nesirengdavo. Aišku, dabar aš jau žinau, kad jam buvo depresija, bet tada nežinojau. Bandžiau kaip nors verstis. Kai man buvo septyneri, mane atėmė socialinė tarnyba, nes aš ištisomis savaitėmis nepasirodydavau mokykloje. Niekuomet tos dienos neužmiršiu — aš verkiau ir šaukiausi savo tėčio, bet jis nieko nedarė. Sėdėjo ir žiūrėjo, kaip mane atima.

Man kilo noras apsaugoti Luką — tą iš šeimos ištrauktą mažytį berniuką, aš pasislinkau artyn ir jį apkabinau, prisispaudžiau, glosčiau jam skruostą, kol jis toliau pasakojo savo istoriją.

— Kai mane paėmė į vaikų namus, buvau persigandęs. Verkti nebeverkdavau, bet negalėjau kalbėti. Paskui man surado globėjus, vienus, kitus, daugybę globėjų. Vieni buvo geresni, kiti siaubingi — nežinau, kaip vaikai paliekami tokiose vieteliūkštėse. Bet niekur nepabūdavau, nes visuomet blogai elgdavausi, kad tik mane parsiųstų atgal — į vaikų namus. Kvaila, bet galvodavau, kad mano tėtis ateitų manęs pasiimti, jeigu būčiau vaikų namuose. Jis žinojo, kur aš esu. Nė sykio manęs neaplankė, bet aš vis tikėdavau, kad aplankys. Kai man sukako dešimt, globoti manęs niekas nebepanoro. Niekas nebenorėjo rūpesčių keliančio maišyto kraujo dešimtmečio berniuko. Todėl buvau paliktas vaikų namuose. Tada susiprotėjau, kad tėtis manęs pasiimti nebeateis. Ir aprimau. Pasidariau geras berniukas. Ne iš noro, kad mane įsivaikintų, bet todėl, kad tai buvo vienintelis kelias. Aš nusprendžiau niekuo nebepasitikėti, tik gerai elgtis. Kai, būdamas šešiolikos, išėjau iš vaikų namų, jau buvau teisingame kelyje: baigiau mokyklą turėdamas dešimt aukščiausių balų. Palikau vaikų namus, įsitaisiau kambarį, susiradau darbą pusdieniui, sugebėjau įgyti keturis A lygius ir įstoti į universitetą. Tuo laiku gavau ir keletą kitokių pamokų. Pavyzdžiui, sužinojau, kad mano mama manęs nenorėjo. — Jis nutilo, porąkart valdydamasis įkvėpė. — Išsiaiškinau, kas ji tokia ir kad prieš metus išvyko į Pertą, į Australiją. Parašiau jai laišką, papasakojau apie save, ji atrašė, kad yra išvykusi. Kad yra išsižadėjusi viso vargo, — ji iš tikrųjų mane pavadino „vargu“, — ir paprašė daugiau neberašyti.

Aš nuo tokio žiaurumo net aiktelėjau.

— Šitai labai sunkiai išgyvenau. Negalėjau suprasti, kas man negerai. Kodėl ji manęs nenorėjo. Prireikė dar dvejų metų, kol išdrįsau paskambinti tėčiui. Jis sutiko su manimi pasimatyti — tai palaikiau geru ženklu. Bet jo irgi nesudominau. Buvo antrąkart vedęs, turėjo du mažylius ir jam manęs nereikėjo, o galbūt nesinorėjo. Žinai, Rina, tai buvo liūdniausia. Su juo buvau praleidęs šitiek laiko, prisimenu mūsų gerus laikus. O jis — kai pranešiau, kad stoju į universitetą, viso labo tik kilstelėjo antakį.

— Ar vėliau jį dar matei?

— Taip, aš jį aplankau, kai galiu. Kasmet tik blogyn, ne geryn.

Manau, jis jaučiasi kaltas, kad nenorėjo pažinti sūnaus, kai buvo proga, o dabar jam neleidžia išdidumas.

— Bet tu turi stengtis.

— Ak, Rina, tu nesupranti — jis nenori manęs matyti. Savo vaikams net nepranešė, kad aš jų brolis. Sakė, kad esu vyriškio, su kuriuo susipažino prieš daugelį metų, sūnus.

Aš vėl aiktelėjau.

— Bijau ką ir sakyti, kad manęs neatstumtų galutinai — to nepakelčiau. Dabar bent jau jis matosi su manimi. Vis geriau negu nieko... — Luko balsas virptelėjo.

— Ak, mažyti... — tepratariau laikydama jį glėbyje.

Dabar aš tiek daug supratau apie Luką. Kodėl jis toks arogantiškas, kodėl nuolat siekia tobulybės, kodėl šitaip dažnai persikeldavo — Lukas niekuomet nesijautė reikalingas. Dabar supratau, kodėl jis taip pyko ant manęs, pamanęs, kad Tiganą apsiėmiau globoti tik iš reikalo, — žinojo, kaip būna, kai vaiką globoti imasi netinkamas žmogus.

— Atsiprašau, — prašė malonės.

— Neatsiprašinėk, aš suprantu.

— Ne, tu nesupranti. Tai, ką tu darai, mane stulbina. Nepaisydama visko, ką pripasakojai man apie Tiganos atsiradimą, tu vis tiek ją globoji.

— Ačiū.

Lukas delnais suėmė mano veidą ir jo perregimos šviesiai rudos žaižaruojančios akys sužiuro tiesiai į mane.

— Aš tikrai taip manau. Noriu, kad manimi patikėtum. Tu — stulbinanti. Apsaugojai Tiganą, kad ji netaptų manimi.

— Nesi toks jau blogas, — pasakiau.

Supratau, kad Lukas — sužalotas žmogus. Jis niekuomet neturėjo namų, niekuomet nesijautė reikalingas. Niekuomet nesijautė savas, taigi jo gyvenimo paskata tapo sėkmės siekimas ir darbas.

Aš paguodžiamai pabučiavau Luką į lūpas, jis irgi mane pabučiavo, stipriai. Tuo bučiniu persidavė visas jo liūdesys ir nuoskaudos, paskui jis švelniai paguldė mane ant nugaros, užsiritino ant viršaus ir mes pradėjome mylėtis.

Vėliau aš spyriojausi pagundai pakviesti jį pasilikti. Jis neturėtų likti vienas, kai šitiek daug apie save pripasakojo, atskleidė man tą savo pusę, kurią matė labai nedaugelis. Bet Tigana... Negalėjau rizikuoti, kad ji mus aptiktų kartu. Nuo sprendimo priėmimo mane išvadavo Lukas — jis atsikėlė, apsirengė.

— Iki pasimatymo, — sumurmėjo per petį jau eidamas pro duris.

Taip atsisveikinama su nepažįstamuoju, su kuriuo daugiau nebeketinama matytis; kad ir kaip būtų gaila, aš tikriausiai taip atsisveikinau su Adele, kai matėmės paskutinįsyk. Jeigu Lukas šitaip išeina, mes jį irgi tikriausiai prarandame. Jis tikriausiai pasijus toks nuskriaustas, kad būdamas vienas nuspręs nuo mūsų atitolti ir taip apsisaugoti.

Pro miegamojo langą mačiau, kaip Lukas išeina iš mano namų. Štai atidaro juodo automobilio dureles ir įlipa. Užuot pajudėjęs iš vietos, užsikniaubia ant vairo, susiima rankomis galvą ir pravirksta.

Regėdama, kaip trūkčioja jo platūs pečiai, aš nejučia prisiminiau dieną prieš kelis mėnesius. Grįžau į viešbučio kambarį — antai laikau Tiganą, kuriai plyšta širdis, kad motina ją paliko ir ji netikėtai susidūrė su nuoga tiesa, jog šiame pasaulyje liko viena. Tuomet man kilo noras ją apsaugoti, įrodyti, kad yra mylima, ją įsidukrinant. Dabar ir vėl patiriu aną jausmą. Aš trokštu apsaugoti Luką, apglėbti rankomis ir nubraukti ašaras. Noriu, kad jis žinotų, jog kažkam yra reikalingas. Tas kažkas — mudvi su Tigana — be jo pražus. Čiupusi mobilųjį telefoną, surinkau jo numerį. Po keturių signalų jis atsiliepė. Šnarpščiodamas sumurmėjo:

— Alio.

— Grįžk atgalios, — paprašiau.

— Bet Tigana... — paprieštaravo jis.

— Galėsi išeiti, kol ji dar nebus atsikėlusi, tik grįžk.

Jis grįžo ir užmigo mano glėby. Aš nemiegojau, glosčiau jo veidą ir žiūrėjau, kad mudu nepramigtume.

dvidešimt šeštas skyrius

— Ar Lukas yra tavo mylimasis?

Aš buvau bemigdanti Tiganą. Prieš tai ją išmaudžiau, apvilkau pižama, tada ji, kitaip nei visada, nuėjo į svetainę-virtuvę, palinkėjo Lukui labos nakties ir ištiesė kaklą, kad ją pabučiuotų. Šiaip jau Lukas visuomet turėdavo lydėti ją į sapnų karalystę, jeigu tik čia būdavo. Palinkėjusi labos nakties ir gavusi jo bučinį, ji paėmė mane už rankos ir nusivedė į savo kambarį. Dabar, kai jau buvo įsirangiusi po apklotu, aš supratau, kodėl jai knietėjo užduoti tokį suaugusio žmogaus klausimą.

— Kodėl to klausi? — pasitikslinau, dėdama šalin knygą, kurią mudvi skaitėme.

Ji buvo palindusi po margaspalviu apklotu, švarutėlius jos plaukus gobė rausva šilkinė skarelė. Aš, kaip ir dauguma juodaodžių, skarelę nakčiai apsirišdavau tam, kad nenugulėčiau plaukų, Tigana pamačiusi jos irgi užsigeidė. Kai pasakiau, kad skarelė jai nereikalinga, manimi nepatikėjo, o panorusi ją atkalbėti turėjau veltis į ilgiausias diskusijas apie skirtingų tipų plaukų struktūrą, taigi nusprendžiau, kad skarelė bus geriausia išeitis. Iš po apkloto kyšojo kraštelis jos pižamos su žydromis ir baltomis avytėmis. Jos veidas, kaip ir ji pati, pastaruoju metu šiek tiek papilnėjo, taigi šypsantis penkiametės žandukai suapvalėdavo.

— Todėl, kad Regina Mateson sakė, kad moteris ir vyras, kurie nuolatos matosi, yra mylimieji.

— Tarsi ji žinotų, — numykiau. Nebuvo kaip išsisukti, turėjau pasakyti Tiganai tiesą. Bet kaip? Priežastis, kodėl atidėliojau šitą užduotį, nesakiau jai šito jau šešios savaitės, yra ta, kad aš tiesiog nežinojau, kaip jai pasiaiškinti. — O ar tu būtum prieš, jei Lukas būtų mano mylimasis? — paklausiau.

— Ne! — sukliegė ji užsidengdama rankomis veidą.

— Gerai... Bet jeigu būsi prieš, man pasakysi, gerai?

Ji atitraukė rankas nuo veido ir skambiai nusijuokė.

— Tu su juo bučiuojiesi? — paklausė. — Kaip per televizorių?

— Kartais, — tarstelėjau nedrąsiai, nežinodama, ar turėčiau įsileisti į tokius pokalbius su vaiku.

— Ar tau su juo bučiuotis patinka?

Man tikrai nereikėtų apie tai kalbėtis su penkiamete.

— Jeigu nepatiktų, nesibučiuočiau. — Pakilau išjungti šviesos. — Labanakt, Tiga.

— Ar jis vis dar mano draugas? — kvotė ji.

Aš tuoj vėl atsisėdau.

— Žinoma, Lukas tebėra tavo draugas, — nuraminau. — Jis visuomet bus tavo draugas.

— O tu vis dar esi mano naujoji mamytė?

— Taip, širdele.

— Bet tu nesi tikroji mano mamytė, tiesa?

— Kodėl manęs šito klausi? — pasidomėjau baimindamasi išgirsti, ką ji toliau sakys. Apkaltins mane, kad mėginu atstoti jai motiną? Praneš, kad prastai atlieku savąjį vaidmenį? Ar paklaus, kodėl negrįžta jos mamytė?

— Regina Mateson sakė, kad tu negali būti mano tikra mamytė, nes mūsų oda ne tokios pat spalvos.

— Taip sakė?

— Taip. Tu gi juoda?

— Taip.

— O aš balta?

— Taip.

— Regina Mateson sakė, kad tu negali būti mano tikra mamytė.

Kažkur giliai, ties šonu ir papilve, mane pervėrė pyktis. Norėčiau sutikti tą Reginą Mateson. Pasilenkti, pasižiūrėti jai į akis ir paliepti nekvaršinti Tiganai galvos tokiais košmarais. Tiganai ir taip nelengva, net ir nesakius, kad ji yra niekieno.

— Ji dar sakė, kad mūsų šeima netikra, nes aš neturiu tėčio.

Pyktis virto įniršiu. Ta mergiūkštė nepakenčiama. Kokių dar nesąmonių ji prikimšo Tiganai į galvą?

— Žinai ką, lažinuosi, kad Regina Mateson nežino, ar ji savo mamai yra reikalinga, — pasakiau aš.

Šitai buvau kažkur nugirdusi ir nusprendžiau panaudoti savais tikslais.

Tigana iš nuostabos išsprogdino akis.

— Jos mama negalėjo jos pasirinkti. Ir tėtis taip pat. Jie turi ją auginti, kad ir ką toji išdarinėtų, o aš tave pati pasirinkau. Aš net neturiu tavęs auginti, bet pati šito noriu. Aš noriu tave auginti visą laiką ir, kad ir kas atsitiktų, norėčiau, kad visada būtum su manimi. Ar suvoki?

Tigana linktelėjo.

— Suprask mane teisingai, Reginą mama tikriausiai labai myli, bet ji jos nesirinko. Paėmė, kas jai buvo duodama, o aš tave išsirinkau.

— Ar džiaugiesi mane išsirinkusi? — paklausė Tigana tyliai.

— Ne tik džiaugiuosi — svaigstu iš laimės! — sušukau, puoliau prie Tiganos ir ėmiau ją kutenti. Jos mažytis kūnelis nuo mano kutenimo trūkčiojo ir visą miegamąjį užliejo mielo juoko skambėjimas. — Ak, mieloji, Tigą reikėtų dar pakutenti! — vėl ėmiausi savo.

Ji spardėsi, purtė galvą, visa plyšo juoku.

Atsilošiau ir leidau jai atsidusti. Ji dar pakrizeno, kol apkamšiau jai šonus antklode.

— Mane kutendavo mano mamytė, — prisiminė Tigana.

— Žinau, — pritariau pabandžiusi nusišypsoti.

Man užspaudė gerklę ir ėmė virpčioti akys, kaip ir kiekvienąkart, kai pagalvodavau apie Adelę. Aš, kaip visuomet, tramdydavau tuos jausmus užsiimdama įprastiniais darbais ir imdama galvoti apie ką nors kita. Tik ne apie Adelę.

— Kaip atrodo dangus? — paklausė Tigana. Jos akys buvo dar labiau apsunkusios, o balsas dar mieguistesnis nei prieš minutę.

Iš lėto pakraipiau galvą.

— Nežinau, — atsakiau.

— Ar ten panašu kaip čia?

Ji bakstelėjo pirštu į paveikslėlį ant sienos aplink židinį priešais jos lovą. Jau visa amžinybė, kai mes jį piešėme, aš net nebeatkreipdavau dėmesio, bet dabar jį pamačiau kitomis akimis. Smaragdinės žalumos pievos, žaliaskarės rudakamienės eglės, didžiulė geltona saulė, balti debesys mėlyname danguje ir raudoni bei balti saldainiai vietoj gėlių. Paveikslėlis buvo gražus, nors ir mano pieštas. Jeigu dangus toks būtų, jame turėtų būti smagu, bet aš niekuomet per daug negalvodavau apie dangų. Net po Adelės mirties. Šiaip jau tikėjau, kad Dievo, aukštesniosios jėgos, esama, bet visuomet manydavau, kad dangus turbūt yra debesys. Ne, tikriausiai manydavau ne taip. Nė nebežinau, ką manydavau, nes apie tai niekuomet nebuvau susimąsčiusi. Matyt, šitas paveikslėlis — toks pat geras dangaus vaizdelis kaip ir kiti.

— Galbūt, širdele. Bet aš nežinau.

— Mano mamytei patiktų, jeigu ten būtų kaip šičia.

— Kurgi ne, patiktų, bet tikriausiai būtų ne pro šalį ir keletas drabužių parduotuvių.

Tigana linktelėjo ir nusijuokė.

— Nagi, madam, ar eisi miegoti? Jau seniai metas.

— Gerai, — pasakė ji apsunkusi.

Pasilenkiau, paliečiau lūpomis jos vėsią kaktą.

— Labanakt, gražuole.

— Labanakt, mamyte Rina.

Įėjusi į svetainę net stabtelėjau — ant sofos išsidrėbęs televizorių žiūrėjo Lukas. Taip nustebau, kad išsprūdo:

— O!

— O? — pasitikslino jis atsargiai.

Tarp mūsų vyravo nuoširdus bičiuliškas ryšys — santykiai, — bet kam gi būtų malonu išgirsti, jog apie jo buvimą pamiršta. O aš jį pamiršau. Užsikalbėjusi apie Adelę, pamiršau, kad bute esama ir jo.

— Norėjau pasakyti — o, tu jau nusiprausei, — išsisukau.

— Kažkodėl taip neatrodo.

— Na gerai... Aš pavargusi.

Jis išjungė televizorių, nukėlė ilgas kojas nuo sofos, atsistojo.

— Kitaip tariant, trokšti, kad išeičiau.

Lukas atlošė galvą ir pakėlė rankas — pasirąžė. Balti marškinėliai išsipešė, atidengdami raumeningą pilvą.

— Aš taip nesakiau, — paneigiau kone nuoširdžiai.

— Tu nesakei, bet tavo veidas sakė.

— Ką gi, mano veidas metų metus meluodavo, tai nežinau, kodėl dabar nusprendei juo patikėti.

Lukas pakreipė galvą į šoną ir primerkė šviesiai rudas akis.

— O gal eik pakukčioti į miegamąjį, aš čia palauksiu, kol nusiraminsi, ir tada pradėtume iš naujo.

— Man nereikia globos, — purkštelėjau.

— Arba tu gali nuo manęs nutraukti keletą rūbų, bet tai darykime miegamajame, kad negirdėtų Tigana.

— Arba tu galėtum nešdintis namo.

— Arba aš galėčiau nešdintis namo.

Neitas irgi šitaip elgdavosi. Atlaikydavo mano iššūkius nepaprastai stojiškai, nekibdavo, kad ir kokį masalą ant kabliuko užmaudavau. Lukas susikišo rankas į džinsų kišenes, galvą pakreipęs į šoną laukė, kad aš nuspręsčiau, koks poelgis būtų pats geriausias.

— Jaučiu tokią kaltę, — prisipažinau.

Išsikalbėti. Tai bus geriausia išeitis. Pasikalbėti su savo mylimuoju.

— Dėl ko?

— Dėl visko. Dėl to, kad nebuvau šalia, kai Adelei manęs reikėjo. Kad nepasirūpinau Tigana anksčiau. Kad taip ilgai galvojau prieš pasiimdama Tiganą. Kad nebuvau prie Adelės, kai ji mirė. Kad buvau tokia bloga motina — tąkart užmiršau Tiganą. Kad negebu taip jos auginti, kaip augintų mama. Ir dar tos paikos mergiūkštės mokykloje aiškina jai, kad aš nesu tikra jos mama ir niekuomet nebūsiu. Aišku, ji pasijus našlaitė — juk net aš nesu jos tikroji šeima... Kaip manai — ar man reikėtų pasiskųsti mokykloje?

— Tik jau ne dabar, ne, — patarė Lukas.

— Jei tu vėl imsiesi mane globoti...

— Atleisk, — atsiprašė jis. — Imkime pagaliau tvarkyti šiuos reikalus. Žinau, tu to nenorėsi girdėti, bet reikiamas žingsnis pirmyn būtų psichologo patarimas.

— Psichologo patarimas man? — paklausiau, galų gale supratusi, ką jis turėjo galvoje.

Jis palinksėjo.

— Kam man psichologas?

— Tigana ne vienintelė, netekusi tėvų. Be to, tu ir pati turi daug neišspręstų problemų. Apie jas turėtum pasikalbėti su kuo nors kitu, ne su manimi... Kol dar nespėjai pagalvoti, jog aš tik ir žiūriu, kad suktum galvą kam nors kitam, sakau, kad apie visus santykius tarp tavęs, tavo buvusio draugužio ir Adelės, kurie taip ir liko neišsiaiškinti, tu vargu ar norėsi kalbėti su manimi. Specialistas tau galėtų padėti išspręsti visas tas problemas. Gal tada ir tokios kaltės nebejaustum. Taip, Tigana pasiilgsta savo mamos, tai visiškai suprantama. Nieko čia nepadarysi, niekuo jai nepagelbėsi. Ir dar: tu nerimsti, kad ji nelaiko tavęs savo mama, bet ji gi vadina tave mamyte.

— Nes jos tikra mama taip liepė.

— Bet juk ji tave taip vadina. Ne tik tau girdint. Paskambinusi į biurą prašo pakviesti mamytę Riną, argi ne taip? — Aš palinkčiojau. — Ir jei ta mergaitė mokykloje sakė, kad nesi jos mama, matyt, Tigana vadino tave mamyte Rina, nors tavęs šalia ir nebuvo. Ji tikrai galvoja, kad esi kita jos mama. — Aš tikriausiai dar atrodžiau neįtikinta, nes jis pridūrė: — Yra viena išeitis.

— Kokia — gal parkeliauti į praeitį ir ją pagimdyti?

Lukas pavartė akis.

— Rina, žinau, kad socialinė darbuotoja tave išgąsdino, bet tu neturėtum atsisakyti minties įsidukrinti Tiganą. Surask Ti psichologą, susirankiok reikiamas pažymas, padaryk viską, kad ji taptų Matika.

Aš tik atsidusau. Gera jam pasakyti „padaryk viską“, kai pačiam nereikia. Lukas, pats išugdytas auklėjamosios sistemos, — ir tas nežinojo, ką šitas „padaryk viską“ apima. Nenutuokė, kad norėdama įsivaikinti Tiganą aš turėsiu susitikti su Neitu.

„pasakyk dar kartą, prašau, pasakyk man dar kartą“

dvidešimt septintas skyrius

Ir kas sugalvojo važiuoti į miestą šeštadienį?

Net kai buvau bevaikė ir vieniša, vengdavau į Lidso centrą važiuoti savaitgaliais, nebent nebūdavo kito pasirinkimo. Dirbdama didžiulėje universalinėje parduotuvėje, aš joje įsigydavau visko, pradedant drabužiais ir baigiant namų apyvokos reikmenimis, knygomis bei kompiuterine įranga. Visas kitas pelnas, kurį buvo galima iš manęs ištraukti, tekdavo „Morrisons“ parduotuvei Horsforte, bet ir į ją stengdavausi nevažiuoti per spūstis.

Na, o šiandien mes stumdėmės Šv. Jono prekybos centro minioje, į miestą atvežti jo karališkosios didenybės Luko Vaismano. Tai jis pareiškė, kad turime čia vienąkart atvažiuoti. „Turėtų būti smagu“, — pasakė jis, girdint panelei hedonistei Tiganai Brenon, — gi gerai žinojo, kad jeigu ji sutiks, aš nebegalėsiu atsisakyti. Net necyptelėsiu. Buvau pačios prasčiausios nuotaikos, kokios tik begali būti moteris, bet tvardžiausi, stengiausi neparodyti savo suirzimo, kai baidyklė su mini sijonu — nors buvo jau beveik lapkritis — ne atsiprašė, kad galėtų praeiti, o tiesiog nubloškė mane į pašalį. Kai man pašonėn įsirėžė vyriškis su baltu peruku ant rudų garbanų ir, atrodo, to net nepastebėjo, aš net pabandžiau nusišypsoti.

— Norėčiau apžiūrėti baldus „John Lewis“ parduotuvėje, — šūktelėjo Lukas, ant pečių laikydamas Tiganą, kai aš jau buvau besprunkanti pro vienas iš Šv. Jono prekybos centro stiklinių durų.

Lauke buvo žvarbu. Nuo žmonių, įsisupusių į apsiaustus, rankas susigrūdusių giliai į kišenes, panarinusių galvas prieš vėją, kuris gnaibė kiekvieną nepridengtą kūno vietelę, kilo balti garų kamuoliai. Neprireikė nė dvidešimties žingsnių, ir aš, paėjėjusi slidžiu plytų grindiniu, stumtelėjau iš šiaurinės pusės stiklines didžiausio „Angeles“ konkurento duris. Palaikiau jas, kol sueis Tigana su Luku, tada žengiau kitų stiklinių durų pogrupio link. Virstelėjau vienas iš jų ir, palaukusi, kol sueis juodu, spūdinau toliau. Mane vėl apsupo žmonės. Drabužius ir kūną gnaibęs šaltis išgaravo ir aš beregint suprakaitavau.

Jau buvau bežirgliojanti link eskalatoriaus, bet staiga man petimi niukstelėjo kita moteriškė, kuri, atrodo, buvo neapsižiūrėjusi, kad jau žiema, — vilkėjo trumputėlaitį sijoną ir didžiulį vilnonį megztinį. Tuo pat metu jos plastikinė „Tesco“ rankinė, kurioje buvo kažin kas sunkaus ir aštraus, rėžėsi smaigaliu man į blauzdą. Nuo to dūrio suspengė ausyse, o iš akių pažiro žiežirbos. Toji, užuot atsiprašiusi, kaip elgtųsi daugelis, tik dėbtelėjo į mane piktu žvilgsniu ir išdidžiai nužingsniavo. „Gal norėtum man sulaužyti ir kitą prakeiktą koją?“ — jau buvau besušunkanti jai pavymui, bet mano žvilgsnis užgavo virš minios iškilusius Tiganą su Luku — porelę, besišypsančią aplinkiniams pirkėjams. Susierzinimas išgaravo. Juk nebegaliu šitaip elgtis — aš esu atsakinga, pavyzdį rodanti įmotė.

Vėl prisiminiau koją ir, palietusi sužeistą vietą, mintyse išrėkiau: „Oi!“ Ko gero, nebevaikščiosiu, nusprendžiau, kai prisilietus prie skaudamos vietos koją pervėrė skausmas.

— Bjaurybė, reikėjo ją nudėti, — sušnypščiau, tada loštelėjau atsitrenkusi į kitą kietą žmogystą.

„Kas dar norite mane persmeigti, po velnių?“ — riktelėjau mintyse, dairydamasi, kas iš smogikų eilėje pirmas. Krūptelėjau ir vėl — šįkart ne iš skausmo, bet nuo šoko. Kai akys užkliuvo už priešais stovinčio vyro, man nustojo plakti širdis ir užgniaužė kvapą.

Neitas.

Iš nuostabos jo akyse irgi sužybsėjo pora žiburių — mano vardas Kemė. Jis jį ir ištarė; iš putnių, rausvų lūpų išsprūdo dviskiemenis žodis — „Keme“.

Jau kelias savaites Lukas mane įkalbinėjo imtis Tiganos įvaikinimo, bet aš iki šiol nebuvau žengusi nė žingsnio, kad susisiekčiau su Neitu. Neįstengiau. Kiekvieną kartą, kai tik pagalvodavau apie jį, apie jo veidą per laidotuves, apie žodžius, kuriuos jam pasakyčiau, mano sąmonė jį atmesdavo ir aš susigūždavau. Negalėjau tam ryžtis.

Neitas buvo lygiai toks, kokį jį prisimindavau: rusvai juodi plaukai valiūkiškai pašiaušti ir atmesti atgal. Oda lygi kaip ir anksčiau. Tos mėlynos akys, nesunkiai galėdavusios atskleisti giliausiai paslėptas mano paslaptis. Ta tiesi nosis su mažu riestu galiuku. Lūpos, mano mėgstamiausia jo veido dalis, lyg standi dedešva, nulieta pagal Kupidono lanko formą. Dar kartą perbėgau jo veidą akimis. Nė trupučio nepasikeitęs.

— Tu ar ne tu? — prakalbo jis, nes aš nieko nesakiau. — Juk man nesivaidena?

Nepajėgdama įtempti balso stygų, tik papurčiau galvą.

— Nė truputėlio nepasikeitei, — tęsė jis.

Jau apsilaižiau lūpas, ketindama išgauti atsakymą, tik žvilgt — priešais mane išdygsta Lukas, nešinas Tigana, pirštinėtomis rankomis įsitvėrusią jo nuogų rankų pirštų galiukų. Žvilgtelėjęs į mane ir pamatęs išgąsčio perkreiptą veidą, jis pasisuko į asmenį, į kurį aš buvau sutelkusi dėmesį. Kai Lukas išvydo plačią Neito kaktą, jo didžiules akis, putnias lūpas ir padidintą Tiganos nosies modelį, jo širdies dūžiai kone trigubai padažnėjo — tai buvo matoma.

— Mes tavęs palauksime ten, — burbtelėjo mano mylimasis, ir porelė nulingavo, Tiganai nespėjus nė žioptelėti.

Neitas kelissyk sumirksėjo.

— Kaip laikaisi? — paklausė, tarsi mes nė nebūtume buvę pertraukti.

— Natanieli, — pagaliau pralemenau aš.

— Neitai, — pataisė jis, ieškodamas mano akių, kad grąžintų atmintį. — Tu vienintelė mane taip vadinai, negali dabar imti ir vadinti visu vardu.

Jis man šyptelėjo ir aš nutirpau; mane nusmelkė iki pakinklių.

— Natanieli, — pakartojau tvirtesniu tonu, imdamasi valdyti situaciją.

Prieš laidotuves paskutinįkart jį mačiau tądien, kai grįžau į Londoną pasiimti daiktų ir jį palikau — tądien mano akys buvo sausos, galva tuščia, o jis atrodė taip, tarsi metų metus būtų išbuvęs be miego; dabar kilo pavojus, kad nuo sukrėtimo, patirto jį sutikus, nusibaigsiu aš.

— Ką tu čia darai? — pasidomėjau.

— Gyvenu, — atsakė jis.

— Ką? Lidse? — nustėrau.

Jis negali šičia gyventi, niekaip negali. Mums išsiskyrus visuomet guosdavo mintis, kad tarp mudviejų du šimtai mylių — jokių galimybių, kad imtum ir į jį atsitrenktum.

— Taip. Ne. Norėjau pasakyti — ne. Aš gyvenu Tadkasteryje. Pusiaukelėje tarp Lidso ir Jorko. — Jis mostelėjo ranka per petį, tarsi Tadkasteris būtų galanterijos skyriuje. — Aš, hm, įsidarbinau grupių vadybininku Jorkšyro ir Peninų radijuje. Dirbu jau apie metus.

— Aišku, — mestelėjau, iš pažiūros abejingai, bet viduje visa perbalusi: juk pastaruosius dvylika mėnesių buvau bežaidžianti rusišką ruletę — galėjau imti ir į jį atsitrenkti. Nuo tos minties man darėsi bloga.

— Matyti, kad tu vis dar gyveni čia.

— Matyti.

Neito veido išraiška pasikeitė, susijaudinimas dingo, jį pakeitė liūdesys.

— Kaip tu apsipratai su?.. — Jo balsas suvirpėjo.

Su... Neitas, kaip ir visi kiti, įskaitant ir mane, to žodžio vengė, suko aplinkui tarytum apie išgraužą kelyje. Apsimetė, kad tai neįvyko — atrodo, kad mirtis nebūtų tokia bloga, tokia pragaištinga, jeigu to žodžio neištari.

Aš patraukiau pečiais.

— Atrodo, kad apsipratau. O tu?

— Daugmaž.

Mūsų akys susirado vienos kitas — tarsi užraktas būtų atsirakinęs, ir aš iš lėto atsidaviau nešama laiko. Aš nežinojau, kuriame laike atsidūriau, galbūt prieš ketverius metus, kai žiūrėjau į mėlynas Luko akis, stebėdamasi, kodėl jis mane myli, kodėl man toks geras. Paskui leidausi nešama vėl — nugrimzdau dar giliau, kai vyko mūsų pirmasis „pasimatymas“, prisiminiau, kaip jis, pamatęs mane, prisimerkė. Vos susilaikiau nenualpusi. Jau buvau bežengianti pirmyn — štai jis mane apkabins, ir aš paskęsiu jo šiltame glėbyje. Juk šitai taip paprasta. Man tereikia atitrūkti nuo tikrovės, į kurią laikiausi įsikabinusi, ir persikelti į praeitį, kaip Alisai išlįsti pro triušio olą. Atsiduoti likimui. Vėl visa patirti iš naujo. „Susiimk!“ — šnipštelėjau sau, grąžindama savo pojūčius į dabartį.

— Pagalvodavau, kad reikėtų su tavimi susisiekti, — susirūpinęs pasakė Neitas. — Tik nežinojau, kaip tu reaguotum, jeigu prie visko dar prisidėtų ir tai.

„Gana kalbų apie Adelę“, — nusprendžiau, nudelbdama žvilgsnį į savo nudėvėtus gelsvai rudus odinius batus. Kilstelėjusi kairę koją, pavaliau bato galiuką į dešinę džinsuotą blauzdą, ryžtingai atsiribodama nuo jo. Neitas nesupras, kaip aš didžiąją laiko dalį prasikankinau, niekas to nesupras, išskyrus gal tik Tiganą. Niekas nežino, kad diena, kai aš nestabčiodavau, nesuakmenėdavau iš sielvarto, būdavo išskirtinė. Laikiausi tik save apgaudinėdama, ignoruodama skausmą. Jeigu man būtų reikėję pavaizduoti savo jausmus, tai skausmą būčiau pavaizdavusi kaip gilias kaltės ir apgailestavimo išdrožas galvoje. Ir jeigu apie tai būčiau ilgėliau užsigalvojusi, jeigu būčiau sau leidusi atsiduoti beribiam, neišmatuojamam, aštriam jausmui, būčiau pražuvusi. Jeigu tik būčiau leidusi sau nors mažumėlę pasikapstyti po savo jausmus, būčiau nebeištvėrusi. Tai mane būtų pražudę. Taigi jausmus aš nuolatos atidėdavau į šalį, kitiems laikams, kaip skolą, kurią ketinau sumokėti vėliau. Ją buvo reikalaujama sumokėti vis atkakliau, bet šiuo metu aš dar neturėjau iš ko. Neitas vien jau savo buvimu man ant žaizdos bėrė kaltės druską, grasindamas reikalavo grąžinti tai, ką buvau pasiskolinusi. Pradėti apie tai kalbą man reiškė pražūtį.

Gana greitai susiprotėjęs, kad aš apie tai niekaip neprašneksiu, Neitas pakeitė pokalbio temą.

— Draugas? — paklausė.

Kilstelėjau galvą.

— Prašau?

— Tas vyrukas.

Jis linktelėjo galva ten, kur nuėjo Lukas su Tigana. Pasekiau jo žvilgsnį. Netoliese priešais stiklinę dailių sidabrinių brangenybių vitriną nuo vienos kojos ant kitos strykčiojo ir, laikydamas Tiganą už rankų, pečius kilojo Lukas — jis šoko pagal Elvio Preslio dainą „Little Less Conversation“8, sklindančią iš prekybos centro garsiakalbių. Tigana garsiai kvatojosi, o jos veidą apkritę plaukai, išsikišę iš po juodos kailinės kepurės, ritmingai kresčiojo auksinėmis bangomis. Jie buvo du laimingiausi žmonės visame prekybos centre — praeidami pro strykčiojančią porelę nusišypsodavo net rūškaniausi pirkėjai.

— Ar jis tavo mylimasis?

— Taip, — išsišiepiau aš, didžiuodamasi, kad jis yra mano vyras, nes taip iš širdies myli Tiganą.

— O ji — jo duktė?

Aš atplėšiau akis nuo jų ir pašnairavau į Neitą, jo veide ieškodama ženklų, kad jis ją atpažino. Jų nebuvo. Kol jis laukė mano atsakymo, veide nebuvo matyti ypatingos išraiškos. Aš ir nesistebėjau, kad jis Adelės dukters neatpažino. Mes kone gyvenome kartu, bet Neitas vaikais nesidomėdavo — jį itin traukdavo suaugusiųjų draugija, jis mėgo bendrauti ir būti su žmonėmis, bet su vaikais, su kuriais nemokėjo apsieiti — ne. Jeigu mes jį ir priversdavome pažiūrėti, kaip Tigana šoka, jis vis tiek viena akimi stebėdavo televizorių arba skaitydavo, arba spoksodavo į tolį. Kai jam pranešiau, kad ji ištarė pirmą žodį, jis teišspaudė „Tikrai?“ — tokiu tonu, kad buvo sunku patikėti, jog jį tai domina.

— Ne, — atsakiau į jo klausimą apie Luką ir Tiganą. — Jis ją prižiūri.

— A, — šyptelėjo jis. — Mielas vaikelis.

Jau sučepsėjau lūpomis, ketindama tarti „tavo vaikelis“, bet susigriebiau, kad čia ne vieta: „John Lewis“ prekybos centras šeštadienio popietę, knibždantis nuo daugybės žmonių, nėra pati tinkamiausia vieta sužinoti, kad esi tėtušis. Tam tinkamų vietų apskritai nėra daug, bet šioji tiko mažiausiai.

„Ar aš jam iš viso pasakysiu?“ — suabejojau pakėlusi į jį žvilgsnį. O jeigu Neitas užsinorės kištis į jos gyvenimą? Nepanašu, turint galvoje, koks jis abejingas vaikams, bet aš jau sunerimau. Nuojauta liepė man nieko jam nesakyti, palikti Neitui tą palaimingą nenumanymo būseną, kuria jis prasidžiaugė šešerius metus. Bet vis dėlto jis buvo jos tėvas, ir Tigana turėjo teisę su juo susipažinti, turėti jį, ypač kai neteko motinos.

Prieš išvykdama aš Adelei nuolat primindavau Tiganos teisę žinoti apie savo tėvą. Dabar suprantu, kokia buvau naivuolė — trumparegė. Nepagalvojau, neturėjau nuovokos, kas būtų, jeigu staiga Tiganos gyvenime atsirastų tėvas. Net jeigu „tėvelis“ ir neužsimanytų ją atimti, jis ją gali atstumti, o tai Tiganą įskaudintų visiems laikams. Jei tave atstumia tėvas — didesnės išdavystės negali būti. Be to, dabar Tigana turi sukomplektuotą šeimą. Mano tėvai yra jos seneliai — ji juos vadina močiute Faita ir seneliu Hektoru, mano broliai ir sesuo yra jos dėdės ir teta, jų vaikai — jos pusbroliai. Nuvažiavusi pas mano sesers vaikus į Mančesterį, ji paskui visuomet mane linksmina pasakojimais apie smagiai praleistą laiką. Giminaičių ir ja besirūpinančių žmonių jai netrūksta. Vis dėlto Neitas yra jos kraujas. Kraujas ir genai — jos ryšys su didžiąja biologine gyvybės versme. Molekulių kodai, įrašyti Neito, o prieš jį — jo tėvų kūnuose. Mes to jai negalime duoti. Nei aš, nei mano šeima, nei Lukas. Ją ir Neitą sieja nenutraukiami saitai. Net jeigu aš jo ir nenoriu matyti, šitai jam turiu pasakyti dėl Tiganos.

— Klausyk, — prabilau, stengdamasi išlaikyti pastovų akių ryšį, — reikia pasikalbėti, iš širdies... Apie viską.

Neito veide atsirado nuostaba.

— Iš tikro nori? — nepatikliai paklausė jis, manydamas, kad erzinu.

„Noriu? Ne. Turiu? Taip.“ Aš linktelėjau.

— Kokiu numeriu galėčiau tau paskambinti?

Jis pasirausė vidinėje kupranugario spalvos vilnonio palto kišenėje, išsitraukė juodą nutrintą piniginę, išėmė vizitinę kortelę ir ištiesė ją man. Mažytėje baltoje korčiukėje buvo surašyti visi jo kontaktiniai duomenys — darbo ir mobiliojo telefono numeriai, elektroninio pašto adresas. Įsikišau ją į kišenę ir mes apsikeitėme greitais, trumpais „iki“. Abu vienu metu pasisukome ir aš neatsigręždama žengiau Luko ir Tiganos link.

— Kas tas vyras? — paklausė Tigana man priėjus, o Lukas nustojo šokti ir įsmeigė žvilgsnį į mane.

Pakėliau akis į Tiganą. Jos žandukai nuo juoko buvo įraudę, ryškiai mėlynose akyse žybsėjo smalsumas ir džiaugsmas, lūpas nušvietė šypsena. Geriau būti Tiganai nė nebegalėjo.

— Senas mano draugas, — numykiau aš.

— Jis neatrodo labai jau senas, — parodė nuovoką ji. — Ne toks senas kaip Lukas.

— Šaunuolė, madam, — murmtelėjo Lukas, pakėlęs sumišusias gintaro rusvumo akis.

— Norėjau pasakyti, kad jis yra mano draugas, su kuriuo susipažinau prieš daugelį metų, — paaiškinau.

— Jis pažinojo mano mamytę? — nelauktai paklausė ji.

— Taip, pažinojo.

— Ar jis žino, kad ji iškeliavo į dangų pas Jėzų ir angelus?

Tigana apie Adelės mirtį visuomet kalbėdavo taip, tarsi ji būtų įsirašiusi į popmuzikos grupę; dar kiek — ir sulauksime improvizuoto spektaklio, kuriame specialią ariją atliks Adelė Brenon.

— Taip, širdele, jis žino. Jis liūdėjo, bet dabar džiaugiasi, kad pažinojo ją dar neiškeliavusią į dangų.

Tigana nušvito — šitai mane nustebino. Maniau, nulius, o ji ėmė ir apsidžiaugė, visiškai nesijautė sutrikusi.

— Jis gražuolis. Ar galėsime darkart jį pamatyti?

Luko akys mano veide jau buvo beišsvilinančios dvi dėmes, o jo veido išraiška irgi klausė: „Na tai kaip, ar galėsime?“

— Galbūt, — atsakiau, nekreipdama dėmesio į atkaklų Luko žvilgsnį. — Teks pasimatyti.

Prieš aštuonerius metus įžengusi į kavinę šiaurės Londone radau ją visiškai tuščią, jei neskaitysime vyriškio, nešvariu skuduru brūžuojančio stalviršius, ir moters, kuri sėdėjo atsukusi nugarą ir, žvelgdama į tolį, siurbčiojo kavą ir pramaišiui pūtė cigaretės dūmą. Trečias asmuo čia buvo Neitas. Jis man paskyrė pasimatymą. Neitas sėdėjo prie stalo palenkęs galvą, paniręs į laikraštį. Aš žvilgtelėjau į laikrodį, kad pasitikslinčiau, ar nevėluoju, nes, sprendžiant iš to, kaip jis buvo įnikęs į laikraštį, ir iš šalia laikraščio ant stalo pastatyto tuščio kavos puoduko, buvo aišku, kad jis čia jau kuris laikas.

Man iš susijaudinimo net nudiegė vidurius. Eidama čionai aš visiškai negalvojau apie mūsų pirmąjį pasimatymą (jį buvau sutikusi prieš mėnesį), bet dabar neberadau sau vietos, mano kinkos drebėjo.

— Labas, — pasisveikinau.

Žmogus, su kuriuo atėjau pasimatyti, pakėlė akis. Jo draugišką veidą nutvieskė plati šypsena, akys prisimerkė. Net nustėrau, kaip jis apsidžiaugė mane pamatęs. Jam atsistojus, šešių pėdų ir dviejų colių aukščio liauna figūra šalia mano penkių pėdų ir šešių colių iškilo kaip bokštas.

— Labas, — pasisveikino Neitas, vis dar šypsodamasis.

— Juk aš nevėluoju? — paklausiau.

— Ne. — Jis trūktelėjo juodais marškinėliais aptemptus pečius. — Aš taip jaudinausi, kad atėjau anksčiau.

— A, — numykiau, nežinodama, ką atsakyti.

— Tu dar gražesnė, nei aš tave prisimenu, — pagyrė jis.

Nustojusi per petį žvilgčioti, su kuo gi jis kalbasi, leidau sau išklausyti komplimentą. Jis nenuskambėjo pataikūniškai ar dirbtinai, buvo malonus, nes pasakytas nuoširdžiai.

— Kas — šitas senas veidas? — pajuokavau aš. — Jį nešioju jau daugybę metų.

Jis nusijuokė šiltu, dudenančiu juoku, o paskui, apėjęs apie keturkampį stalą, atitraukė man juodą kėdę. Įspūdinga, bet ne per daug. Aš neketinau alpėti kaip Adelė — tokių žavuolių buvau sutikusi ir anksčiau, bet paskui paaiškėdavo, kad po tomis spindinčiomis šypsenomis ir mandagumu slepiasi tie patys laukiniai arba naminiai gyvūnai.

Mes užsisakėme kavos ir šokoladu aplietą bandelę — ją Neitas suraikė į aštuonias dalis, tarsi obuolį, taigi galėjome ja dalytis. Mudu kalbėjomės. Kai pagaliau grįžau namo, nebeįstengiau prisiminti apie ką — tai buvo pokalbis, kurį tepertraukdavo juokas ir pauzės, reikalingos gaunamai vertingai informacijai nuryti.

Kai jis, reikalo prispirtas, šiek tiek vėliau campino į tualetą, sugavau save besišypsančią ir išsigandau. Aš jį įsimyliu. Jo žavesys ir sąmojingumas buvo bepradedantys mane nuginkluoti. Bet juk žinau, kas bus toliau. Atėjus tam tikram metui jis virs kitu asmeniu. Užsinorės mane pakeisti, mane kontroliuoti arba mane paliks — jeigu investuosiu į jį kokį nors jausmą, bus tik blogiau.

Iki jam grįžtant, graibydama šokolado putas nuo savo trečiojo kapucino, surezgiau planą. Per keletą pastarųjų valandų apie tą Ternerį kai ką sužinojau ir jau audžiau mintį, kaip jį pašalinti iš savo gyvenimo. Pastačiau puoduką ant stalo ir pažvelgiau jam tiesiai į akis.

— Vadinasi, dabar kavos eisime gerti pas tave, — pranešiau.

Neitas atsisėdo.

— Hm... — sumurkė perkreiptu veidu, vengdamas mano akių.

Negi po tokio man parodyto pasitikėjimo ir „tu tokia graži“ jis ims ir mane atstums?

Aš palinkau į priekį.

— Hm?.. — pakartojau.

Jo veidas jau visiškai persikreipė. Jis mane atstumia. Negi įnirtingą flirtavimą, drovias šypsenas ir ilgesingus žvilgsnius aš tik įsivaizdavau?

— Nenori, kad eičiau su tavimi? — paklausiau.

— Ką tu! Dieve, ne! Turiu galvoje — taip! Noriu! Labiau už bet ką, aš noriu! Tik kad mano namai sujaukti, nenorėčiau, kad iš jų spręstum apie mane. Be to, neturiu nei pieno, nei cukraus, nei kavos... Keletą dienų nebuvau parduotuvėje. Gal užsuktume pakeliui...

— Neitai, — pertraukiau jį, — ar prezervatyvų turi?

Jis linktelėjo.

— Tada man nerūpi, kas yra tavo virtuvėje. Mes eisime pas tave užsiimti seksu. Arba sakykime taip: jeigu eisime pas tave, tau bus gerai.

— Ak, puiku, — pasakė jis. — Puiku. Ar nori eiti dabar?

Aš palinkčiojau.

— Padavėjau, sąskaitą! — šūktelėjo Neitas ir puolė mokėti vos neišsinarindamas kaklo.

Vėliau, gerokai vėliau, Neitas mane prisitraukė, prieš užmigdamas panoro pamyluoti. Aš, priešingai, norėjau nuo jo kuo labiau atsitolinti. Planas bus nevisiškai pavykęs. Mano užmačia: jį išdulkinti, palikti ir tikėtis, kad daugiau niekuomet nebepaskambins, — nenusisekė. Užuot po vienos nakties nuotykio nuo jo atsiribojusi, aš jį įsimylėjau. Mane užliejo jausmai. Meilė. Aistra. Švelnumas. Kai tik pažiūrėdavau Neitui į veidą, galvoje imdavo suktis žodis inamorato — mylimasis. Tikrąja to žodžio prasme. Vienintelis, kurį myli kūnu, protu, siela. Vienintelis, kuriam atiduotum viską. Pamišimas — aš Neitą sutinku tik antrąkart gyvenime.

Vis dėlto niekuomet per visą savo gyvenimą nebuvau patyrusi tokio sekso. Pirmasis mūsų bučinys buvo bandomasis — mes susėdome ant jo lovos krašto, žinodami, kas bus toliau. Po antrojo bučinio jis lėtai perbraukė nykščiu man per burną, man išplėtus akis erotiškai palytėjo lūpas. Paskui iki malonumo liko tik vienas žingsnis. Jis apibėrė mano kūną bučiniais, įgudusiu prologui tinkamu judesiu mane parvertė, o po kurio laiko man kramtant apatinę lūpą, kad nepradėčiau šaukti jo vardo, mes pasiekėme ir kulminaciją.

Man tokios sumaišties nereikėjo. Nenorėjau ką nors jam pajusti. Norėjau viską pabaigti, kaip visuomet. Išslydau iš jo glėbio ir, ryžtingai susirankiojusi drabužius, pradėjau rengtis. Įšokau į juodas medvilnines kelnaites, užsitempiau jas aukštyn. Užsisegiau juodą liemenėlę. Tada užsimoviau džinsus ir juos susisagsčiau. Besijuosiant diržą Neitas suprato, ką aš darau, ir atsisėdo.

— Tu išeini?

Maukšlindamasi per galvą megztinį subambėjau atsakymą.

— Atleisk, aš nieko nesuprantu.

— Pasakiau — taip, aš iškeliauju. Viskam savas laikas.

— Ką gi. — Jis pasirėmė alkūnėmis ir žiūrėjo, kaip aš ieškau kojinės. — Aš nuostabiai praleidau laiką, Kemrina. Visą popietę, buvo nuostabu. Jau daug metų nesu taip šnekėjęsis.

— Uch, — tepasakiau, dairydamasi savo paklydėlės kojinės po jo lova, paskui ją ištraukiau ir užmaukšlinau ant savo kairės kojos.

— Nacionaliniame kino teatre rodo Šerloko Holmso retrospektyvą, — susakė jis, kai sugrabaliojau ir jau buvau besivelkanti švarkelį. — Žinau, kad tau patinka Šerlokas, gal nueikime? Pavakarieniausime ir paskui eisime paupiu pasivaikščiodami, ką?..

Kol jis šnekėjo, aš raišiojausi batų raištelius.

— Kemrina, — suniurnėjo jis suglumęs, tarsi pagaliau būtų suvokęs, ką reiškia mano išėjimas. — Ar dar kada nors tave pamatysiu?

Tai mane sujaudino. Jau tikėjausi, kad tuo viskas ir baigsis. Kad jis pamanys, jog aš pasileidėlė, nes permiegojau su juo per pirmąjį pasimatymą — pasiūliau jam seksą mums deramai nė nepasibučiavus, — ir taktiškai išsisuks neužsimindamas apie tolesnį kontaktą. Tai todėl buvau tokia liūdna mėgaudamasi seksu su juo. Aš jo daugiau nematysiu. Šitai žeidė — labiau, negu galėjau numanyti.

— Ar dar tave pamatysiu? — pakartojo jis.

Iš lėto pasisukau pažiūrėti į vyrą lovoje. Jis buvo gražuolis: dailiai sušiaušiami plaukai dabar buvo susitaršę, mėlynos akys po meilės akto apsunkusios, lūpos nuo bučiavimosi šiek tiek pamėlusios. Inamorato. Aš galėčiau tai pakartoti. Galėčiau. Akimirksnį išsigandusi kramčiau apatinę lūpą. „O jeigu jis tik apsimetinėja? — pagalvojau. — Šito negalėčiau ištverti. Tik ne su juo.“ Prisiminiau, kaip jis nykščiu braukė man per lūpas, ir susimąsčiau. Dėl jo verta rizikuoti.

Pakštelėjau sau į delną, bučinį nupūčiau jam.

— Pažiūrėsim, — pasakiau, tada stvėriau savo kuprinę ir iškurnėjau.

— Tai buvo jis, tiesa? — paklausė Lukas, kai klestelėjau šalia jo ant sofos.

Mes, kaip įprasta, triūsėme apie Tiganą: aš ją maudžiau, Lukas skaitė pasaką, bet po pasakos man dar teko eiti ją patikinti, kad pagalvosiu apie rausvų sportinių batelių porą, kurią buvome anksčiau nužiūrėjusios. Nežinojau, iš kur jiems paimti pinigų, betgi rasiu išeitį. Dabar turėsime kalbėtis su Luku ir, sprendžiant ne tik iš jo sakomų žodžių, bet ir iš rūstaus veido, paprasta neturėtų būti.

— Jis — Tiganos tėvas.

Paskutinius du žodžius jis ištarė pašnibždomis, jeigu madam, kurios klausa tokia pavydėtina, dar nebūtų užmigusi.

— Taip, — pripažinau aš.

— Ar tu jam pasakei?

— Laikyk mane keistuole, bet nemanau, kad „John Lewis“ prekybos centras yra ta vieta, kur galėčiau kam nors pranešti, kad jis turi dukterį. O kaip tau atrodo?

— Ar ruošiesi jam tai pasakyti?

— Galbūt.

— Tai, vadinasi, dar su juo matysiesi?

— Taip, — atsakiau aš.

Jis trumpam užsimerkė.

— Kodėl?

— Jeigu noriu įsivaikinti Tiganą, man reikės Neito leidimo.

— Jo leidimo? — perklausė jis pasišiaušęs. — Juokauji?

— Kol nebuvau gavusi visų Adelės daiktų, nežinojau, kad jo vardas įrašytas Tiganos gimimo liudijime. O kadangi aš žinau, kur jis yra — kad jis dar gyvas, — turėsiu gauti jo leidimą. Jis yra tikras Tiganos tėvas, taigi turi atsisakyti visų teisių į ją. Socialinės tarnybos kaip įmanydamos stengiasi išsaugoti šeimas. Šiais laikais taip svarbu žinoti, kas esi, iš kur esi kilęs. Man tikriausiai bus ne į naudą, kad ji baltaodė. Taigi aš turiu kaip įmanoma labiau įtikinti, pateikdama raštus, kad abu Tiganos tėvai nori, jog aš ją įsivaikinčiau. Tada bus sunkiau pavaryti mane šalin.

— Kodėl anksčiau šito nesakei?

— Nes mažiausiai norėjau turėti reikalų su Neitu. Visuomet žinojau, kad sumaniusi galiu su juo susisiekti per jo tėvus, bet aš to nenorėjau.

— Tu vis dar jį myli, — padarė išvadą Lukas. — Tai todėl ir nenorėjai su juo matytis, pabūgai savo jausmų jam.

— Tai juokinga, — atsakiau aš. — Pripažįstu, jei prieš dvejus metus mudu būtume susituokę ir iki šiol būtume drauge, mano jausmai jam nebūtų pasikeitę. Bet mes nesusituokėme ir net nebesame pora, todėl dabar jam jaučiu visai ką kita.

Lukas patyrinėjo mano veidą, nepatikliai pažaižaravęs akimis nukreipė žvilgsnį šalin. Aš žiūrėjau į jį iš šono, stebėjau, kaip jam griežiant dantimis tarsi širdies dūžiai tvinksėjo žandikauliai. Žinojau, ką jis jaučia — pavydą. Išgąstį. Nepasitikėjimą. Ir pati šitaip jausdavausi, kai jis išsitraukdavo piniginę už ką nors sumokėti ir aš pamatydavau Nikolės, jo įstabiosios sužieduotinės, besišypsančios man, nuotrauką, primenančią, kad jis vis dar kažką jaučia kitai. Taigi, nors mes mėgaudavomės nuostabiu seksu ir kartu praleisdavome daug laiko, Nikolė buvo planas A, o aš buvau planas B. Prieš keletą savaičių, tiksliai nežinau kada, pastebėjau, kad Nikolė iš jo piniginės dingusi. Ji nustojo šmėžuoti mums virš galvų. Aš galėjau atsipalaiduoti, visą dėmesį paskirti santykiams su Luku, leisti jam užkariauti mano širdį. Dabar mes apsikeitėme vietomis. Jis užėmė mano poziciją, nors jam pasisekė kur kas mažiau. Man teko eiti imčių su nuotrauka ir prisiminimais, o Lukas susidūrė su gyvu asmeniu.

— Tarp mūsų niekas nesikeičia, — pasakiau, beviltiškai stengdamasi jį nuraminti. — Aš... Aš myliu tave.

Aš jo nemylėjau. Žinoma, aš jo nemylėjau. Jis man rūpėjo, bet dar buvo per anksti sakyti, kad įsižiebė meilė. Meilės išmokau būdama su Neitu, ir žinojau, kad Lukas nėra Neitas; neverta net abejoti. Su Luku vienas rūpestis. Ar mes galėtume būti kartu? Kas būtų buvę, jei ne Tigana? Nė vienas iš mūsų neapsimetinėjome — mūsų Kupidonas buvo Tigana: jeigu ne ji, mes vis dar būtume vienas kitą įžeidinėję, vargę su ta bežade tarpusavio neapykanta. Ir jeigu jis nebūtų nusprendęs pakeisti savo nusistatymą, net nebūtų manęs pabučiavęs. Taip ir nesupratau, kas įvyko pirma: jis pakeitė nusistatymą ar aš jam pradėjau patikti ir dėl to jis nusprendė pakeisti nusistatymą. To taip ir neišdrįsau paklausti.

Vis dėlto aš Lukui daug ką jaučiau. Į jį nežiūrėdavau kaip į inamorato, nenorėdavau jam visko atiduoti, bet jį mėgau. Be to, mes buvome kartu. Drauge. Nesvarbu, kaip iki to priėjome, bet mes buvome kartu, jis buvo mano gyvenimo dalis. Gyvenimo, kuriame galėjo pražysti meilė. Aš jį galėjau pamilti. Tik dar kol kas nepamilau. Galėjau pasakyti — nori nenori, bet reikia, kaip dažnai kartodavo Adelė.

— Žinok, tikrai, — pakartojau jo tylinčiam veidui ir skeptiškoms akims, — aš tave myliu.

— Gera žinoti, — pasakė jis, pagaliau atsipalaidavęs.

Jis palinko ir pabučiavo mane į lūpas, dar kartą pabučiavo į kaktą, tada apkabino ir atlošė į sofos atlošą.

Kai prisipažįsti, kad myli, tikiesi sulaukti įvairiausių dalykų, bet tik jau ne „gera žinoti“. Mano kūnu perbėgo šiurpuliukai. Ko gero, būsiu suklydusi, ko gero, aš vis dar tebesu planas B.

dvidešimt aštuntas skyrius

— Man patinka tavo oranžinė suknelė, — pareiškė nuomonę Tigana, užšokusi ant mano lovos.

Ji šokinėjo taip, kad atrodė, jog spyruoklės įtaisytos ne čiužinyje, o jos kojose, — aukštai, bet atsargiai.

— Ačiū, — padėkojau sėdėdama ant lovos krašto.

Vidurius nuo nervų dilgčiojo taip, tarsi juose būtų sukęsis skalbiamosios mašinos būgnas, taip pat dažnai suvirpėdavo rankos.

— Tu atrodai nuostabiai, — nusprendė Tigana ir stryktelėjusi sumosikavo rankomis lyg bandantis pakilti paukštis.

— Gana, Ti, — sudraudė Lukas, priėjęs prie lovos ją sugriebė ir persvėrė per ranką. — Leisk Rinai ramiai apsiruošti.

— Tegul, — pratariau aš, mūsų akys susitiko ir tuoj pat išsiskyrė — lyg nuo to paprastučio akių susidūrimo abu būtume nudegę.

Pastarosiomis dienomis mes sunkiai ilgiau atlaikydavome vienas kito žvilgsnį — net lovoje baimindavomės vienas į kitą ilgiau pažiūrėti, kad neišduotume savo tikrųjų jausmų. Jis — savo baimės, aš — netikrumo.

— Kur tu eini? — pasmalsavo Tigana, džiaugsmingai vartaliodamasi ant Luko rankos.

— Aš jau sakiau, — numykiau.

— Pasakyk dar kartą. — Ji kybojo žemyn galva, tegalėjau matyti tik švelnų, baltą lyg sviestas jos kaklą. — Prašau! Pasakyk man dar kartą.

— Einu vakarieniauti su vyriškiu, kurį matėme „John Lewis“ prekybos centre, — prisipažinau, žinodama, kaip kiekvienas žodis kerta per ir taip jau pažeidžiamą Luko „ego“.

Tigana pakėlė galvą, jos veidą buvo išmušęs raudonis.

— Kalbėsi apie mano mamytę?

— Truputėlį pasišnekėsime.

— Ar man pasakysi, ką jis papasakos?

Ji suraukė nosį, linktelėjo prašydama patvirtinti, kad jai pasakysiu viską.

Sakyti negalėsiu nieko — juk neaptarinėsime, kas paskatino mano sužieduotinį ir mano geriausią draugę sugulti į vieną lovą, neaiškinsiu, kad jis yra jos tėvas, neduosiu ataskaitos, kaip jis reagavo, sužinojęs, kad yra jos tėtis.

— Jeigu tik Rina galės, ji tau pasakys, — įsiterpė Lukas. — Gerai?

— Tikriausiai, — atsakė ji.

Pyktelėjusi dėbtelėjau į Luką — ko čia kalba mano vardu. Jis į mano dėbtelėjimą atsakė pečių truktelėjimu ir klausimu:

— Gal nori, kad pavėžėtume tave į miestą?

Aš papurčiau galvą.

— Juk vidun neitume, tik pavėžėtume.

— Geriau važiuosiu traukiniu.

Į klausimą, mano akimis, buvo atsakyta.

— Kur jis tave vesis?

— Jau sakiau — susitinkame tame restorane, kur mudu su tavimi taip nevykusiai pirmąkart pavakarieniavome, prisimeni?

Nors mano mylimasis neprisipažino, bet pastarąsias dvi dienas jis elgėsi taip, tarsi mano susitikimas su Neitu būtų rengiamas mūsų santykiams atnaujinti. Jis būgštavo, kad aš iš namų išeisiu kaip jo mergina, o grįšiu kaip Neito sužieduotinė. Tai todėl norėjo pavėžėti į miestą — dar turėtų pusvalandį priminti man apie savo buvimą, apie savo ryšį su Tigana, ką aš prarasčiau, jeigu grįžčiau pas Neitą. Uždavė tą klausimą norėdamas patikrinti, ar šitą susitikimą laikau pasimatymu. Ne. Aš viso labo tik pasidažiau blakstienas, mano „nuostabioji“ suknelė tebuvo raudonos ir oranžinės spalvos kulkšnis siekiantis šilkinis drabužis apskrita iškirpte, kurį Lukas buvo nupirkęs vietoj suknelės, suteptos Tiganos vandeninių dažų birzgalu. Apsivilkau ją ne todėl, kad buvo graži — nieko ypatingo, — bet todėl, kad buvo pirkta Luko. Norėjau jam parodyti, kad galvoju apie jį, nes velkuosi jo dovaną. Apsiaviau aukštakulnius, nes sportbačiai prie suknelės būtų atrodę kvailai. Bet kad ir kiek stengiausi, nieko negalėjau padaryti, kad nuraminčiau Luką, nebent neiti ten. Ketinau eiti. Su Neitu turėjau pasimatyti.

— Na, tai keliausiu.

Atsistojau ir iš Luko paėmiau Tiganą. Ji apsivijo mano liemenį kojomis ir spauste prisispaudė. Buvo ką tik išsimaudžiusi ir apsivilkusi pižamą, taigi dvelkė švara ir vonios burbulais, o plaukai kvepėjo šampūnu. Išnešiau ją iš miegamojo į koridorių.

— Na, mažyte, prižadėk, kad klausysi Luko... Gerai pagalvojus, neklausyk! — Pastačiau ją prie virtuvės durų ir mudvi kartu nusijuokėme kaip sąmokslininkės. — Jeigu rimtai — žiūrėk, kad laiku nueitum miegoti ir kad Lukas prieš miegą išsivalytų dantis.

Vėl nuskardeno Tiganos juokas. Aš nusikabinau ilgą juodą paltą, susisagsčiau jį, tada pasilenkiau ir apkabinau Tiganą. Ji apsivijo rankomis mano kaklą ir pabučiavo į skruostą.

— Tu kvepi kaip saulėlydis, — pasakė mane paleisdama.

— O tu kvepi kaip šokoladinis pudingas, turiu tave pakutenti!

Švelniai ją kutendama juokiausi. Tai buvo mūsų paslaptis, mūsų pokštavimas, rodantis, kad mes suartėjome. Tapome neišskiriamos. Daugybė paslapčių ją siejo su motina, o dabar ir mudvi turėjome vieną, kuri buvo milžiniškas žingsnis pirmyn — tarp mūsų mezgėsi ryšys, mes vis labiau tapome mama ir dukra.

Tigana išsprūdo, nubėgo pas Luką ir rankomis apsivijo jo kojas. Atsistojusi nužvelgiau nelaimingą Tiganos globėją.

— Ačiū, kad pabūsi su Tigana, Lukai, aš tai labai vertinu.

Jis paskubomis linktelėjo.

— Smagiai praleisk laiką, — dar suniurnėjo, man nulenkus durų rankeną.

„Einu ne smagintis“, — norėjau išrėkti jam. Mano kantrybė buvo beišsenkanti, dar vienas žodis — ir aš permiegosiu su Neitu, tiesiog šiaip sau.

— Smagiai praleisk laiką, — atkartojo ir Tigana.

— Ačiū, — sumurmenau ir žengiau į koridorių. — Iki.

— Ti, pažiūrėk filmukų, aš palydėsiu Riną.

Tigana pakluso, o Lukas žengė su manimi į tamsų koridorių. Nė vienas iš mūsų taip ir neištiesėme rankos įjungti bendro apšvietimo jungiklio — mat laukiau, ką jis pasakys. Laikas ėjo, bet jis stovėjo tylus, stovėjo ir žiūrėjo.

— Ką gi, iki pasimatymo, — pagaliau ryžausi aš ir pasisukau eiti.

— Rina, — prakalbo ir jis, paėmė mano ranką, atlošė galvą. Paskui nutilęs švelniai pabučiavo į lūpas. — Aš tave myliu, — prisipažino atšlydamas nuo manęs.

Anksčiau jis to niekad nesakydavo. Net ir tada, kai aš prisipažinau jį mylinti. Tiesą sakant, aš nė nelaukiau, kad jis šitai pasakytų. Buvau nusprendusi, kad jo atsakymas „gera žinoti“ atskleidė jo jausmus — jis manęs nemylėjo ir aš turėsiu su tuo apsiprasti. Kitokių paaiškinimų negalėjau rasti. Bet dabar šitie jo žodžiai mane privertė suabejoti dėl jo jausmų. Šitie trys žodžiai. Jie viską sugadino. Nes kad ir kas būtų toliau, aš jau suksiu galvą, kodėl jis šitai pasakė. Spėliosiu, kas jį link to pastūmėjo — nuoširdus jausmas ar baimė, kad aš ketinu pergulėti su kitu. Jis mane myli ar tiesiog nori valdyti?

Lukas stovėjo tylus ir ramus, laukė mano atsakymo, ir aš žinojau, kad turiu jam atsakyti. Turiu patvirtinti, kad aš jį myliu. Pravėriau burną ir leptelėjau:

— Gera žinoti.

Mano atsakymas buvo priminimas, kad nesvarbu, ką mudu vienas kitam jaučiame, nesvarbu, mylime vienas kitą ar ne, ne jis vienas gali būti atšiaurus ir susitvardantis. Ne jis vienas turi jausmų.

Lukas nustėręs atšlijo, įsižeidęs iš mano rankų ištraukė delną. Aš išėjau nebesigręžiodama.

dvidešimt devintas skyrius

Lyg per miglą. Šitokiu palyginimu labiausiai tiktų apibūdinti tai, kas vyko, kai išėjau iš Adelės namų po jos netikėtos išpažinties.

Prisimenu, kaip išslinkau iš pirmo aukšto buto apspangusi, nesuvokianti, ką man daryti ir kur eiti. Sumojau, kad geriausia grįžti namo — ten bus saugu, nes Neitas išėjęs išgerti su buvusiais kambario draugais. Per miglą prisimenu, kaip apsisprendžiau sprukti į Lidsą, nes vis tiek po poros dienų ten turėsiu važiuoti — mat kas keturias savaites darbo reikalais lankydavausi „Living Angeles“ pagrindinėje būstinėje.

Atmintis nieko nesako, kaip susikroviau daiktus, bet kažkaip juos turėjau susikrauti, nes drabužių su savimi buvau pasiėmusi. Puikiai prisimenu tik viena — kaip mėlynu rašalu ant telefono kortelės parašiau ir virtuvėje ant stalo palikau tokį raštelį:

Aš žinau, ką jūs padarėte.

Tie penki žodžiai turėjo paaiškinti viską: kodėl išvykstu ir kodėl niekuomet nebegrįšiu.

Žinau, kad taksi mane nuvežė į Viktorijos stotį, bet kaip keliavau du šimtus mylių į Lidsą, kaip įtikinau „Holiday Inn“ leisti man apsigyventi pora dienų anksčiau, nebeprisimenu. Vos tik atsidanginusi išsitiesiau su drabužiais ant viešbučio lovos ir subedžiau tuščias akis į televizorių. Tik tada, kai telefonas pačirškė kelias minutes, suvokiau, iš kur sklinda garsas, ir pakėliau ragelį.

— Ponia, pas jus ponas Terneris, — pranešė viešbučio registratorius.

Aš buvau atvykusi su tamsa, bet nežinia kodėl lauke buvo šviesu. Žvilgtelėjusi į laikrodį, supratau, kad dabar — ankstyva popietė. Neturėjau supratimo, kur bus prapuolusios pastarosios penkiolika valandų. Pasaulis sukosi be mano žinios.

Jau buvau besakanti „nenoriu jo matyti“, bet prikandau liežuvį. Atkaklusis Neitas sėdės priimamajame tol, kol mane pamatys. Juk nesislapstysiu savo kambaryje visą likusį gyvenimą, ir jis lauks, kol pasirodysiu.

— Tuoj nusileisiu, — sumurmėjau.

Kai žvilgtelėjau į vonios veidrodį, moters, kuri žiūrėjo į mane, atvaizdas mane sukrėtė. Nuo miego trūkumo jos akys buvo paraudusios, oda dėmėta. Plaukai susivėlę, veidas išpurtęs. Ji atrodė nusikamavusi. Brūkštelėjau šukomis per juodus plaukus, paskui grįžau į miegamąjį, atsegiau prie lovos ant grindų gulintį sidabrinės spalvos lagaminą. Išsitraukiau raudonąjį golfą, užsitempiau jį ant savęs, kaip papildomą skydą užsivilkau ir juodą megztinį.

Kai įėjau į viešbučio priimamąjį, Neitas atsistojo. Jam po akimis buvo susimetę juodi ratilai, plaukai pasišiaušę, o smakras patamsėjęs. Jo drabužiai buvo suglamžyti, galbūt nuo važiavimo. Atrodė toks silpnas — tik ištark šiurkštesnį žodį, ir nugrius.

— Tavęs ieškodamas apskambinau visus Lidso viešbučius, — pasiaiškino jis.

— Eime į barą, — pasakiau ramiu ir valdomu balsu.

Mažyčio baro kamputyje susėdome į du vienas priešais kitą stovinčius krėslus. Bare buvo prietema, oras pridvisęs nuo tūkstančių cigarečių dūmų.

— Važiuojam namo, — paragino Neitas, kai tik užėmėme savo vietas. — Važiuojam namo, pakalbėsime ir išsiaiškinsime.

— Nėra čia ko aiškintis. Aš žinau, kas atsitiko tarp tavęs ir... ir... — Mano balsas nutrūko, tarsi tai, ką ketinau sakyti, būtų užstrigę man galvoje.

Taip baisu buvo tai įvardyti.

— Keme, buvo ne taip, kaip tu manai, — pasakė jis.

— O ką aš manau?

— Mes ne... Tai atsitiko tik kartą. Tik vieną kartą.

— Aš ne tą manau, Natanieli, — įsiutau. — Aš manau, kad tu mane apgaudinėjai, ir viskas baigta.

— Važiuojam namo ir iš širdies pasikalbėsime.

— Ne, aš negaliu. Su tavimi kalbėtis aš negaliu. Tik jau ne apie tai. Tu nesi tas, kuo aš tave laikiau. O ta vieta nebėra mano namai. Niekada nebebus.

Jis jau buvo per stalą besiekiąs mano rankos, bet aš atšokau. Man patikdavo, kai jis paimdavo mane už rankos, apglėbdavo ją stipriais pirštais ir nykščiu braukydavo per delno vidurį. Neitas galėdavo mane lytėti pačiais įvairiausiais būdais ir taip raminti, guosti. Bet daugiau nebegalės.

— Juk negalime imti ir viską pabaigti, — maldavo pasigailėjimo jis. — Kartu išbuvome šešerius metus, po dviejų mėnesių kelsime vestuves. Negalime imti ir viską nubraukti. Turime apie tai pasikalbėti.

— Ką gi, pasikalbėkime. Ar ji buvo geresnė nei aš? Seksualesnė? Aistringesnė? Greičiau pasiekdavo orgazmą? Labiau...

— Nutilk, — nukirto jis, — čia dabar.

— Apie ką mudu dar galėtume pasikalbėti?

— Apie tai, kaip aš tave myliu. Kaip noriu, kad grįžtum. Kaip padaryčiau viską, kad tik mes susitaikytume. Padaryčiau bet ką.

— Bet ką?

— Taip.

— Tada pasitrauk ir palik mane vieną. — Aš atsikėliau, man iš nuovargio svaigo galva, ausyse ūžė. — Su tavimi nebenoriu turėti jokių reikalų.

Neitas užsimerkė — atrodo, negalėjo patikėti tuo, ką girdi.

— Aš netrukus atvažiuosiu daiktų. Dar nežinau kada, bet greitai. Baldus ir visa kita, ką buvome nusipirkę drauge, paliksiu. Pasiimsiu tik knygas, kompaktines plokšteles, vaizdajuostes ir likusius drabužius. Daiktus, kuriuos galiu panešti. Ir dar norėsiu pusės pinigų už butą, kad galėčiau ir sau šiokį tokį įsigyti. Ir toliau mokėsiu savąją paskolos dalį, kol išmokėsiu pusę sumos, vadinasi, dėl įmokų nesutarimų neturėtų kilti. Tai galėtų sutvarkyti ir mūsų advokatai, mes galime bendrauti per juos, taigi kalbėtis mums nebereikės. Jeigu sutvarkytume tuos reikalus greitai, galėtume eiti kas sau. Tik prašau, jeigu ką nors man esi jautęs, neprasitark mano tėvams, kodėl iširo vestuvės. Pati jiems paskambinsiu ir pranešiu naujieną, tik nesakysiu dėl ko... Būk geras. Mirsiu, jei kas nors sužinos. Sakyk, ką nori, tik ne šitai. Na, lyg ir viskas. Iki, Neitai.

Jis irgi atsistojo.

— Negali būti. Juk planavome vestuves. Kodėl mums jų neatidėjus keliems mėnesiams, kol viską sutvarkysime? Negi tai pabaiga?

— Deja, taip. Tu tai žinojai. Todėl ir neprisipažinai. Žinojai, kad tai reikštų pabaigą, nes mes niekuomet... — Mano smakras suvirpėjo. Norėjau išeiti be ašarų. Aš papurčiau galvą ir sutelkiau jėgas. Brūkštelėjusi per akis, ant savo piršto pamačiau sužadėtuvių žiedą iš platinos ir rubino. Jį buvo sukūręs Neitas. Žiedas buvo su nemažu kaspinėliu, o jo viduryje žibėjo šešiakampė brangakmenio akutė. Nors visi jam sakė, kad sužadėtuvių žiedas turėtų būti su deimantu, jis išrinko rubiną, nes raudona buvo mano mėgstamiausia spalva. Nė nemaniau jo nusimauti, jis buvo taip prilipęs, kad net užmiršdavau jį mūvinti. Dabar nutraukiau žiedą, padėjau jį ant stiklinio staliuko priešais Neitą. — Iki, Neitai.

Man išeinant, jis sukniubo krėsle. Paskutinįkart jį mačiau, kai po trijų mėnesių nuvažiavau pasiimti daiktų. Kol juos kroviausi, Neitas irgi buvo, bet nieko nesakė. Kai vyrai iš perkraustymo įmonės atėjo paimti mano dėžių, pratylėjo. Prabilo tik man išeinant. Tepasakė vieną žodelį — „neišeik“. Aš sustojau, atsigręžusi pažiūrėjau į jį, nes žinojau, kad matau paskutinį kartą, o tada išėjau.

Jis padarė tai, ko aš norėjau, paliko mane vieną. Aš šito norėjau. Norėjau, kad jie abudu mane paliktų ir aš galėčiau kurti savo gyvenimą iš naujo, be jų. Adelė bandė su manimi susisiekti, bet aš to nežinojau, kol jos neaplankiau. O štai dabar rengiuosi vakarieniauti su Neitu. Ir baisiai bijau.

trisdešimtas skyrius

Kai prisiartinau prie restorano staliuko, Neitas atsistojo kaip ir tame viešbučio vestibiulyje. Mano širdis daužėsi, dūžiai skambėjo ausyse, strigo gerklėje.

Jo mėlynos akys, man priartėjus, susitiko su manosiomis, lūpas pamažu iškreipė nervingas šypsnys.

— Labas, — pasisveikino Neitas, aplink staliuką eidamas link manęs, dėdamas ranką man ant liemens ir pakštelėdamas į skruostą.

— Labas, — pasisveikinau aš, gavusi bučinį.

Šešerius metus mes užsiiminėdavome įvairiausių rūšių kūniška meile, o dabar vienintelis leistinas lytėjimo būdas teliko tik atsainus apsikeitimas bučiniais. Kažkodėl tai atrodė nieko gera.

Kai susėdome į savo vietas, kurį laiką tylėjome — reikėjo išsilankstyti servetėles, pasismaigstyti žvilgsniais. Jis atrodė gerai. Trisdešimt penkerių metų vyriškio veidas buvo stangrus ir neaptukęs. Rusvai juodi plaukai buvo dar juodesni, nes Neitas juos buvo sutepęs žele ir sušiaušęs dar ilgesnius spyglius nei paskutinįkart, kai jį mačiau. Lygi, gelsvai rusva jo oda, kaip visuomet, mane stebino, nes jis buvo mėlynakis, o jo tėvai (ir Tigana) — itin blyškios spalvos baltaodžiai.

Priėjo padavėjas, nešinas valgiaraščiais, į stiklines pripylė vandens. Pristatė mums specialius pasiūlymus ir jau rengėsi sprukti, bet mes nieko nelaukdami ėmėme ir užsisakėme patiekalus. Mudu su Neitu buvome patys greičiausi restorano klientai visoje žemėje, nešvaistėme brangaus laiko krapštinėdamiesi, tiesiog ėmėme ir pasirinkome. Padavėjas užsirašė, ko mes pageidaujame, ir pasitraukė, palikdamas mus vienus. Paliko mus šį vakarą praleisti dviese.

Neitas siurbtelėjo vandens, aš pirštu brūžavau per vyno taurės kojelę. Abu tylėjome, laukdami, kad kitas prabiltų pirmasis.

— Tarsi per pirmąjį pasimatymą, — pratarė Neitas šyptelėjęs, bandydamas sugauti mano žvilgsnį.

— Taip, tik kad mes niekuomet nevaikščiodavome į pasimatymus, tiesa?

— Juk gėrėme kavą! — pasišiaušė Neitas.

— Tas gėrimas baigėsi tavo namuose.

— Ir aš pamaniau, kad mane būriu bus užklupusios visos mano Kalėdos, — prisipažino Neitas. — Tikrai. Kai įsiprašei pas mane kavos, buvo puikiau, nei galėjau įsivaizduoti.

— Neįtikinsi manęs, kad tada iš tikrųjų pamanei, jog prašausi pas tave kavos.

— Ne, bet aš buvau užtektinai nustebęs ir dėl to, kad tu vis dėlto atėjai su manimi susitikti, o kad leisi prisiliesti...

— Išties, — sutikau.

— Juk jau tuomet žinojome, kad mums skirta būti drauge, ką?

Jis buvo rimtas. Kai sušnekdavome apie mus, Neitas visuomet šitaip kalbėdavo ir neapsimetinėdavo, nes manė, kad mus suporavo likimas. Kaip man pasakodavo, į tą vakarėlį, per kurį mudu susitikome, jis visiškai negeidė eiti. Įkalbėjo draugai, o kai atėjęs pamatė mane, suprato, kad bus sutikęs savo sielą dvynę. Moterį, kurią ves.

— Ne, Neitai, tai tu taip manai, — prasklaidžiau miglą. — Aš turėjau kitokių motyvų — tavimi atsikratyti.

— Ką?

Jis susigūžė, išsigando ir apstulbo.

— Aš maniau, gal greičiau tikėjausi, kad tu pagalvosi, jog esu lengvabūdė, jei tučtuojau su tavimi pergulėsiu, ir pradingsi.

— Ak.

Neitas, apmąstydamas tokį atsakymą, atsilošė, nudelbė akis į baltą staltiesę, darkart gurkštelėjo vandens. Tai buvo žiauru ir nebūtina, supratau. Aš tyčia subjaurojau jo gražų prisiminimą. Jau buvau bepraverianti burną sakyti, kad taip pasielgiau vien todėl, kad buvau išsigandusi, jog jis man šitaip patinka, bet Neitas taip niūriai į mane dėbtelėjo, kad bemat užsičiaupiau.

— Manimi nebūtum atsikračiusi, kad ir ką būtum dariusi, — tarė jis. — Aš jau buvau pasukęs didžiosios meilės keliu.

Dabar jau aš nudelbiau akis į baltą medvilninę staltiesę. Tai buvo šitaip būdinga Neitui — jeigu jis nesistengtų stojiškai atlaikyti mano metamų akibrokštų, parodytų man, kaip iš tiesų jaučiasi. Tuomet aš pati pasijusčiau siaubingai. Per šešerius buvimo drauge metus mes triskart buvome baisiai susikivirčiję, ir visus tris kartus pradėjo jis: jeigu jis man įgeldavo, aš to nenuleisdavau negirdom, kaip jis, — tiesiog atkeršydavau tuo pačiu ir kildavo peštynės. Jeigu aš jam įgeldavau pirma, jis tai kantriai ir garbingai iškęsdavo.

— Ir ko gi būsi išraudusi, ponia? — nusiviepė jis. — Juk tai tiesa. Tu žinai, kad tiesa.

Mums atnešė užkandžius ir mudu nutilę stebėjome, kaip padavėjas stato priešais didžiules baltas lėkštes. Aš buvau užsisakiusi rūkytos lašišos su pagardais, o Neitui pakako kepintų daržovių sriubos su ant viršaus užbarstytais skrudintais migdolais. Kai padavėjas pasišalino, nė vienas iš mūsų nepuolėme prie vaišių. Jis laukė, ką pasakysiu apie jo ramų, kilnų atsakymą į mano žiaurumą. Žiūrėjo, kaip aš elgsiuosi — kaip išskirtinė kandeklė, su kokia jis susipažino, ar kaip spontaniškai subjūranti moteris, kurios jis vos nevedė.

— Tą naktį gerokai suglumau ir aš, — prisipažinau, sutelkusi dėmesį į daržoves, tarp kurių gulėjo rausvi žuvies gabaliukai. — Tiesą sakant, likau apstulbusi. — Pagaliau pažvelgiau jam į akis. — Tą naktį grįžusi namo supratau, kad man vėl reikia tave pamatyti, ir kuo greičiau, nes dar niekas nebuvo manęs taip glamonėjęs. Po tos nakties daugiau su niekuo negulėjau.

— Aš maniau...

— Taip, aš sudariau įspūdį, kad man pasitaikė dar pora vyriškių, bet jų nebuvo. Apie kurį kitą net galvoti nesinorėjo — po tos kavos buvai tiktai tu.

Neito veide sušvito nuostabos šypsenėlė. Ir paėmęs šaukštą, pradėjęs valgyti jis vis dar tebesišypsojo. Aš paėmiau šakutę, pavartaliojau lašišos gabaliukus, bet taip nė vieno ir neįsidėjau į burną. Valgyti, kai taip dilgčioja skrandį, nebūtų protinga. Aš stebėjau, kaip Neito burnoje pradingsta rusvos tirštos sriubos sklidini šaukštai.

Prisiminiau, kaip verkiau, kai mudu apsisprendėme tuoktis. Verkiau, nes pagaliau suvokiau, ką reiškia beatodairiška meilė. Ką reiškia ne tik ją gauti, bet ir pačiam jausti. Šitai žinojau nuo tos akimirkos, kai pamilau Neitą, bet tuo metu, kai jis priėmė mano pasiūlymą, suvokiau, ką šitai reiškia. Kad aš nesu netikėlė, esu kaip kiti žmonės, galiu jausti, užmegzti ryšį. Ir kad mano širdis verta patirti meilę. Mano širdžiai lemta rasti vyrą, kurį galėčiau mylėti. Ir kad jis bus mano mylimas visą likusį gyvenimą.

Neitas pakėlė akis nuo sriubos lėkštės, pamatė, kad aš jį stebiu, ir nusišiepė žybtelėdamas akimis, kaip ir tądien, kai pirmąkart susitikome išgerti kavos. Aš jam irgi šyptelėjau, ir įtampa atslūgo, mudu vėl pasijutome taip lengvai ir jaukiai, kaip per mūsų pirmąjį pasimatymą.

trisdešimt pirmas skyrius

Mes kalbėjomės ir kalbėjomės apie nieką. Žinau, kad apie nieką, nes kai padavėjas atnešė sąskaitą ir paltus (mes jų neprašėme, jis tiesiog norėjo eiti namo, kaip ir derėjo uždarius įstaigą), vienas apie kitą buvome nieko nauja nesužinoję: jis nežinojo nei apie Tiganą, nei kad mačiau jį laidotuvėse, nei kad mano mylimojo vardas yra Lukas. Aš nežinojau, iš kur jis gavo žinių apie laidotuves, ar su kuo nors susitikinėja ir kodėl permiegojo su Dele.

— Ar galiu palydėti tave namo? — paklausė Neitas, kai šviesos buvo prigesintos ir paskutinės kėdės padėtos ant stalų aukštyn kojomis.

— Juk nelydėsi manęs į Horsfortą, iki jo ilgas kelias. Kaipgi tada grįžtum į Tadkasterį?

— Niekniekis, — numojo jis ranka. — Eiti išgerti kur kitur jau per vėlu, nebent į klubą, bet tokiose vietose nepasikalbėsi. O eidami galėtume pasišnekučiuoti.

— Gerai, padarykime kompromisą: eisime, kol pavargsime, o tada susistabdysime taksi.

Mes išėjome į gatvę, į melsvai juodą naktį, kurios tamsą skrodė neoninės šviesos. Aš giliai įkvėpiau, pro nosį įtraukiau vėsaus oro ir kiek atsigaivelėjau. Ėjome tuščia gatve tylėdami, ties kvartalo riba apsidairėme, ar niekas neatvažiuoja, tada perėjome į kitą pusę. Buvo jau po vidurnakčio, o aš dar net nepradėjusi vykdyti savo sumanymo. Mums bežingsniuojant Haid Parko link, pašnairavau į Neitą. Jis žvilgsnį buvo sutelkęs į tolį, rankas sugrūdęs į kišenes.

— Jaučiu, kad tu mane nužiūrinėji, — pasakė jis ir stabtelėjo, pasisuko į mane. Aš irgi sustojau. — Prisimenu, kaip dažnai tai darydavai, ypač tada, kai manydavai, kad aš miegu.

— Tu žinojai?

Staigus galvos linktelėjimas, šypsnys.

— Tai kodėl man nesakei?

— Nes man tai patikdavo. Negi turėjau gadinti tai, kas man patinka?

Neitas žengtelėjo artyn, vis dar neatitraukdamas nuo manęs akių, ištiesė rankas.

— Tik pažiūrėk į save, — suburbuliavo, paleisdamas į naktį baltų garų miglą. Maniau, apglėbs mano veidą rankomis, bet jis tik ištraukė iš vidaus mano palto apykaklę. Išlygino plačius trikampius atvartus vis dar žiūrėdamas man į akis. Aš buvau jo pakerėta, užhipnotizuota. Jis susijuokė, plačiau nusišypsojo, vėl virsdamas vyru, su kuriuo aš gyvenau. — Tik pažiūrėk į save, — darkart atsiduso. Jo rankos nuslydo žemyn, ties raktikauliais, paskui dar žemiau, tarp krūtų, ties viršutine mano palto saga. — Tu negerai susisagstei.

Aš pasižiūrėjau žemyn. Skubėdama iš restorano buvau ne taip susisegiojusi palto sagas. Pažvelgiau jam į akis.

— Oi, — nusijuokiau, bet juokas taip ir pakibo ore.

Žiūrėdamas man į akis Neitas vikriais pirštais švelniai atsegė viršutinę sagą. Tada jo pirštai vilnos ir kašmyro audiniu nuslydo prie kitos sagos, jis atsegė ir ją. Pirštai slydo mano kūnu žemyn, iki dar vienos sagos, kol galiausiai atsegė paskutinę. Kai paltas buvo atsagstytas, Neitas sudėjo skvernus ir vėl pamažu jį užsagstė.

— Ačiū, — suniurnėjau dusdama, bet sau pasakiau, kad nuo šalto oro.

Ne nuo aistros ir ilgesio. Ne nuo geismo, kad jis mane pabučiuotų.

— Nėra už ką, — numykė jis.

Prisislinko arčiau. Priartėjo taip, kad galėjau užuosti losjono po skutimosi kvapą, pajusti, kaip alsuoja jo krūtinė. Neitas pakėlė rankas ir pataisė mano apykaklę, palygino atvartus, bet rankų neatitraukė. Palenkė galvą, sušnibždėjo „Keme“ ir lūpomis prigludo prie manųjų.

— Rina, — automatiškai pataisiau, stumdama jį šalin.

Neitas loštelėjo atgal, savo akimis ieškodamas manųjų.

— Gal dar liepsi man tave vadinti visu vardu? — nusistebėjo.

— Ne, tiesiog niekas manęs nebevadina Keme, tik Rina.

— Nemanyk, kad vadinsiu tave taip, kaip vadina jis.

— Ne jis šitai pradėjo, — atkirtau.

Neitas vėl siekė manęs lūpomis ir vieną akimirką aš jau buvau jam beatsiduodanti. Buvau beleidžianti jam taip pasielgti. Mane pabučiuoti.

Vėl atitokau.

— Neitai, — sustabdžiau jį, — turiu tau kai ką pasakyti.

— Paskui, — tarstelėjo jis ir jau ketino toliau bučiuotis.

— Ne. — Aš palenkiau galvą, ir jo lūpos atsitrenkė į smakrą. — Turiu tau kai ką pasakyti, — neatlyžau.

Palenkęs galvą, Neitas mane nužvelgė iš padilbų. Patraukė rankas ir perbraukė sau per veidą. Visuomet taip elgdavosi, kai būdavo susinervinęs ar supykęs. Galiausiai prisipažino:

— Nenoriu girdėti, kad tekėsi už jo, — iškošė, gniauždamas kumščius. — Negaliu to klausytis.

— Lukas čia niekuo dėtas, — pasakiau ir pamačiau, kaip jis krūptelėjo, išgirdęs minint mano mylimojo vardą.

— Tada sakyk, — pasakė nuščiuvęs.

— Nežinau kaip... Manau, mums reikėtų prisėsti.

— Gerai, — sutiko jis. — Netoliese yra parkas.

Dešimt minučių tylėdami ėjome į Haid Parką, paskui atsisėdome ant suoliuko netoli nuo vartų. Vėjas ūžavo gnaibydamas mūsų jau ir taip sužvarbusius skruostus. Neitas prisėdo šonu į mane, bet visiškai greta, kad būtų bent kiek šilčiau. Aš atsisėdau šiek tiek į jį pasisukusi.

— Aš apie Tiganą, — prakalbau.

Neitas pakreipė galvą, susiraukė.

— Apie Adelės dukrą?

Aš linktelėjau, nutilau tikėdamasi, kad jis jau suprato. Juk buvo protingas vyrukas — kam gi minėčiau Tiganą, jei jis nebūtų jos tėvas?

Jo akys staiga nušvito — jis bus supratęs, apie ką kalba, rūstumas išsisklaidė.

— O Dieve, — suvapėjo. — Koks aš kvailys. — Pliaukštelėjo sau per kaktą. — Juk tai ji, teisybė? Ta mažylė, kurią mačiau anądien, buvo Tigana. Net nepažinau. Juk aš... — Jis sumosikavo rankomis sau virš galvos. — Buvau kaip nesavas, nes pamačiau tave. Velniava. Tai ji. Šitaip užaugo. Kaip ji jaučiasi po?.. Juk žinai, po viso to?

Nustebau dėl tokio jo susirūpinimo. Neitas Tigana niekuomet per daug nesidomėdavo. Kartais su manimi ją pasaugodavo, retkarčiais paskaitydavo prieš miegą, bet tarp jų niekuomet nebuvo daug bendra.

— Gerai. Pasitaiko visokių dienų, ketinu surasti jai psichologą.

— Tu ieškosi jai psichologo?

Aš linktelėjau.

— Tigana su manimi gyvena. Aš ją auginu, esu teisėta jos globėja.

— Tu? — nepatikėjo Neitas.

Aš pasišiaušiau.

— Taip, aš. O ką?

Jis ištiesė ranką, ramindamas uždėjo ją ant manosios.

— Nieko, tik šiaip, mes buvome nusprendę neturėti vaikų, o dabar tu esi jos teisėta globėja. Tai daugiau negu netikėta.

— Nebuvo kam. Be to, aš esu jos krikštamotė ir turėjau prisiimti už ją atsakomybę, kad ir kaip pasisuktų mano pačios gyvenimas. Ji man visuomet buvo brangi, be to, daugiau nebuvo kam.

— Tu už mane geresnė. Ar šitai ir norėjai man pasakyti?

Aš papurčiau galvą.

— Kalbu apie Tiganos tėvą.

Jis iš nuostabos kilstelėjo antakius.

— Apie jos tėvą? Jis kur nors netoliese? Tu žinai, kas jis?

Aš linktelėjau.

— Jis ketina kištis į Tiganos gyvenimą?

— Nežinau, jam dar nesakiau. Nerandu tinkamų žodžių. Nežinau, kaip jis šitai priims.

— Manyčiau, nekaip, — pasvarstė Neitas. — Norėtum, kad padėčiau pas jį nueiti? Tai tą norėjai pasakyti? Aš galiu. Bent jau tai galiu padaryti. Dėl tavęs ir dėl... dėl Adelės.

— O Dieve, kada tu taip sukvailėjai, Natanieli? — nusivaipiau.

— Nesuprantu, — sutriko jis.

— Neitai, tai tu. Tu esi Tiganos tėvas.

trisdešimt antras skyrius

Tigana krustelėjo per miegus. Jos lūpos buvo praviros, plaukai paslėpti po rausva šilkine skarele. Man patikdavo žiūrėti, kaip ji miega. Kartais, vidury nakties atsikėlusi į tualetą, prisėlindavau ir apžiūrėdavau jos tamsias blakstienas, švelnius baltus vokus, jai sapnuojant po vokais sujudančius akių obuolius. Dabar, kai ją globojau, tai buvo viena iš mano privilegijų. Galėdavau būdrauti jai miegant. Džiaugtis, kokia ji graži. Kokia rami. Kaip gražiai auga.

Gerklėje pajutusi kamuolį, nusukau žvilgsnį šalin, — miegodama Tigana buvo panaši į Neitą. Pabudusi atrodydavo kaip maža Adelė, o užsnūdusi įgaudavo tėvo veidą.

Buvo po keturių. Pargrįžusi namo prieš porą minučių, iškart puoliau žiūrėti, kaip Tigana laikosi. Ji, žinoma, laikėsi puikiai. Įtraukiau snarglį — slampinėdama po lauką būsiu peršalusi. Deja, kaltas ne tik šaltis. Tarytum ką tik atitvenktos upės srovė manimi sruvusios prieštaringos, gluminančios emocijos buvo beišsiliejančios ašaromis. Pasirausiau kišenėje nosinės ir mano pirštai užčiuopė pėdkelnes, kurias ten paskubomis įsigrūdau prieš parsigaudama taksi iš Neito namų. Prisiminus guvią šypseną jo veide, kai jis pakštelėjo man atsisveikindamas, į akis priplūdo dar daugiau ašarų. Kaip aš dabar pasiaiškinsiu Lukui?

Kai tik Neitas įsisąmonino žodžius „tu esi jos tėvas“, įsispoksojo visas nuščiuvęs. Įsisiurbė į mane skaidriomis akimis, tarytum laukdamas, kada tai paneigsiu. Nuo jo burnos ir nosies nekilo nė menkiausias garas — žinojau, kad jis nekvėpuoja. Staiga visa viršutinė jo kūno dalis sutrūkčiojo ir jis ėmė gaudyti orą — lyg su visais drabužiais būtų buvęs įmestas į didžiulį, platų tėvystės vandenyną ir tik dabar būtų išniręs į paviršių.

— Ką?.. Kaip?.. — žiopčiojo.

— Neitai...

Aš tiesiau ranką ketindama jį paglostyti, bet jis atšoko atatupstas.

— Ką čia paistai? — kalbėjo. — Ką tu sakai?

— Neitai, tai tiesa. Tu esi jos tėvas.

Neitas pašoko nuo parko suoliuko, pastovėjo, rankomis susiėmė galvą, vėl atsisėdo. Rankas, kurios dar tik prieš kelias minutes erotiškai sagstė man paltą, pakėlė prie savo perbalusio veido. Delnais brūkštelėjo per skruostus, paskui pasitrynė akis.

— Jokių vaikų, — stenėjo. — Mes visuomet sutardavome — jokių vaikų. O dabar man ką sakai? Kad aš turiu vaiką?

Aš linktelėjau.

— Tu klysti. Čia kažkokia klaida.

Papurčiau galvą.

— Turėtų būti klaida. Aš negaliu būti jos tėvas. Tai neįmanoma.

— Negi, mylėdamasis su Adele, naudojai prezervatyvą? — suklusau.

Neitas vyptelėjo, užsimerkė, susigėdęs papurtė galvą.

— Ką gi, tuomet įmanoma, — nukirtau suledėjusiu balsu.

— Bet ji visuomet minėdavo vedusį vyrą, su kuriuo susipažino darbe. Kad būta nakties nuotykio su vyriškiu, kuris nepajėgė mylėti...

Neito balsas virptelėjo — jis susiprotėjo, kad tai, ką pasakė, puikiai tiko jam apibūdinti. Net apie darbą — juk juodu keletą kartų buvo susitikę žiniasklaidos atstovų vakarėliuose dar prieš tai, kai susitikome mudu.

— Negi niekad nepagalvojai, kad ji pagimdė kūdikį po devynių mėnesių, kai sugulė su tavimi?

— Ne. Kodėl turėčiau? Ji niekuomet man to nepranešė. Niekuomet nedavė net menkiausios užuominos... — Neitas vėl užsidengė veidą rankomis. — Kada sužinojai? — galiausiai paklausė nepatraukdamas delnų nuo akių.

Palenkiau galvą, sutelkiau žvilgsnį į savo rankas, kurios man ant kelių gulėjo sušalusios ir nejudrios.

— Kada? — ištarė Neitas garsiau, aš dar labiau susigūžiau, bijodama, kad jis pratrūks. — Tai todėl išvykai, — susiprotėjo jis. — Niekuomet nesuprasdavau, kodėl nenori pasikalbėti, neleidi man pasiaiškinti. Sužinojusi nė žodeliu man neprasitarei, tu tik... Šūdas!

Jis vėl pašoko iš vietos.

— Adelė nenorėjo, kad tu sužinotum, — paaiškinau aš.

Jis pasisuko į mane.

— Adelė nenorėjo, kad aš sužinočiau, o tu jos klausei?

— Ji yra Tiganos motina. Ji nenorėjo Tiganai griauti gyvenimo. Liepė tau nesakyti.

— Ką gi, puiku, — jis pratrūko. — Kokį velnią čia kalbi? — šaukė. — Tu buvai su manimi, ne su ja, su manimi! Turėjai man pasakyti!

Aš irgi pašokau iš vietos, žengiau jo link, kol mes piktai atsitrenkėme vienas į kitą.

— Tarsi tu man būtum pasakęs, kad dulkinaisi su geriausia mano drauge! Ką sau manai? — drėbiau atgal.

Jis dėbtelėjo, patempė viršutinę lūpą ir sušvokštė:

— Kalė.

Tada atsitraukė ir pradingo gūdžioje naktyje.

Iš pradžių norėjau jį taip ir paleisti, nes jam reikėjo laiko pagalvoti. Be to, niekas nebuvo su manimi šitaip kalbėjęs. Net jis. Paskui grįžo sveikas protas: aš viena tamsiame parke, tarp medžių ir gyvatvorių, už kurių tyko užpuolikai ar bent jau sodaliniai darbuotojai, tik ir laukiantys, kaip atimti mano vaiką. Kaip viesulas pasileidau paskui savo buvusį sužieduotinį.

Neilgai trukus jį pavijau — jis žirgliojo takeliu perpykęs, ryžtingais žingsniais.

— Neitai, — šaukiau. — Palauk! Sustok! Palauk!

Neitas nuo tų laikų, kai išsiskyrėme, pasikeitė — jis nesustojo. Būdamas už mane keleriais metais vyresnis ir gana ramaus būdo, jis visuomet buvo linkęs veikiau iškart pasikalbėti nei atsiduoti pykčiui. Manydavo, kad neišsikalbėjus mums tik daugėja problemų. Akivaizdu, dabar jis buvo kitoks.

— Neitai, — šaukiau jį. Ar man pasivaideno, ar iš tikro?.. Taip, taip, jis spartino žingsnį. — Neitai! Tik pasikal...

Staiga mano kulniukas slyst, kažkas iš po manęs atėmė kojas ir aš visu grožiu išsitiesiau ant žemės.

Gulėjau ant akmenuoto tako, per drabužius skverbėsi šaltis. Po kelių akimirkų sumaskatavau kojomis ir ištiesiau tvinkčiojančią kairę kulkšnį, sugriebiau ją rankomis. Dešinį kelį, kuris kažkodėl atsitrenkė pirmasis, nors paslydau kaire koja, suskaudo taip, kad išspaudė ašaras. Juodos nailoninės kojinės aplink kelį buvo iširusios, toje vietoje, kuria trinktelėjau į šaltą žemę, permirkusios krauju. Koją vėl pervėrė skausmas, iš akių vėl pabiro ašaros. Verksnė nebuvau, įprastomis sąlygomis neverkdavau, net apimta šitokios agonijos, bet kas įprasto bebuvo likę iš mano gyvenimo? Kas mano gyvenime buvo įprasto per pastaruosius šešis mėnesius?

Kokia nuostabi košmariško vakaro pabaiga: tysau ant tako parke, nežinodama, kaip parsigauti namo. Mane lydėjęs asmuo manęs neapkenčia ir įsiutęs nudūmė. Ir dėl tokio menkučio sukniubimo esu varstoma šitokių skausmų.

Dar kelias minutes leidau sau pasijuokti iš savo padėties, paskui leidau sau savęs pagailėti, o tada susiprotėjau, kad turiu skambinti Lukui, kad atvažiuotų ir mane parsivežtų. Pasiėmiau juodą odinę rankinę, pasirausiau joje ir išsitraukiau mobilųjį telefoną. Man jį betraukiant, iš rankinės iškrito paveiksliukas. Jį buvo nupiešusi Tigana, kai praeito antradienio rytą laukė, kol palydėsiu ją į mokyklą. Tame piešinėlyje buvo pavaizduotas namas, geltona saulė danguje ir raudonos gėlės sode. Prie žemutinio lango stovėjome mudvi ir mojavome. Aš žavėjausi tuo piešinėliu, ji buvo vos ne tobulai pavaizdavusi mano šukuoseną: plaukai ilgesni iš užpakalio ir trumpesni iš priekio, į šoną nušukuoti kirpčiai. Save ji nupiešė su geltonais kuodukais, abi buvome apsirengusios raudonomis suknelėmis. Tigana padavė šitą piešinėlį man, kai ėjome į mokyklą, ir pasakė: „Galėsi pasidėti jį savo darbe.“ Taip ji norėjo išlaikyti ryšį su manimi, kai manęs nebūdavau šalia. Ją žavėdavo tas dalykas, vadinamas darbu. Ji norėdavo žinoti viską, ką aš veikdavau, kai ji manęs nematydavo. Kai ateidavau jos pasiimti, Tigana paprastai pasiklausdavo, ar gera buvo „diena darbe“, klausinėdavo, su kuo aš kalbėjausi ir ką tądien veikiau, kiek kartų skambinau, kiek išsiunčiau elektroninių laiškų. Tas pasaulis ją domino.

Įsikišau piešinėlį atgal į rankinę, pasiėmiau mobilųjį. Jau buvau berenkanti namų telefono numerį, bet susilaikiau. Lukas, aišku, atvažiuos, bet jis turės pažadinti Tiganą, vestis ją į mašiną, važiuoti...

— Ar tau nieko? — paklausė Neitas, išdygęs priešais mane.

Nudelbiau galvą, kad jis nepamatytų ašarų akyse, ir linktelėjau. Nenorėjau, kad jis sužinotų, jog verkiau — ne tik iš skausmo, bet ir dėl to, kad jis mane nuliūdino. Padėjau šalin mobilųjį telefoną, jis mane prilaikė, kol atsistojau. Laikydamasi Neito, priklibikščiavau prie artimiausio suoliuko, kuris, kaip ir žemė, buvo apėjęs ledu. Kurį laiką sėdėjome tylėdami, paskui jis prisislinko arčiau. Apglėbė mano kojas ir atsargiai užsikėlė jas ant kelių. Patraukė suknelę ir nužvelgė mano žaizdotą kelį, patinusią kulkšnį.

— Tik pažiūrėk į save, — pasakė su pagaila.

— Geriau nežiūrėsiu, jeigu tau tas pats.

Paslapčiom persibraukiau per akis. Jis iš kišenės ištraukė nosinę.

— Nebijok, ji švari, — pasakė nuo žaizdos valydamas purvą ir kraują.

Sėdėjome tylėdami: aš spoksojau į tamsias, sugurusias parko kalvas ir tamsaus dangaus fone dar tamsesnes medžių viršūnes, jis glostinėjo mano kelį.

— Ji buvo ir mano draugė, — tyliai pasakė Neitas be galo liūdnu balsu. — Ji buvo viena iš artimiausių mano draugių, o dabar iškeliavo. Ir niekas man nepasakė. Turėjau apie ją perskaityti žurnale. Juk ji buvo tokia svarbi mūsų gyvenime, mano gyvenime, o ėmė ir pasimirė. — Neitas nustojo glostyti mano kelį. — Kodėl man nieko nepasakei? — Jis žiūrėjo į mane tol, kol aš į jį pažvelgiau. — Ar taip manęs neapkenti?

— Ne, Neitai, aš tiesiog nepagalvojau. Ir taip buvo sunku po jos mirties, be to, man daug dalykų neatėjo į galvą. Vienas iš jų — pranešti tau. Visa atsitiko taip staiga. Žinojau, kad ji serga nepagydoma liga, bet nemaniau, kad mirs. Ji sakė, kad mirs, bet aš tuo netikėjau. Ir vis dar netikiu iki šiol.

Neitas linktelėjo.

— Paskutiniai žodžiai, kuriuos aš jai pasakiau, buvo kad ji man sugriovė gyvenimą. Ir kad nekęsiu jos už tai, kol bus gyva. Tai kaip gali negalvoti, kad žodžiai gali prišaukti mirtį? — Neitas užsimerkė. — Kai tu išvykai, aš jai paskambinau ir paklausiau, kodėl ji tau prisipažino. Ji teisinosi, kad prasitarė atsitiktinai, bet aš nesiklausiau. Aš ją aprėkiau. Pasakiau... Pasakiau, kad ji bjaurybė pavyduolė, kad jos neapkenčiu. Kad ji sugriovė visų gyvenimus. — Jis vis dar užsimerkęs purtė galvą. — Ji mirė pirma iš mano pažįstamų. Net mano seneliai dar gyvi. Aš... — Jo balsas nutrūko. Paėmiau jo ranką. Jis įsikibo į ją pirštais. — Noriu, kad žinotum, jog tai nebuvo planuota.

Pakėliau galvą į nakties dangų ir mano veidą perliejo šaltas vėjas, kūnu perbėgo šaltis.

— Neitai, aš nenoriu kalbėti šiuo klausimu. — Kai palenkiau galvą, Neitas tvirčiau spustelėjo mano ranką. — Kiekvienąkart apie tai pagalvojus darosi silpna. Iš pradžių, kai persikėliau šičia, pratrukdavau kiekvienąkart pagalvojusi apie tave ir Adelę... Ir dabar dar kartais pratrūkstu. Būna, pažiūriu į Tiganą ir, suvokusi, kas ji tokia, ką reiškia jos egzistencija, turiu nusisukti, nes negaliu apsikęsti žinodama, iš kur ji atsirado. Kalta ne ji — aš ją myliu, — kaltos aplinkybės. Taip skaudu. Nesakau, kad pravirkstu. Ne. Aš paprastai rypuoju širdyje... Negaliu apie šitai kalbėti, maniau, kad galiu, bet ne. Tik ne dabar, gerai?

— Tai kodėl tada pasakei man apie Tiganą?

— Nes tu turi žinoti.

— Galėjai pasakyti telefonu.

— Ne, negalėjau. Yra dar kai kas.

— Kas?

— Aš... Aš turiu tavęs kai ko paprašyti. Adelė norėjo, kad Tiganą įsidukrinčiau. Aš stengiuosi tai padaryti. Bet jeigu tėvų teisėmis prisiimamas vaikas turi bent vieną iš tėvų gyvą ir jis nėra dingęs be žinios, tada ketinantis įsivaikinti asmuo turi gauti leidimą. Turiu tavęs paprašyti, kad atsisakytum bet kokių teisių į Tiganą, tada man leis ją įsivaikinti.

Neitas papurtė galvą.

— Aš ką tik sužinojau, kad turiu vaiką, o tu jau prašai jį atiduoti?

— Juk tu nenori vaikų, pats sakei prieš penkias minutes.

— Ir tu nenorėjai, bet dabar nori.

— Aš turiu norėti. Juk visuomet buvau Tiganos gyvenime antras numeris, pats žinai. Tu neprivalai. Tu tik...

— Ne, — perkirto Neitas. — Juk negalime apie tai kalbėtis šičia. Čia šalta, mes nusikamavę. Turime gerai apsvarstyti šį klausimą. Be to, tau reikia nuplauti kelį ir sutvarstyti kulkšnį.

— Gerai, gal gatvėje pasigautume taksi?

Neitas pasilenkė, suėmė rankomis man veidą ir įsisiurbė į akis.

— Važiuok su manimi, — pakvietė. — Prašau.

— Mamyte Rina, — šaukė Tigana tampydama mano rankas.

Dar nepravėrus akių jau norėjosi verkti. Nebuvau nė bluosto sudėjusi, o štai dabar esu žadinama iš saldaus miego.

— Mamyte Rina, — pašaukė Tigana vėl.

— Ką? — suveblenau.

— Kodėl tu nenusirengusi? Negi vėl miegojai su rūbais?

Aš net aiktelėjau. Negi vėl užmigau vidury sekso? Turėtų būti velniškai kvaila, ypač kai mudu su Neitu šitiek metų nesimylėjome. NEITAS! Bemat pramerkiau akis ir pamačiau, kad žiūriu ne pro savo miegamojo langą — žiūriu į televizorių ir raudonąjį sėdmaišį, nes esu išsidrėbusi ant sofos.

Mano galva perbėgo praeitos nakties vaizdiniai: einame pas Neitą; jis valo man kelį ir klijuoja pleistrą; stipriomis rankomis masažuoja mano kulkšnies kauliuką, kuris ne toks jau sukiužęs, kad reikėtų sutvarstyti; mes, susėdę greta, geriame arbatą, žiūrime televizorių, bet nesišnekame; jis iškviečia man taksi. Prisimenu, jis siūlė man pasilikti pernakt, sakė, kad ryte, kai bus ne toks pavargęs, parveš mane namo, bet aš įsigeidžiau grįžti tuoj pat. Mūsų abiejų labui. Patikrinusi, ar Tigana miega, aš stovėjau koridoriuje nežinodama, ar lipti į lovą pas Luką, ar ne. Jis pabustų ir mums tektų arba kalbėtis, mylėtis, o man nei to, nei ano nesinorėjo. Nusprendžiau susirangyti ant sofos ir užmigau, apsiklojusi paltu.

Lukas stovėjo prie viryklės, sprendžiant iš kvapo, kepė kiaušinienę su kumpiu. Ir skrebučiai buvo skrudinami. Matydama, kaip jis stovi, kokia tiesi jo nugara, supratau, kad į mane vengia žiūrėti.

— Matai, tu nenusirengusi, — darkart patvirtino Tigana.

— A, tikrai, — išsiblaškiusi atsakiau.

— Palik Riną ramybėje, — paliepė Lukas Tiganai. — Ji turbūt nusivariusi nuo kojų. Eikš, tavęs laukia pusryčiai.

Tigana, kuri ir į Mėnulį būtų nuskridusi, jei tik Lukas būtų paprašęs, nuliuoksėjo prie jo ir pasičiupo jai paruoštą lėkštę.

— Gal tu eik bent kiek pasnausti, — pasiūlė man Lukas ruošdamasis kepti kiaušinienę sau. — Aš tau po valandos atnešiu puodelį arbatos ir pusryčius.

Jis vis dar nebuvo į mane pažiūrėjęs. Aš atsistojau — privalėjau jį nuraminti, jis turėjo suprasti, kad aš jo neišdaviau.

— Tavo oranžinė suknelė visa suglamžyta, — atkreipė dėmesį Tigana.

— Taip, tikrai, — sumurmėjau žiūrėdama žemyn, į raudonos ir oranžinės spalvų Luko dovaną. — Turėsiu ją išlyginti.

— Taip, turėsi, — pritarė Tigana.

Luko akys išdrįso atklysti prie manęs, įvertino mano apgailėtiną išvaizdą, tada užfiksavo mano pėdkelnes, nutįsusias iš palto kišenės, ir suvirpėjo iš skausmo. Tos akys tuoj šovė šalin, tarsi nusvilusios nuo minties, kaip mano pėdkelnės galėjo ten atsidurti, kokią iš to galima daryti išvadą.

— Eik, eik į lovą, — paliepė Lukas. — Atnešiu tau sumuštinį su kumpiu.

— Ačiū, — murmtelėjau.

Tas metas, per kurį galėjau jį nuraminti, praėjo. Ir kitos progos gali nebebūti, gal jis taip ir galvos, kad jį išdaviau.

— Skrebutis yra raidė T! — sucypė Tigana pamačiusi savo lėkštelę.

— Taip, tai reiškia „tau metas valgyti pusryčius“.

— Ne! — sukrizeno Tigana. — Tai reiškia „Tigana“!

— Gal ir taip, — nusijuokė Lukas. — Bet aš manau, kad „tau metas valgyti pusryčius“.

„Kartais jis su ja sutaria geriau negu aš“, — pagalvojau slinkdama į lovą.

Vėl prabudau nuo švelnaus papurtymo. Atsimerkiau ir pamačiau ant lovos krašto sėdintį Luką. Ant stalelio prie lovos stovėjo arbatos puodelis ir lėkštė, kurioje buvo sumuštinis su kumpiu. Tai miegojau tik valandą? O atrodė, kad ištisas dienas.

— Pamaniau, geriau pažadinsiu tave prieš išeidamas, — pasakė Lukas vengdamas mano žvilgsnio.

— Išeidamas? — atkartojau žiovaudama, stengdamasi atsisėsti.

— Taip, turiu reikalų. Ti žaidžia savo kambaryje, ja pasirūpinta. Bet pamaniau, kad reikia tau pasakyti prieš išeinant, maža kokių eibių ji gali prikrėsti.

— Kokių tu turi reikalų?

— Turiu darbo, padirbėsiu savo bute. Pasimatysime.

Lukas pakilo nuo lovos, bet aš sugriebiau jo ranką ir jį sulaikiau.

— Kas negerai?

Jis sudribo ant lovos, galų gale pažvelgė į mane.

— Tai tu man pasakyk.

Aš tylėjau, nežinojau, ką sakyti. Kiek jis norėtų žinoti? Tik jau ne viską, aišku kaip dieną. O kaip man pasiaiškinti? Jis gi nežino, kokie sudėtingi mano santykiai su Neitu. Nežino, kad ponas Terneris nėra tik mano buvęs draugužis, kad jis daugiau nei buvęs mylimasis, kad jis... Neitas, toks paprastas ir toks sudėtingas.

— Klausyk, Rina, — prabilo Lukas, nes aš vis tylėjau. — Pasakysiu nuoširdžiai, aš nežinau, kaip su tuo susidoroti. Niekad nebuvau pakliuvęs į tokią padėtį. Tu žinai, ką aš jaučiu tau ir Tiganai, judvi tapote mano gyvenimo dalimi. Bet jis yra tikras jos tėvas ir akivaizdu, kad tarp jūsų kažkas vyksta.

— Ne! — užprotestavau.

— Ne? Tai kodėl negali pažiūrėti man į akis ilgiau nei porą sekundžių? Kodėl naktį neatsigulei į lovą? Kodėl taip juokingai vaikštai? Tikiuosi, kad jo neišdulkinai, bet nenustebčiau, jei taip nutiko, nes žinau, kad vis dar jį myli.

— Juk sakiau, nebemyliu.

Lukas nekreipė dėmesio į mano pastabą.

— Aš nebegaliu. Geriau eisiu, o pasikalbėsime, kai man bent kiek praeis pyktis. Taip, taip ir yra, aš įpykęs. Tai tiesa. — Jis patylėjo. — Dabar aš nenoriu to daryti. Nes Tigana netoliese, o aš visko gerai neapgalvojau.

— Aišku, — suburbėjau.

Dabar tikrai neverta pradėti šnekos, kad aš nebuvau jam neištikima.

Užuot išėjęs, Lukas sėdėjo nė nekrustelėdamas, žiūrėjo į duris, galiausiai paklausė:

— Tai taip?

— Ne, — atsakiau. Gal kiti žmonės įsižeistų šitaip paklausti, bet aš juo dėta irgi paklausčiau. Nėra prasmės kalbėti apie pasitikėjimo trūkumą, tiesiog reikia žinoti. Reikia žinoti, kad neišprotėtum begalvodamas, kad gal... Ar jie galėjo?.. Ar jie?.. Tai buvo ir būdas parodyti žmogui, kad juo pasitiki. Kad tiki, jog jis pasakys tiesą. — Lukai, aš jo net nepabučiavau.

— Ar tu norėjai su juo miegoti? — paklausė įsidrąsinęs.

— Ne, — atsakiau nė nesudvejojusi.

— Tikrai?

— Tikrai. Aš jam pasakiau apie Tiganą, tada mes susibarėme gatvėje, aš pargriuvau, susižeidžiau koją — todėl ir šlūbčioju, ne nuo sekso maratono. Buvau pas jį, reikėjo nuplauti žaizdą. Va ir viskas, nieko nenutiko. Parvažiavau namo taksi. Neatsiguliau į lovą, nes parsigavau ketvirtą ryto, nenorėjau tavęs prižadinti. Tik tiek. Tik tiek ir įvyko.

— Ar jis pasirašys popierius?

— Nežinau. Jis taip pakvaišo išgirdęs naujieną, negalėjo daugiau apie nieką galvoti.

— Ir tu iš tiesų nenorėjai su juo miegoti?

— Iš tiesų.

— Gerai. Gerai, pasislink, — paprašė ir išsitiesė šalia manęs.

Apsivijau jį rankomis, prisiglaudžiau prie jo tvirto kūno, prispaudžiau veidą prie jo nugaros. Užsimerkiau ir užsnūdau.

Pasakiau jam tiesą. Su Neitu miegoti nenorėjau. Nė kiek. Norėjau jį pabučiuoti. Apkabinti. Norėjau su juo mylėtis. Pagaliau norėjau žiūrėti į jį miegantį. Jokiu būdu nenorėjau su juo miegoti.

Negalėjau to pasakyti Lukui. Lukas nesuprastų, kad praeitą naktį aš tarsi grįžau į praeitį, vėl matavausi senosios Kemrinos kostiumą, kurio taip ir nebuvau pajėgusi išaugti. Dėl įvykių, nutikusių po Adelės prisipažinimo, aš buvau išplėšta iš tokio gyvenimo, koks man be galo patiko, atskirta nuo žmogaus, kurį mylėjau. Praeitą naktį tik apie tai ir galvojau. Galvojau apie tą metą, kai buvau su žmogumi, kuris manimi žavėjosi, kai žinojau, ką reiškia jausti, kad esi neapsakomai trokštama ir iš širdies globojama. Būdama su Neitu vėl kaip niekad ryškiai prisiminiau metą, kai mano geriausia draugė buvo gyva, o manoji Tiga nebuvo patyrusi prievartos ir netekties. Norėti Neito praeitą naktį anaiptol nereiškė norėti kito vyro pamiršus Luką, tai reiškė norėti kitos savęs pamiršus dabartinę save; tai reiškė norėti kito laiko ir būti pasiruošus dėl to paaukoti dabartį.

Lukas to nesuprastų, aš irgi nesuprasčiau, jei jis imtų ką nors panašaus paistyti apie savo buvusią sužadėtinę Nikolę. Palaikyčiau tai išdavyste, kad ir kaip nuoširdžiai jis kalbėtų. Be to, aš juk neketinau dar kada su Neitu pasimatyti — popierius nusiųsiu, to ir užteks. Taigi visai nesvarbu, ką aš pajutau praeitą naktį, svarbu, kaip yra dabar.

trisdešimt trečias skyrius

Dun dun dun!

Nusistebėjusi, kas gi čia beldžiasi, žvilgtelėjau į savo buto duris. Lukas, išėjęs su Tigana, turėjo raktą, o Betsė, su kuria dirbame viename kabinete, pas mane nebesilankydavo baimindamasi sutikti Tiganą — maži vaikai nebuvo jos silpnybė. Štai ir visas sąrašas žmonių, kurie galėtų užeiti prieš tai nepaskambinę.

Užkabinusi storą grandinę, kurią įsitaisiau tada, kai mano butas tapo ir Tiganos namais, atsargiai pravėriau duris ir pažiūrėjau.

Neitas.

Jo negirdėjusi ir nemačiusi buvau jau savaitę, nuo mūsų vakarienės, tada pasižadėjau išsiųsti jam popierius kurią kitą dieną. Ta kita diena taip ir neišaušo. Užtrenkiau duris ir, virpančiomis rankomis nukabinusi grandinę, atidariau jas vėl.

— Ką tu čia veiki? — paklausiau balsu, kuris, atrodo, buvo užsikrėtęs drebuliu nuo mano rankų.

— Norėjau tave pamatyti.

— Tau negalima tiesiog imti ir užsukti nepranešus.

— Galima — juk aš jau užsukau.

— Kaip sužinojai, kur aš gyvenu?

— Nugirdau, kaip savo adresą nurodei taksistui. — Jis bakstelėjo sau į smilkinį. — Aš gi gudrus kaip senas lapinas.

— Ko tu nori?

Mano balse buvo justi priešiškumas ir baimė. Šitai neturėtų gerai baigtis. Lukas tik ir ieško progos apkaltinti Neitą visomis didžiosiomis nuodėmėmis. O Neitas, pavyduolis, su kuriuo išdraugavau šešerius metus, turėtų apsidžiaugti gavęs progą užvožti mano sugulovui.

— Jau sakiau — pamatyti tave. Ir Tiganą.

Aš pašiurpau iš baimės.

— Ką? Kam?

— Ji... Klausyk, negi mes taip ir stovėsime tarpduryje?

— Ne, ne.

Aš žengiau žingsnį į šalį jį įleisdama ir mostelėjau galva svetainės-virtuvės pusėn.

Neitas, vilkintis mėlynais džinsais ir juodu golfu, nesisėdo, jis apžiūrinėjo mano būstą, susidedantį iš knygų lentynų, kreminės spalvos sofos, kuri per pastaruosius kelis mėnesius buvo išmarginta daugybe spalvų, didžiulio raudono sėdmaišio, pūpsančio šalia televizoriaus, raudono gauruoto kilimėlio, patiesto šalia mažyčio pietų stalo, kuris skyrė virtuvę nuo gyvenamosios erdvės. Jis nužvelgė ir baltas virtuvės spinteles su medieną imituojančiais stalviršiais, kurios buvo nukrautos pusryčių ir pietų indais — juos aš ketinau suplauti, kai tik įstengsiu savo pavargusį kūną atplėšti nuo sofos.

— Kur ji?

Neitas žengė artyn, tad man teko užversti galvą, kad matyčiau jo veidą, — jis gi šešių pėdų ir dviejų colių ūgio.

— Ji... Lukas ją išsivedė į parką lesinti ančių, tiksliau — ji išsivedė Luką. Vakar ji nusprendė, kad antys be jos nustips iš bado, ir kalbėjo apie jas tol, kol sutikome po karatė pamokų ją ten nusivesti. Lukas su mielu noru paspruko nuo indų plovimo.

Mano buvusio sužieduotinio veidą iškreipė pagieža.

— Dažnai ją išsiveda, tiesa? — suniurzgė jis. Dar niekuomet nebuvau girdėjusi tokio žemo, priekaištingo jo balso tono, net truputėlį išsigandau. — Tikras šeimos vyras, taip?

— Neitai, liaukis. — Paglosčiau jam ranką. — Tai ne tavo reikalas.

Jis giliai atsiduso.

— Ne, ne, tai ne mano reikalas. — Neitas papurtė galvą. — Aš tiesiog susipainiojęs, dabar dažniausiai nesuvokiu, ką darau ar jaučiu.

Jis nuėjo, klestelėjo ant sofos. Aš prisėdau šalia.

— Ką tu čia veiki? — vėl paklausiau.

— Aš nemeluoju — noriu pamatyti Tiganą.

Mane vėl apėmė baimė.

— Bet kam gi?

— Kad ir kaip ten buvo, ji yra mano duktė. Turiu prisiimti už ją atsakomybę.

Ak, tik ne tai. Ne. Gal iš pradžių aš jos ir nenorėjau, bet tai nereiškia, kad dabar galėčiau gyventi be jos. Ji buvo vienintelė gija, siejanti mane su Adele. Aš pažadėjau ja rūpintis, ją įsivaikinti. Aš mylėjau Tiganą, man jos reikėjo. Kas bus, jeigu Neitas ją pamils ir taip pat jos įsigeis?

— Kodėl? Juk tu nenori vaikų. Negi būsi nusprendęs pabandyti ją globoti?

Neitas iš siaubo net loštelėjo, visas pabūgo.

— Dievuli, ne!

— Tai kodėl užsigeidei ją pamatyti?

— Kemrina, ji yra mano duktė.

— Bet juk tu nenori vaikų.

— Betgi tai svarstytinas klausimas. Aš turiu vaiką ir su tuo reikia skaitytis.

— Jeigu nenori jos globoti, kam tau reikia ją pamatyti?

— Kas gi per žmogus būčiau, jeigu nenorėčiau net su ja susipažinti prieš atsisakydamas?

— Kaip tu nesupranti — jeigu aplinkui sukiosiesi, man jos neleis įsivaikinti. Nuspręs, kad tu pats gali ją prižiūrėti, ir man neleis.

Jis akimirką stebėjo mane.

— Negi tu manai, kad aš atsisakysiu tėvystės teisių ir lyg niekur nieko pasišalinsiu?

Kai jis šitaip pasakė, supratau, kad mano prašymas nuskambėjo beširdiškai — juk jis toks nebuvo.

— Ne, aišku, kad ne... Nebežinau.

— Keme... Rina, juk mes net nepasikalbėjome apie tai, kas tarp mudviejų įvyko, aš neišeisiu, kol nepasikalbėsime.

Nuo tos minties aš pašiurpau. Jis buvo svetimas, tapo svetimas tądien, kai sužinojau, ką padarė. Jis nebebuvo Neitas — manoji atrama, jis buvo vyriškis, galintis išduoti. Nors aš ir nežinojau, kodėl jis šitaip pasielgė, maniausi žinanti. Įtarimai nedavė man ramybės nei dieną, nei naktį, kaip ir mintis, kad neleidau Adelei prieš mirtį pasakyti tai, ko ji norėjo. Jie nuolat mano galvoje buvo sumišę su kaltės ir netekties suvokimu. Nenorėjau, kad tos mintys pasitvirtintų. Nenorėjau, randai įsirėžtų amžiams.

— Kalba ne apie mus, o apie Tiganą, — tariau aš. — Turiu suteikti jai tą prieglobstį, kurį jai būtų suteikusi motina, ir padaryti viską, kad būčiau tinkama ją įsivaikinti.

— O ar tu nepagalvojai, kad mes galėtume vėl susieiti ir auginti Tiganą kaip jos tėvai? Kad mes galėtume būti šeima?

Aš iš siaubo net susverdėjau ir, susiėmusi pilvą, atšokau nuo Neito.

— Keme!

— Neatimk jos iš manęs, — maldavau. — Ji — visa, kas man liko. Prašau, neatimk jos iš manęs.

Jis mane apkabino.

— Kodėl turėčiau ją iš tavęs atimti? — paklausė. — Aš tik sakau, kad mes galėtume pasirinkti kitą išeitį — būti šeima.

— Tu nepasirašysi, kol aš su tuo nesutiksiu, — nusprendžiau.

— Šito niekuomet nesakiau. Visai nenorėjau, kad toks pasiūlymas būtų panašus į spaudimą. Aš nenorėčiau... Niekada. Tik norėjau, kad mudu nuoširdžiai pasikalbėtume. Juk aną naktį nuoširdaus pokalbio nebuvo, argi ne taip? Mums reikia išsiaiškinti.

Aš papurčiau galvą.

— Aš nenoriu.

— Negalime visko taip ir palikti neišsiaiškinę. — Neitas pirštais pakedeno man plaukus, su kiekvienu prisilietimu vis labiau mane nuramindamas. Jis žinojo, kad šitai mane nuramina, kartais net sukelia mieguistumą. Plaukų glostymas ir kaklo bučiavimas buvo du mano mėgstamiausi dalykai. Neitas šitai žinojo, Lukas — ne. — Aš noriu, kad mes išsiaiškintume. Ir, kad ir kaip būtų netikėta, noriu prisiimti šitą naują atsakomybę... O kaip reikalai su pinigais? Galėčiau mokėti jai alimentus.

Šito aš nenorėjau. Norėjau, kad jis Tigana nesidomėtų, nes jeigu jis sukinėsis aplink, atliks kokias nors funkcijas, man neleis jos įsivaikinti. Vis dėlto Neitas buvo kilnus ir garbingas. Jis buvo geras vyrukas.

— Išgalėčiau mokėti apie pustrečio šimto svarų per mėnesį. Ar užteks?

Aš vėl krūptelėjau. Tie pinigai būtų netikėtas laimikis. Lukas siūlydavosi padėti, bet aš atmesdavau jo siūlymus sumokėti už Tiganą — aš, o ne jis, buvau už ją atsakinga, ir nenorėdavau remtis žmogumi, kuris galėtų pasišalinti. Debesų šalyje negyvenau, žinojau, kad mudu su Luku nebūtinai per amžius nesiskirsime.

Neitas nusliuogė nuo sofos, atsiklaupė priešais, apkabino mane.

— Ar užteks? O gal duoti tau dalį savo santaupų, tada tuos pustrečio šimto pradėsiu mokėti šiek tiek vėliau. Kokius tris tūkstančius? Nesijaudink, grąžinti neprašysiu — jokių įsipareigojimų. Tai visam laikui, kad ir kas tarp mūsų nutiktų. Atidarysiu jai sąskaitą, tu ją tvarkysi, kol jai sueis aštuoniolika, ir pažiūrėsiu, ar negalėčiau mokėti daugiau, kai ji paūgės. Tikrai, jai paūgėjus turėsiu mokėti daugiau, kitaip gi negalima?

— Neitai, aš... Ačiū tau.

Jis kilstelėjo mano smakrą ir pažvelgė į akis, nykščiais nubraukė ašaras.

— Rina... — prabilo, bet išgirdęs rakto trakštelėjimą duryse nutilo.

Abu sutartinai krūptelėjome, sužiurome į duris. Tuoj pat nusišluosčiau ašaras.

— Mes sugrįžome! — choru užgiedojo Tigana su Luku žengdami į svetainę.

Tigana, įsisupusi į raudoną žieminį paltą, ant galvos užsimaukšlinusi juodą kailinę kepurę, kaklą apsivyniojusi juodu vilnoniu šaliku ir apsimovusi juodas kailines pirštines, pamačiusi šalia manęs stovintį aukštą baltaodį vyriškį, sustojo tarpduryje. Lukas, nuo jos atsilikęs per porą žingsnių, irgi sustojo.

— Ar smagiai praleidote laiką? — pasidomėjau braukdama ašarų likučius.

— Taip, — vyptelėjo Tigana, įdėmiomis mėlynomis akimis šaudydama nuo manęs prie Neito. — Kas čia? — paklausė nebesitverdama smalsumu.

— Neitas. Prisimeni, pasakojau tau apie seną savo draugą?

— Tai tu turėjai tą gražią suknelę, — tarė ji Neitui.

Neitas nusiviepė.

— Ne, esu matęs keletą gražių suknelių, bet niekuomet jų nenešiojau. Prisiekiu.

Tigana susijuokė, bet žengtelėjo žingsnį atgal ir prisispaudė prie Luko kojos — jai reikėjo įprastos, tvirtos atramos.

— Ne tu! — sukrizeno ji. — Mamytė Rina. Ji turėjo nuostabią suknelę, nes ruošėsi tekėti. — Ji kilstelėjo savo pirštinėtą ranką ir išpoškino. — Už tavęs.

Kambaryje susitvenkė įtampa; visi suaugusieji iškaito ir suvirpėjo, neteko žado. Nė vienas iš mūsų nebūtume pripažinę, kad Neitas ir aš buvome susižadėję, jeigu Tigana to būtų nepranešusi.

— Tai tiesa, — išstenėjau aš, atsipeikėjusi pirmoji. — Nežinojau, kad tu šitai prisimeni.

Tigana nusišypsojo.

— Aš prisimenu.

Ji žvilgtelėjo į Luką, tikėdamasi pagyrimo. Jis jai nusišypsojo, tada priklaupė ir apglėbė jos kojas.

— Tu protinga mergaitė, — pagyrė ją Lukas atrišdamas ir nutraukdamas jos sportinius batus.

Atsistojęs Lukas klausiamai pažiūrėjo į mane.

— Lukai, čia Neitas. Neitai, čia mano draugas Lukas.

Neitas apėjo sofą ir ištiesė ranką. Lukas nenoromis ją spustelėjo.

— Malonu susipažinti, — pratarė Neitas.

— Ir man, — atsakė Lukas.

Tą išraišką ir balso toną aš gerai žinojau — įsiminiau nuo tos akimirkos, kai susitikome.

— Ar tu mamytės Rinos vaikinas? — pasmalsavo Tigana, tarsi nebūtų mūsų ir taip pakankamai prikamavusi.

— Kadaise buvau, — atsiliepė Neitas. — Bet dabar nebesu, dabar jos vaikinas yra Lukas.

Regis, tai Tiganai patiko, ji šnarpštelėjo nosimi, sučepsėjo lūpomis ir pritariamai linktelėjo galva. Lukas, atrodo, mintyse siuntė Neitą po velnių.

— Mes palesinome antis, ar ne, Lukai? — sučiauškeno Tigana.

— Iš tikrųjų, — pritarė Lukas.

Neito veidas sušvelnėjo, jis sutelkė žvilgsnį į Tiganą, kvailokai šyptelėjo.

— Vaje, — nusistebėjo Neitas. — Ir kokios jos buvo spalvos?

— Ančių spalvos, — nusijuokė Tigana.

— Oi, šviesiai geltonos?

— Ne! — suklykė Tigana.

— Ką gi, tokios spalvos antis yra mano vonioje.

Ir iš kur Neitas bus išmokęs kalbėtis su vaikais? Kai mes ją prižiūrėdavome, jis mieliau būtų sutikęs sulakstyti mylią nei prie jos pabūti, kol suvaikščiosiu į tualetą.

— Jų nebuvo daug. Jos buvo rudos. Žalios ir violetinės, ir geltonos aplink kaklą. Lukas sakė, kad prieš žiemą jos išskrenda.

— Geriau aš eisiu, — pasisiūlė Lukas.

Neitas atitraukė žvilgsnį nuo Tiganos, ne itin maloniai susižvalgė su Luku, tada pasisuko į mane.

— Važiuoju. Šiąnakt dirbsiu. — Jis pasilenkė, šiltomis lūpomis prigludo man prie skruosto. Nuo jo prisilietimo man suspurdėjo širdis. — Iki, — tarė jis man. — Lukai... — Jis ištiesė ranką ir Lukas ją paspaudė. — Tigana, — jis pasilenkė prie Tiganos, — buvo malonu vėl tave pamatyti. Netrukus pasimatysime, gerai?

Jis ištiesė ranką ir Tigana ją paspaudė, jos veidas nušvito džiaugsmu, kad su ja elgiamasi kaip su suaugusia.

Kai Neitas žengė durų link, Lukas grikštelėjo dantimis, matyt, tvardydamasis, kad jam neužvožtų. Aš, išvydusi jo tulžingą žvilgsnį, sulaikiau kvėpavimą, bet Lukas žengė žingsnį šalin. Durys užsitrenkė Neitui už nugaros.

— Jis mielas, — pareiškė Tigana, užšokdama ant sofos. Ji vis dar buvo su paltu, šaliku, kepure ir pirštinėmis. — Bet ne toks mielas kaip Lukas.

Ji nusimovė vieną pirštinę, pasiėmė pultą ir, įsijungusi televizorių, nustojo domėtis šiuo pasauliu — jaudulys, sukeltas lankytojo, baigėsi.

Lukas man akimis parodė į koridorių ir truputį krestelėjo galvą. Nusekiau paskui jį į miegamąjį, jis uždarė duris.

— Man nepatinka, kad jis čia, — sušnypštė.

— Aš jo nekviečiau, jis pats atėjo.

— Nejaugi?

— Ne, Lukai, aš tik ir laukiau, kol tu išeisi nežinia kokiam laikui, kad turėčiau progą pasikviesti jį čia pasimylėti.

— Man nepatinka, kad jis čia, — pakartojo jis.

— Tai mano butas.

— Ar jis lindo prie tavęs?

— Pagaliau pasakei, kas tau rūpi. Ne, jis nelindo ir net jeigu būtų lindęs, — bet to jis nedarė, — nieko būtų neišėję. Aš su tavimi.

— Ko jis norėjo?

— Pamatyti Tiganą.

Lukas krūptelėjo.

— Jis nori jos?

Jis išsigando kaip ir aš.

— Nežinau. Tai todėl ir verkiau, kai parėjai. Juk pastebėjai, tiesa? Mes čia nemeilikavome, aš dusau iš siaubo, nes jis užsigeidė prisiimti už ją atsakomybę, todėl man gali neleisti jos įsivaikinti.

— Šūdas.

Lukas sudribo ant lovos.

— Niekuomet nemačiau, kad jis šitaip elgtųsi su vaiku, kad ir su Tigana. Bet juk niekuomet nesu jo mačiusi su dukterimi. Aš esu išsigandusi, Lukai. — Atsisėdau šalia, jis mane apkabino. — Bijau, kad jis ją pamils, jos užsimanys, tada aš ją prarasiu ir nuvilsiu Adelę. — Priglaudžiau delną sau prie kaktos. — Aš persigandusi, Lukai.

— Viskas bus gerai, — paramino jis, pats tuo nebūdamas įsitikinęs. — Pažadu, viskas bus gerai.

Jis nesuprato: aš buvau persigandusi ne tik dėl to, kad prarasiu Tiganą, — aš buvau išsigandusi dėl Neito. Matydama jį su Tigana, kaip jis dėl jos stengėsi, aš pradėjau abejoti, ar mes negalėtume būti šeima — Neitas, Tigana ir aš. Aš persigandau, nes pirmąkart suabejojau dėl to, kokia Luko vieta mūsų gyvenime.

trisdešimt ketvirtas skyrius

Spūstis po darbo, iš įstaigų, parduotuvių, traukinių stočių, kitokių darbo vietų į artimiausią barą plūstantys žmonės — anksčiau aš būdavau tos minios dalimi. Betsė, Rubė, aš ir dar keletas „Angeles“ darbuotojų dažnai traukdavome į netoli universalinės parduotuvės stovintį barą ir pragėrinėdavome savo sunkiai uždirbtus atlyginimus. Nuo to laiko, kai gavau globoti Tiganą, draugų, su kuriais matydavausi po darbo, sumažėjo iki... Luko.

Ne darbe draugai retai mane matydavo. Priežastis paprasta — aš nemėgdavau išeiti ir palikti Tiganą. Gal ji ir neprieštarautų, bet aš nenorėjau. Vis dėlto net ir namie vien jai dėmesį retai kada skirdavau. Mat galvodavau apie darbus, kuriuos turiu padaryti. Apie pirkinius. Apie skalbimą. Lyginimą. Šveitimą. Kaip išsitekti su atlyginimu, kurio dabar turėjo užtekti dviem. Iš tikrųjų aš jai neskirdavau pakankamai dėmesio, bet ji nė šito būtų negavusi, jeigu iš viso nebūčiau buvusi namie. Mintis palikti Tiganą su nepažįstamu žmogumi mane baugino. Tai todėl taip džiaugiausi, kad kartais apsilankydavo Lukas, kaip ir šįvakar — mano pirmąjį išgertuvių po darbo vakarą po šitiek mėnesių. Jie dabar namuose, ko gero, ruošia vakarienę versdami butą aukštyn kojomis. Kai juodu šeimininkaudavo, būtinai prireikdavo visų puodų, visų prikaistuvių. Paprastai ruošdavo „mišinį“. Mudvi su Adele „mišinio“ receptą sužinojome besimokydamos koledže. Tiesiog ištraukdavome visus maisto likučius iš šaldytuvo, sumesdavome juos į puodą ir tikėdavomės paties geriausio patiekalo. Kartais išeidavo gardumynas, kartais — šlykštynė. Bet gaminti tokį valgį visuomet buvo smagu. Tigana šitą receptą atgaivino, kai pirmą sykį su Luku ruošė man vakarienę — tuomet man buvo patiekta kažkas iš svogūnų, pomidorų padažo ir saldžių kukurūzų; aišku, didžiąją dalį vakaro aš praleidau tvarkydama, ką jie buvo prišnerkštę. Bet viskas buvo puiku, nes ruošti valgį jiedviem visuomet būdavo malonu, o tai ir yra svarbiausia.

Aš skyniausi kelią pro krūvą žmonių, stoviniuojančių moderniame bare „Paragon“, kuris buvo įsikūręs Lidso centre. Kai kurie jų vis dar nebuvo nusivilkę žieminių paltų, dauguma stovėjo nepaleisdami iš rankų krepšių ir visi laikė kokius nors gėrimus. Jau buvau ir pamiršusi, kaip čia būna sausakimša, triukšminga ir prirūkyta. Braudamasi minioje dairiausi Neito. Turėjome susitikti paskubomis šį tą išmaukti, nes jis šįvakar Lidse susitinka su savo draugais. Radau Neitą sėdintį kampe prie staliuko, įsistebeilijusį į pusiau nugertą bokalą, priešais stovėjo baltojo vyno taurė man. Aš prisiminiau laikus, kai mudu susitikinėdavome po darbo. Būdavo, jis ateina pirmas, nuperka išgerti man, tada pasirodau aš, nuperku išgerti Adelei, o tada atvyksta ji, baigusi darbą paskutinė.

Vos spėjau nuryti pirmąjį gurkšnį pirmosios taurės vyno, kurį gerdavau metų metais, Neitas manęs paklausė:

— Ar tu pasakysi Tiganai, kad aš esu jos tėvas?

Išgirdusi šitą klausimą, supratau, kodėl man gera šalia Luko. Lukas — tai paprastumas. Būnant su Luku, nebūdavo didelių emocinių šuolių. Paprastumui svetimas stiprus susijaudinimas, bet kai tavo gyvenimas — nuolat besisukanti emocijų spiralė, kai vieną minutę kvatojiesi, o kitą gniauži kumščius, kad nustotum raudoti, paprastumas ima daug reikšti. Tampa tiesiog reikalingas. Tarp mūsų su Neitu to paprastumo nebuvo. Tarp mūsų vyravo didingumas ir dramatiškumas, kaip ir dabar.

— Nežinau, — atsakiau jam. Pastačiau taurę ant stalo, perbraukiau pirštu išilgai medžio rievių. — Tigana yra protinga mergaitė, ji žino, kad sukinėjiesi aplinkui ne be priežasties.

Nuo ano nelaukto apsilankymo šeštadienį Neitas buvo užsukęs dar porą kartų — pirmiausia pranešti apie sąskaitą, kurią jis atidarė Tiganai. Į ją padėjo tris tūkstančius svarų, kaip ir buvo žadėjęs. Po poros dienų jis užvežė mokamąją kortelę, kurią gavo atidaręs sąskaitą. Tigana su juo elgėsi apdairiai, sekdama jį įdėmiu žvilgsniu klausinėjo pavojingų klausimų apie darbą, atsargiai atsakinėjo į jo klausimus apie mokyklą. Lukui Neito apsilankymai nepatiko, bet jis nesiskundė, nes troško, kad Neitas pasirašytų ir dingtų iš mūsų gyvenimo.

— A, tai, anot tavęs, aš štai ką darau — sukinėjuosi aplinkui. Kaip blogas kvapas?

— Nepradėk, Neitai. Aš tik nežinau, ar ji pasirengusi išgirsti, kad tu esi jos tėvas.

Neitas ištuštino bokalą, bet jo vėl prisipildyti nepakilo. Jei jau jis užsukdavo išgerti bokalo, tai tik bokalą ir išgerdavo.

— Tiganai „tėvelis“ reiškia kažką, ko ji pirmaisiais savo gyvenimo metais neturėjo, o dabar...

Jis nepakėlė akių nuo bokalo.

— Nagi, kalbėk.

— O dabar Lukas yra „tėvelis“. Ji to niekad nesakė, bet jis pats prisiėmė tokį vaidmenį jos gyvenime. Tigana jam visiškai atsidavusi.

Neitas pakėlė galvą, pervėrė mane savo tamsiai mėlynomis akimis. Jau ruošėsi manęs klausti apie Luką, ketino pasidomėti, ar ir aš atsidavusi Lukui. Ar myliu jį. Tačiau, užuot ką nors pasakęs, atsilošė, įtepė raumeningą kūną. Sučiaupė lūpas, išbalo, tik akys nesikeitė — nužiūrinėjo mane. Aš nuščiuvau, širdis suspurdėjo. Stebuklas, kaip jis sugebėdavo šitaip man padaryti. Taip mane paveikti galėjo labai mažai kas.

— Aš su kai kuo susitikinėju, — pasakė jis.

Jau buvau bekelianti vyno taurę prie burnos, bet nuo to prisipažinimo nelauktai barkštelėjau ja į dantis. Šito numačiusi nebuvau. Visuomet maniau, kad jis nesusiras kitos moters, nes tuščiai vilsis susigrąžinti mane. Atitraukiau nuo lūpų taurę, nesugebėdama nuslėpti, kaip jis mane sukrėtė žengdamas tokį žingsnį. Aš irgi buvau žengusi žingsnį — turėjau draugą ir vaiką — juk toliau nė nenužengsi, tiesa?

— A, — tarstelėjau.

— Aš su ja susitikinėju dar tik porą savaičių, — atskleidė paslaptį Neitas.

Nuo to laiko, kai vėl pamatė mane. O Dieve. Ar tik tai nereiškia, kad pamatęs mane jis suprato, jog tikrovė prasilenkia su fantazija, kad aš nebuvau jam „viskas“, kaip iki tol buvo linkęs manyti?

— Ji yra radijo stoties prodiuserė. — Jis kasdien ją sutinka. Jie tikriausiai flirtuoja gerdami kavą, glamonėjasi per pietus ir dulkinasi po vakarinių išgertuvių. — Ji miela, tau patiktų.

— Neitai, nežaiskime šito žaidimo, abu tampame apgailėtini, — įgėliau jam.

— Gerai, — sutiko jis, nudelbdamas žvilgsnį.

Mudu sėdėjome tylėdami, aplinkui ūžaujant mūsų draugužiams sugėrovams. Aš Neito neklausinėjau, kas dėjosi ankstesniais metais, maniau, kad jis vienišas, nes aną vakarą, kai vakarieniavome, bandė mane pabučiuoti, bet ką jis veikė tuos metus, kai išsiskyrėme? Dulkindavosi su kuo pakliuvo ar buvo įsitaisęs nuolatinę? Neturėjau teisės jo klausinėti. Tai buvo ne mano reikalas. Su juo susitikau dėl vienintelės priežasties — kad įkalbėčiau atsisakyti teisių į Tiganą. Ne tam, kad kankinčiau save aiškindamasi, su kuo jis miega.

— Kodėl tu šitaip elgiesi, Neitai? — paklausiau jo, nukreipdama pokalbį saugesne linkme. — Kodėl taip susidomėjai Tigana?

— Na, priežastis ne ta, kurią tu ir, be abejo, kiti esate numatę.

— O kokia priežastis, kurią visi esame numatę?

— Kad naudojuosi Tigana norėdamas susigrąžinti tave.

— Aš taip ir nemaniau.

— Ir tokia mintis tau niekuomet nebuvo atėjusi į galvą?

Susigėdusi nudelbiau žvilgsnį. Žinoma, jis buvo teisus. Ta mintis man buvo toptelėjusi ne kartą — juk Neitas buvo toks abejingas vaikams. Keletą kartų buvau susimąsčiusi, ar tik jis nesinaudoja Tigana kaip priemone vėl sugrįžti į mano gyvenimą, į mano lovą. Apie tai pagalvodavau, bet giliai širdyje žinojau, kad tai netiesa. Taip tik supaprastindavau sau gyvenimą. Galvodama, kad Neitas išskirtinis niekšas, kuris niekuomet nebus toks geruolis kaip Lukas, nes naudojasi savo vaiku. Bet iš tikrųjų Neitas toks nebuvo. Jis nebuvo klastingas iš prigimties. Tai todėl mane taip sukrėtė jo poelgis. Negalėjau suprasti, nesuvokiau, kaip Neitas — patikimas, ištikimas, mane dievinantis Neitas — galėjo mane išduoti. Tai jam nebuvo būdinga.

— Aš taip elgiuosi todėl, kad esu už Tiganą atsakingas, — nušvietė padėtį Neitas. — Juk žinai, į atsakomybę aš žiūriu rimtai. Aš net prisiėmiau atsakomybę už aną naktį, kurią praleidau su Adele. Ji mėgino save kaltinti, bet juk aš irgi kaltas. Aš...

Neitas nutilo — tikriausiai todėl, kad pamatė, kaip aš virpu. Mane prislėgė mintis apie Adelę. Ėmė graužti kaltė, jau buvau bepanyranti į skausmo bedugnę. Iki šios akimirkos nežinojau, kad šiandien prasta diena. Skausmo diena. Diena, kai mane iš pusiausvyros išmuša net menkiausias dalykas. Tokių dienų pasitaiko retai, dažniausiai graužatį aš galiu nustumti į šalį; bet tokiomis dienomis kaip šiandien net mintis apie Adelę mane suparalyžiuodavo. Prisiminimas, kaip ji guli nejudėdama ir atšalusi, goždavo visas kitas mintis, ir aš imdavau drebėti, mane imdavo pykinti, sudrėkdavo akys.

— Atleisk, — sušnibždėjo Neitas. — Nenorėjau tavęs skaudinti.

— Tai kam tada apie tai prasižiojai? — paklausiau aprimusi.

— Ne, nėra taip, kaip tu manai. Aš ketinau...

Jis vėl nutilo, bet veido išraiška — jis išsigando to, ką pasakė, — atskleidė visa, ką aš ir norėjau sužinoti.

— Tu ketinai mane palikti.

— Turime atsižvelgti į kontekstą, Keme. Rina. Liejosi emocijos, man plyšo galva. Mudu buvome...

— Tu ketinai pabaigti su manimi? Dėl Adelės? Norėjai būti su Adele?

Su kiekvienu žodžiu aš vis labiau kėliau balsą, žmonės sužiuro į mus, bet aš nekreipiau dėmesio. Ji niekada man to nesakė. Kai paprašė paimti jos vaiką, jo vaiką, taip ir nepaminėjo, kad Neitas norėjo būti su ja, o ne su manimi.

— Kemrina, baik, — įsakė Neitas, užsidegęs vos tramdomu pykčiu. — Aš ketinau baigti, nes tu buvai įsimylėjusi kitą. Negi nebeprisimeni?

Pasijutau kaip triušis narvelyje: nei pabėgsi, nei patikėsi tuo, ką jis sako.

— Tai todėl turime nuoširdžiai apie tai pasikalbėti, — švelniai pasakė Neitas. — Tu dabar nenori to pripažinti, ir tai puiku, bet mes negalime nepaisyti konteksto. Tuomet vyko tiek daug dalykų ir aš buvau toks pažemintas.

— Bet... — pradėjau aš, tačiau paskui susivokiau, kad be melo neapsieisiu.

Aš kvailai flirtavau su vienu bendradarbiu. Jis (net neprisimenu vardo — toks jis buvo nereikšmingas) atvyko iš skyriaus Edinburge padirbėti pas mus šešis mėnesius. Mes iškart kritome vienas kitam į akį, turėjome vienodą humoro jausmą, mūsų požiūriai daugeliu klausimų sutapo, taigi susidraugavome. Kartu eidavome pietauti, po darbo išgerdavome, paflirtuodavome, bet nieko daugiau. Kai jis grįžo į Škotiją, nutraukėme visus ryšius. Tarp mūsų nieko nebuvo ir aš negalėjau pagalvoti, kad Neitui šitai užklius. Kad jis sumąstys, jog aš ką nors jaučiu dar kažkam.

— Aš nieko tokio nepadariau, — užtikrinau jį. — Niekuomet tavęs neišdaviau.

— Žinau. Apie tai nė kalbos nebuvo. Bet aš maniau, kad tave prarandu, norėjau laiku pasitraukti. Adelė įtikino mane to nedaryti.

„Kaip, pergulėdama su tavimi?“

— Ne, ne pergulėdama su manimi — žinau, kad taip pagalvojai. Ji pasakė keletą paprastų, bet reikšmingų dalykų. Todėl aš nusprendžiau toliau bandyti, nepasiduoti. Ji tokia išmintingąjį buvo tokia išmintinga. Buvo... Užmirštu, kad jos jau nebėra. Kad ji...

Mirusi. Tas šaltas, slegiantis žodis — toks žiaurus ir neatšaukiamas. „Išėjusi“, „pasitraukusi“ — vis tie perėjimą reiškiantys žodžiai. Jie reiškia, jog ji padarė kažką, kad daugiau nebebūtų šičia, ji nestabtelėjo. Pabaiga. Ji „mirė“.

— Aš irgi užmirštu. Ne namuose, bet darbe, kai būnu užimta, tu gi žinai. Būna, viskas normalu, bet tik sulaukiu Tiganos skambučio, prisimenu ir nebegaliu savęs sustabdyti. Kartais atrodo, kad neturiu teisės gyventi normalų gyvenimą. Juoktis, džiaugtis. Net eiti į darbą, kai ji šito negali. Nežinau nė kaip apsakyti... Tiek daug laiko su ja nesišnekėjau. O kaip prailgsta laikas, kai ko nors negali daryti. Ypač kai...

„Kai esi kaltas“, — turėjau pridėti. Kai sukėliau tokią širdgėlą, neleisdama jai išsikalbėti, kai užsispyriau ir neleidau jai apie tai nė užsiminti.

Turėjau tam tikrų priežasčių išbraukti ją iš savo gyvenimo. Ji mane buvo įskaudinusi ir aš negalėjau su ja kalbėtis. Vis dėlto Adelė nieko daugiau neturėjo. Aš tai žinojau. Aš turėjau artimuosius, kurie, nors ir nebuvo be trūkumų, bet mane mylėjo, būtų mane guodę, jeigu tik būtų prireikę. Adelė jų neturėjo. Aš atplėšiau ją nuo vienintelio asmens, kuriuo ji galėjo pasitikėti. Paskutiniai Adelės gyvenimo mėnesiai buvo tušti ir vieniši, o juk taip neturėjo būti.

Iš Neito veido buvo matyti, kad jis kankinasi.

— Aš tau kai ką papasakosiu... — ištarė jis sunkiai. Palinko į priekį, alkūnėmis atsirėmė į stalą, užsidengė veidą rankomis. — Šešis mėnesius prieš mirtį Adelė man rašė žinutę, prašė ją aplankyti. Aš negalėjau, buvau išvykęs, bet jeigu ir būčiau galėjęs, po viso to jokiu būdu nebūčiau važiavęs. Paskui ji man skambindavo, bet aš neatsiliepdavau. Galiausiai paskambino nustačiusi savo telefoną taip, kad man nerodytų numerio. Ji paprašė kurį laiką pasaugoti Tiganą, nes ji važiuojanti į ligoninę. Sakė, kad tik su manimi galėtų palikti Tiganą, nes ji mane pažįstanti. Ji manęs maldavo, bet aš nesutikau. — Jis nutilo, palaukė, kol atslūgs susijaudinimas. — Aš jai pasakiau, kad nieko dėl jos nedaryčiau ir jau tikrai neprižiūrėčiau jos vaiko. Net tuo metu, kai šitaip kalbėjau, supratau, kaip siaubingai elgiuosi, bet negalėjau liautis. Aš negalėjau. Ji vis atsiprašinėjo, sakė, kad jeigu tik suteikčiau jai galimybę, ji man pasiaiškintų, bet dabar jai reikia, kad padaryčiau tą vieną dalyką. Tada jai ir pasakiau, kad neapkęsiu jos iki jos mirties.

Negalėjau įsivaizduoti, kad Neitas buvo šitoks bjaurus. Galėjo taip elgtis, kas be ko. Visi mes taip galime elgtis. Kai mudu susipykdavome, jis prikalbėdavo baisingų dalykų, bet niekuomet taip negalvodavo. Mes vienas kitam būdavome bjaurūs, nes žinojome, kad dėl to neišsiskirsime. Bet šitaip bjauriai pasielgti su kitu žmogumi, ir dar iš širdies... Iš Neito to nesitikėjau.

— Tai kita priežastis, dėl ko šitaip elgiuosi. Nežinau, ką būčiau daręs, jeigu Adelė man būtų pranešusi, jog miršta, bet dabar aš noriu atpirkti savo kaltę, kad ją buvau apleidęs. Juk kitados visi keturi buvome lyg šeima, dabar padaryčiau bet ką, kad tik palengvinčiau gyvenimą jos dukteriai.

— Tai šitaip elgiesi ne todėl, kad ji — tavo kūnas ir kraujas?

Neitas susmeigė akis į stalą.

— Norėčiau, kad taip būtų, — pareiškė jis. — Manai, ją pamatęs, su ja pasikalbėjęs ir sužinojęs, kad esame susiję, ką nors jai pajutau? Ne. Man ji patinka, ji geras vaikas, bet genetinės traukos nejaučiu. Žiūrėdamas į ją nejaučiu to gyvybės stebuklo, kurį būsiu jai perdavęs... Bet ilgiau pabuvus su ja visa gali ir pasikeisti.

— Tai tu sukiosies aplinkui?

Jis lėtai palingavo galva.

— Kol kas.

Ištuštinusi vyno taurę, pastačiau ją ant stalo, Neitas nusibraukė nuo kaktos plaukus.

— Ar tau nereikėtų namo? Tigana su Luku tavęs pasiges.

Kai Neitas vilkosi paltą ir vyniojosi aplink kaklą juodą šaliką, mano galva perbėgo mintis — inamorato. Aš suvirpėjau. Prisiminusi tą žodį, prisiminiau ir pirmąjį mūsų meilės kartą, kaip jis į mane žiūrėjo. Jo pamėlusias lūpas, susitaršiusius plaukus, išraudusią odą, kai sėdėdamas lovoje žiūrėjo į mane. Jis buvo nuostabus. Nuostabus yra ir dabar, tik kitaip. Jo lūpų išlinkis, mėlynų akių žvilgsnis, nuožulni nosis — nuo to vaizdo aš suvirpu; nors jis toks ir nėra, atrodo kaip inamorato. Meilužis. Lažinuosi, jo naujoji draugužė tai jaučia. Lažinuosi, ji pašoka iš džiaugsmo kiekvienąkart, kai tik jis įeina į kambarį. Žinau, kad kiekvienąkart, prisiminus jo pirmąjį bučinį, jai suvirpa pakinkliai. Esu tikra, kad kiekvienąkart, kai juodu mylisi, ji jaučiasi Vienintelė.

Ar ir jis taip jaučiasi? Ar jis ją irgi įsimylėjęs? Staiga pagalvojau, kad Neitas panoro su manimi susitikti tik todėl, kad neturėjo ką veikti laukdamas pasimatymo. Dabar jau skuos mylėtis, bus naujų prisiminimų su nauja moterimi...

— Tai šiąnakt tavęs laukia aistringas pasimatymas? — paklausiau juokdamasi. Nusijuokti pavyko beveik nuoširdžiai, lyg man visai nerūpėtų.

— Nepavadinčiau jo aistringu, mes einame vakarieniauti.

— Ak šitaip.

— Tik pavakarieniauti. Juk ne visi pasimatymai baigiasi pas mane.

— Ką gi, linkiu smagiai praleisti laiką.

— Kažin ar „smagiai“ čia tinkamas žodis. Ketinu jai pasakyti, kad mums nelabai kas išeina.

— Kodėl? — paklausiau ir pajutau, kad nesugebėjau nuslėpti staiga sužibusios vilties.

— Tu žinai kodėl, — atsakė Neitas, žiūrėdamas tiesiai man į akis. — Esama dar kažko kito.

trisdešimt penktas skyrius

Aš jo nemyliu.

Aš jį myliu.

Nemyliu.

Myliu.

Aplinkui viešpatavo tyla. Ramybė. Buvo vidurnaktis ir visi ilsėjosi. Išskyrus mane. Aš negalėjau užmigti. Nemiegodavau jau kuris laikas. Ne nuo ano vakaro, kai susitikau su Neitu išgerti. Tiesą sakant, ir ne nuo tada, kai atsitrenkiau į jį „John Lewis“ parduotuvėje. Tai gal nuo dar anksčiau? Ar esu nors kada išsimiegojusi nuo Adelės mirties? To negalėčiau prisiminti, net jeigu reikėtų.

Pastaruoju metu nemiga tapo chroniška. Prireikdavo galybės laiko, kol užsnūsdavau, bet maždaug po valandos aš jau pabusdavau ir, gulėdama nakties tylumoje, žvelgdavau į balkšvas lubas, bandydama rūšiuoti, kur mano jausmai, kur mintys. Bandydama suvokti, ką aš jaučiu ir ką galvoju. Bandydama išsiaiškinti, ar myliu Luką, ar jo nemyliu.

Į mano mintis įsiterpdavo ramus greta gulinčio Luko alsavimas. Nuo jo buvimo šalia galvoti darydavosi sunku. Jis tyliai knarkdavo arba vartydavosi lovoje, tarsi šaipydamasis iš manęs savo netrikdomu miegu. Jeigu jo nebūtų buvę šalia, jeigu jis man nebūtų kėlęs pavydo, kad gali sau miegoti, galbūt aš nebūčiau jautusi tokio apmaudo. Gal taip, o gal ir ne. Mes ėjome akmenuotu keliu. Pasakyta nebuvo nieko, tik jaučiama iš mūsų pokalbių, žvilgsnių ir prisilietimų — mums nebebuvo gerai. Mat nė vienas iš mūsų nežinojo, kur abu atsidūrėme — man buvo aišku, kad jis dvejoja dėl mano jausmų Neitui, o aš dvejojau dėl Luko jausmų man.

Aplinkybės pasikeitė, kai ištariau „aš tave myliu“, o jis užtruko savaitę — iki man išeinant pavakarieniauti su buvusiu mylimuoju, — kol pasakė tą patį. Aš tai pasakiau todėl, kad jis norėjo išgirsti, bet vis dėlto pasakiau. Pirmoji. Apsinuoginau, atvėriau save, o jis negalėjo išstenėti net poros žodžių. Tie du žodelyčiai — „ir aš“ — man būtų parodę, kad šį tą jam reiškiu. Bet jis jų neištarė. Taigi aš suabejojau, ką jis man jaučia.

Aš jo nemyliu.

Myliu.

Nemyliu.

Gulėjau ant nugaros spoksodama į lubas, rankos apsunkusios, kojos apsunkusios, liemuo apsunkęs. Stengiausi atsiplėšti nuo savo kūno. Bandžiau išsivaduoti iš tikrovės, išskristi. Ar ir Adelė šitaip jautėsi mirdama? Ar ji juto, kaip molekulė po molekulės atskyla nuo savo kūno? O gal tai įvyko ūmai? Gal ji nejuto, kad išeina? Ar prieš pat išeidama suvokė, kad kitą akimirksnį jos čia jau nebebus?

Lukas knarktelėjo, apsivertė lovoje, nestipriai užkliudydamas mane. Ištiesė rankas, prisitraukė mane artyn. Aš sulaikiau kvėpavimą, kad tik jis nepabustų. Jeigu pabus, tikriausiai, kaip visada, užsigeis sekso. Šią akimirką negalėjo būti nieko blogiau. Aš nenorėjau būti savame kūne ir juo labiau nenorėjau, kad dar kas kitas jame būtų. Nenorėjau, kad jis mane liestų. Nenorėjau, kad apskritai kas nors mane liestų. Bet ypač jis.

Aš jį myliu.

Aš jo nemyliu.

Myliu.

Nemyliu.

Lukas prie manęs prisiglaudė, įsikniaubė veidu į kaklą, prigludo kūnu.

— Hmmm, — sumurkė ties kaklu.

Panorau jį atstumti.

Tiesiog noriu pabūti viena.

Greitai jis vėl nugrimzdo į sapnų karalystę, taigi aš patraukiau jo rankas nuo savęs ir išsprūdau iš jo glėbio, tada išslinkau iš miegamojo. Paėjėjusi koridoriumi pusiaukelėje sustojau ir atidariau spintos duris. Mano koridorius buvo siaurutis, nes palei vieną jo sieną stovėjo spintų iki lubų su baltomis slankiosiomis durimis eilė. Aš į spintas buvau sukrovusi Adelės dėžes ir nuo to laiko, kai mes parvažiavome į Lidsą, taip į jas ir nepasižiūrėjau.

Ištraukiau vieną dėžę, ant kurios Adelė buvo užrašiusi „Drabužiai“, ir nunešiau ant sofos. Tada įjungiau sieninę lempą, užsidariau duris ir atsisėdau priešais dėžę. Aš turiu peržiūrėti visas dėžes, juk jų nėra tiek daug. Taip ir padarysiu, bet pradėsiu nuo šitos. Nuvožusi rudą kartoninį dangtį, pažvelgiau vidun.

Ant viršaus gulėjo drabužis iš juodo velveto ir aš bemat atpažinau, kas tai per daiktas. Traukiau jį lauk, pirštais jusdama minkštą pūkuotą medžiagą. Jis buvo mano — mano juodasis velveto švarkelis. Prieš keletą metų buvau jį paskolinusi Adelei nueiti į pobūvį darbe, jis buvo akivaizdžiai jai per didelis, bet Adelė įsigeidė jo nuo tos dienos, kai tik nusipirkau, taigi nebuvo kas daryti. Adelė jį apsivilko ant tamsiai vyšninės satino liemenėlės, kartu apsimovė neregėtai aptemptas tamsiai vyšnines kelnes. Jos bamboje žybčiojo baltojo aukso auskaras.

Prisiminiau, kaip ji atrodė — šviesūs ant veido ir pečių bangomis krintantys plaukai, makiažas, išryškinantis jos ilgas blakstienas ir pabrėžiantis akis, rankoje spaudžiama mano blizganti juoda vakarinė rankinė. Net aiktelėjau — tokia ji buvo graži. Tą vakarą ir visus kitus vakarus. Prisiminiau ir tai, kaip Adelė atrodė grįžusi po penkių valandų — vienoje rankoje batai, skruostu nuvarvėjęs makiažas, lūpų dažai nubučiuoti, sutaršyti plaukai prasmirdę įvairių rūšių cigarečių dūmais. Įklibikščiavusi į savo kambarį, ji išsitiesė ant grindų. Buvo visa išsitaršiusi, bet vis viena žavi. Vis viena graži.

Aš panardinau galvą į medžiagą tikėdamasi užuosti Delės kvapą. Kaip ji kvepėjo tą vakarą, galbūt svaiginančius jos kvepalus, sumišusius su kūno kvapu. Aišku, nieko panašaus neužuodžiau. Tas vakarėlis vyko prieš ketverius metus, taigi šitas švarkelis atsidavė skalbikliu, kaip ir turėjo būti.

Pakėliau švarkelį ir kažkas sušnarėjo. Papurčiau jį — vėl lyg popierius čežėtų. Aš sukišau rankas į švarkelio kišenes ir kairiojoje užčiuopiau sulenktą voką. Išlanksčiau ir ant jo pamačiau užrašyta aiškiomis raidėmis:

Kemrinai Matikai.

Kelias akimirkas į baltą sunkų voką savo rankose žiūrėjau virpančia širdimi, nesuvokdama, kaip jis ten atsidūrė. Baimindamasi, ką jis galėtų reikšti. Kas jame rašoma. Juk jį užrašė Adelė. Jis buvo kaip ir visi kiti jos man siųsti laiškai, kurie neperskaityti ir užmiršti gulėjo apatinių drabužių stalčiuje.

Mano pirštai, slysdami voko paviršiumi ir atplėšdami laišką, virpčiojo.

Viduje radau penkiolika popieriaus lapų, prirašytų dailia, lygia Adelės rašysena. Kad ir kokia būtų išsiblaškiusi, Adelė labai susikaupdavo, kai būdavo prieinama prie tam tikrų dalykų.

Labas, Gražuole!

Taip prasidėjo laiškas. Aš kone išgirdau jos balsą. Beveik pajutau ją, įsitaisiusią šalia manęs ant grindų, pasirėmusią alkūne ir parietusią kojas.

Pradėsiu nuo to, kad tave myliu. Žinau, kad nebegalėsiu tau šito pasakyti iki pat mirties. Taip, keista, vis sėdžiu savo tėvo kambaryje, rašau laišką ir žinau, kad manęs nebebus, kai tu jį skaitysi. Žinau, kad jau būsiu numitusi, kitaip tu neskaitytum šito laiško.

Myliu tave, Keme. Per visą gyvenimą aš buvau mylima tik dviejų žmonių — tavęs it Tiganos — ir pati myliu judvi labiau už viską pasaulyje.

Bet žinau, kokia tu esi, Kemrina Matika, — esi kietasprandė kalė, neatidarai durų, kad ir kiek tavęs maldautum. Taigi žinau, kad neleisi man pasiaiškinti, kas nutiko su Neitu. Bet tu turi tai žinoti, Keme, tiktai turi. Tai nebuvo, ką tu galvoji, nebuvo nuotykis, nebuvo tai, ką mes tokiais atvejais galvojame apie kitus žmones...

trisdešimt šeštas skyrius

Tai nebuvo, ką galvoja Kemrina, nebuvo nuotykis, nebuvo tai, ką mes tokiais atvejais galvojame apie kitus žmones. Manęs niekuomet nežavėjo Neito romantiškumas ar jo seksualumas, jis buvo labai mielas, brangus draugas, beveik toks pat artimas man, kaip ir Keme, tiesiog tuo metu, kai šitai atsitiko, visa buvo labai susipainioję. Buvo gausu įvykių. Pradėta nuo painiavos, o baigta — irgi nerasi tinkamesnio žodžio, kaip „painiava“. Negaliu apie tai nė pagalvoti, bet šitai įvyko.

Kemrina niekuomet nesuvokė, kaip labai Neitas ją mylėjo. Žinoma, ji Neitą irgi mylėjo, bet jis dėl jos galėjo padaryti viską, manyčiau, jo meilė buvo beribė. Beatodairiška. Iš esmės ji galėjo su Neitu išdarinėti, ką tik norėjo, — jis būtų jai viską atleidęs. Nemanau, kad tai labai į naudą, bet taip jau buvo.

Mane visuomet truputį baugino, kaip stipriai Natanielis ją mylėjo. Tai turėjo būti meilė iš pirmo žvilgsnio, nes ji su juo elgdavosi baisingai. Net kai jie jau buvo drauge. Mėšlas, kurį man teko perbristi, kad su ja susidraugaučiau, buvo vieni niekai, palyginti su tuo, kaip ji elgdavosi su juo. Kokia buvo kandi, šalta, irzli ir nepalenkiama. Bet jis į tai nekreipė dėmesio. Nepaisydamas visų jos įžeidinėjimų ir kasdienių išbandymų, ja šitaip rūpinosi. Kemrina dažnai kartodavo, kad aš jo nepažįstanti, nežinanti, koks jis gali būti, kad Natanieliui dažnai jos reikia vien tam, kad jį palaikytų, bet ji taip kalbėdavo kupina apmaudo, mano galva, taip parodydama, kad jie abu labu tokie. Kad jis ją myli beatodairiškai, o ji rūpinasi juo iš pirmo žvilgsnio nematomais būdais. Kai ji vienądien man pranešė, kad juodu nutarė susituokti, aš vos nenumiriau iš laimės.

Vis dėlto net tada Kemrina nebuvo visiškai patikėjusi, kad Neitas iš tiesų yra šalia. Kitąkart pastebėdavau, kaip ji nerimo kupinu žvilgsniu nužvelgdavo Natanielį, kai jis pakildavo nuo stalo. Vis abejodavo, ar tik jis neapsimetinėja, ar nevirs vienu iš tų valdingų šunsnukių, dėl kurių ji buvo tiek prisikentėjusi. Ji nuolatos ir be reikalo nerimaudavo, kad jis susiras kitą. Vis pradėdavo kalbą, ar iš tikrųjų meilė gali trukti amžinai. „Kas atsitinka meilei, kai išbūni kartu taip ilgai, kad net nebeatsimeni, dėl kokių priežasčių buvo susieita? — pasvarstė ji kartą. — Kai būni su žmogumi ir tuo džiaugiesi, bet juk tai nėra tas pats, kas būti visuomet ir iki galo.“ Išvydusi mano veidą, pasiteisino: „Aš tik klausiu. Juk klausinėti galima.“

Tuo metu, kai tai atsitiko, Natanielis buvo kaip nesavas. Jis ką tik buvo nugabenęs Kemę į Lidsą, kur ji važinėdavo darbo reikalais. Natanielis dažnai taip darydavo — ją nuveždavo ir tą pačią dieną grįždavo, nes norėdavo su ja būti visą laiką. O kai ji jau susiruošdavo namo, važiuodavo jos parsivežti. Ji niekada to neprašė, jis tai darydavo savo noru. Taigi nuvežė ją ir užsuko pas mane, nes Kemrina šitaip buvo liepusi. Mat ji nerimavo, kad aš be jo galiu pražūti, taigi liepė Natanieliui grįžus į Londoną užsukti manęs patikrinti. Jis buvo pailsęs, kiekviena veido raukšlelė rodė nuovargį, drabužiai suglamžyti, oda išblyškusi, bet būta ir dar kažkokios priežasties. Jis buvo apimtas rūpesčio, kentėjo. Šitai supratau, vos atidariusi duris.

Natanielis klestelėjo ant mano sofos ir atsisakė išgerti. Pasakė, kad neužsibus, tik pažiūrės, ar man nieko netrūksta.

— Man tai viskas gerai, Natanieli, bet tau — ne, kas atsitiko? — paklausiau.

— Nieko.

— Tai kodėl tuomet atrodai kaip numirėlis?

Jis perbraukė per akis rankomis, valandėlę žvelgė į tolį. O tada išpoškino:

— Man atrodo, kad Kemrina ruošiasi mane palikti. Ji susirado kitą.

— Nekvailiok, — pasakiau stengdamasi elgtis sąžiningai.

— Ji susirado. Tikrai. Pažįstu savo sužadėtinę, žinau, kokia ji būna, kai įsimyli, ji tikrai susirado kitą. Paskutinėmis dienomis suka nuo manęs akis ir nenori kalbėtis — net manęs pašiepti. Šita kelionė į šiaurę buvo tikras pragaras — penkios valandos visiškos tylos.

— Natanieli, vieną dalyką tikrai žinau — Kemrina niekuomet tavęs neapgaudinėja. Ji net nepažiūrėtų į kitą vyriškį.

Jis papurtė galvą.

— Iš tavęs prasta melagė, Adele. Bet ačiū, kad bent pabandėt. Aš turiu paieškoti geriausios išeities. Tik atrodo, kad neįstengiu net galvoti.

— Ji tikrai nieko tokio nepadarė, — tikinau jį. — Ir nepadarytų. Kemė nėra apgavikė.

— Ne, ji nėra apgavikė. Tokia yra mano buvusioji, ji taip elgdavosi metų metais ir aš su tuo taikstydavausi. Bet su Keme aš to nepakelsiu. Tik jau ne po... Suprantu, ji nemiega su kitu, bet aš turiu nutraukti santykius, kol ji dar manęs nemetė.

Aš išsigandau. Išsigandau nevilties jo balse, fakto, kad jis ketina nutraukti santykius. Turiu jį įtikinti, kad tai tik laikina.

— Klausyk, Neitai, ji neketina tavęs palikti. Na, sakykim, susirado kitą. Galbūt bendradarbį. Atsimink, tai tik hipotezė. Sakykim, ji susimirkčiojo su tuo tipeliu ir išeina kartu papietauti, pasijuokia. Tai ir viskas. Tik juokai. Galbūt ji ėmėsi peržiūrėti kai kuriuos savo gyvenimo aspektus, bet Kemrina tavęs į nieką neiškeistų. Į nieką. Mes abu žinome, kad ji niekuomet nieko kito ir nemylėjo, tik tave.

— Taip, — atsiduso Neitas. Panardino pirštus į plaukus. — Aš toks susipainiojęs... Ar neprieštarausi, jei prieš kelionę namo valandėlę nusnūstu?

— Aišku. Gulkis, pailsėk nors truputį.

Natanielis atsigulė buvusiame Kemrinos kambaryje, o aš įsijungiau televizorių. Po valandos nuėjau jo pasižiūrėti. Kai pasilenkiau ties lova, jis snaudė ir, kad jį kur galas, atrodė toks ramutėlis. Kaip angelas. Aš krūptelėjau — jis pramerkė akis, tuoj pat visiškai išsibudino ir įsistebeilijo į mane. Nežinau kodėl — ar todėl, kad miegantis atrodė šitoks gražus, ar todėl, kad pamiršau, kas jis toks, ar todėl, kad tiesiog užsimiršau, bet aš tai padariau. Tai mano vienos kaltė.

Aš jį pabučiavau.

Regis, Natalielis nustebo, atsilošė. Nuo to aš atsitokėjau, prisiminiau, kas jis toks, kad ne aš jo mylimoji, kad būsiu padariusi kvailą, baisų dalyką. Persigandusi, kad pabučiavau savo geriausios draugės sužadėtini, jau ketinau sprukti, bet jis, sučiupęs mane už rankos, sulaikė. Gręždamasi į jį bijojau — juk žinojau, kad bartis jis neketina, žinojau, kas gali atsitiki. Mes vėl pasibučiavome ir tada pasimylėjome. Nebūta nei aistros, nei užsidegimo. Viskas vyko lėtai. Meiliai, maloniai, gražiai. Aš gailiuosi, nors Kemrina to ir nenori girdėti, aš norėjau paaiškinti, kad mes nebuvome vienas kito įsižiūrėję, tarp mūsų nebuvo atsiradę jausmų, kurių negalėtume nuslėpti. Kalbama apie du žmones, kurie turėjo savų priežasčių padaryti tai, ką juodu padarė. Jau daug laiko joks vyras taip gerai su manimi nesielgė. Tą trumpą akimirką aš galėjau įsivaizduoti, kad tas žmogus, užuot mane dulkinęs, su manimi mylisi, kad aš jam rūpiu. Juk seksas, kurį buvau patyrusi iki to laiko, buvo dulkinimasis, seksas be jausmo. Žinau, Kemrina šituo galėdavo užsiimti per daug savęs neskaudindama, bet juk ji savo gyvenimą buvo suėmusi į rankas gerokai anksčiau. Ji turėjo susiimti, kad netektų būti skaudinamai netinkamo vyrų elgesio. Aš niekada tuo nesirūpinau. Visuomet buvau vientisa, kaip kartą pasakiau Kemei. Aš buvau vientisa. Nesusiskaidžiusi. Negalėjau padėti tam tikrų savo gabalėlių į šalį, kad ir kaip buvau skaudinama. Taigi kiekvienąkart užsiimdama seksu be meilės aš turėdavau save įtikinti, kad viskas gerai, kad aš nesijaučiu nevisavertė ir visiškai vieniša. Tas kelias akimirkas su Neitu įsivaizdavau, kad aš jam rūpiu. Tai nebuvo tikra, bet kelias sekundes aš jaučiau, lyg taip būtų.

Kai pabudau, Natanielis apsirengęs sėdėjo ant lovos krašto.

— Labai atsiprašau, — sušnibždėjo jis. — Labai apgailestauju.

Net tamsoje buvo matyti, koks jis susigėdęs. Aš irgi buvau susigėdusi.

— Ką aš padariau? Kaip tai atitaisysiu? Padariau patį blogiausią dalyką, — kalbėjo jis.

Žinojau, kaip jis jaučiasi, nes ir pati tą patį išgyvenau. Tik jaučiausi dar blogiau nei jis. Juk aš Kemę pažinojau ilgiau, mačiau, kaip ją niekino visi tie tipeliai, o pati pasielgiau dar blogiau — pirmiausia jį pabučiavau, o paskui su juo pasimylėjau.

— Kai ji grįš, — kalbėjo jis, — aš su ja pabaigsiu ir pasitrauksiu. Šiaip ar taip, ji nebenori būti drauge, taigi prisipažinsiu, ką padariau. Bet nenoriu minėti tavęs. Pasakysiu, kad susipažinau su mergina bare, ir išvažiuosiu. Ji neturi sužinoti apie tave, negalima ardyti jūsų draugystės.

Negalėjau leisti jam susiversti ant savęs kaltę. Abu buvome kalti. O jis buvo toks malonus, kad net jausdamas tokią gėdą galvojo apie tai, kas man būtų geriau. Mes kalbėjomės tol, kol sutarėme šitai laikyti tarp mūsų. Mudu šitai užmiršime. Taip ir elgėmės. Mes vienas kitu nesusidomėjome, nė vienas nenorėjome šito pakartoti, taigi sudėtinga nebuvo.

Paskui aš pasijutau nėščia. Iškart supratau, kad tėvas jis ir kad niekam apie tai neprasitarsiu. Net Kemrinai. Ir jau tikrai nesakysiu Natanieliui. Jis prisipažins ir Kemė mane paliks.

Žinau, kad tai savanaudiška, bet negalėjau susitaikyti su ta mintimi, kad praradau Kemę. Kai ji išvyko, man plyšo širdis. Aš ją pažinojau – ji niekuomet manęs neišklausys. Ji šitai laikė išdavyste — taip ir buvo. Bet mes su Natanieliu nebuvome vienas kito įsimylėję. Mes tiesiog pasielgėme neįtikėtinai kvailai. Ir nepasakysiu, jog norėčiau, kad šitaip nebūtų atsitikę, — juk tai reikštų, kad aš nenoriu Tiganos. O ar ji būtų Tigana, jeigu neturėtų tos savo nosies, tų gabumų piešimui, tų nepaprastai ryškiai mėlynų akių, jeigu nebūtų Neito dukra? Aišku, nebūtų. Pagaliau juk man reikėjo šeimos, turėti kraujo ryšių, kad mane artimas žmogus mylėtų taip, kaip pati jį myliu, — tai buvo svarbiausias dalykas pasaulyje. Aš nėštumo neplanavau, bet nėra ko apgailestauti, jeigu jau šitaip atsitiko.

Šitai skamba siaubingai, aš nekaltinu Kemrinos, kad ji taip supyko. Tiesiog noriu atsiprašyti. Noriu suspėti jai pasiaiškinti. Noriu, kad užtektų laiko pabandyti žingsnelis po žingsnelio susitaikyti.

trisdešimt septintas skyrius

Baigusi skaityti aš atsisėdau ant sofos ir įsižiūrėjau į vieną tašką. Pasijudinti neįstengiau.

Adelė buvo čia, su manimi. Jaučiau ją. Tarsi sėdėtų šalia ir dabar, papasakojusi savo istoriją, žiūrėtų, kaip aš reaguosiu. Lauktų, ką aš jai pasakysiu, kaip išreikšiu, ką pajutau.

Apsidairiau — jos čia nebuvo. Ji nesėdėjo šalia manęs ant grindų — nemačiau veidą apkritusių jos plaukų, suapvalėjusį kūną aptempiančio drabužio. Nežiūrėjo į mane su baime ir nekantrumu plieno melsvumo akyse. Pamažu jausmas, kad ji čia, išnyko, išsisklaidė ore, ir svetainėje aš sėdėjau viena.

Kodėl? Kodėl Neitas šitaip pasielgė? Dabar žinojau, kad ji elgėsi impulsyviai. Tokia ji buvo — impulsyvi, spontaniška. Pirma darė, paskui galvojo. Bet juk Neitas viską gerai apgalvodavo. Net jeigu jo mintis atrodydavo staigi, paprastai ji būdavo galvota ir pergalvota. Jis sakė liūdėjęs tuo metu, kai tai atsitiko, — ar taip mėgino pasijusti geriau? Įsivaizduodamas, kad pasimylės su Adele? Gal jis laukdavo progos, o ji galiausiai ir atsirado?

Man reikėjo žinoti. Paėmiau telefoną nuo stalelio prie sofos ir įsistebeilijau į mygtukus. Negalėjau jam skambinti, kai Tigana ir Lukas namie. Atsiplėšiau nuo sofos, lyg pamišėlė nusliūkinau prie kabyklos, sugriebiau savo paltą, įsikišau į kišenę laišką, įsispyriau basnirčia į Luko sportbačius, nekreipdama dėmesio, kad jie man per dideli. Atidariau duris, raktus susikišau į kišenę. Tyliai uždariusi duris, nukiūtinau laiptais ir išėjau į šaltą viduržiemio naktį.

Stovėdama lauke, prie savojo buto, vidury nakties surinkau jo numerį ir po penkto skambučio išgirdau, kaip jis mieguistu balsu sukranksėjo:

— Alio.

— Kodėl taip pasielgei? — surikau garsiau, nei pati tikėjausi.

— Kaip? — atsiliepė jis.

Buvo girdėti, kaip jis pasivertė lovoje.

— Kodėl taip pasielgei? — pakartojau. — Kodėl?

— Kemė? — Jis atsikrenkštė. — Juk dabar ketvirta nakties, ką tu veiki?

— Man reikia žinoti. Ji man pasakė. Ji man pasakė, kas atsitiko; aš žinau, kodėl ji taip pasielgė. Bet nežinau, kodėl taip pasielgei tu. Kodėl?

— Jėzau, ką tu veiki, Keme? Kur tu?

— Gatvėje.

— Kokioje? — Girdėjau, kaip jis keliasi, paskubomis sėdasi. — Kokioje gatvėje?

Aš pašnirpščiojau.

— Turėjau išeiti į lauką, nes jie miega... Kodėl? Buvau tokia jau baisi? Juk buvau, juk taip? — Staiga man nudiegė pilvą. Veriama skausmo, dar tvirčiau suspaudžiau telefono ragelį. — Atsiprašau, — suaimanavau. — Aš buvau tokia bjauri. Žinojau, kad vieną dieną mane paliksi, tai todėl ir buvau tokia bjaurybė.

— Keme, aš atvažiuoju. Stovėk ten, kur stovi. Tuoj pat atvažiuosiu, gerai?

Linktelėjau.

— Keme!

Šnarpštelėjau.

— Klausau, — išlemenau silpnu balseliu.

— Gerai. — Jis kalbėjo aiškiau, stipresniu balsu — aišku, kad jau buvo atsikėlęs. — Tuoj pat atvažiuoju.

Maždaug po trisdešimt penkių minučių mano buvusio draugužio sidabrinė „Audi“ privažiavo prie mano namų ir aš išlindau iš tarpuvartės, kur ramsčiau plytų sieną. Visą tą laiką laikiau save apglėbusi rankomis stengdamasi mirtinai nesušalti.

Buvo matyti, kad jis rengėsi paskubomis: juodi atsagstyti marškiniai, suglamžyti marškinėliai ir ryškiai mėlynas megztukas. Į sportbačius jis buvo įsispyręs be kojinių ir net nespėjo susišukuoti įprastu stiliumi, taigi plaukai buvo sugulėti. Jis žengė grindiniu link mano buto, aš išnirau jo pasitikti. Mes susitikome prie vartelių, jo veide atsispindėjo ir sumišimas, ir susijaudinimas, ir mieguistumas. Mane apėmė nelauktas, nevaldomas pyktis. Nesuvokdama, ką darau, pakėliau ranką ir pliaukštelėjau jam per veidą.

Jis, nelabai nustebęs, tik palenkė galvą, nudelbė žvilgsnį. Kelias akimirkas tylėjome, tada Neitas, pakėlęs ranką, patrynė savo kairį skruostą, kur buvo gavęs antausį.

— Praėjo tiek laiko, — pasakė jis.

Aš jam niuktelėjau, jis žengtelėjo atgal.

— Bet tai buvo.

Aš vėl jam niuktelėjau ir jis vėl žengtelėjo atgal — šįkart atsitrenkė į savo mašiną. Norėjau jį primušti, bet bijojau iš tikrųjų sužeisti. Nes buvau apimta pykčio. Man užteko pykčio, kad jį sužaločiau amžiams.

— Kodėl? — klausiau. — Kodėl tu ją pasiguldei? Aš ją pažįstu. Žinau, kad yra impulsyvi. Žinau, kad ji tave pabučiavo visai to nenorėdama. Bet kodėl tu ją pasiguldei? Kaip galėjai šitaip pasielgti? Kodėl šitaip pasielgei?

Neitas tebestovėjo nieko nesakydamas.

— Kodėl, Neitai? Ką aš padariau? Negi buvau tokia jau baisi? Nenorėjau tokia būti. Aš tik... Aš buvau bjaurybė.

Neitas pakėlė akis, apglėbė mane.

— Ššššš, — tykiai sušnypštė man į ausį. — Ššššš.

Jis tildė mane, kol užsičiaupiau.

— Niekuomet nepagalvojau, kad tai tau šitaip rūpėtų, — pratarė Neitas, vis dar laikydamas mane apglėbęs. — Tuo metu taip nereagavai ir aš pamaniau, kad išvykai dėl išdavystės. Niekuomet nepagalvojau, kad tai tave taip žeidžia. Kartais tave sunku suprasti.

— Aišku, kad rūpėjo. Tiesiog negalėjau apie tai kalbėti. Daugiau nei dvejus metus negalėjau apie tai kalbėti, nes būčiau nualpusį. Žinojau, kad kalta esu aš. Aš tai padariau. Jus abu pastūmėjau.

— Mes niekuomet daugiau taip nesielgėme, Keme. Mudu su Adele tiesiog buvome draugai.

— Tai kodėl tu ją pasiguldei? Ją bučiavai? Su ja mylėjaisi? Žinok, ji man pasakė. Pasakė, kad tave pabučiavo ir jau norėjo bėgti, bet tu ją sulaikei. Kodėl?

— Nes...

Aš įsitempiau jo glėbyje, žinodama, ką jis pasakys — aš buvau šlamštas. Lovoje ir ne lovoje. Aš jam buvau netikusi, jis būtų dar ir primokėjęs, kad tik kas nors būtų užsimanęs mane pasiimti. Tai visuomet man kėlė siaubą, išgąstį, dėl to ir kalbėti apie tai negalėjau — tas įvykis tik patvirtino, kad aš kitokia. Netikusi. Adelė su Neitu susidėjo todėl, kad aš buvau tokia baisinga.

— Nes kai ji mane pabučiavo ir aš pasitraukiau, ji atrodė tokia išsigandusi. Ji prikando lūpą, išplėtė akis, ir tas paprastas judesys man taip priminė tave. Kai mudu pirmąkart mylėjomės. Prisimeni, tu apsirengei ir susiruošei namo, o aš paklausiau, ar dar tave pamatysiu? Tu pasisukai, pasiuntei man oro bučinį, pasakei „pažiūrėsim“ ir išėjai. Prieš pasiunčiant tą bučinį tavo veide irgi buvo tokia išraiška. Atrodei tokia išsigandusi, tokia nustebusi, aš nežinau, kuri nuo kurios nusižiūrėjote, bet ir tu kramtei lūpą. Menkniekis, bet tai atrodė taip nuoširdų, kad tave pamilau. Tą vakarą, kai buvau pas Adelę, aš taip nerimavau dėl mūsų, žinojau, kad beveik viskas baigta, ir vėl pamačiau tą išraišką. Ji man priminė tą akimirką, kai tave įsimylėjau. Norėjau ją susigrąžinti. Norėjau tokios meilės, kokia ji buvo tada, kai tave įsimylėjau, o ne tokios, kokia ji buvo paskutinius šešis mėnesius. Žinojau, kad tai negerai, bet aš taip pasielgiau. Tai todėl tau pasakiau, kad už tai aš prisiimu atsakomybę. Pasielgiau savanaudiškai, tai vis mano kaltė, aš bandžiau sugrąžinti praeitį, bet negalėjau. Neapkenčiau savęs, bet visąlaik galvojau apie tave. To nesakiau, bet taip buvo. Jos kūnas buvo kitoks nei tavo, taigi pasijutau taip, lyg būčiau pirmąkart mylėjęsis su tavimi. Aš taip pasielgiau su Adele. Pasinaudojau ja, kad pasijusčiau geriau. Kaip niekšas elgiausi ir tada, kai ji tau pasakė, ką mes padarėme. Ji nesuprato, kad aš ją apkaltinau tuo, kas buvo mano kaltė. Ar bent įsivaizduoji, kaip savęs neapkenčiu, kad visko nesustačiau į savo vietas prieš jai mirštant?

— Taip, — atsakiau. — Nes aš savęs už tai dar labiau neapkenčiu.

Neitas atšlijo nuo manęs.

— Ir tu su ja neišsiaiškinai? Bet juk tu pasiėmei Tiganą... Kaip sužinojai, kas vyko tąnakt?

Iš kišenės ištraukiau suglamžytą laišką.

— Ką tik radau, — paaiškinau. — Maniau, tu žinai, kad man niekas nežinoma. Kodėl gi būčiau tau dabar skambinusi? Ką tik jį radau.

— Ir niekada su ja nepasikalbėjai?

Aš papurčiau galvą.

— O Dieve, Keme... — Jis prisispaudė mane arčiau. — Kodėl?

— Aš apie tai negalėdavau net pagalvoti, o ką jau čia kalbėsiesi. Be to, reikia pagalvoti apie Tiganą. Ji atsirado dėl judviejų. Jūs abu pradėjote tai, prie ko aš niekada negalėsiu prisidėti. Už tai jūsų abiejų neapkenčiau. Jūs turėjote vaiką. Aš vaikų niekuomet nenorėjau, bet tas, kurio būčiau norėjusi, buvo jūsų. Tu buvai vienintelis žmogus žemėje, su kuriuo aš būčiau norėjusi turėti vaiką, bet tu jį pradėjai su kita. Su ta, kurią aš mylėjau. Tai va dėl ko turėjau išvažiuoti. Negalėjau pasilikti, kai tu pradėjai vaiką, naują gyvybę, su kita. — Aš praradau pusiausvyrą. Mano mintys buvo padrikos. — Maniau, turiu daugiau laiko. Maniau, turiu keletą mėnesių apsiprasti su mintimi, kad ji grįžta į mano gyvenimą, ir vieną dieną mes pasikalbėsime... Bet ji mirė. Taip staiga. Žinojau, kad mirs, bet kai tai įvyko... — Delnais užsidengiau akis. — Aš nebuvau pasirengusi... Net neatsisveikinau su ja. Neatsiprašiau jos. Nepasakiau, kad nejaučiu jai neapykantos. Nepasakiau, kad ją myliu. Išėjau nežinodama, kad regiu ją paskutinį kartą. — Mane laikė Neitas, nes tos menkos jėgos, kurios padėjo man pačiai laikytis, iškęsti tą graužatį, jau buvo išgaravusios. — Esu tokia baisi. Ji merdėjo, o aš jai neleidau kalbėti. Taip bijojau šitai išgirsti. Bet atsisveikinti norėjau. Norėjau tik atsisveikinti.

Neitas, laikydamas mane, nieko nesakė. Jis niekuomet anksčiau taip su manimi nesielgdavo. Aš pati buvau stipri. Jis mane prižiūrėjo, tvarkė mano gyvenimą, man davė daug nuostabios meilės — kalbu ne tik apie seksą. Jis suteikė man pasitikėjimo, kurio nemaniau turinti. Bet kai ištikdavo krizė, iniciatyvos imdavausi aš. Tai aš rasdavau praktiškų sprendimų. Tarp mudviejų su Neitu būdavo pusiausvyra, ir nors jis matė mane tokią, kokios daugiau nematė niekas, jis niekuomet neturėjo reikalų su verkiančia Kemrina. Su sielvartaujančia Kemrina.

— Mažyte, — sušnibždėjo jis į ausį man beraudant, viskam, ką jaučiau paskutinėmis savaitėmis, liejantis emocijų bangomis. Nebegalėjau jų daugiau sulaikyti ir jos veržėsi lauk. — Viskas gerai, — ramino Neitas. — Viskas gerai.

Staiga ašarų pritrūko ir aš tik kūkčiojau. Paskui kūnas aprimo ir aš Neito stipriose rankose pasijutau išsekusi, išdžiūvusi.

— Atsiprašau, — šnibždėjau taip pavargusi, kad vos galėjau ištarti žodį. — Aš nenorėjau šito.

Stipriai pasimuisčiau, kad nustumčiau jį šalin ir galėčiau nusišluostyti akis, apsiraminčiau pati. Žinojau, kodėl šitaip sielvartauju. Praėjo tiek laiko, bet aš iki šiol nežinojau, kodėl su Neitu taip baigėsi.

— Viskas gerai, — guodė Neitas sunerimusiu veidu ir balsu. — Gali bet kada su manimi pasikalbėti.

Jis jau buvo bežengiąs artyn vėl apkabinti, bet aš išsprūdau, pakėliau rankas, kad jį sulaikyčiau. Sustabdyčiau.

— Neitai, tai šlykštu. Negaliu virkauti tau matant. Juk aš turiu mylimąjį. Tai prie jo turėčiau verkti, ne prie tavęs. Aš tik norėjau sužinoti kodėl, ir viskas. Neketinau šito daryti. Nežinau, kodėl pradėjau. Gal dėl to, kad tu buvai čia.

— Neatstumk manęs, — maldavo jis.

— Tu jau esi atstumtas, Neitai. Kuo greičiau mes abu tai suprasime, tuo bus geriau.

Net aš pati pašiurpau nuo tokio šalto savo balso.

Jis linktelėjo, nusuko šalin kančios iškreiptą veidą.

— Atsiprašau, — sumurmėjau. Negalėjau jam leisti šitaip išeiti. O jeigu matau jį paskutinįkart? Jeigu ir jam nutiks kaip Adelei? — Nenorėjau šitaip pasakyti. Atsiprašau, gerai? Atsiprašau, kad tai pasakiau. Atsiprašau, kad tau sudaviau. Ir kad stumtelėjau. Atsiprašau už viską. Atsiprašau.

Jis paliko pradarytas automobilio duris, pasisuko į mane.

— Aš irgi atsiprašau. Niekuomet to nesakiau, bet atsiprašau. Atsiprašau už tai, ką pridariau. Už tai, kad sugadinau mūsų santykius. Kad nutraukiau tavo draugystę su Adele. Kad taip smarkiai tave įskaudinau. Iš širdies atsiprašau.

Aš linktelėjau. Nuo tada, kai Neitą mačiau paskutinįkart, jis suaugo. Tai buvo matyti ir iš jo veido. Jis buvo suvargęs. Akys buvo pasruvusios krauju, o lūpos, tos nuostabios lūpos, kuriomis jis turėjo kartoti vestuvinius pažadus, buvo kietai suspaustos.

— Netrukus vėl pasišnekėsime, — pasakiau.

— Taip, — atsakė jis.

Kai aš buvau bedaranti laukujės duris, jo mašina pajudėjo.

Užlipusi laiptais, atidariau savo buto duris. Net nepastebėjau, kad šviesos išjungtos. Pakabinau paltą ir nusitraukiau Luko batus. Basomis įtipenau į miegamąjį.

Net krūptelėjau — Lukas apsirengęs džinsais ir mėlynu megztiniu sėdėjo ant sofos. Kambaryje buvo tamsu, bet atrodė, lyg jis manęs būtų laukęs, kad pats galėtų išeiti. Pastebėjau, kad jis buvo apsimovęs kojines, bet neturėjo batų, negalėjo išeiti, nes aš buvau apsiavusi jo sportbačius.

— Lauke mačiau Neitą, — ramiai pasakė Lukas. — Kas čia vyksta?

Jo veide buvo matyti pyktis, bet kartu ir baimė — jeigu jis žiūrėjo pro langą, tikriausiai matė, kaip Neitas laikė mane apkabinęs, guosdamas glostė man plaukus. Lukas tikriausiai pamanė, kad mudu su Neitu ketiname vėl susieiti. Nieko panašaus. Aš nulingavau į lovą, įsiropščiau į ją, atsiguliau ir susirangiau lyg koks gemalas.

— Apkabink mane, — paprašiau.

Lukas dvejojo, paskui padarė kaip lieptas, apglėbė mane. Aš jo glėbyje nurimau, atėjus iš šalto lauko jis atrodė šiltas ir jaukus. Uždėjau delnus jam ant rankų ir mano pirštai apšilo.

— Kas čia dedasi? — sumurmėjo jis nerimastingu balsu.

Kūkčiodama aš jam papasakojau.

„aš ne brangutė, aš Tigana“

trisdešimt aštuntas skyrius

— Mamyte Rina, — tarė Tigana tyliai. Taip tyliai, kad būčiau nė neišgirdusi, jeigu to nebūčiau laukusi.

Aš žinojau, ką ji ruošiasi pasakyti, nes per porą pastarųjų savaičių Tigana pasikeitė. Ji tapo nerami. Užtrukdavo kone valandą, kol susiruošdavo miegoti; ji dažnai ateidavo į mano kambarį vidury nakties ir grįždavo į lovą tik tuomet, jeigu sutikdavau su ja pasėdėti, kol užmigs. Jos apetitas sumažėjo perpus, ji tapo užsidariusi ir ėmė piešti moterį, kuri galėtų būti tik jos mama, niekas kitas, o jeigu paklausdavau, ką ji piešia, tik patraukydavo pečiais ir sušnibždėdavo: „Nežinau.“ Žinojau, apie ką ji galvoja, nes ir pati apie tai galvojau. Aš irgi tapau irzli ir pailsusi — mano nemiga iš chroniškos buvo virtusi kritine, per naktį aš numigdavau daugiausia keturias valandas, todėl dieną vos užtekdavo jėgų atsidaryti elektroninį paštą, aš net neatsakydavau į Neito elektronines žinutes ir skambučius.

— Taip, Tiga, — atsiliepiau.

Ji tysojo ant grindų priešais televizorių ir spalvino paveikslėlį, kuriame buvo pavaizduotas Lukas darbe. Padėjo mėlyną flomasterį, kuriuo spalvino Luko marškinius, ir atsargiai mane nužvelgė. Mąsliai sučiaupė lūpas, primerkė akis, už ausies užsikišo šviesių plaukų sruogą. Ji nieko nesakė, tik žiūrėjo į mane. Aš pliaukštelėjau per kelius kviesdama ją užsiropšti.

— Žinai, tos Kalėdos... — pratarė ji atsargiai įsitaisiusi man ant kelių.

Aš ją apglėbiau ir linktelėjau. Kalėdos jau po trijų savaičių, po penkių dienų jai nebereikės į mokyklą ir dienas ji praleis pas Kają. Kalėdos viešpatavo lauke ir kambaryje: pas mus prie televizoriaus, kur anksčiau buvo sėdmaišis, stovėjo maža eglaitė, ji buvo papuošta žaisliukais, lange mirksėjo girliandų ugnelės, visi plokšti paviršiai kambaryje buvo nustatyti atvirukais, Tigana kasdien atversdavo po naują langelį Luko nupirktame šokoladiniame advento kalendoriuje, — bet šventinės nuotaikos nebuvo justi. Kalėdinio džiaugsmo vietą užėmė gėla. Prisiminimai. Mes dar nenutarėme, ką veiksime didžiąją dieną, kiekvieną kartą, kai Lukas mėgindavo pradėti kalbą, aš pakeisdavau temą arba sakydavau, kad dar neturėjau laiko pagalvoti, ar mes važiuosime į Londoną pas mano tėvus. Kalėdos Londone nebuvo vienas iš galimų pasirinkimų. Tiesiog atidėliojau, kol mudvi su Tigana galėsime kaip reikiant pasikalbėti. Mes to neįstengėme padaryti iki šiol. Dabar Lukas buvo savaitei išvykęs į Niujorką darbo reikalais („Angeles“ ketino atidaryti ten parduotuvę arba skyrių, o jis išmanė tą rinką, todėl dabar ir buvo išvykęs žaisti su suaugusiais berniukais). Aš nusprendžiau laukti, kol pokalbį pradės Tigana, laukti ir žiūrėti, ar ji tai prisimins, ar aš be reikalo suku galvą.

— Taip, širdele, žinau, kad greitai Kalėdos, — atsakiau.

— Tai...

Jai išdžiūvo gerklė.

— Tai tavo mamos gimtadienis, — pabaigiau už ją.

Ji linktelėjo.

— Žinau, — pasakiau.

Adelės gimtadienis buvo per Kalėdas. Kai Tigana dar buvo visai maža, mes švęsdavome dvigubą šventę — ryte Adelės gimtadienį, per pietus Kalėdas, o kai Tigana nueidavo miegoti, vėl būdavo Adelės gimtadienis, ir aš, Neitas ir Adelė šėliodavome ką nors gurkšnodami.

— Ar danguje švenčiami gimtadieniai? — paklausė ji.

— Na...

Aš nežinojau. Niekuomet nežinojau atsakymų į tokius klausimus. Apie tai negalvojau. Buvau tikinti, bet niekuomet nesusimąstydavau apie anapusinį gyvenimą. Jei galvodavau apie dangų, tai tik tiek, kad vienądien galiu ten atsidurti. Bet ne apie tai, ar ten eina laikas. Ar švenčiami gimtadieniai. Kadangi apie tai negalvodavau, tai ir negalėjau atsakyti į tokius klausimus. Ar dangus — tai didelių baltų debesų karalystė, ar tokia pati vieta kaip mūsiškė, tik geresnė? Ar tai margaspalvis pasaulis, kur viskas fantastiška ir visi laimingi, ar tai pasaulis, kuris gali būti toks, kokio tik tu nori?

— Na... Gali būti, — atsargiai pasakiau. — Kodėl gi ne.

— Jeigu aš jai nusiųsčiau atviruką, ar ji gautų?

— Nemanau, — suabejojau.

Tigana apkabino mane per liemenį, padėjo galvelę man ant krūtinės. Jos petukai ėmė trūkčioti, o paskui ir visas kūnelis. Kūkčiojimas pamažu tapo girdimas. Ji mano akivaizdoje neverkė nuo tos dienos, kai mirė jos mama, nuo anos dienos viešbutyje. Nežinojau, kad šitas dalykas galėtų ją pravirkdyti, kad jis galėtų išlaisvinti joje susitvenkusią skausmo jūrą.

— Atsiprašau, širdele, bet mes sugalvosime kitokį būdą pranešti, kad apie ją galvojame, gerai?

Tigana nusliuogė nuo mano kelių, išbėgo iš kambario, nutapnojo koridoriaus kilimu į savo miegamąjį, bet durų neužtrenkė. Po kelių minučių susiėmusi atsistojau ir nusekiau paskui Tiganą.

Ji kaip rausvas pusmėnulis gulėjo ant melsvais ir baltais raštais marginto pūkinio apkloto ir pasikūkčiodama raudojo. Ašaros bėgo jos veidu, o ji mažytėmis rankutėmis jas šluostėsi. Šalia ant pagalvėlės buvo pasidėjusi savo ir Adelės nuotrauką, kuri paprastai stovėdavo ant televizoriaus.

— Tiga, — prabilau, o tada supratau, kad nežinau, ką pasakyti.

Sėdėjau prie jos ant lovelės, glosčiau jos nugarą. Žiūrėjau į Adelės nuotrauką — į moterį, kuri laiminga šypsojosi šalia savo dukters. Buvau beveik užmiršusi, kaip ji atrodė. Kai galvodavau apie Adelę, ji būdavo pilkas šešėlis ligoninės lavoninėje.

— Kodėl mano mamytė negrįžta? — paklausė Tigana pro verksmus. — Ar aš buvau bloga mergaitė?

— Ne, širdele, — pasakiau. — Tavo mamytė tik susirgo.

— Juk tu irgi sirgai, — pratarė ji.

— Taip, bet kitokia liga. Tavo mamytė labai labai sirgo ir negalėjo pasveikti. Ji norėjo čia būti, bet buvo labai išsekusi.

— Aš noriu, kad ji grįžtų, — pareikalavo ji.

— Aš irgi. — Man galvoje sukirbėjo mintis. — Tiga, ar tu galvojai, kad tavo mamytė grįš?

— Taip, — sušnibždėjo ji. Linktelėjo galvą, dar kelis kartus sužagsėjo rydama ašaras. — Jai gali nepatikti dangus ir ji grįžtų. Jai gali labiau patikti Lidsas.

Nieko sau, mudvi su Adele neblogai padirbėjome aiškindamos jai apie mirtį, tiesa?

— Deja, mažute, tavo mamytė negrįš. Niekada.

Kūkčiojimas ir jį lydinčios dejonės virto rauda ir sielvartu.

Pravirkau ir aš, nes žinojau, kaip ji jaučiasi. Žinojau, kad tas suvokimas, kad tas galutinis įsisąmoninimas, jog žmogaus daugiau nebepamatysi, yra tarsi dūris į širdį. Apglėbiau Tiganą, prisispaudžiau prie savęs jos šiltą kūnelį, bandydama suteikti paguodą. Atmintyje kažkas sukirbėjo, vaizdinys tapo ryškesnis ir staiga atmintis nušvito. Tiganai tebuvo mėnuo. Adelė paprašė manęs prižiūrėti kūdikį, kol ji išsimaudys. Sėdėjau Adelės miegamajame ant lovos, žiūrėdama į mėlynai ir baltai išmargintą vaikišką lovelę. Tigana dar buvo rausva ir susiraukšlėjusi, jos dėmėta galvelė buvo nusėta nuostabiais šviesiais plaukučiais. Adelė buvo aprengusi ją mėlynu „Babygro“ rūbeliu, ji gulėjo po pora baltų vilnonių antklodžių. Kai tik jos mama trinktelėjo dušo durimis, ji sukrutėjo, tarsi būtų žinojusi, kad mamytė jau toliau nei per žingsnį. Paleidus vandenį, Tigana pabudo ir suriko taip smarkiai, kaip dar niekuomet nebuvau girdėjusi. Aš akimirką stovėjau suakmenėjusi, manydama, kad ji liausis, bet ne, ta praraja burnoje neteikė jokios vilties, kad ji nusiramins, jos akys buvo stipriai užmerktos, o veidas nuo klyksmo išmėtytas raudonomis dėmėmis. Pasilenkiau prie lovelės, nutraukiau antklodes ir ją pakėliau. Buvo neįtikėtinai lengvutė. Per mėnesį nuo gimimo jau buvau ją laikiusi, bet vis užmiršdavau, kokia ji lengva. Kilnojau klykiantį gumulą savo rankose ir sūpavau jį, tildžiau, aiškindama, kad jos mama tuoj grįš ir ją pamaitins, jeigu tik ji panorės. Tuo metu, kai grįžo Adelė šlapia galva, Tigana jau buvo liovusis klykti ir čepsėjo lūpomis žiūrėdama į mane savo besivartaliojančiomis akutėmis taip, tarsi aš jai būčiau atvėrusi visatos paslaptis. „Nagi, pasakyk man, ir kodėl tu nenori vaikų?“ — pašnibždomis paklausė Adelė guldamasi į lovą ir ruošdamasi bent kiek numigti.

— Aš tave šitaip sūpavau, kai buvai kūdikis, — pasakiau panirusi į Tiganos plaukus. — Gimusi, kai buvai dar mažytis vaikelis, tu buvai tokia juokinga. „Dieve, — pagalvojau, — ar tikrai ligoninėje mums įdavė tą vaiką? Ji gi juokinga.“ Bet tada tu nusišypsojai — ir atrodei visiškai kaip tavo mama, tokia pat žavi kaip tavo mama, ir aš supratau, kad tu esi jos dukrelė. Mūsų. Nes tu buvai ir mano, žinai? Tu buvai mano mažoji Tiga. Net tada, kai tiek laiko nebuvau su tavimi, aš apie tave galvojau. Piniginėje nešiojausi tavo nuotrauką, o kai žmonės paklausdavo: „Kas čia?“, aš atsakydavau: „Mano mažoji Tiga.“ Man gaila, kad tavo mamytės nėra, Tiga. Norėčiau, kad būtų. Kasdien noriu, kad ji čia būtų, ir žinau, kad priprasti būti be jos bus sunku. O gal pavadinkime Kalėdų dieną Adelės diena? Tavo mamos vardas buvo Adelė, tu žinojai?

— Taip, — sukuždėjo ji.

— Puiku, taigi švęskime Adelės dieną. Mes padarysime specialiai Adelės dienai skirtų atvirukų ir išsiųsime juos visiems pažįstamiems. Mes galėsime ją nupiešti, aš tau parodysiu keletą nuotraukų iš savo albumo. Galėsime net pasiruošti specialų mišinį. Nagi? Ką pasakysi?

— Ar Lukas ateis?

Tigana nustojo verkti, tai jau šį tą reiškė.

— Ne. Būsime tik mudvi. Berniukams negalima!

— O ponas Neitas? — paklausė ji.

— Vaje! Ne! Juk jis berniukas! Berniukams negalima! Mes praleisime Kalėdas, bet galėsime atšvęsti jas kitą dieną. Ir tada išvynioti dovanas.

— Tada jau galėtų ateiti Lukas? — paklausė Tigana.

— Jeigu to norėtum, — pasakiau aš.

— Norėčiau. Ir pono Neito.

— Tikrai? Kodėl?

Ji pasakė tai, ko niekuomet nesitikėjau iš jos išgirsti. Jis buvo jai malonus, nuo pirmojo jų susitikimo ji matė jį tris keturis sykius, bet jis buvo ne Lukas. Užsukęs jis pabūdavo daugiausia dešimt minučių, tai kodėl ji norėtų tokią svarbią dieną praleisti su juo?

— Jis tau patinka, — tarstelėjo nurydama ašaras.

— Bet jis gali ir neateiti į mūsų Kalėdų šventę, jeigu tau jis nepatinka.

Mano balse buvo girdėti išgąstis. Aš jo nemačiau nuo to laiko, kai susidūrėme gatvėje prieš porą savaičių. Aš su juo nesikalbėjau ir neatsakydavau į elektroninius laiškus — visaip jo vengiau. Be to, Lukas nė velnio nenorėtų matyti jį besisukiojantį aplink.

— Man jis patinka. Jis linksmas.

Tai mane dar labiau nustebino. Iš ko ji sprendžia, kad jis linksmas?

— Gerai, aš sužinosiu, ar jis galės. Jis gali būti užsiėmęs, taigi mes neturėtume nuliūsti, jeigu jis negalės atvykti.

Aš dar stipriau ją apglėbiau. Užuodžiau cinamono ir vyšnių kvapą — tokių vonios putų jai buvo nupirkęs Lukas. Nenorėjau matyti, kaip Tigana sielojasi. Nenorėjau žinoti, kad ji kenčia. Žinoma, ji kentėjo, bet buvo lengviau, kai apsimetinėjau, kad Tigana nesupranta, kas vyksta.

— Verkti nieko baisaus, — pasakiau.

Aš gi jai sutrukdžiau išsiverkti. Netyčia, bet man buvo geriau, kai ji liovėsi. Gal kito verksmo ir sunku klausytis, gal nuo to ir pats gali prarasti savitvardą, bet verkti yra gerai. Verkimas yra tinkamas būdas išsilieti, net jeigu raudodamas pasijunti suskydęs ir tuščias, tai geriau negu giežti apmaudą, kuris didėja, kai neleidi prasiveržti jausmams. Aš nenorėjau, kad Tigana užaugtų pikta ir pagiežinga, nes neturėjo galimybės išlieti širdgėlos.

— Jeigu tau dėl mamytės pasidarys liūdna ir tu jos pasiilgsi, gali verkti, kai tik panorėsi. Gali kalbėti apie ją kada tik panorėjusi. — Aš glosčiau ilgas, nuostabias jos garbanas. — Nieko baisaus pasiilgti savo mamytės, tu žinai, aš tai suprantu ir tavęs klausysiuosi, kad ir ką norėtum pasakyti.

— Dabar aš eisiu miegoti, — suvapėjo ji.

— Puiku, brangute.

Ji papurtė galvą ir liūdnai sukrizeno.

— Aš ne brangutė, aš Tigana.

Tai buvo jos ir jos motinos pokštas.

— Ar tu tuo tikra? Galėčiau prisiekti, kad tave pavadino Brangute.

— Ne, mano vardas yra Tigana.

— Gerai, Tigana, eik miegoti. Aš truputėlį čia pasėdėsiu, jeigu tu neprieštarausi, o tada eisiu ruošti pietų.

— Gerai.

Ji nurėpliojo nuo mano kelių, palindo po antklode, atsigulė nugara į mane. Aš priėjau prie lango ir nuleidau melsvas užuolaidas, kad pritemdytų dienos šviesą. Atsisėdau ant grindų šalia lovelės ir žiūrėjau į ją miegančią, kaip kartais darydavau vidurnakčiais. Ji lankė karatė pamokas, tapo futbolo komandos nare, kalbėdavosi su manimi ir Luku kaip suaugęs žmogus, bet aš buvau užmiršusi, kad ji gležnutė. Atsispyriau pagundai nubraukti jos plaukus nuo išblyškusio, liesučio veidelio, tik žiūrėjau, kaip jos įtampa atlėgsta, kvėpavimas sulėtėja ir ji kiečiau įminga. Vargšė gležnoji Tigana. Vargšiukas mano vaikelis.

— Ką? — toks buvo Luko atsakas, kai jam išdėsčiau Kalėdų pirmosios ir antrosios dienos planus.

Grįžusio iš Amerikos mes jo dvi dienas nematėme, nes turėjo apsilankyti Londone ir pranešti apie reikalus Niujorke. Aš bijojau jam pasakyti ir nusprendžiau, kad geriausia tai padaryti be Tiganos, vadinasi, teks kalbėtis darbe.

Jis stovėjo prie mano stalo susinėręs rankas, impozantiška figūra su medžio anglies spalvos švarku, baltais marškiniais ir melsvu kaklaraiščiu. Visuomet stebėjausi, kad šitiek dirbdamas ir leisdamas laiką mūsų bute jis sugeba išlaikyti sportišką formą. Aš lėtai pasukau galvą į Luką, ir kai sutikau jo žvilgsnį, mano baimė dėl akių kontakto pasitvirtino — tos neįprastos šviesiai rudos akys žaižaravo iš pasipiktinimo. Jis buvo ne nusiminęs, o labai pasipiktinęs — net žandikauliai krutėjo.

— Aš negalėsiu praleisti pirmosios Kalėdų dienos su jumis abiem, bet antrąją turėsiu švęsti su tavo buvusiu mylimuoju? — paklausė Lukas, kai aš nieko neatsakiau. Jis pro petį žvilgtelėjo į stiklines mano kabineto sienas, tada į lubas, o paskui vėl įsižiūrėjo į mane nepatenkintu žvilgsniu. — Ar mane filmuoja slapta kamera? Nebent taip.

— Turiu tai padaryti dėl Tiganos. Kalėdų pirmąją dieną — tik mudvi. Tai ji pasiūlė antrąją dieną pasikviesti Neitą, ne aš.

— O jeigu aš ateičiau vakare? — paklausė jis amerikietiškai tardamas garsus pro nosį — pabuvęs savaitę Niujorke, jis vėl įgijo tą amerikietišką akcentą.

— Ne, Lukai. Dėl Tiganos. Tai jos mamos gimtadienis, pirmas didelis įvykis nuo to laiko, kai Adelė... kai Adelė... mirė. Negaliu patikėti, kad tu nesuvoki, kaip tai svarbu.

— Aš suvokiu. Tik... Aš irgi neturiu šeimos, prisimeni? Paprastai per Kalėdas aš būdavau Niujorke su draugais, bet šiemet to atsisakiau, nes maniau, kad turiu šeimą, su ja ir švęsiu šventes.

— Tu ją turi, tik ne dvidešimt penktąją.

Lukas susiraukė, jo lūpas iškreipė pyktis.

— Ką tu man siūlai daryti, Lukai? Laikyti tave svarbesniu už vaiką?

Jis jau rengėsi tai patvirtinti. Tai mačiau iš jo veido, akių, iš to, kaip trūkčiojo lūpos.

— Norėtum, kad šitoks būčiau žmogus? Tai su tokia moterimi tu norėtum susitikinėti? — Neleidau jam pasakyti, ko jis negalvojo. — Žinai, man šito nereikia. Diena ir taip bus sunki, negi dar suksiu galvą, kad tu rengiesi mane palikti, nes dabar negali čia būti. Atsiprašau, Lukai, bet Tigana svarbesnė. Ji ką tik suvokė, kad jos mama niekuomet nebegrįš, aš nesirengiu jos nuliūdinti sulaužydama pažadą. Aš ir nesigailiu jį davusi.

Ant mano stalo suskambo juodas telefonas, aš žvilgtelėjau į ekranėlį. Numeris buvo nepažįstamas, todėl pakėliau telefoną ir pridėjau jį prie ausies.

— Kemrina Matika klauso, kuo galėčiau jums padėti?

Lukas stovėjo ir žiūrėjo į mane.

— Tai aš, — pratarė Neitas.

— O, labas, — pasisveikinau.

Kambaryje staiga pakilo temperatūra. Prispaudžiau telefoną prie ausies, kad Lukas neišgirstų jo balso ir tariamų žodžių.

— Žinau, kad tu dabar darbe, taigi ilgai negali kalbėti, bet tu neatsiliepi į mano skambučius ir neatsakai į elektroninius laiškus, — pasakė jis. Jis nepriekaištavo, iš tikrųjų vienintelė gaida, kurią galėjau išgirsti jo balse, buvo supratingumo. — Norėjau pasikalbėti su tavimi apie Kalėdas.

— Ak, — teištariau.

— Žinau, kad Adelės gimtadienis, gerai, tebūnie Adelės gimtadienis, tenorėjau paklausti, ką tu veiksi? Tau ir Tiganai turbūt bus sunku, gal norėtum tą dieną praleisti kartu, kaip buvome įpratę?

— Aš kaip tik rengiausi tau dėl to skambinti.

Užmečiau akį į Luką, tas visaip rodė nesidomintis mano pokalbiu, prisėdęs ant mano stalo krašto vartė iš popierių dėklo paimtą naują žurnalą.

— Tikrai? — kur kas garsiau paklausė Neitas.

— Taip, mudvi su Tigana dvidešimt penktąją praleisime vienos, bet ji klausia, ar tu būsi laisvas dvidešimt šeštąją, kai mes švęsime Kalėdas.

Lukas buvo sustojęs ties ypač įdomiu puslapiu, kuriame buvo surašytos nuolaidos, kurias mes taikome įvairiose „Angeles“ parduotuvėse, ir laukdamas Neito atsakymo, atrodo, perskaitė jį keletą kartų.

— Ar Lukas ten bus? — paklausė Neitas.

— Žinoma.

— Tada tikriausiai tai nėra gera mintis. Kad ir kaip norėčiau, vargu ar mes keturiese galėtume gerai praleisti laiką. O jeigu aš atvažiuočiau Kalėdų išvakarėse ir atvežčiau dovanas?

— Gerai, — pasakiau su palengvėjimu.

Su dideliu palengvėjimu. Ne todėl, kad Lukas visą tą dieną — galbūt ir visą mėnesį — būtų bjaurios nuotaikos, bet todėl, kad nenorėjau leisti laiko su Neitu. Mūsų santykių rudimentai — mūsų apmirę santykiai — pasikeitė sužinojus, kodėl jis pergulėjo su kita. Jis tai padarė ne iš pagiežos, o iš vienatvės. Tokį jausmą galėjau suprasti. Per savo gyvenimą jį patyriau daugybę kartų, o jis patyrė jį būdamas su manimi... Man daug kas paaiškėjo. Nuolatinė baimė, kad aš pati prie to prisidėjau, pasirodo, buvo ne be pagrindo, tik anksčiau nesupratau, kaip prisidėjau. Aš jo nepastūmėjau, padariau tai pati atsitraukdama. Aš jį apleidau, palikau vieną. Aišku, jis neturėjo gultis su kita, bet jis tik žmogus. Silpnumo akimirkomis visi pridarome paikysčių: aš flirtavau su vaikinu iš Škotijos, su kuriuo bendravome darbe; kone suguliau su Tedu viešbučio kambaryje. Dabar aš šiek tiek geriau supratau Neitą, ir šitas truputėlis žinių kėlė grėsmę.

— Vadinasi, Kalėdų išvakarėse, — pasakė jis. — Ar iki tol galėtume pasimatyti?

— Ak, kažin ar verta, — pasakiau pašnairavusi į Luką, kuris tebeskaitė „Angeles“ nuolaidų sąrašą.

— O kaip Tigana? Ar ją iki tol galėsiu pamatyti?

— Jeigu tik nori. Galiu ją užvežti pas tave valandai kitai.

Aš nė neketinau to daryti, tik patikrinau Neitą — ar jis tikrai nori pamatyti Tiganą, ar mane?

— Arba aš galiu užsukti, o tu kokiai valandai išeitum, — atsakė jis. — Kad jai nebūtų baisu.

— Juk tu žinai, kad taip nieko nebus?

— Gal ne dabar, bet kada nors būtų galima. Aš iš tikrųjų noriu ją pamatyti. Ir tave, aišku.

— Neitai, aš užsiėmusi.

— Jis su tavimi, tiesa?

Aš atsidusau.

— Gerai, aš tau paskambinsiu, galbūt tu galėsi užsukti savaitgalį, pažiūrėsiu, ar Tigana sutiks.

— Gerai. Iki greito pasimatymo.

— Iki, Neitai.

— Gerai, mažyte, myliu tave, iki.

Spragtelėjimas, jis padėjo ragelį. Bum! — trinktelėjo man galvoje, kai susiprotėjau, ką jis pasakė. Drebančiomis rankomis padėjau ragelį.

— Ar jis atvažiuos per Kalėdas? — paklausė Lukas.

Papurčiau galvą bijodama į jį pažiūrėti, nes mano veidas galėjo išduoti, kas dedasi galvoje. Neitas tai pasakė šitaip paprastai. Kas čia tokio. Pora žodžių šnekučiuojantis. Taip jis visuomet sakydavo mums būnant drauge, visuomet taip baigdavo pokalbį.

— Hm, jis užsiėmęs, galbūt važiuos pas savo tėvus. Bet jis atvažiuos Kalėdų išvakarėse, tik atveš Tiganai dovanų.

— Rina, — pradėjo Lukas. Aš pasisukau į jį, tikėdamasi, kad mano veidas neišduos, ką man padarė Neitas. Mano mylimojo veidas spindėjo šypsena, pyktis buvo dingęs. — Atleisk, kad buvau toks kvailys. Aš suprantu, tik esu nusivylęs.

— Žinau.

— Ne, tu nežinai. Pirmąkart gyvenime aš turiu šeimą, turiu tave ir mažylę, aš niekuomet neturėjau vaiko, su kuriuo galėčiau žaisti per Kalėdas. Ar žinai, su kokiu jauduliu to laukiau? Kalėdos yra šeimos šventė, taigi aš norėjau būti su jumis abiem. Bet bus gerai ir dvidešimt šeštoji. Bus puiku, pamatysi.

Aš linktelėjau.

Apsidairęs, ar dar niekas negrįžo po pietų ir negali pamatyti mūsų stikliniame kabinete, Lukas pasilenkė ir greitai mane pabučiavo.

— Iki vakaro, mažyte.

— Iki vakaro.

Jis išėjo iš mano kabineto. O tada mano širdis nuo to, ką pasakė Neitas, ėmė dar labiau daužytis. Aš tai galėjau kartoti, laikyti prieš šviesą kaip brangenybę, tyrinėti tobulas formas. „Mažyte, myliu tave, iki.“ Kad Neitas švelniu balsu pasakys, jog mane myli, kaip anksčiau, — to aš nesitikėjau. Numaniau, kad jis man dar kažką jaučia, bet jis pasakė, kad mane myli. Ar aš jį myliu? Jei taip, ką šitai reiškia mūsų abiejų gyvenimuose? Tai turėtų būti mūsų gyvenimas. Bet ne tik nuo mano norų priklauso, su kuo man būti, — į Tiganos jausmus turi būti atsižvelgiama. Žinau, ką pasirinkčiau, jeigu jos nebūtų šalia. Pasirinkčiau atsiklaususi širdies.

Ant mano stalo už pelės sumirkčiojo mobilusis telefonas. Atsivertusi Luko rašytą žinutę, perskaičiau:

Pamiršau pasakyti — aš tave myliu!

Ištryniau žinutę, beveik tėškiau telefoną ant stalo.

Ar aš iš tikrųjų žinau, ką pasirinkčiau? Ar žinau?

trisdešimt devintas skyrius

Išaušus Adelės dienai, Tigana pakirdo iš miego, kol naktinio dangaus dar nebuvo nušvietusi rytinė žara.

Jos tapsenimas koridoriumi pabudino mane iš lengvo snaudulio — toks ir tebuvo mano miegas jau daugybę naktų. Kai jos galvelė išniro tarpduryje, prisiverčiau atsisėsti lovoje vydama mieguistumą.

— Ar galiu užeiti? — paklausė Tigana.

Kiek mes gyvename kartu, ji niekuomet neatsiklausdavo, ar galima užeiti, taigi nesupratau, iš kur tas netikėtas atsargumas.

— Žinoma, — atsakiau.

Ji pamažiukais įėjo vidun, užlipo ant lovos ir palindo po mano apklotu.

— Ko norėtum pirmiausia — pusryčių ar dovanų?

Tai sakydama apglėbiau ją ranka, ji patogiau įsitaisė ties mano pažastimi.

— Jeigu galima, dovanų, — paprašė.

— Žinoma, madam. Juk šiandien Adelės diena, taigi dovanos būtinos. Paskui mes papusryčiausime ir tu galėsi paskambinti močiutei Faitai. Ar sutinki?

Tigana išplėtė akis nežinodama, ką daryti. Tiek galimybių.

— Dovanų, — sušnibždėjo ji, pakandžiojusi lūpas.

— Gerai, — pasakiau aš.

Pasiverčiau lovoje, atitraukiau naktinio stalelio stalčių ir ištraukiau jos dovaną — auksinę dėžutę, perrištą raudonu kaspinu.

— Tai tau.

Paėmusi dėžutę abiem rankomis, Tigana dar labiau išplėtė akis. Jos širdies formos veide pasirodė nuostaba.

— Kas čia? — paklausė.

Bet kuris kitas vaikas būtų puolęs plėšti nuo dėžutės popierių, bet tik ne Tigana — ji pirmiausia turėdavo pagalvoti, prieš ką nors darydama, turėdavo tai pasverti. Aš irgi buvau tokia — mažumėlę atsargi. Adelė būtų atidariusi dėžutę tą pačią akimirką, vos tik ji būtų pakliuvusi jai į rankas. Tai priklauso nuo to, ar esi kiek linkęs į romantiką, pagalvojau. Tada tiki meile iš pirmo žvilgsnio ir moki elgtis su dovanomis.

— Atidaryk ją ir pamatysi, — patariau jai.

Tigana porą sekundžių sėdėjo nuščiuvusi, tada pradėjo žaisti su kaspinu, bandydama jį atnarplioti, kol pagaliau suprato, kad jis, kaip ir balti jos mėgstamų sportbačių raišteliai, tik patraukus atsiriša. Ji kuo atsargiausiai nukėlė dėžutės dangtelį ir pažiūrėjo vidun.

— Ar tai tikrai man? — aiktelėjo ji, iš mano veido bandydama suprasti, ar nesirengiu atimti dovanos.

Aš linktelėjau.

Atsargiai, kaip visuomet, ji įkišo ranką į dėžutę ir nuo melsvos šilkinės pagalvėlės paėmė vėrinį su apskritu pakabučiu. Ji įdėmiai nužvelgė pakabutį, pakėlė jį prie pat savo veido ir apžiūrėjo tamsų holografinį paveikslėlį.

— Tai mes su mamyte, — staiga atpažino ji.

— Tikrai, — patvirtinau aš.

Ant pakabučio buvo Tiganos ir Adelės nuotraukos kopija.

— Ar aš jį galėsiu visuomet nešioti? — paklausė ji, laikydama vėrinį rankose.

— Jei tik norėsi. Eikš, užkabinsiu.

Ji padavė vėrinį man.

— Pasikelk plaukus, aš tau susegsiu jį už nugaros, — pamokiau prieš papuošdama jos liauną kaklelį. — Na va, — pasakiau baigusi darbą.

Ji vėl paleido plaukus ir aš pagalvojau, ar nereikėtų pakirpti jos šviesių garbanų. Per tuos keletą mėnesių nė karto to nedariau — jei atvirai, man tai ir į galvą neatėjo. Pati plaukus tiesindavausi ir kirpdavausi kas aštuonias savaites, bet nepagalvojau, kad Tiganą irgi reikėtų pakirpti. Jos plaukų galiukai nebuvo išsišakoję, bent jau aš to nepastebėjau, be to, prieš einant miegoti visuomet juos trinkdavome drėkinamuoju šampūnu. Banguoti ilgi plaukai jai tiko. Kai Tigana ruošdavosi bėgioti lauke, surišdavau jos plaukus į uodegą ir susukdavau kuodą, susmeigdavau jį smeigtukais. O palaidi plaukai labai paryškindavo jos veido formą ir akis, tokia ji būdavo dar gražesnė, jei tik tai įmanoma. Kartais ji paprašydavo manęs pripinti daugybę kaselių, taip darydavau dar tada, kai ji buvo maža. Bet stengdavausi įkalbėti ją pinti kaseles tik ypatingomis progomis, nes padalyti plaukus į lygias dalis ir dar juos supinti ilgokai užtrukdavo. Teisybė, su tomis kaselėmis ji atrodė gražiau negu Bo Derek filme „10“, ir jai taip patikdavo, kai išpinti plaukai būdavo smulkiai susigarbanoję.

Perbraukiau jai per plaukus, šyptelėjau, ji apžiūrinėjo medalioną. Man patiko Tigana ilgais plaukais, bet kaip būtų norėjusi Adelė? Ką galvotų Adelė apie Tiganą, turinčią ilgesnius nei iki pečių plaukus? Jos dukters plaukai visuomet būdavo pakerpami, kai pasiekdavo smakrą. Tigana dėl to per daug nesuka sau galvos, atrodo, jai tas pats, kad plaukai ir ilgesni, bet ką pasakytų Adelė?

„Ar tai svarbu? — pagalvojau pyktelėjusi. — Ar šiose pasaulio platybėse ką nors reiškia, ko Adelė būtų norėjusi? Jos nebėra.“ Tokios maištingos mintys iš tiesų slėpė kaltės jausmą. O tokių minčių prieš kelias dienas mano galvoje pasėjo Lukas.

Aš garsiai pasvarsčiau, kur man geriau leisti Tiganą — į mergaičių mokyklą ar palaukti ir tada ją siųsti į mišriąją. Gal man reikėtų persikraustyti į geresnį rajoną? Bet argi Horsfortas yra prastas Lidso rajonas? Lukui paaiškinau, kad su Adele šiuo klausimu nesu kalbėjusi, nežinau, ar ji būtų norėjusi, kad jos duktė lankytų mergaičių mokyklą, kur esą mokoma geriau nei mišriosiose, ar geriau ją leisti į mišriąją mokyklą, kur išmoktų grumtis su berniukais, juk to reikia šiame gyvenime.

Lukas išklausė mano svarstymus, o tada pasakė:

— Juk tu nesi Adelė.

Aš įsižeidžiau. Ar jis mane laiko tokia kvaile? Niekada ir negalvojau, kad galėčiau Tiganai atstoti Adelę. Argi nesu jam išaiškinusi, jog labiausiai jaudinuosi dėl to, kad niekada negalėsiu būti jai Adelės pakaitas?

— Žinau, — pasakiau jam.

— Tai ir nustok ją mėgdžioti, — patarė jis sėdėdamas ant mano lovos. Jis dirbo savo nešiojamuoju kompiuteriu, o aš — paprastu. — Tu vadini Tiganą savo dukra, tai su ja taip ir elkis. Nustok kiekvieną minutę svarstyti, ką darytų ir ko norėtų Adelė. Juk tu už ją atsakinga, ne Adelė.

Aš susiraukiau. Jis padėjo savo kompiuterį į šalį ir pakėlė antakius rodydamas, kad laukia atsakymo.

— Žinau, kad aš esu už ją atsakinga, — galų gale atsakiau.

— Mažyte, nesakau, kad tu neprisiimi atsakomybės už ją. Aš tik noriu pasakyti, kad tai trukdo. Apie tai, ko Adelė būtų norėjusi, tu gali užsigalvoti tiek, kad pati nieko nedarysi. Nenorėčiau to sakyti, bet pagalvok apie blogiausia. Jeigu kas atsitiktų, ar sakytum, kad padarei blogą sprendimą, nes taip būtų norėjusi Adelė, kad tu niekuo dėta?

Aš prikandau lūpą, nuleidau akis.

— Aš taip nesielgiu.

— O aš tavimi dėtas elgčiausi, — pareiškė jis. Pasirąžė ir pasikasė krūtinę. — Puikiausias būdas išvengti kalėjimo. Kas gi nenorėtų turėti atpirkimo ožį, kuriam galima suversti visą kaltę, vos tik reikalai ima prastėti.

— Darau, ką galiu, — atsakiau, pasijutusi nugalėta, nors gerai to dar nebuvau apsvarsčiusi.

Tigana yra Adelės dukra, taigi visai suprantama, kad aš noriu auginti ją taip, kaip būtų norėjusi Adelė. Bet jis tiesą sako — dabar ji mano vaikas. Mano turtas. Mano viltis. Mano meilė. Visa — gera ar bloga. Nuo dabar visos jos būdo savybės, jos įpročiai, jos baimės, jos elgesys priklausys nuo aplinkinių. O juk aš su ja gyvenu.

Vėl pažvelgiau į Tiganą ir man krūtinę bei galvą surakino baimė. Jeigu tiek daug apie tai galvosiu, man teks slėptis. Palįsti po apklotais ir pasislėpti, kol visa praeis. Man dar niekuomet nereikėjo tokio ryžtingumo. Nereikėjo būti kieno nors mama. Niekuomet nebuvo tokio žmogaus, kuris priklausytų nuo manęs. Taip, aš rūpinausi Neitu, bet vien todėl, kad ir jis pats savimi rūpinosi. Jeigu kurį vakarą per mane jis likdavo alkanas, nieko neatsitikdavo. Visa tai man buvo žinoma, kai apsisprendžiau paimti Tiganą, bet būdavo tokių akimirkų kaip dabar, kai mane tiesiog prislėgdavo ta didžiulė atsakomybė ne tik už jos fizinę, bet ir už emocinę gerovę. Aš turiu pareigą. Esu atsakinga. Visą laiką. Amžiams.

— Taigi kelkimės, juk turime padaryti daugybę dalykų, negulėsime čia visą dieną.

Per šypseną net nebuvo matyti Tiganos veido. Aš patraukiau antklodę ir Tigana išsiropštė iš lovos, aš — paskui ją.

— Paskambinkime keliems žmonėms, o tada papusryčiausime.

— Gerai, — sutiko ji.

Svetainėje padaviau Tiganai telefoną ir ji paspaudė greitojo rinkimo mygtuką, šalia kurio buvo užrašas „Namai“. Buvo dar tik šešios, bet mano mama jau laukė jos skambučio, nes Tigana tuoj pat pasakė:

— Labas, močiute Faita... Puikiai... — Ji skambiai nusijuokė. — Tu pasakei: „Laimingos Adelės dienos.“

Girdėjau, kokiu švelniu balsu mano mama su ja kalba. Tigana kuo plačiausiai šypsojosi.

Kai savo motinai papasakojau apie Adelės dieną, ji parodė daugiau pakantumo nei Lukas. Pasisiūlė iškepti mums tortą, bet aš atsisakiau — gražu, bet kam to reikia. O kai susiruošiau atsisveikinti, mano mama pasakė:

— Žinai, Kemrina, mes su tėvu tavimi labai didžiuojamės.

— Ką? — perklausiau netikėdama savo ausimis, negi tikrai mama taip apie mane pasakė. Mūsų santykiai buvo pažymėti mano neįvykusių vestuvių žyme. Tada jiems teko raudonuoti prieš draugus ir giminaičius, kad aš neištekėjau ir dorai nepaaiškinau kodėl.

— Pasiimti Tiganą buvo didžiulė atsakomybė, — toliau kalbėjo mama. — Aš buvau baisiai nustebusi, kai mums pranešei, kad ketini ja rūpintis. Gerai darai, pagalvojau. Labai gerai.

Mama dažnai paskambindavo pasikalbėti su Tiga, ir Tiga neretai skambindavo mano tėvams. Vasarą mano tėvai važiavo į Mančesterį, tai užvažiavo ir į Lidsą pasiimti Tiganos, nusivežė ją pas mano seserį, ji su jais praleido ištisą dieną. Jie Tigą pamilo. Visi Tigą mylėjo.

— Ačiū, — suburblenau.

— Kai neįvyko tavo vestuvės... — Mes niekuomet apie tai nesikalbėdavome, kad ir kiek mano tėvai bandė mane prašnekinti. — ...mes labai dėl tavęs nerimavome. Ką tu darysi. Nesuvokėme, kodėl taip toli ir taip staiga išvažiavai, bet dabar jau aprimome. Tu nebe viena.

— Turi galvoje Luką?

— Tigą. Tu dabar jau turi šeimą. Aš dėl to labai džiaugiuosi.

— Ačiū, — vėl suburblenau nežinodama, ką jai sakyti.

Mano tėvai niekuomet nebuvo prasitarę, kad nerimauja dėl mano vienatvės. Net jeigu būtų norėję prasitarti, kaip jiems tai padaryti? Prie telefono neužtrukdavau, nesuteikdavau progos atskleisti viską, kas jiems neduoda ramybės. Bet nuo tada, kai paveldėjau Tiganą, su jais kalbėdavausi daugiau negu per visą gyvenimą.

Tigana baigė pokalbį su mano mama, tada pasikalbėjo su seneliu Hektoru. Tada pasiklausė, ar gali paskambinti mano seseriai Šeridanai ir jos vaikučiams. Kol ji kalbėjosi su mano šeima, paskrudinau mums skrebučių ir išviriau kiaušinių.

Adelė guli ant nugaros, vieną ranką užkišusi už galvos, kitą padėjusi ant nuogo pilvo. Akis slepia akiniai nuo saulės, oda blizga ištepta kremu nuo saulės. Ji pozuoja žvelgdama į objektyvą, aplink galvą pūpso plaukų garbanos — kaip ji sakydavo, tik plaukai ją ir skiria nuo Merlinos Monro.

— Įsivaizduok, jeigu ji būtų mano motina, — pasakė Adelė, apžiūrėjusi savo nuotrauką, kurią buvau padariusi tą vasarą, kai buvo taip karšta, kad negalėjome nieko kito daryti, kaip tik gulėti mano tėvų sode, vartyti žurnalus, gerti šaltą vandenį, apsimesdamos, kad mums nerūpi, jog neužteks pinigų kitam semestrui. — Tik pagalvok, kas būtų, jei Merlina Monro būtų mano motina, koks būtų mano gyvenimas.

Mes jau ėmėme vaizduotis, kaip būtų, bet tuoj susiprotėjome, kad norint tokio gyvenimo Merlina turėjo pasimylėti su Adelės tėvu, o ši mintis buvo tokia atgrasi, kad daugiau nieko vaizduotis nebenorėjome.

Tigana vartė mano koledžo laikų albumą. Ten buvo viena nuotrauka, kur aš parimusi prie stalo, padėjusi galvą ant knygos, juosmenį siekiančios kaselės slepia veidą. Buvau apsivilkusi didžiulį, beformį baltą megztinį ir juodus šortus iki kelių. Rengiausi baigiamiesiems egzaminams ir Adelė mane nufotografavo užmigusią prie stalo. Tame pačiame puslapyje mes su Adele skaitome hieroglifus stovėdamos prie Egipto piramidžių saulei leidžiantis, mano kaseles slepia vyšnių spalvos skara, aš apsivilkusi baltais marškinėliais ir mėlynomis kelnėmis. Adelė vilki rožinę suknelę iš džersio, užsileidusi ją ant lengvų baltų kelnių. Plaukai sukelti ir susegti segtukais, ji irgi dėvi akinius nuo saulės.

Kitame puslapyje mes su Adele švenčiame išleistuves. Tie baigusiųjų mokslus drabužiai, žali su juodu, kepurės kvadratiniu viršumi ir atitinkamos šypsenos. Fone mano tėvai vargsta bandydami palaikyti pokalbį su Adelės tėvu ir jo pačia. Tigana, įžiūrėjusi savo senelį ir jo žmoną, skubiai pervertė puslapį. Ir dar tris puslapius, kuriuose buvo mūsų išleistuvių nuotraukos. Mes paėmėme kitą albumą, vėlesnes Adelės, mano ir Neito nuotraukas. Laikiau tas nuotraukas, nors į jas niekuomet nežiūrėdavau. Neitas ir aš sėdime ant sofos mūsų su Adele bute. Mes bučiavomės, o Adelė mus fotografavo. Kitoje nuotraukoje mudvi su Adele kvailiojame, fotografavo Neitas. Ji be galo smarkiai atsilenkusi atgal ir vis tiek dar sugeba dešinę ranką išlaikyti ant kairio šono. Jos plaukai driekiasi ant kilimo. Aš stoviu keturpėsčia. O štai mudu su Neitu, atkišę rodome mano sužadėtuvių žiedą su rubinu. Adelė, jau du mėnesius besilaukianti, rodanti į savo pilvą, o fone — Neitas, žiūrintis televizorių. Adelė, nėščia devintą mėnesį. Tigana Adelės rankose, ką tik gimusi, — Adelė tokia išvargusi, kaip po maratono. Aš laikau Tiganą. Neitas laiko Tiganą sulaukęs grasinimo, kad jei nepaims jos ant rankų, tegu savaitę nesitiki sekso.

Nuotraukose labiausiai keitėsi Tigana. Kito ir suaugusiųjų bruožai, bet ji buvo vis kitokia: pirma tik guli, tada ropoja, paskui vaikšto, bėgioja, šoka. Ir vis besijuokianti, bekikenanti, besišypsanti. Laiminga.

Mes peržiūrėjome visas nuotraukas, paskui išgėrėme arbatos ir išvargusi Tigana šeštą valandą pasiprašė į lovą. Ji nenorėjo praustis, nenorėjo nei pasakos, nei pašnekesio, tik apsivilko pižamą, šmurkštelėjo po antklode ir užsimerkė.

— Labanakt, Tiga, — pasakiau išjungusi lempelę prie jos lovos.

— Noriu savo mamytės, — sušnibždėjo ji.

Buvau nusprendusi kol kas neduoti jai atviruko, kurį Adelė buvo palikusi Kalėdoms, ir neskaityti kitų laiškų, kol dar praėję tiek nedaug laiko nuo jos išėjimo. Tigana tik sutriktų, dar pamanytų, jog Adelė gali grįžti. Pakako jau ir tokios dienos. Gal Tiganai jos buvo per daug.

Ji sukūkčiojo ir dar tyliau pasakė:

— Noriu savo mamytės.

Nežinojau, ką pasakyti, todėl tik ranka perbraukiau jos plaukus. Gal aš šiandien visą laiką klydau? Gal kankinau Tiganą ir iki šiol ją kankinu?

— Noriu savo mamytės, — pasakė paskutinį kartą ir užmigo.

Eidama per butą ir spaudydama elektros jungiklius visaip save koneveikiau. Užuot padėjusi Tiganai, įskaudinau ją. Reikia vėl laikytis senos taktikos — nekalbėti apie Adelę. Kai nekalbėdavome, Tigana taip nesijausdavo. Atsiguliau į lovą, nors dar nebuvo nė septynių.

Pabudau pajutusi bakstelėjimą į šoną. Tuoj pat atsimerkiau — Tigana. Vieną koją jau užkėlusi ant lovos, tuoj ir visa užsiropštė. Palindo po antklode, prisiglaudė prie manęs. Apkabinau ją, ji dar labiau prisiglaudė. Ir tuoj pat pradėjo kvėpuoti lygiai ir ramiai, jau užsnūdo.

Ji bent jau žino, kad turi mane. Nesu jos mama, bet aš su ja.

„gali mane vadinti Tiga, jei nori“

keturiasdešimtas skyrius

Viena iš mano mėgstamiausių valandėlių būdavo laikas prieš Tiganai einant miegoti, kai ji prausdavosi.

Mes paprastai šnekučiuodavomės, kol sėdėdavau ant grindų prie vonios, laikydavau rankšluostį ir laukdavau, kada galėsiu šampūnu ištrinkti jai galvą. Lukas niekuomet jos nemaudydavo ir niekuomet nesisiūlė, matyt, baiminosi, kad galiu susidaryti blogą įspūdį, kodėl jis tiek daug laiko praleidžia mūsų draugijoje. Net jeigu ir būtų pasisiūlęs, būčiau nuginusi jį šalin, nes maudymosi laikas buvo tik Kemrinos ir Tiganos, pačios brangiausios dvidešimt minučių per dieną.

Praėjus dviem mėnesiams nuo Adelės dienos, mudvi su Tigana įsuko įprastas gyvenimas. Mes viena prie kitos pripratome. Nuo jos mirties buvo praėję septyni mėnesiai, ir per Adelės dieną mes abi įsikalėme į galvą, kad ji daugiau nebegrįš. Nuostabūs laiškai, jos kvepalais kvepiantys rūbai, linksmi paveikslėliai — visos tos mielos, brangios atminimo dovanos buvo žmogaus, vardu Adelė Brenon, bet tai buvo ne ji. Tik keletas iš jos šioje žemėje paliktų pėdsakų. Mes su Tigana galime žiūrėti į tuos daiktus kiek tik norime, bet ji daugiau negrįš, turime gyventi toliau ir žiūrėti viena kitos.

Mūsų gyvenimas nusistovėjo. Lukas su mumis praleisdavo didžiąją savaitės dalį, jis jau gana seniai buvo gavęs raktą, bet dabar čia būdavo beveik kiekvieną savaitės dieną ir net savaitgaliais nevažiuodavo į savo namus Olvudlyje. Neitas irgi pasirodydavo — nors jam važiuoti buvo gana toli, užsukdavo valandėlei kitai, išgerdavo puodelį arbatos, pasikalbėdavo su Tigana, nekreipdamas dėmesio į kampe nirštantį Luką. Lukas keletą kartų manęs klausė, ar Neitas nesirengia pasirašyti popierių, tai sakydamas mano mylimasis turėjo galvoje, kad tada Neitas turėtų pranykti. Aš visuomet atsakydavau, kad neturiu supratimo. Neklausinėdavau Neito, ką jis ketina daryti, nes nenorėjau varyti jo į kampą, be to, nuo to laiko, kai susidūrėme gatvėje, apie tokius dalykus nesikalbėjome.

Mūsų gyvenimas buvo grįžęs į įprastas vėžes, nors kiekvienąkart, Neitui įžengus vidun, mano širdis suspurdėdavo. Aš gi žinodavau, kad turi praeiti laiko, kol ji liausis spurdėjusi, ir pripratau vėl jį matyti. Tik viena įkyri musė nedavė mums ramybės. Na, gal greičiau tai buvo dramblys, įsitaisęs prie stalo, kurio visi suaugusieji esą negalėdavo įžiūrėti, nors pasirodžius Neitui tas dramblys net patrigubėdavo.

Tigana pasėmė saują baltų vonios putų ir tėškė jas į mano ištiestą ranką. Aš palenkiau galvą ketindama nupūsti burbulus ant jos, ir tada ji susiruošė durti pirštu į dramblį:

— Ar Lukas yra mano tėtis?

Nors mane apėmė panika, pasistengiau išlaikyti ramų balsą. Per visą laiką taip ir nebuvau sumąsčiusi, ką jai pasakyti. Teisybę? Atskleisti paslaptį, kad Neitas yra spermos donoras, suteikęs jai gyvybę? Ar meluoti ir sakyti, kad aš jo nepažinojau? Tai būtų buvusi tiesa prieš kelias savaites. Aš nepažinojau Neito, kuris pergulėjo su Adele. Dabar jis pasiaiškino. Aš jį pažįstu ir žinau kodėl.

— Kodėl tu klausi?

— Regina Mateson sakė, kad visi turi mamytes ir tėvelius. Aš pasakiau, kad turiu tik mamytę Riną ir mamytę, kuri yra danguje, o ji pasakė, kad aš turiu ir tėvelį. O paskui ji pasakė, kad mano tėvelis greičiausiai yra Lukas. Aš pasakiau, kad jis nėra mano tėvelis, nes jis yra mano draugas. Bet tada ji pasakė, kad jis galėtų būti. Ar tikrai?

Užvošiu tai Reginai Mateson, jeigu tik sutiksiu. Arba greičiau iškoneveiksiu jos tėvus. Ji tikra mano gyvenimo nelaimė — samprotauja apie tai, apie ką aš nenoriu net galvoti, tuo labiau kalbėti su Tigana.

— Lukas nėra tavo tėtis.

— Bet juk aš turiu turėti tėvelį, argi ne taip? Mano mokytoja panelė Luis sakė, kad tėtį turi kiekvienas.

— Taip. Taip, Tiga, tu turi tėtį.

Man burna išdžiūvo, širdis daužėsi kaip pašėlusi.

Tigana nustojo rankomis gaudyti burbulus ir pliuškentis kojomis, sėdėjo visiškai nurimusi, burbulai sproginėjo ir virsdavo riebiais lopais auštančiame vandenyje. Iš mano trūkčiojančio balso ji suprato, kad reikia laukti kažko negero, ir atsargiai paklausė:

— Koks jo vardas?

Tiganos veidelis nuo maudynių karštoje vonioje buvo paraudęs, šlapi šviesiai rudų garbanų gniužulai karojo aplink skruostus. Ji laukė mano atsakymo.

Atsidūsėjau, pajutusi, kad visa virpu, prikandau apatinę lūpą.

— Neitas, — pasakiau paskubomis.

Mažos Tiganos rankutės išniro iš vandens, ji iš nuostabos jomis perbraukė per akis.

— Ponas Neitas? — paklausė sumirkčiojusi.

Aš linktelėjau.

— Taip, ponas... tiksliau — Neitas yra tavo tėtis.

— Ne Lukas? Lukas nėra mano tėtis?

Aš papurčiau galvą.

— Ne, meilute.

— Tikrų tikriausiai?

Ji nusiminė.

Aš vėl linktelėjau.

— Ar aš turėsiu gyventi pas poną Neitą? — nutraukė ji nemalonią tylą.

— Dieve, ne! — suspigau aš. — Tigana, tu visuomet būsi su manimi. Žinok tai. Visuomet būsime kartu.

— Ir Lukas.

— Hm, taip, — pasakiau ne taip tvirtai, kaip būčiau norėjusi.

— Ar tu tekėsi už Luko?

— Nežinau, aš apie tai negalvojau.

— Jeigu tekėsi už Luko, ar jis bus mano tėtis? Ar jis bus tėvelis Lukas?

Ji neslėpė džiaugsmo dėl tokios perspektyvos.

— Tikriausiai, — atsakiau jai.

— Ar tekėsi už pono Neito?

— Ne.

Tuo aš buvau tikra. Mudu su Neitu nesituoksime. Ir nieko nepradėsime iš naujo. Net nebuvo tokios galimybės, kad ir kaip mano širdis imdavo plakti jam esant šalia. Kad ir kaip man mausdavo skrandį, kai mūsų akys netyčiom susitikdavo. Su Neitu buvo baigta, tikrų tikriausiai, kaip pasakytų Tigana.

— Kodėl?

— Todėl, kad mano mylimasis yra Lukas.

— Bet juk tu turėjai nuostabią suknelę.

— Žinau.

— Kodėl ponas Neitas yra mano tėtis?

Ar aš tikrai turiu papasakoti apie paukštukus ir bitutes? Ar ji negalėtų dar keletą metų pabūti to neišmananti? Negi privalau? Aš gi moku mokesčius, ar niekas kitas negalėtų paprakaituoti aiškindamas sekso subtilybes. Aš net nežinau, kaip ten iš tiesų su tais paukštukais ir bitutėmis.

Tigana mirkčiojo drėgnomis blakstienomis ir laukė atsakymo.

— Na... — pradėjau. Turiu pasielgti taip, kaip elgdavausi panašiais atvejais. — Ar tau nepatinka, kad Neitas yra tavo tėvelis? — Reikia užduoti dėmesį atitraukiantį klausimą.

Tigana mįslingai sučiaupė lūpas ir pažiūrėjo žemyn į putotą vandenį. Patraukė petukais.

— Nežinau. Ponas Neitas yra linksmas. — Ji suspaudė pirštais nosį ir pasuko galvą. — Lukas jo nemėgsta.

— Negi jis taip sakė? — paklausiau, pasirengusi aprėkti jį, kam stumia Tiganą ten, kur ji neturėtų būti įtraukta.

Ji papurtė galvą.

— Ne. Jis su ponu Neitu juokingai kalba. — Tigana nuleido smakrą ir pažemino balsą. — „Neitai, tu ir vėl čia. Kaip puiku.“ — Ji vėl prabilo kaip Tigana: — Taip jis kalba su Neitu, visuomet. Nelabai gražu, tiesa?

— Vyrai kartais būna kvailučiai, — pridūriau aš.

— Ponas Neitas į tave žiūri. Kartais jis tau šypsosi. Kartais tu nematai nieko, tik jį. Tu jam patinki labiau nei aš.

— Neitui mes abi patinkame.

— Kas tau patinka labiau — ponas Neitas ar Lukas?

Jeigu būčiau žinojusi atsakymą į šį klausimą, būčiau geriau miegojusi naktimis. Mano amžinai nelaimei, aš norėjau jų abiejų. Luko — dėl jo buvimo čia, dėl to, kad nepažinojo Adelės, todėl nuolatos apie ją neprimena. Neito — dėl to, kad primena, kokia aš buvau. Kemrina, kuri kartais būdavo miela ir dažnai juokdavosi. Visuomet žinojau, kad Neitas mane myli, Lukui dar reikėjo įrodyti, kad jis iš tikrųjų mane myli, nes mes vis dar mindžikavome prie finišo juostos „Aš tave myliu“ nė vienas nenorėdamas žengti žingsnio. Bet Lukas, kitaip nei Neitas, manęs niekuomet neapgaudinėjo... Šita kilpa niekaip neužsiveržė — kas man patinka labiau? Kurį turėčiau pasirinkti?

— Man patinka jie abu, — pranešiau Tiganai. Paėmusi ranka už smakro, pakėliau jos veidą, pasukau į kairę, paskui į dešinę. — Bet Tigana man patinka labiausiai.

Ji prajuko. Jos bruožai tokie nuostabūs, ta žavinga nuožulni mažytė nosis, didžiulės ryškiai mėlynos akys ir subtilios lūpos — tikra Adelė, kai šypsosi. Krestelėdama galvą ji išsilaisvino, sugriebė putų ir sviedė į mane, aptaškydama mano raudoną megztinį.

— Mamyte Rina, aš apie tai pagalvosiu, — pasakė rimtai kaip teisėjas skelbdamas nuosprendį.

— Gerai, — sutikau.

Jeigu tai būtų sakiusi ne Tigana, aš būčiau pasišaipiusi iš tokio rimtumo, iš perdėto reikšmingumo. Bet nesijuokiau, nes visa, ką ji darydavo, rodė, jog ji yra mąslus vaikas ir kad jai reikia deramai apgalvoti naują informaciją.

— Nežinau, ar noriu, kad ponas Neitas būtų mano tėtis, — paaiškino. — Apie tai pagalvosiu.

Pritariamai linktelėjau. Ir aš pagalvosiu, kaip jai pasakyti, kad nori ar nenori, patinka jai ar nepatinka, bet Neitas yra jos tėvas. To nė viena iš mūsų negali pakeisti.

keturiasdešimt pirmas skyrius

Neitas sėdėjo Horsforto kavos namuose palinkęs prie kavos puodelio, ranka pasirėmęs galvą, akys žvelgė į balto puoduko gilumą. Kai skambinau, kad surengtume šį susitikimą, siūliau susitikti Lidso centre, bet jis pasakė, kad jam nesunku atvažiuoti arčiau mano kraštų. Įėjusi ir pamačiusi jį sėdintį prie kavos puodelio taip, tarsi jau būtų sėdėjęs valandų valandas, prisiminiau mūsų pirmąjį pasimatymą.

Kai priėjau prie staliuko, jis pakėlė galvą. Iš siaubo man nudiegė pilvą. Jis atrodė kaip šmėkla, baisingas buvusio žmogaus šešėlis. Tamsūs ratilai po akimis rodė, kad jis nemiegojo, išsišovę skruostikauliai reiškė, kad jis galbūt net badavo. Iš tamsių šerių ant smakro buvo galima spręsti, kad jis šiomis dienomis nesiskuto. Nagai buvo nukramtyti. O lėti, vangūs judesiai rodė, kad net sėdėti jam reikia pastangų.

Jis nesirūpino savimi, o tai mane žeidė. Juk man buvo brangus. Pagaliau buvo Tiganos tėvas. Aš jau prie to pripratau. Susitaikiau su tuo, kas nutiko. To negalėjau pakeisti. Nebuvau tikra, ar pakeisčiau, jeigu galėčiau. Kaip laiške rašė Adelė, Tigana nebūtų Tigana, jeigu Neitas nebūtų jos tėvas. Bet man jis buvo brangus ir kaip Neitas.

— Nevėluoju? — pasiklausiau.

— Taip jaudinausi laukdamas susitikimo su tavimi, dar tie tavo žodžiai telefonu nuskambėjo labai rimtai, taigi atvykau anksti.

Atsisėdau; iš arti nuovargis jo veide buvo dar aiškiau matyti, dar akivaizdesnis. Tai ne dėl praeitos nakties įvykių, jis susikaupė per ilgą laiką, tik dabar išryškėjo.

— Tu gerai jautiesi?

Jis abejingai linktelėjo.

— Puikiai, gražuole. Tai kodėl taip rimtai kalbėjai telefonu?

Aš dvejojau, norėjau jo paklausinėti apie sveikatą, kad tik nereikėtų pradėti to pokalbio. Jei jo būklė tokia, kokia atrodo, to, ką ruošiuosi pasakyti, jam visai nereikėtų išgirsti, bet aš turėjau tai padaryti. Jis buvo svarbus, bet Tigana buvo svarbiausia. Aš viską dariau tik jos labui.

— Neitai, — aplaižiau lūpas galvodama, kaip jam bus skaudu, — nuostabu būti šalia tavęs, tave matyti, bet aš norėčiau, kad pasirašytum, jog aš galiu įsidukrinti Tiganą.

Neitas pribaigtas susmuko kėdėje žvelgdamas į stalą.

— Žinau, kad tau ji patinka, bet ne tiek, kad visąlaik būtum jos tėtis. Be to, jai reikia pastovumo, o tai suteikčiau ją įsidukrindama. Po kelių savaičių jai sukanka šešeri, pernai ji neteko mamos, persikėlė į kitą miestą, pajuto, ką reiškia turėti tėtį, sužinojo, kas yra tikrasis jos tėtis, o be visų kasdienių dalykų, jai dar teks susidurti... Aš tenoriu suteikti Tiganai tam tikro pastovumo, kad ji žinotų, jog nesirengiu jos palikti. Supranti?

Ponas Terneris palinkčiojo pavargusią galvą, įsistebeilijo į puodelio dugną tarsi ieškodamas ten paguodos.

— Tai pasirašysi?

Dar vienas nuilsusios, prislėgtos galvos linktelėjimas.

— Ar aš dar galėsiu ją matyti? — paklausė jis nedrąsiai.

— Žinoma, — pasakiau. — Tu turi būti netoliese, tu dabar esi jos gyvenimo dalis. Ji susijaudintų, jeigu pranyktum. Noriu pasakyti — ji vis dar neatsitokėja, kad esi jos tėvas, todėl žiūri į tave keistokai, bet nuolatos apie tave kalba. Pone Neitai, tu jai patinki. Labai. Aš jos nekaltinu.

— Prašau, — sumurmėjo jis krestelėdamas galvą. — Prašau, nebūk tokia gera. Tai man primena, kiek daug sumoviau.

— Nemaniau, kad išauš diena, kai paprašysi manęs nebūti gera. Tai žodžiai, kurių nesitikima išgirsti, ką?

— Rina, negi manai, kad aš būčiau taip prie tavęs prilipęs, jeigu būtum tokia bjauri, kokia, atrodo, save laikai?

Gūžtelėjau pečiais. Kas supaisys, kaip veikia vyriškas protas?

— Tu man buvai neprilygstama. Visuomet mane prižiūrėdavai — žiūrėjai, kad būčiau pavalgęs, skalbei mano drabužius, nudirbdavai mano darbus, nors jų ir nepakentei. Prisimenu, kiek kartų laukdavai, kol grįšiu atidirbęs naktinę pamainą. Visuomet mane drąsindavai, būdamas su tavimi patikėdavau, kad galiu viską. Kartais nusistebėdavau, kodėl tu nenori vaikų — juk taip mokėjai rūpintis žmonėmis, ne tik manimi, bet ir Adele... — Jis užsimerkė, rankomis susiėmė galvą. — Man nebuvai baisi net tada, kai panorai kito. Tiesiog pradėjai kiek kitaip su manimi elgtis. Taip ir sužinojau. Tada visos dienos buvo tuščios.

— Neitai, liaukis... Tu pavaizdavai tobulus santykius, o jie tokie nebuvo. Aš pastūmėjau tave į kitos lovą. Aš tave...

Trinkt! Neitas taip sudavė ranka per stalą, kad aš net pašokau.

— Baik! — sušvokštė. — Nustok būti sau tokia reikli. Tai mane siutina. Tu buvai sau tokia reikli. Nuolatos save kaltindavai dėl dalykų, kurie nuo tavęs nepriklauso, manydavai, kad visos negerovės tik dėl tavo kaltės. Tu manęs nepastūmėjai — aš pats tave apgavau. Tai ne tavo kaltė. — Porą kartų giliai įkvėpęs, jis nurimo, prabilo švelnesniu balsu. — Tai ne tavo kaltė. Aš tai padariau, aš viską sugadinau. Ne tik tau, bet ir Adelei.

— Ką gi, parke turiu susitikti su Tigana ir Luku, — pasakiau, mano balsas pakeitus temą nuskambėjo džiugiau. Dabar apie tai nekalbėsiu. Negaliu. Jeigu dabar pradėsiu galvoti apie tuos dalykus, vėl subliūkšiu. Prieš Kalėdas jau buvau bepalūžtanti — verkiau Neito glėbyje. Laimė, sugebėjau sutramdyti savo jausmus prieš jiems paimant viršų, prieš mane užvaldant sielvartui. Nesirengiu atverti savęs visam tam skausmui kalbėdama apie tai su Neitu. — Tai geriau eisiu.

— Gerai, — sutiko Neitas. — Gal tave pavėžėti?

— Būtų gerai.

Mes išėjome iš kavinės ir pasukome Morisono automobilių aikštelės link, kur Neitas buvo palikęs mašiną. Virš mūsų plytėjo pilkas dangus, kuriame tvenkėsi lietaus debesys. Ko gero, eiti į parką nebuvo tinkamiausias metas, bet Lukas su Tigana buvo įsitikinę, kad spės dar kokią valandėlę pavaikštinėti, kol prapliups lietus. Kai priėjome jo sidabrinę „Audi“, Neitas sulėtino žingsnį, pasisuko į mane.

— Aš... — prabilo jis ir nutilo. Jis ištiesė rankas, apglėbė mane. Rankomis perbraukė nugara žemyn, tada iš lėto aukštyn. — Ar tu dar galvoji, kad mes būsime drauge? — sumurmėjo man į ausį.

Aš ne tik galvojau — aš svajojau, vyliausi, norėjau... Neito rankos apsivijusios mano liemenį, jo lūpos prie mano kaklo. Jis pabučiavo šaltą mano odą. Dar kartą pabučiavo į kaklą. Jis žinojo, kad negaliu atsispirti bučiniams į kaklą. Man pakirto pakinklius ir jis prisitraukė mane artyn. Praradau protą, ir jau keliavau laiko mašina per buvusius jausmus. Persikėliau į tas dienas, kai mes taip stovėdavome traukinių stotyse, gatvėse, kartais net prekybos centrų eilėse, jam bučiuojant mano kaklą, ir nepaisydavome aplinkinių. Bučiuodavomės ir glamonėdavomės lyg ką tik susitikę. Juokdavomės, kai žmonės mums šaukdavo: „Raskit vietą!“ Neitas vis stipriau bučiavo man kaklą, o rankos paniro į plaukus.

— Aš nepaliksiu žymių, — sumurmėjo jis, ir aš vėl grįžau į realybę ir į dabartį.

— Pakaks, liaukis, — pasakiau, stumdama jį nuo savęs, kol jis atsitraukė saugiu atstumu. Mes žiūrėjome vienas į kitą abu gaudydami orą. — Užteks. To nebebus, — paskelbiau šnopuodama. — Niekada.

— Žinau, kad nebebus. — Jis užsimerkė, veidas įsitempė. Delnais užsidengė akis. — Žinau. Viskas eina blogyn... Viskas... Blogyn... Buvau priverstas dviem savaitėms išeiti iš darbo, nes nebegalėjau. Nebesusikaupdavau. — Mano širdis apmirė. Jis buvo tikras profesionalas, kad ir kas atsitiktų, darbo neparnešdavo, taigi jam turėtų būti neapsakomai sunku... Nežinojau, kad toks pažeidžiamas. — Net nežinau, ką veikiu didžiumą laiko, — šnekėjo jis. — Užuot miegojęs, naktį guliu ir galvoju apie mus. — Jis trynė sau veidą krumpliais pageltusioje odoje palikdamas baltas žymes. — Noriu, kad vėl būtume kartu... Žinau, kad tu su juo. Ir šitai blogiausia. Man jis patinka. Aš žinau, jis manęs nekenčia, bet man jis patinka, nes labai rūpinasi Tigana... — Neitas susigūžė, trynė akis. — Ar prisimeni mūsų pirmąjį didelį barnį? Tu įniršai ant Adelės. Prisimeni? Aš įniršau ant tavęs, bet ji nepalaikė nė vieno iš mūsų. Ar prisimeni? Ji išėjo. „Jeigu jūs išsiskirsite, nė vienas nesitikėkite prieglobsčio pas mane — aš eisiu gyventi pas Kemės tėvus.“ Ar prisimeni? — Aš palingavau galva, prisiminiau. — Neteisinga, kad tu vėl pasirodei mano gyvenime, o jos nėra šalia.

Neitas sielvartavo. Man net į galvą nebuvo atėję, kad jį taip paveiks Adelės mirtis. Jeigu nors akimirką būčiau pagalvojusi, būčiau supratusi, kad negalėjo nepaveikti, juk jam tai irgi netektis. Ji buvo tarsi jo šeimos narys. Ir ji mirė. Aišku, jis gedėjo. Aš vis dar save tebekaltinau dėl to, kas atsitiko prieš jos mirtį, bet mes bent jau buvome žengusios sunkų žingsnį susitaikymo link. O paskutiniai Neito žodžiai Adelei buvo, kad jis jos nekenčia. Kad niekuomet jai neatleis. Visas jų pokalbis buvo kupinas įžeidimų, pykčio ir priekaištų. Jį kaltės jausmas tikriausiai žudė, degino iš vidaus.

Kaip aš tai pražiūrėjau? Juk jis mėgindavo pasakyti man, kad kankinasi. Jis tai sakė, kai ėjome vakarieniauti, sakė, kai pasisiūlė duoti pinigų Tiganai, sakė, kai paklausiau, kodėl taip stengiasi dėl Tiganos, sakė tą vakarą, kai susitikome gatvėje. Neitas prašė manęs pagalbos, maldavo suprasti, kaip jis kenčia, bet aš jo nesiklausiau. Maniausi jį pažįstanti ir nepastebėjau, kaip jis palūžo. Mano mažytis palūžo.

— Tigana tokia panaši į Adelę. Žiūrėdamas į ją, matau Adelę. Bet ji panaši ir į tave. Kalba kaip tu. Ir taip pat elgiasi. Matei, kai būna pavargusi, užsikiša plaukų sruogą už ausies kaip ir tu. Ar pastebėjai?

Tiesą sakant, nebuvau pastebėjusi. Be to, dabar tai buvo nesvarbu. Aš palinkau artyn, uždėjau rankas jam ant pečių.

— Neitai, kodėl man nesakei, kad taip kamuojiesi?

Jis gūžtelėjo pečiais.

— Nežinau, — pasakė tokia pat intonacija kaip Tigana, kai būdavo nusiminusi.

— Nagi, eime į parką, truputį prasiblaškysime.

— Gerai, — pasakė jis.

— Ką jis čia veikia? — piktai sušnibždėjo Lukas.

Jis išplėtė akis, pamatęs, kad į parką ateinu su Neitu, ir keldamas Tiganą nuo sūpynių spoksojo į mane taip, kad turėjau su juo pasitraukti į šalį palikdama Neitą ir Tiganą drauge. Neitas atsisėdo į raudonas sūpynes, kurias atlaisvino Tigana, ir nudelbė akis į žemę.

— Neitui blogai. Jis visiškai palūžęs, — paaiškinau aš.

— Juk šitas laikas mūsų, negaliu patikėti, kad jį atsivedei, — sušnypštė Lukas.

— Jis kenčia! Jis nesusitaikė su Adelės mirtimi. — Nuo tų žodžių Luko žvilgsnis šiek tiek sušvelnėjo. — Aš net nežinojau, kokį skausmą jis išgyvena — nevalgo ir nemiega. Jį kuriam laikui išvarė iš darbo. Jis visiškai palūžo, man iš tiesų neramu.

Lukas atsiduso, tarsi būtų sujaudintas Neito skausmo, tada ištiesė rankas ir mane apglėbė.

— Aš turiu tave — savo paguodą, — suniurnėjau Lukui į krūtinę. — Neitas nieko neturi. Taigi turėjau jį čia atsivesti. Juk kitados jis buvo vienas geriausių mano bičiulių, negaliu leisti, kad nusiristų žemyn.

— Suprantu, — atlėgo Lukas. — Man tai nepatinka, bet suprantu.

Jis pabučiavo man į viršugalvį, tada į lūpas. Grįždami prie sūpuoklių abu stabtelėjome pamatę, kaip Tigana išplėtusi rimtas akis žvelgia į Neitą tarsi į eksponatą zoologijos sode. Ji dažnai suaugusiuosius palaikydavo dėmesio vertais objektais, nes jie taip nuo jos skyrėsi. Kitus vaikus domina vaikai, o Tigana visuomet domėdavosi suaugusiais žmonėmis, stebėdama, kaip jie elgiasi, bandydavo atspėti jų paslaptis.

Galiausiai ji ištiesė ranką ir tapšnojo Neitui per kelį, kol jis pasuko galvą.

— Pone Neitai, kas tau yra? — tyliai paklausė. — Tu sergi?

Neitas jai šyptelėjo ir papurtė galvą.

— Ne, tik pavargau.

— Vaje. Gal norėtum išsimiegoti mano lovoje? Labai gera.

— Ačiū, bet aš turiu savo lovą.

Tigana sučiaupė lūpas, apatinę prikando, tada suraukė kaktą, labai susimąstė.

— Tu gali likti pas mane, — staiga pareiškė. — Galėsi apsivilkti Luko pižamą ir miegoti mano lovoje. Aš miegosiu mamytės Rinos lovoje. Mamytė Rina nesupyks. Ji niekada nepyksta.

Neitas nusijuokė.

— Ačiū, Tigana, bet man geriau miegoti savo namuose.

Subjuro oras, ant mūsų užkrito keletas lašų lietaus, ir tai buvo dingstis juos pertraukti. Ta akimirka, nors ir kokia miela, tikriausiai žeidė Luką, nes Tigana elgėsi su Neitu taip pat, kaip ir su juo; negana to, Neitui tikriausiai buvo skaudu, nes Tigana rodėsi esanti tokia kaip Adelė.

— Nagi, berniukai ir mergaitės, metas namo. Pradeda lyti, — pasakiau.

— Ge-rai, — atsiliepė Tigana, teatrališkai vartydama akis prieš Neitą. — Pone Neitai, ar ateisi pas mus vakarienės? — paklausė.

Neitas žvilgtelėjo į šalia manęs stovintį Luką. Lukas patraukė pečiais ir nusuko žvilgsnį, matyt, jo manymu, tai turėjo reikšti „jei nori“.

— Gerai, Tigana, aš ateisiu.

Ji nusišypsojo.

— Tai eime. — Ištiesė jam ranką. Jis paėmė ją ir atsistojo. — Gali mane vadinti Tiga, jei nori, — pranešė jam ir linktelėjo, tai patvirtindama. — Ne Ti, Lukas mane vadina Ti. Tu gali mane vadinti Tiga.

— Gerai, Tiga, ačiū.

Tigana vėl jam plačiai nusišypsojo, o tada pradėjo eiti tempdama Neitą paskui. Aš paėmiau Luką už rankos, mes tvirtai susikibome pirštais ir lydėjome Neitą ir Tigą namo.

Mums teks visiems keturiems sutarti, galvojau, kai keliavome namolio. Turėsime sutarti. Jeigu tik man pavyks liautis čiupinėti kaklą toje vietoje, kur jaučiu Neito bučinius. Jeigu tik manęs neapims neaiškus jausmas, kad vėl jį įsimyliu.

keturiasdešimt antras skyrius

Lukas priprato matyti Neitą keletą kartų per savaitę.

„Priprato“ gal ir per stipriai pasakyta, jis tiesiog sumažino tų replikų (kurias Tigana tarė pažemintu balsu) „Neitai, tu ir vėl čia, kaip malonu“ iki karto per savaitę, nes Neitas pas mus praleisdavo daug laiko. Jis pasirodydavo mažiausiai keturis kartus per savaitę, beveik visuomet Tiganos pakviestas. Ji jam nesuteikė Luko statuso, Neitas buvo tarsi antys parke, kurias ji visuomet norėdavo palesinti, mat manė, kad be jos antys nustips iš bado. Kone kas antrą vakarą turėdavome skambinti ponui Neitui ir klausti, ar jis rytoj pas mus neužsuktų vakarienės. Jeigu Neitas negalėdavo ateiti, ji teiraudavosi, ką jis valgys. Kartais skambindavo Neitui, kad sužinotų, ką jis per dieną nuveikė, ar įsigijo naujų draugų. Kai jis ateidavo, klausdavo manęs, ar gerai, kad jis nusives ją į parduotuvę saldainių. Lukas irgi nebuvo užmirštas. Kai tik grįždavo iš pasivaikščiojimo su Neitu, Tigana visuomet bėgdavo tiesiai pas Luką, užlipdavo jam ant kelių ir išsamiai nupasakodavo savo mažąją išvyką, o tada paklausdavo, ar jis kitąkart nusives ją į parduotuvę. Ji niekuomet neleisdavo Lukui pamiršti, jog jis jai svarbiausias, kad ir kaip smagu būtų su Neitu.

Leisdamas su mumis laiką, Neitas suprato, kad mes su Tigana jam nejaučiame neapykantos, taigi pradėjo taisytis. Kiek galėdamas. Pasiekė tą būseną, kai dar skauda, bet manytis gali.

Pradėjo miegoti, kaip reikiant valgyti, atrodė geriau ir mes net pasikalbėdavome apie Adelę.

— Prisimeni tą vakarą, kai Adelė atvyko į mano namus man grasinti? — paklausė jis kartą, kai visi keturi buvome parke.

Nusišypsojau tai prisiminusi.

— Ji pasakė, kad mane užmuš, jei kada nors tave įskaudinsiu. „Tiesiog tave užmušiu“, — taip ir pasakė.

— Ji pajuokavo.

— Ne, nejuokavo. Prisimenu, kai pirmąkart sutikau tave, supratau, kad Adelė bus mūsų gyvenimo dalis. O kai ji pagimdė Tiganą, jūs visos trys tapote tarsi viena būtybė. — Aš atsisukau į jį. — Nieko bloga. Buvo išties puiku dykai gauti visą šeimą. Jau laukiau dienos, kai tu prasitarsi: „Kodėl gi mums neįsigijus namo — tada jos galėtų gyventi kartu su mumis.“ — Nusišypsojau, nes tokia mintis buvo sušmėžavusi mano galvoje. — Taip, — pasakė Neitas, — aš tai žinojau!

— Žinau, tu graužiesi, bet ji tave mylėjo, — pridūriau.

— Tačiau tik kaip draugą. Juk dabar tu supranti? Aš jai buvau lyg vienas iš tavo brolių.

— Negi ji pergulėjo ir su mano broliais? — paklausiau.

Jis išplėtė akis iš baimės.

— Ką? Ne! Niekuomet taip nesakiau... A, juokauji. Labai čia juokinga. Išties juokinga.

— Delė irgi pasijuoktų.

— Taip, ji juoktųsi.

Tai, kad aš galėjau ramiai kalbėti apie Adelę, reiškė, jog man palengvėjo. Vadinasi, susitaikau su tuo, kas atsitiko. Pamažu, bet susitaikau. Pati irgi stengiausi. Nuo tos dienos, kai sužinojau, koks Neitas palūžęs, turėjau susiimti. Supratusi, kad nebeatsilaikau prieš Neitą, išsigandau. Vadinasi, aš neskiriu reikiamo dėmesio Lukui. Jeigu nebūsiu atsargi, atstumsiu Luką, kaip anksčiau atstūmiau Neitą. Pradėjau Lukui kasdien sakyti „aš tave myliu“, nes iš tikro mylėjau. Jis man buvo vienintelis, mano išrinktasis, ir ketinau mus abu tuo įtikinti. Nusprendžiau tai padaryti priimtiniausiu būdu.

— Mes lyg tikri įsimylėjėliai, — pasakė Lukas.

Buvome išsmukę iš darbo atskirai, sutarę susitikti prie upės ir ten papietauti. Eidami vengėme pagrindinės gatvės, kad mūsų nepamatytų niekas iš „Angeles“. Nors daug kas numanė, kad mes draugaujame, — Betsė tik ir laukė tos dienos, kai gaus leidimą aptarti šią žinią su merginomis iš pardavimo skyriaus, — vis tiek slapstėmės. Darbe jokių meilių. Juk būtume negalėję gerai dirbti, jei bendradarbiai tik ir sekiotų mus akimis — kaip reaguoja vienas, kai kitas sukritikuoja jo pasiūlymą ar nurodo klaidą.

— Lyg tikras pasimatymas, — pridūrė jis.

— Žinau, — nusišypsojau.

Aš pakviečiau jį užkąsti, nes norėjau su juo pasikalbėti, norėjau kaip nors jį įtikinti, kad man jo reikia.

Mano viršininkas, apsižvalgęs, ar nematyti ko nors iš „Angeles“, pabučiavo mane nuo jautienos su griežčiais sūrokomis lūpomis.

— Turėtume ir dažniau taip išeiti, — pasakė jis, stovėdamas priešais mane. — Juk žinai, kartu praleidžiame per mažai laiko. Ar negalėtum pasikviesti savo tėvų, kad kokį savaitgalį pabūtų su Tigana, o mes išeitume pasilinksminti?

— Galiu. Arba galėtų pabūti ir Neitas.

— Taip, — burbtelėjo Lukas ir nusuko žvilgsnį. — Jis net galėtų pasirašyti tuos popierius.

Kai tik prašnekdavome šia tema, mano mylimasis tapdavo panašus į žmogų, kuris kabo virš bedugnės įsikibęs rankomis — kad ir kaip sunku, jis nepasiduos, nes kitaip pražus.

— Ar jis tikrai tave erzina? — paklausiau aš. — Tikrų tikriausiai?

— Rina, nenaudok prieš mane Tiganos priemonių. Neįmanoma apsikęsti, kai tavo buvęs meilužis kone gyvena kartu. Ti yra jo atvaizdas, žiūrėdamas į ją, matau jį. Lyg to dar būtų maža, žinau, kad jis tave šitiek metų dulkino. — Žodį „dulkino“ Lukas ištarė pabrėždamas. Jis bandė sumenkinti tai, kas mus su Neitu siejo, ištardamas tą žodį šaltai ir abejingai — tik taip galėjo sumenkinti kone kasdien matomą vyrą, už kurio aš vos neištekėjau. — Aš negaliu su juo apsiprasti. Parodyk man dar tokį kvailį, kuris leistų laiką su savo merginos buvusiu mylimuoju. Ar tu taip galėtum, jei būtum mano vietoje?

— Suprantu, kad tai nėra lengva, bet juk dabar jis jau atsistojo ant kojų ir, jei pastebėjai, vis rečiau užsuka.

— Jei jau taip sparčiai taisosi, būtų nieko baisaus, jei ir iš viso išnyktų.

— Lukai, nebūk kvailas, juk pats žinai, kad esi geras žmogus. Jeigu neprisiminsi, koks esi geras, aš tau nepasakysiu, kodėl pasikviečiau tave pietų.

Jis kurį laiką žiūrėjo į mane akimis, panašiomis į pelenuose žioruojančias žarijas, paskui veide atsirado smalsumas.

— Taip, aš pastebėjau, kad jis rečiau lankosi.

— Gerai, pone Lukai, o ar tu nenorėtum pas mus persikelti? Žinau, kad su mumis kone gyveni, bet ar mes to negalėtume įforminti? Tada tu galėtum atsisakyti savojo būsto, o jei gyventume kartu, galėtume taupyti ir nusipirkti didesnį. Net namą. Su sodu Tiganai.

Lukas nusuko akis į šalį ir susimąstė. Įsivyravusi tyla žadėjo, kad pagaliau mūsų santykiai ateinantiems metams nusistovės. Bet tai tylai trunkant vis ilgiau, mano širdies ritmas lėtėjo ir ji iš viso galėjo sustoti. Laukiau iš jo kokios netikėtos išvados.

— Tai atsakingas žingsnis, — pagaliau pasakė Lukas, — man reikia apie tai pagalvoti.

„Tik tiek? — pagalvojau. — Paprašiau tokio svarbaus dalyko, prieš tai šitiek stengiausi, ir dabar sulaukiu tik tiek? Negi tai viskas — įprastas scenarijus: „Aš tave myliu. — Gera žinoti.“ Dar vienas akibrokštas, kai aš jam atveriu širdį.“

— Gerai, — subambėjau.

Kiek kartų dar man reikės save drausminti, kad nebūčiau su juo atvira. Gal jis anaiptol nemano, kad tarp mūsų turėtų nebelikti atstumo.

— Nesakau, kad ne, — pridūrė jis, — tai tiesiog atsakingas žingsnis.

— Jau sakei.

— Rina, reikia daug ką apsvarstyti.

— Žinau.

— Aš matau savo ateitį su tavimi ir Tigana.

— Tai kas negerai?

— Mes pažįstami mažiau nei metus.

— Bet jei jau tinkame vienas kitam, tai tinkame, — suburbuliavau kažką panašaus.

Ar tai aš taip kalbėjau? Tai greičiau Adelės žodžiai, ne mano.

Ar aš taip pasikeičiau nuo Adelės mirties? Ar tapau lengvabūde moterimi, linkusia į romantiką? Na jau ne. Buvau tokia pat romantikė kaip ir visuomet. Tai, ką pasakiau, galėjo reikšti tik vieną dalyką — aš maldavau. Net sudrebėjau. Lukas mane vertė maldauti jo meilės.

— Žinau, — tarė Lukas. — Man tik reikia...

— Gerai, — pertraukiau jį. — Juk tu neturi man duoti atsakymo iš karto. Galvok, kiek tik norėsi.

— Tikrai? — pasitikslino jis.

— Taip.

Man galva išnešė tik tiek — Lukas manęs nemyli. Jis dievina Tiganą, dėl jos ir numirtų, nebuvo jokių abejonių, vadinasi, kažkas negerai su manimi. Jis manęs nemyli. Kitaip būtų taip nesureagavęs. Tokių abejonių man kilo, kai atsirado Neitas, jų padaugėjo tądien, kai buvome parke, ir dėl to, kad Lukas buvo tas žmogus, su kurio norėjau būti, niekas nepasikeitė. Taip jį mylėjau, kad net ryžausi jam pasiūlyti žengti šitą atsakingą žingsnį. Šitaip įskaudinta Neito, nemaniau, kad dar kada nors taip surizikuosiu dėl vyro; nesitikėjau, kad dar kada nors sutiksiu tokį vyriškį, kuris taptų mano gyvenimo dalimi, kuriam norėčiau tai pasiūlyti. Bet atrodė, kad Lukas mano kitaip. Kai pirmąkart pasibučiavome, pamaniau, kad jis tesiekia su manimi pergulėti, nieko daugiau. Atrodo, jam tai buvo būdinga: vieną minutę jis man pasakoja apie savo vaikystę, kitą jau nebesidomi, kaip aš jaučiuosi; vieną minutę neapsakomai pavyduliauja dėl mano buvusio mylimojo, kitą visai nenori pas mane persikraustyti. Niekuomet nežinosi, kiek su Luku pažengei. Jo meilė Tiganai buvo akivaizdi, bet nežinojau, ką jis jaučia man. Tai mane gąsdino. Tiek jausmų jam paaukojau, ir negalėjau jaustis dėl jo užtikrinta.

— Tu taip nutilai, — pasakė Lukas.

— Tiesiog susimąsčiau.

Lukas atsiduso, įmetė nebaigtą valgyti sumuštinį į šiukšlių dėžę, uždėjo rankas man ant pečių ir sunkiu žvilgsniu priplojo mane prie žemės.

Jo veide atsirado nesuprantama išraiška, rudos akys apsiniaukė.

— Juk neversi manęs sutikti su tuo, kuo nesu įsitikinęs, vien todėl, kad norėtum iš manęs tai išgirsti?

Aš papurčiau galvą.

— Aišku, ne. Bet juk galiu nuliūsti ir įsižeisti, kad tu nesidžiaugi galimybe suteikti tam tikriems dalykams pastovumo, — pareiškiau savo nuomonę.

— Aš... — pradėjo jis ir sustojo. Vėl nežinia kokia išraiška. Nemokėjau to veido skaityti. Nesuvokiau, ką jis galvoja, bet suvokiau, ką sako. — Rina, kalbėsiu nuoširdžiai. Aš jau apmąsčiau, kad tau piršiuosi. Kiekvienąkart, eidamas pro juvelyrinių dirbinių parduotuvę, pasižiūriu žiedų, bet... Mes juk pažįstami mažiau nei metai. Mes negalime tuoktis po metų. Man tai per trumpas laikas, aš nesu toks impulsyvus. Tu taip mane užklupai... Man reikia pagalvoti. Pirkti bendrą namą būtų tik pusė žingsnio, bet aš nežinau, ar mėgstu matuoti pusiniais matais... Tai vestų prie santuokos... Ir būtų impulsyvus sprendimas.

Supranti, kodėl man reikia viską apmąstyti? Ne dėl to, kad tavęs nemylėčiau, ne dėl to, kad nematyčiau bendros ateities, man tereikia išsiaiškinti, kaip bus geriau. Juk prisimeni, tai jau esu išbandęs, ir man nepavyko.

— Taip, Lukai. Prisimenu, kad esi tai išbandęs. Aš irgi. Aš kone stovėjau prie altoriaus. Tai sakyčiau, kad tau bent jau reikėjo su manimi pasitarti, jeigu buvai apie tai susimąstęs.

— Tu man nieko nesakei, kad ketini su manimi pirkti namą.

— O ką aš dabar darau? Juk namo dar neieškojau, neplanavau, kur gyvensime, tik iškėliau mintį. Ar tu suvoki, ką reiškia santuoka, kai ketinu įsivaikinti Tiganą? Kokią jai suteiktų pavardę? Kaip į tai pažiūrėtų socialiniai darbuotojai ir teisėjai? Aš pasidarau impulsyvi ir lengvabūdė, kai turiu pasirūpinti našlaitės saugumu, jos gyvenimo pastovumu ir tvirtumu. Jeigu man apie santuoką būtum užsiminęs anksčiau, būčiau pasakiusi, kad tai reikia gerai apgalvoti. Pirkti namą kartu būtų didžiulis galvosūkis, kaip sakiau, mums reikėtų taupyti. Bet iš tiesų tokie dalykai dabar nesvarbūs. Svarbiausia, kad tu leistum laiką su manimi ir Tigana — to mes abi norime. O tai, kad pas mus išbūni devyniasdešimt devynis procentus laiko, rodo, kad ir tu to nori.

— Jei aš būčiau pasipiršęs, tu būtum pasakiusi „ne“.

Aš linktelėjau.

— Tikėjausi, jau būsi supratęs, kad su manimi apie tai reikia kalbėtis. Tai ir mano ateities klausimas, jei tu jau pasirengęs santuokai, nereiškia, kad pasirengusi ir aš. Juolab kad aš turiu vaiką, kuriuo reikia pasirūpinti.

— Suprantu, ką nori pasakyti... Mes ne pernelyg stengiamės planuodami ateitį kartu, tiesa?

— Tikriausiai.

— Bet aš noriu, kad mes turėtume ateitį, — pasakė Lukas. — Tikrų tikriausiai.

— Nenaudok prieš mane Tiganos priemonių, — pasakiau nusišypsojusi.

Jis nusijuokė, o tada surimtėjo.

— Noriu, kad mes drauge praleistume visą... visą likusį gyvenimą. Aš gerai apgalvosiu persikraustymo klausimą.

— Gerai.

Lukas šyptelėjo man ir pabučiavo net neapsidairęs, ar aplink nėra ko nors iš „Angeles“. Kai jis mane laikė glėbyje ir bučiavo, man galvoje sukirbėjo mintis. Ji pamažu plėtėsi ir virto visas kitas mintis stelbiančia mintimi dičke — juk toks pokalbis būtų pakrypęs visai kitokia linkme, jeigu būčiau kalbėjusi su Neitu.

— Paaiškėjo, kad nuo paskutinio „Living Angeles“ numerio pasirodymo pardavimas padidėjo penkiais procentais, — kalbėjo Betsė reklamos, pardavimo ir rinkodaros skyrių darbuotojams savaitiniame susirinkime. — Mes dar ieškome atsakymo į klausimą, kodėl taip nutiko, bet Kemrina mano, kad įtakos turėjo panaudotos žmonių nuotraukos.

„Ak, kokį puikų įspūdį ji daro, — pagalvojau klausydamasi Betsės šnekos. — Ji spinduliuoja.“ Spinduliuoja, nes ji beprotiškai įsimylėjusi tą vyrą, su kuriuo susipažino tada, kai mes su Luku dar negalėjome vienas kito pakęsti. Ji buvo teisi, jis pasirodė esąs tas vienintelis.

Pasižiūrėjau į savąjį aplanką ir pamačiau, kad jis pilnas ne užrašų, o namų piešinių. Namų, apie kuriuos mano „vienintelis“ prieš porą valandų sakė „gerai pagalvosiąs“. Tai vis dar slėgė. Betsė baigė kalbėti. Kadangi man nieko pasakyti nereikėjo, visiškai atsipalaidavau. Luko sekretorė Karia vartė visų skyrių susirinkimų sąrašą kitam mėnesiui ir tikrino, ar nėra netikslumų.

— Ką tik gavau patvirtinimą, kad Edinburgo rinkodaros kampanijos vykdytojų susirinkimas įvyks keturioliktą dieną. Lukai, ar galiu pažymėti, kad tu dalyvausi? — paklausė Karia.

Taip ir nustėrau, pieštukas sustingo rankoje. Keturioliktą? Norėtum, pagalvojau žiūrėdama į Luką, kuris išblyškęs žvelgė į Karlą. Jo akys nukrypo į mane, tada žvilgsnis nuklydo į šalį ir jis, atrodo, paniro į savo mintis. Nežinojau, apie ką galvoja. Ir ką čia galvoti? Aišku, kad jis negalės važiuoti. Žinoma, negalės.

— Lukai, — vėl prabilo Karia. Dėl minutę užtrukusio Luko tylėjimo dabar visi išpūtę akis žiūrėjo į jį. — Ar galiu patvirtinti, kad tu dalyvausi, ir užsakyti viešbutį?

— Taip. — Luko akys lakstė nuo jos prie manęs. — Taip, Karia, atsiprašau. Pranešk, kad atvažiuosiu.

Mano pirštai lyg mirties kilpa suspaudė pieštuką, man taip virė kraujas, kad vos jo nesulaužiau.

— Jeigu daugiau reikalų nėra, tuo ir baigsime, — pasakė Lukas. — Ačiū, draugužiai.

Visi susirinko aplankus ir tušinukus, arbatos bei kavos puodukus, vandens stiklines ir išsinešdino iš posėdžių kabineto. Aš likau sėdėti kas akimirką perliejama naujos įsiūčio bangos. Lukas irgi sėdėjo savo kėdėje, kol paskutinis žmogus išeidamas uždarė duris.

— Negaliu patikėti, kad ketini išvažiuoti keturioliktą dieną, — pasakiau ramiu balsu, save tramdydama, nors norėjau rėkti, išlieti visą tulžį.

— Nesitikėjau, kad taip bus, — atsakė jis stengdamasis mane nuraminti. — Tos datos vis buvo keičiamos, tarėmės tarėmės, nemaniau, kad būtent ši diena per visą gegužę pasirodys visiems tinkama.

— Bet tau ji ir netinkama, tada bus Tiganos gimtadienis. Jau prieš keletą mėnesių tai žinojai. Šitiek laiko planuojame jos šventę. Tu negali dalyvauti tame susitikime.

— Rina, juk tu prisimeni, ką reiškia daryti karjerą, kiek dėl jos reikia aukoti. Juk negaliu pasakyti, kad aš nedalyvausiu, nes švęsiu vaiko gimtadienį.

„Juk tu prisimeni, ką reiškia daryti karjerą“? Taigi aš vis dar darau karjerą. Aš vis dar rengiu žurnalus, ir jie išeina pasiutusiai geri, nesvarbu, kad pati taip sakau. „Kiek dėl jos reikia aukoti“? Aš visuomet aukodavau. Vieninteliai kiti žmonės, kurie dirba po tiek valandų kaip aš ir nesulaukia nei šlovės, nei pripažinimo, nei paaukštinimo galimybės, yra kitos motinos, priverstos taip elgtis, kad išlaikytų galvą virš vandens. Gal aš norėčiau visas dienos valandas skirti darbui, nieko kita nedaryti, o vakare dar padirbėti viršvalandžių, bet už tai galiausiai sulaukti paaukštinimo. Ar bent pripažinimo. Kol žurnalas eina sėkmingai, aš niekam nė velnio nerūpiu, bet jei tik nuleisčiau rankas... Direktorių valdyba tuoj atkreiptų dėmesį į mano darbo kokybę.

Iš visų dalykų, kuriuos susakė Lukas, mane labiausiai žeidė „vaiko gimtadienis“.

— Vaiko? — pasakiau tulžingai. — Nuo kada Tigana yra „vaikas“?

— Tiesiog išsprūdo.

— Tikrai. Ką gi, man neišsprūs — aš aiškiai sakau, kad atsiimu kvietimą persikraustyti pas mus.

— Ką?

— Tu pavadinai Tigą vaiku. Mes negalėsime gyventi su žmogumi, kuriam darbas svarbiau nei mergaitė, kurią jis beveik metus laiko dukterimi. Ir dar tu ją sumenkinai pavadindamas vaiku. Ji laiko tave savo tėveliu. Nors ir žino, kad jos tėvas yra Neitas, nori, kad tu būtum jos tėvelis. O tu ją laikai vaiku.

— Aš jos vaiku nelaikau.

— Tiek to.

— Pažiūrėsiu, gal bus galima susirinkimą atšaukti.

— Nedaryk mums malonės, pone Vaismanai. Lyg pro miglą menu, ką reiškia daryti karjerą, atrodo, jei atšauksi susirinkimą, tavęs nelaikys profesionalu. Nenoriu, kad prastai atrodytum kolegų akyse, daryk tą savo karjerą.

Jis dėbtelėjo į mane visai neketindamas prisipažinti, kad bus suklydęs.

— Puiku! — šūktelėjo sviesdamas pieštuką per ilgą susirinkimų stalą.

— Puiku, — pasakiau ir aš.

Atsistojau, pasiėmiau savo aplanką, pieštuką ir puodelį su šalta arbata. Šokinėjančia širdimi ir drebančiomis galūnėmis perėjau per kabinetą.

— Vakare pasimatysime, — pasakė jis, kai jau spaudžiau durų rankeną.

— Tik ne mano bute, — atsakiau jam net nežvilgtelėjusi. — Gal geriau grįžk į tą butą, kurio taip įsikibęs laikaisi, ir suplanuok keletą kitų susitikimų.

Jis sunkiai atsiduso.

Pasileidau koridoriumi, nuo įtūžio tvinksėjo smilkiniuose. Pykau ne tik ant Luko, bet ir ant savęs. Juk supratau, kodėl jis pasirinko susirinkimą. Buvo laikas, kai ir man niekas negalėjo sutrukdyti dirbti. Jis visuomet buvo perdėtai ambicingas. Kad ir kaip mylėjo Tiganą, ji nebuvo jo duktė, jis nebuvo už ją atsakingas, taigi karjera jam galėjo būti pirma visko, pirma mūsų. Tai buvo tiesa, bet tiesa nebūtinai turi man patikti.

keturiasdešimt trečias skyrius

Šešerių metų sukaktis Tiganai reiškė, kad ji oficialiai tampa suaugusi, bent jau taip ji sakė žmonėms. „Kai man bus šešeri, galėsiu daryti daugybę dalykų“, — primindavo ji man kone kasdien artėjant gimtadieniui.

Nežinojau, ko jai negalima daryti būnant penkerių, bet bus galima daryti šešerių, tačiau visuomet jai pritardavau žodžiu „žinoma“, kad nesumažinčiau jos entuziazmo. Išaušus gimimo dienai, Luko šalia nebuvo. Prieš susitikimą, kurio paprašiau dėl mūsų neatidėlioti, jis dar turėjo padirbėti. Tas akmenuotas kelias, kurį mes nuėjome prieš Kalėdas, palyginti su trimis savaitėmis prieš Tiganos gimtadienį, buvo pasivaikščiojimas po parką. Mes tyliai kariavome dėl kelionės į Škotiją. Tris savaites vyravo nesantaika, kai Tigana užmigdavo, jis išvažiuodavo į savo butą Olvudlyje, per tą laiką mylėjomės tik tris kartus, nes aš supratau, kad mudvi su Tigana jam nesame svarbiausios.

— Esu tikra, jog sulaukęs gyvenimo galo pasidžiaugsi, kad tą dieną, kai Tiganai suėjo šešeri, buvai susitikime, — pasakiau jam vakare prieš išvykstant.

— Prašau... Rina, aš labai blogai jaučiuosi, kad taip išėjo. Nepagalvojau, o dabar nieko nebegaliu padaryti. Atsiprašau.

— Pasakyk šitai savo kūdikiui. Ai, norėjau pasakyti — mano kūdikiui. Vaikui.

Lukas atšlijo ir nukreipė žvilgsnį į šalį, suraukė antakius ir sugriežė dantimis, jo veidas suvirpėjo, atrodė, tuoj pravirks, ir aš supratau, kad būsiu nuėjusi per toli. Iš tikrųjų jį įskaudinau.

— Atsiprašau, — pasakiau imdama jo ranką ir ją pabučiuodama, — pasakiau baisų dalyką. Žinau, kad tu taip negalvoji. Susitaikykime, gerai?

— Tu visai pelnytai supykai. Aš laikau Tiganą savo kūdikiu. Juk žinai, tiesa?

Aš linktelėjau.

— Aišku, žinau.

Mes pasibučiavome ir susitaikėme.

Tigana tą naujieną sutiko geriau, nei tikėjausi.

— Bet dieną po mano gimtadienio tu parvažiuosi?

Tik šito ir paklausė.

— Taip, būtinai.

— Gerai. — Ji suvirpėjo iš laimės. — Žinai, aš turėsiu balionų?

Pobūviui mes išsinuomojome bendruomenės salę ir užsakėme raudonos ir geltonos spalvų pripučiamą pilį. Pasikvietėme trisdešimt vaikų, daugiausia Tiganos klasės ar mokyklos draugus ir porą iš jos popamokinės grupės.

Organizuojant šventę man labai pagelbėjo ponia Kaja, o vietoj Luko turėjau Neitą. Jis išvakarėse nusivežė mane į prekybos centrą ir mes išleidome beveik du šimtus svarų pobūvio vaišėms: pirkome dešrelių, mažyčių dešrelių, mažyčių picų, produktų sumuštiniams paruošti, traškučių, pyragaičių, gazuotų gėrimų ir tiek baltos duonos, kiek gyvenime nebuvau regėjusi. Atiduodama duoklę sveikatingumui, nupirkau braškių, kriaušių ir obuolių vaisių salotoms. Neitas iki pusiaunakčių pjaustė jautieną ir baltą duoną sumuštiniams. Šaldytuvas lūžo nuo maisto, ir jis pasisiūlė rytojaus dieną atvažiuoti anksti, sakė, padės sutepti sumuštinius.

Atsikėlusi penktą ryto, aš tepliojau sviestu duonos riekeles. Septintą su Mege rankose į virtuvę įbėgo Tigana ir suklykė:

— Šiandien mano šventė!

— Žinau! — pasakiau ir čiupau ją ant rankų.

Dabar ji išties gerai jautėsi. Kaip tikras žmogutis, o ne mergaitės kiaukutas, bijojęs net atsikvėpti, kai pasiėmiau ją iš Gilfordo. Ji mėlynomis akimis varstė man veidą ir aš negalėjau nenusišypsoti.

— Ar Tigana dovanėlės norėtų dabar, ar palauktų jos iki vakaro?

— Dabar! — suspiegė ji.

Mes priėjome prie sofos ir aš ją prisitraukiau artyn. Pagrabaliojau už sofos krašto ir ištraukiau ryšulį, kurį buvau paslėpusi čia praeitą naktį, kai Tigana nuėjo miegoti. Jis buvo įvyniotas į auksinį popierių ir perrištas raudonu kaspinu. Ji kuo atsargiausiai padėjo Mėgę, paėmė ryšulį savo mažytėmis rankutėmis ir apžiūrėjo jį su nuostaba.

— Ar jis tikrai man? — paklausė.

— Perskaityk kortelę ir sužinosi.

— „Mano brangiajai Tigai. Linksmo šeštojo gimtadienio, su meile mamytė Rina“, — stropiai perskaitė ji. — Tai man, — nusijuokė. Dovaną ji laikė taip, tarsi tai būtų lėlė.

— Nagi, išvyniok, — paraginau.

— Ak, taip, — susijuokė.

Apžiūrėjo ryšulį ieškodama, kaip nuimti popierių nesuplėšytą, o kai nerado, prikando lūpą ir pažiūrėjo į mane sumišusi.

— Nori, kad padėčiau? — paklausiau.

Ji palinkčiojo.

Suradau tą vietą, kur buvau užlenkusi auksinį popierių, ir atsargiai jį nuvyniojau, kad nesutrikdyčiau savo tokio skrupulingo vaikelio.

— Štai.

Džiūgaudama Tigana atidarė dėžutę, o tada išsižiojo, išsprogdino akis.

— Oi, — tarstelėjo ir, pasiraususi popieriuose, ištraukė baltą suknelę su raudonais taškučiais. Ji buvo su pūstu sijonu, ilgomis rankovėmis ir surišamu kaspinu per liemenį.

— Suknelė! — sušuko ji. — Kokia nuostabi.

— Pamaniau, norėsi ją apsivilkti per pobūvį.

— Galima? Tikrų tikriausiai?

— Taip, taip. Manau, Luko dovanėlę irgi norėsi apžiūrėti.

Pasilenkiau ir ištraukiau dovaną, kurią Lukas suvyniojo ir praeitą naktį čia padėjo. Kad būtų greičiau, pati nuvyniojau juostą, tada padaviau dėžutę Tiganai. Ji nutraukė popierių ir pamatė batų dėžę. Ją atidariusi, rado baltus batus su raudonais taškučiais.

— Tokie pat kaip mano suknelė! — pasakė.

— Taigi galėsi jais šiandien apsiauti.

— Ačiū! — pasakė ji ir apsivijo rankomis kaklą. — Tokia grožybė, mamyte Rina.

— Turi išvynioti ir dar vieną dovaną.

Ištraukiau dar vieną ryšulį, mažesnį nei abu mūsų, ir vėl atlikau tą pačią paruošimo išvynioti procedūrą.

— „Tigai, su meile nuo Neito“. — Ji nušvito. — Ponas Neitas atnešė man dovanų!

Žvaliai išvyniojo dovaną ir sutrikusi pažvelgė į dėžutės vidų. Neitas jai dovanojo mažytį šilkinį rankinuką, kuris derėjo prie suknelės ir batų.

— Tame rankinuke šiandien galėsi nešiotis savo daiktus.

— Labai gražus, — nusprendė ji.

— Taip, su juo labai gražiai atrodai.

— Norėčiau, kad mane matytų mano mamytė.

Ji tvirtai suspaudė lūpas ir man palinkčiojo. Bet nebuvo nuliūdusi, atrodė linksma. Jei jau iš anksto susitaikė su tuo, kad mamos šventėje nebus, vadinasi, pradėjo suvokti tikrąją padėtį.

— Aš irgi. Bet turiu kai ką ir nuo tavo mamytės.

Tiganos ir taip išplėstos akys dar labiau praplatėjo.

— Ji man atsiuntė dovaną iš dangaus?

— Ne, meilute, ji atidavė ją man prieš iškeliaudama į dangų.

Žinojau, kad ji jau pasirengusi priimti tą dovaną, atrodė kur kas labiau sutvirtėjusi nei tada, kai buvome ką tik atvykusios į Lidsą, bet aš vis pagalvodavau, kad reikia pačiai atplėšti voką ir perskaityti. Norėjau patikrinti, ar jame nėra nieko liūdinančio, bet paskui supratau, kad Adelė į jį nedės nieko, kas galėtų įskaudinti jos dukterį. Ir apskritai baltas vokas buvo skirtas ne man, o Tiganai. Ištraukiau voką iš savo chalato kišenės ir padaviau jai. Ji plonučiais piršteliais jį paėmė ir, prikandusi lūpą, žiūrėjo į baltą kvadratėlį, laukdama mano paraginimo.

— Galiu jį atplėšti? — paklausė.

— Jei tik nori, mažyte.

Pamažiukais atplėšė voką ir kuo atsargiausiai ištraukė atviruką. Ant jo buvo nupiešta šviesiaplaukė princesė su rausva karūna ir didžiuliu šešetu ant rausvos suknelės. Ir užrašas „Su šeštuoju gimtadieniu“. Tigana atvertė atviruką.

Mano brangioji Tigana, su gimimo diena.

Atsiprašau, kad negaliu šiandien būti su tavimi, bet aš tave myliu.

Niekada to neužmiršk, gerai? Mamytė tave myliu. Esu tikta, kad šiandien nuostabiai praleisi laiką.

Pašok man. Tikiuosi, būni gerą Kemrinai.

Myliu tave.

Mamytė.

Jos lūpose nušvito šypsena, ji į mane pasisuko.

— Mano mamytė mane myli, — pranešė man. — Ji taip parašė mano gimtadienio atviruke.

— Žinau.

Ji dar plačiau nusišypsojo.

— Juk tai tu esi Kemrina, mamyte Rina?

— Taip.

— Ar aš tau būnu gera?

— Ne tik gera — nepaprastai gera.

— Tai mano mamytei patinka.

Ji ir vėl parodė tokį proto guvumą, kokio iš šešiametės nesitikėčiau. Pasilenkiau ir apkabinau ją. Tomis dienomis man dažnai užeidavo noras apglėbti Tiganą. Ji būdavo užsiėmusi savais reikalais, žiūrėdavo televizorių, piešdavo arba skaitydavo, bet staiga apsižiūrėdavo esanti mano glėbyje. Netikėtai. Nieko sau negalėjau padaryti, tiesiog norėdavau įsitikinti, kad ji yra, kad pasiekiama. Per pastarąsias kelias savaites mes apsikeitėme vaidmenimis. Kai mirė Adelė, Tigana norėdavo, kad visuomet būčiau šalia, taigi aš vis turėdavau ją paliesti arba bent į ją pažiūrėti. Dabar man reikėjo žinoti, kad ji čia yra ir ketina visada būti. Turėdavau įsitikinti, kad ji tikra ir kad nepadarys taip, kaip padarė Adelė, — kad manęs nepaliks. Praeis kiek laiko, ir ji vaduosis iš manojo glėbio, paūgėjusi vengs su manimi glėbesčiuotis. Tačiau dabar mano apkabinimus dar priima neklausinėdama ir nesipriešindama.

— Gerai, mažyte, — pasakiau ją paleidusi, — mums dar reikia daug ką nuveikti iki tavojo gimtadienio. Nusiprauskime, o tada galėsi papusryčiauti, kol ponas Neitas, tai yra Neitas, atvyks tepti sumuštinių. Sutinki?

Ji vėl linktelėjo, tebelaikydama atviruką rankoje paėmė Mėgę. Vėliau paaiškėjo, kad atviruką Tigana ketino prasinešioti ištisą dieną. Tik gerokai vėliau jį pamiršo.

keturiasdešimt ketvirtas skyrius

Tigana gėrėjosi savo princesės tortu.

Ji prasišypsojo didžiąją dienos dalį ir neatrodė, kad ketintų liautis. Gaudavo dovanėlę — šypsodavosi, išgirsdavo mielą žodelį — šypsodavosi, žaisdavo — šypsodavosi. Bet didžiausią pobūvio šypseną ji pasiliko tortui. Kai priešais ją pastačiau didžiulį kvadratinį rausvai papuoštą šokoladinį tortą su išpiešta princese, mėlynose akyse suspindo žvakutės. Visi susispietė aplinkui ir jai sudainavo „Su gimimo diena“. Prieš užpūsdama žvakutes vienu ilgu iškvėpimu ji sugalvojo norą. O paskui ėmė apžiūrinėti dovanų kalną. Mano tėvai jai buvo atvežę skaitmeninį fotoaparatą, sesers vaikai atsiuntė visą Roaldo Dalio knygų komplektą. Du mano jaunėlio brolio vaikai atsiuntė Disnėjaus filmukų kompaktinių plokštelių, o vyresnėlio atžalos padovanojo karatė kostiumą. Po dviejų savaičių mūsų laukė šeimos šventė Londone, tada iš Japonijos jau bus atskridęs mano vyresnysis brolis, taigi į šį vakarėlį neatvyko nė vienas Tiganos pusbrolis ar pusseserė. Kiti vaikai pridovanojo įvairių dovanų: kompaktinės plokštelės, knygos, lėlės, dėlionės.

Pasivaišinę tortu būrys vaikų grįžo į pripučiamą pilį ir prie sūpynių. Tigana irgi išbėgo su jais, o aš nusinešiau tortą į salės virtuvėlę ketindama jį supjaustyti ir sudėlioti į lauktuvių krepšius. Šventė vyko sklandžiai — per pastarąsias dvi valandas verkė tik pora mažylių, krūvos vaišių kūpsojo nepaliestos popierinėse lėkštėse, o ne ant parketo grindų ar dailiai nupjautos žolytės. Ir niekas nesusižeidė. Mano supratimu, šventė buvo puiki. Du pasilikę tėvai išsivedė vaikus į lauką, virtuvėlėje likau viena. Neitas, ketvirtas suaugęs žmogus, sėdėjo salėje ir šnekučiavosi su mažyliu, kuris nenorėjo eiti su kitais.

Neitas buvo nepakeičiamas. Kai atvykome, jis pasirūpino pilies pripūtimu, paskui prižiūrėjo, kad vaikai ant jos neliptų su batais. Kai tame poste jį pakeitė viena mama, jis pradėjo rankioti šiukšles ir mesti jas į juodą konteinerį. Keletą sykių sulakstė į butą paimti daiktų, kuriuos buvau pamiršusi — fotoaparato ir kai kurių Tiganos gimtadienio dovanėlių. Visai neseniai buvo nuskubėjęs paimti torto žvakučių. Matydamas, koks jis paslaugus, niekas nebūtų įtaręs, kad jis nemėgsta būti su vaikais, jų nesupranta ir nežino, kaip su jais elgtis.

Virtuvėlėje nustojau pjaustyti tortą ir pro angą stebėjau Neitą. Jis buvo apsirengęs marškinėliais su V raidės formos iškirpte ir tamsiai pilkomis kelnėmis, ką tik nusikirpęs ir atrodė šauniai. Sveikas, stiprus, patrauklus. Ne inamorato, žiūrėdama į jį negalvojau apie meilę, bet... Nuvijau šalin tą mintį, kol ji dar nebuvo išsikristalizavusi. Nuo tokių minčių niekam nebus geriau.

Liesutis berniukas įdėmiai klausėsi, ką jam aiškina Neitas. Pastarasis smarkiai gestikuliavo, daug juokėsi, ir drovus mažylis, klausydamasis Neito pasakojimo, atsipalaidavo. Susidomėjau, ką ten jis šneka. Gal pasakoja kokią nors nuotykingą istoriją, kurią vaikinukas prisimins ir suaugęs. Kas žino, galbūt tai, ką jis dabar kalba, pakeis berniuko gyvenimą. Kad ir...

Neitas staiga pakėlė akis, mūsų žvilgsniai susidūrė ir jis mane kiaurai pervėrė. Nebuvau tokia vikri, kad galėčiau nudelbti akis ir apsimesti, jog jo nestebėjau. Spoksojau toliau. Neito lūpose atsirado šypsena, akys suspindo — mano kūnu perbėgo susijaudinimo virpulys. Nusišypsojau jam stengdamasi to nepaisyti.

— Ponia Brenon, — išgirdau mergaitišką balsą netoliese.

Kai pamačiau, kas kalba, teko įveikti pagundą nusukti akis.

— Regina, aš tau jau sakiau — aš ne ponia Brenon. Gali mane vadinti Rina arba Tiganos mama, o ne ponia Brenon.

Šitas vaikas, šita Regina Mateson su trumpais, iškarpytais rudais plaukais ir strazdanomis nubarstyta kiauliška nosimi, buvo tokia, kokią aš ją ir įsivaizdavau: valdinga, įsakmi ir pasipūtusi. Nesistebėjau, kad tėvai, ją palikę, patys išdūmė, apsidžiaugę, kad galės be jos pabūti bent jau tris valandas. Suvirškinusi, ką pasakiau, Regina suraukė strazdanotą noselę. Gūžtelėjo pečiais.

— Šiame pobūvyje daugybė menkaverčio maisto, — konstatavo ji.

Aš dramatiškai susiraukiau.

— Tu teisi, Regina. Nepagalvojau.

Ji patenkinta savimi atsiduso.

— Mano mama sako, kad valgyti daug menkaverčio maisto yra nesveika.

— Tikrai? Na ką gi, manau, vienas kartas nepakenks.

— Aš irgi taip manau, — pareiškė ji, vėl patenkinta savimi.

Sakomi Tiganos tokie žodžiai būtų nuskambėję sąmojingai, bet tariami Reginos lūpų... Nenorėjau leisti sau baigti tos minties.

— Čia yra ir vaisių, Regina. Braškių ir vaisių salotų. Kodėl gi tau nepasivaišinus braškėmis?

— Pagalvosiu.

— Eik linksmintis, Regina, neabejoju, kad daugybė žmogučių nori su tavimi pasikalbėti.

— Gerai, ponia Brenon, — suburbėjo ji ir išlingavo trikdyti kitų.

Vėl ėmiausi pjaustyti tortą lauktuvių krepšeliams. Jau buvau bebaigianti, kai į virtuvėlę įžengė Neitas. Priėjo prie manęs ir atsistojo taip arti, kad dar neatsisukusi pajutau jo kūno šilumą.

— Gal galiu kuo nors padėti? — pasiteiravo jis.

Pakėliau akis ir pamačiau, kad mes stovime kone veidas į veidą, jis buvo pasilenkęs ties mano galva. Mėlynos akys žvelgė tiesiai man į akis, nuo to žvilgsnio gniaužė gerklę.

— Matai tuos krepšelius? — paklausiau.

Jis linktelėjo net nepažiūrėjęs į brangius raudonos folijos šventinius krepšelius, kurie gulėjo ant didžiojo stalo priešais mus. Jau buvau įdėjusi į juos po triukšmą keliantį pučiamą žaisliuką (už tai mane prakeiks visi tėvai), po saldainių maišelį, po padėkos raštelį (kuriuos padėjau Tiganai parašyti) ir po raitytą kokteilių šiaudelį. Liko tik tortas.

— Šitie torto gabaliukai, tortas, krepšeliuose labai tiks. Derės. Pirmiausia juos turėtum suvynioti į servetėles. Aš taip manau. — Tiesiog negalėjau rišliai kalbėti, tokį poveikį jis man darė. — Servetėlės. Tortas. Krepšeliai.

Jis šaudė akimis nuo mano akių prie lūpų, į jas užsižiūrėjo, tada vėl grįžo prie akių. Iš veido buvo matyti, kokią mintį audžia. Jis priartėjo. Supratau — ketina mane pabučiuoti. Per mūsų dukters gimtadienį jis susiruošė peržengti liniją ir mane pabučiuoti. Ar bučiuosiuosi su juo? Ar jį apkabinsiu ir pabučiuosiu? Atstumsiu ir priminsiu jam apie savo mylimąjį? Neitas palinko artyn, pravėrė lūpas.

— Gerai, — tepratarė.

Staiga atsitraukė, sužadinęs aistrą. Jis taip pasielgė tyčia, aš žinojau. Norėjo mane įkaitinti, o tada atstumti, kad pati imčiausi veiksmų. Šitą žaidimą jis keletą kartų žaidė, kai po kivirčo norėdavo įtikinti mane, kad geidžiu jo lygiai taip, kaip jis manęs.

Jis pasiėmė padėklą su puse supjaustyto torto ir nusinešė į kitą stalo galą. Prieš pradėdamas vynioti šokoladinius kubelius į baltas servetėles nusiplovė rankas.

— Keista, — pasakė ramiu balsu, tarsi nebūtų ką tik manęs gundęs. — Aš, tu, vaikai, o mes vis dar neišprotėję.

— Jie mane jau perauga, — pasakiau prisiderinusi prie jo įprasto tono. Neketinau parodyti, kaip mane paveikė jo žaidimai.

— Ir mane.

— Matau. Su tuo berniuku rimtai pasišnekučiavote.

— Prisiminiau, kad aš toks buvau: drovus, bijantis kitų vaikų, ypač mergaičių.

— Malonu matyti tave atsigavusį, Neitai. Atrodai kur kas geriau.

— Taip ir yra. Ačiū tau, Tiganai ir Lukui. Pastarosios kelios savaitės iš tikrųjų padėjo... Aš nežinau... Supranti, dėl Adelės. Aš jaučiuosi kaltas.

— Kodėl?

— Tu man buvai vienintelė, per mane praradai savo geriausią bičiulę, aš viską sugadinau.

— Mes padėjome vienas kitam. Žinai, vyruti, aš beveik viską dariau dėl tavęs.

— Kaip manai, ar taip būtų įvykę, jeigu mes būtume turėję vaikų?

— Ne, Neitai. Mūsų vaikai būtų velniūkščiai, ir Bažnyčiai prireiktų specialios paskirties būrio, kad nuo jų išvaduotų pasaulį.

— Jie būtų buvę gražuoliai, — paprieštaravo Neitas. — Didelės akys, juodi žvilgantys plaukai, rusva oda, plačios šypsenos...

— Tai tu jau višta perekšlė? — paklausiau. Aišku, jis apie tai jau buvo galvojęs. — Nėra ko gėdytis, jei toks esi.

Jis susimąstė.

— Ne. — Jis pasipurtė. — Toli gražu. Tik šiomis dienomis vis galvoju. Iš tikrųjų aš vaikų nenorėčiau. Tiksliau, daugiau nebenorėčiau.

— Ir aš. Myliu Tiganą, be jos negalėčiau gyventi, bet daugiau vaikų nenoriu.

— O Lukas? — paklausė Neitas, nustojo vynioti torto gabaliuką į servetėlę ir pažiūrėjo į mane tuo savo ramiu žvilgsniu. — Ar jis tam pritaria? Man susidarė įspūdis, kad jis norėtų daugybės vaikų.

— Galbūt, — pasakiau aš.

Žinoma, norėtų. Aišku kaip dieną. Mes tiesiogiai apie tai nesikalbėjome, bet aš žinojau, kad jis nori būti tėčiu; jis žinojo, kad aš su vaikais baigiau parsiveždama Tiganą. Šito esminio klausimo niekuomet neplėtodavome — tik pradėk pokalbį, ir nežinai, kur jis nuves. Abu turėjome savo požiūrį ir nė vienas nenorėjome jo keisti. Buvo gana sunku susitarti dėl gyvenimo vienuose namuose. Pokalbis apie daugiau vaikų baigtųsi... Apskritai baigtųsi. Viskas.

— Ar tu jį myli, Keme?

Aš pakėliau akis. Taip ilgai manęs niekas nevadino Keme, kad aš net užmiršau, jog į mane taip kreipdavosi. Linktelėjau.

— Taip.

— Labiau nei mane?

— Apie mano jausmus tau reikia kalbėti būtuoju laiku, Neitai.

— Meluoji man ir sau pačiai.

— Mes su Luku ketiname susituokti. Apie tai pasikalbėjome prieš keletą savaičių.

Neitas patraukė pečiais, lėtai ir abejingai.

— Niekis. Tu vis dar meluoji man ir sau.

— Nesuvoki, ką kalbi.

— Nesakau, kad tu jo nemyli, tik manau, kad esi susipainiojusi — nori mūsų abiejų. Nelabai moki slėpti savo jausmus, todėl ir jis tai žino. Stebiuosi, kad nieko nesako. Ar jau sakė? Tai todėl ir pasipiršo — įtarė, kad nesi tikra dėl savo jausmų?

Aš pasisukau toliau vynioti torto į plonytes servetėles nekreipdama į jį dėmesio.

— Aš myliu tave, Keme.

Dėjau gabaliuką torto ant servetėlės, ir mano rankos pradėjo virpėti. Nepakenčiau šito Neito bruožo — jo nevaržomų emocijų. Sugebėjimo imti ir pasakyti, ką jaučia, nepagalvojus, kaip tai gali paveikti mane.

— Nesirengiu tau daryti spaudimo. Tik noriu, kad žinotum. Ir kad būtum sąžininga pati sau.

Įsistebeilijau į stalviršį. Ką aš jaučiu — mano reikalas. Ir jeigu meluoju pati sau — irgi mano reikalas. Niekam neturiu prisipažinti. Ir ką gi prisipažinti? Kad buvau jį įsimylėjusi? Na, gerai, jis buvo žavus. Kad kai Lukas įgrisdavo, užsigalvodavau apie Neitą? Bet taip elgiasi visos moterys — prieš pažintį su Neitu aš fantazuodavau apie Džeimį Foksą ir Kianą Rivsą. Neitas negalėjo manęs dėl to kaltinti. Bet Lukas irgi tą patį galvojo. Abu jie manėsi žinantys, ką aš jaučiu, o kai juos pataisydavau, niekuomet manęs neklausydavo. Galvojau, kaip pasakyti Neitui, kad jis neteisus. Kaip jam pranešti, kad juo žavėjausi, bet Lukas mano vienintelis.

— Ponia Brenon, — vėl pragydo Regina Mateson įsikibusi į mano sijoną.

Aš nekreipiau į ją dėmesio. Ir nekreipsiu tol, kol pavadins mane tikru vardu.

— Ponia Brenon.

Ji stipriau patempė sijoną.

Aš tebedėliojau torto gabalėlius į krepšius jos nepastebėdama.

— Ponia Brenon, — vėl pašaukė Regina.

— Kas yra? — sušnypščiau pagaliau į ją atsigręžusi. Jau buvau besakanti „aš nesu ponia nulis“, bet pastebėjau jos veide susirūpinimą.

— Tigana pamėlynavo, — pranešė ji.

— Ką...

Paleidau tortą iš rankų ir iš virtuvėlės pasileidau link durų, kurios buvo salės gale. Bėgau, bet jaučiausi taip, lyg stovėčiau vietoje. Viskas vyko tarsi sulėtintame kine. Būdama jaunesnė, dažnai sapnuodavau, kaip bėgu nuo pavojaus, kaip greitai juda mano kojos, kaip lapnoju rankomis ir kaip man ūžia ausyse, bet apsižiūriu, kad vos slenku. Lyg per dervą klampočiau. Taip jaučiausi dabar skuosdama prie pripučiamos pilies. Lapatavau, bet vis atrodė, kad nepakankamai greitai. Pribėgusi prie pilies, pamačiau, kad vaikai sustoję ratu tylūs ir rimti žiūri žemyn.

Rato viduryje viena motina pasilenkusi prie Tiganos šaukė: „Tigana, ar girdi mane?“

Tigana gulėjo aukštielninka ant žemės. Nurimusi. Tokia rami ir tobula. Jos daili balta suknelė su raudonais taškučiais nė kiek nesusiglamžiusi, kojos kyšo iš po plataus sijono apautos baltais bateliais su raudonais taškučiais. Kuodukai, suraišioti raudonais kaspinais, visai simetriški. Akys užmerktos, burna pravira, bet ji išties pamėlynavusi. Ir kas akimirką dar labiau mėlynuoja. Nekrutėjo. Adelė. Vaizdas, kokį mačiau paskutinįkart, buvo įsisukęs mano galvoje lyg koks maitvanagis. Adelė irgi nekrutėjo, kai paskutinį kartą ją mačiau. Gulėjo rami ir šalta — ir negyva.

Nustūmiau šalin tą moterį ir puoliau ant kelių prie Tiganos. Priglaudžiau ausį prie krūtinės, pasiklausiau. Sutukseno. Švelniai, silpnai, bet širdelė dar plakė. Tačiau ji nekvėpavo.

— Neitai! Kviesk greitąją! — suklykiau.

— Ji jau važiuoja, — atsiliepė jis kažkur netoliese.

— Užspringo? — paklausiau susispietusių vaikų atsargiai atlošusi Tiganos galvą ir pravėrusi burną.

— Ji įsidėjo burnon braškę, — paaiškino Regina ir parodė pirštu.

Pažiūrėjusi išties pamačiau braškę, sveiką sveikutėlę, neprakąstą. Taigi ji neužspringo, vadinasi, ji braškėms alergiška. Reikia antihistamininių vaistų ir adrenalino, kad plaktų širdis. Šitą puikiai žinojau. Aš turiu palaikyti jos širdies plakimą ir priversti kvėpuoti.

Papūčiau jai į burną, tada atsargiai paspaudžiau krūtinę, kad nesulaužyčiau šonkaulių. Penkis kartus, penketas švelnių paspaudimų. Vėl prisispaudusi papūčiau į burną. Neitas atsiklaupė šalia manęs, ketino spaudyti jai krūtinę, bet aš papurčiau galvą. Turėjau tai daryti pati. Turėjau ją išjudinti. Turėjau ją atgaivinti. Vėl palinkau prie krūtinės. Suskaičiavau iki penkių. Vėl prie burnos. Ji nekrutėjo ir nekvėpavo. Į burną, papučiu. Krūtinė. Spustelėjusi paskutinį kartą, pridėjau galvą. Tukseno.

Vėl paspaudžiau, pamažu, iš lėto. Širdelė tebeplakė. Į burną, paspausti krūtinę.

Kažkur klykė vaikai, klausinėjo, kas vyksta. Paskui išgirdau, kad jų balsai tolsta, kažkas juos nusiveda. Vėl papūčiau Tiganai į burną, neleidau sau galvoti, kad jos lūpos šaltos. Kad ji kas akimirksnį vis labiau melsta. Mano darbas buvo nesiliauti. Toliau stengtis ją atgaivinti. Girdėjau Neito balsą, jis kalbėjo.

Vis papūčiau jai į burną, paskui mano liemenį apsivijo stiprios Neito rankos ir mane nuo jos atplėšė. Aš nepasidaviau, kone klykiau, kad neketinu liautis, bet mano vietą užėmė du žaliai apsirengę paramedikai. Vienas iš jų, stiprus maždaug penkiasdešimtmetis vyras, Tiganai ant veido uždėjo deguonies kaukę, uždengė jos dailų veidelį bjauriu plastiku. Apkūni trisdešimties su viršum moteris į švirkštą traukė skaidrų skystį.

— Tik nesužeiskite jos! — šaukiau aš. — Ji tokia maža, nesužeiskite!

Neito rankos tramdė mane, laikė, kad netrukdyčiau. Jis prisispaudęs kažką šnibždėjo į ausį. Žinojau, kad ramina, guodžia, bet manęs niekas neveikė. Buvau sutelkusi visą dėmesį į adatą, krūptelėjau, kai moteris suleido švirkšto turinį Tiganai į šlaunį. Nieko nepadėjo. Ji neatsisėdo, nepuolė gaudyti oro. Nesukrutėjo, nedavė jokio ženklo, kad dar gyva. Net nevirptelėjo, kai paramedikė jai įdūrė. Gulėjo nejudėdama ant pievelės. Išsigandęs dėl Tiganos nejautros, Neitas beveik nebespaudė manęs glėbyje, jo pasitikėjimas menko. Man pakirto pakinklius ir aš išsitiesiau ant žolės.

„Viskas, — suvokiau, kai paramedikai persimetė susirūpinusiais žvilgsniais. — Ji negyva.“

keturiasdešimt penktas skyrius

Klaidžiojau ligoninės koridoriais nieko nesuvokdama, nieko nejausdama. Buvau apdujusi. Pastėrusi, apkvaišusi. Kai sustojusi atsirėmiau į sieną, kad atsipeikėčiau, mane apglėbė ir prisitraukė artyn džinsiniu švarku vilkinčio Neito rankos. Leidausi jo apkabinama, panardinama jo glėbyje, priglaudžiama prie krūtinės ir guodžiama. Net nesupratau, kad klaidžiodama ligoninės koridoriais buvau bežliumbianti.

— Mažyte, — sušnabždėjo Neitas man į ausį.

— Aš... aš... aš jau maniau, kad ji... — trūkčiojo mano balsas.

Apsivijau Neitą rankomis ir laikiausi. Jis buvo tvirtas, patikimas — uola, kuri man buvo reikalinga tokią akimirką.

— Ššššš, — tildė jis, — viskas gerai. Ji jaučiasi gerai. Viskas susitvarkys.

— Betgi vos per plauką... — šnopavau aš.

Ji vos nenumirė. Tigana, mano vaikelis, vos nemirė. Dar kelios minutės, ir jie jau nebebūtų atgaivinę jos plaučių, nebebūtų privertę tuksenti jos širdies. Mano kūnas pašiurpdavo, o protas aptemdavo kiekvienąkart, kai tik pagalvodavau, kad po akimirkos jos galėjau netekti. Kad ji buvo atsidūrusi ant mirties slenksčio. Dabar Tigana miegojo ir kvėpavo savo pačios plaučiais. Bet mažytis lovoje gulintis gležnas kūnelis, prijungtas prie širdies dažnio monitoriaus, man vis tiek priminė Adelės paskutines dienas, kai ji gulėjo ligoninėje tarp aparatų.

Neitas švelniai mane atplėšė nuo savęs ir pažiūrėjo į veidą.

— Viskas gerai, — pakartojo jis.

— Ačiū Dievui, kad tu čia buvai, — teištariau. — Viena būčiau neištvėrusi.

— Būtum ištvėrusi, — paguodė jis. — Sakyčiau, tau trūksta pasitikėjimo. Ji miela mergaitė, tai vis tavo nuopelnai. Žinai, net aš tai pripažįstu, nors vaikų ir nemėgstu.

— Meilikautojas, — pasakiau pasišaipydama.

Jis šyptelėjo, nubraukė plaukų sruogą man nuo veido.

— Nemalonu sakyti, bet jeigu tik būtų galimybė praryti kokį nors niekalą... Juk neteko girdėti, kad kam nors mėsainiai sukeltų alergiją, tiesa? — Kai Neitas šitai pasakė, aš dar labiau nusijuokiau. Šypsnį jo veide pakeitė švelnumas ir rūpestis. — O ką, jeigu aš rytoj pasirašyčiau tuos popierius? Tu galėtum iš tikrųjų pradėti įvaikinimą. Žinau, kad jau daug savaičių, kai manęs šito prašai, bet aš vis atidėliojau. Pasirašysiu rytoj. O gal net šįvakar, kai parvešiu tave iš ligoninės.

— Tikrai?

— Taip. Nesuvokiu, ko taip ilgai delsiau. Matyt, dėl to, kad negalėjau imti ir ją atiduoti, bet juk ji ne tiek mano, kiek tavo vaikas. Juk tu nuo jos gimimo dienos atstojai jai tėvą.

— Vaje, nori pasakyti, kad aš esu boba su pautais?

Jis nubraukė vėl man ant kaktos užkritusią plaukų sruogą.

— Jokiais būdais, gražuole. Aš tik noriu pasakyti, kad tu gausi Tiganą, kaip ir norėjai.

— Ačiū, — tepasakiau ir iš dėkingumo pakštelėjau jam į lūpas.

Padėkoti buvo ir geresnių būdų — aš tai žinojau, bet nekreipiau dėmesio. Mane buvo užplūdusios įvairiausios emocijos — palengvėjimas, baimė, meilė, aistra, pyktis. Joms sumišus, ir buvau pastūmėta padaryti tokią beprotybę — pabučiuoti Neitą. Tą akimirką man niekas nerūpėjo. Tiesiog panūdau jį pabučiuoti, nes jis man padėjo ištverti vieną sudėtingiausių mano gyvenimo vingių. Rengėsi duoti man tai, ko troškau — pasirašyti tuos popierius. O vieno žmogaus, kuris turėjo būti šalia, nebuvo.

Kai mūsų lūpos susilietė, visus kitus jausmus nustelbė gėda. Juk Lukas nekaltas, kad jo nėra čia. Jis turėjo būti darbe ir nežinojo, kas vyksta. Jeigu tik būtų žinojęs, būtų tikrai atvažiavęs. Aišku, kad nežinojo. Atsitraukiau nuo Neito gailėdamasi, kad taip padariau.

Neitas kurį laiką žiūrėjo į mane sumišęs, nesuprasdamas, kodėl jį pabučiavau, o paskui staiga atstūmiau. Iš lėto pakėlė ranką ir brūkštelėjo pirštu man per skruostą. Nuo to prisilietimo visas mano nusiteikimas prieš jį išgaravo ir, kai Neitas prisiglaudė lūpomis, atsidaviau jo bučiniams. Leidau liežuviu praverti mano lūpas ir įsiskverbti į burną. Leidausi, kad jis glamonėtų man nugarą, o kitą ranką panardintų į plaukus. Bučiuotis su juo — taip pažįstama. Lengva. Paprasta. Tai priminė man tuos laikus, kai buvau laiminga. Kai buvau kitokia moteris. Kadaise tą vyrą mylėjau. Ir dabar myliu. Bet ne taip, kaip Luką. Lukas. Šmėkštelėjus galvoje minčiai apie Luką, stumtelėjau Neitą. Tikrai negalėjau su Luku taip elgtis.

— Aš negaliu, aš gi su Luku.

Užuot atsakęs, Neitas nykščiu palietė man burną, paglamonėjo, tarsi būtų bučiavęs lūpomis, — šitą erotišką veiksmą jis atliko, kai mudu mylėjomės pirmą kartą. Aš atlošiau galvą, o tada vėl suskydau ir jį pabučiavau.

— Aš su Luku, — pakartojau.

— Tikrai? — sumurmėjo jis, palenkdamas galvą taip, kad tarp mūsų lūpų liko tik milimetras. — Tai kodėl bučiuojiesi su manimi, Kemrina?

Mano vardą jis ištarė taip, lyg nebegalėtų tverti iš aistros, ir tai padarė lauktą poveikį — man kažkas sukilo papilvėje. Mane apėmė noras vėl bučiuotis su juo, vėl patirti tuos pojūčius ir prisiminimus.

Nusisukau šalin, nenorėdama, kad Neitas mane suviliotų. Sutelkiau dėmesį į koridorių, ieškodama ko nors, kas galėtų mane prablaškyti, sugrąžinti į tikrovę. Ko nors banalaus ir kasdieniško, kas nuramintų mano mintis. Mečiau žvilgsnį į kavos aparatą. Į plastikines kėdes. Į tuščią ligoninės vežimėlį. Į Luką.

Lukas stovėjo koridoriuje ir žiūrėjo į mane. Į mus. Į tai, ką darome.

Jo veide nebuvo jokios išraiškos, lyg visos emocijos būtų išgaravusios nuo sukrėtimo, kurį jis patyrė pamatęs, kaip aš bučiuojuosi su savo buvusiu mylimuoju. Kaip darau tai, ko jis labiausiai bijojo.

— O, velnias, — susikeikė Neitas, ir aš pagaliau susiprotėjau išsprūsti iš jo glėbio.

Žengtelėjau link savo mylimojo, buvau bepratarianti „Lukai“, bet jis mane pertraukė:

— Ar ji sveika?

— Lukai, tai ne...

— Ar ji sveika? — nutraukė jis mano pasiaiškinimus pakeldamas balsą.

Aš linktelėjau.

— Ji užmigo. Suveikė antihistamininiai vaistai ir adrenalinas. Ji pasveiks.

Lukas nieko nesakė — svarstė šią informaciją. Priėjo Neitas.

— Klausyk...

Lukas Neitui metė tokį nuožmų žvilgsnį, lyg būtų sviedęs iš pabūklo — žvilgsnį, kuris sakė, kad jeigu jis neužsičiaups, bus pralietas kraujas.

— Ar galiu ją pamatyti? — paklausė manęs Lukas.

Aš linktelėjau.

— Jai davė atskirą palatą, štai šičia.

Koridoriumi ėjome ir už kampo pasukome tylėdami, mūsų žingsniai nederėjo tarpusavyje, Lukas žirgliojo atsilikęs nuo manęs per porą žingsnių. Jis nesistengė manęs pasivyti, jei aš sulėtindavau žingsnį, jis irgi sulėtindavo. Aiškiau nepasakysi net žodžiais „Aš nenoriu eiti su tavimi.“

Tiga gulėjo ant šono lovoje su turėklais. Ant baltos pagalvės išsidraikę šviesūs plaukai, veidas įgavęs pelenų spalvą. Lukas klestelėjo ant kėdės kairėje lovos pusėje. Pažvelgė į ją kančios kupinu veidu. Aš žinojau, kad dabar jis kenčia ne dėl to, ką pamatė koridoriuje, bet dėl to, kad Tiganai skauda. Jai skaudėjo, ir jo nebuvo greta, kad ją apsaugotų. Lukas pakreipė galvą, sučiaupė lūpas — atrodė, bando susitvardyti, kad žiūrėdamas į Tiganą nepravirktų.

— Kas tau pranešė? — paklausiau prislopintu balsu, stovėdama prie durų.

— Aš... taigi... atšaukiau susitikimą, — pašnibždėjo jis neatitraukdamas akių nuo Tigos. — Nuvažiavau, apsisukau ir grįžau namo. Negalėjau pakelti minties, kad praleisiu Ti gimtadienį, tai grįžau atgal. Įėjau į salę, ir ponia Kaja man pranešė, kas atsitiko... Ką sako gydytojai? Ar ji pasveiks? Ar nebus šalutinio poveikio?

— Ji taisosi, — pakuždėjau jam. — Liko nakčiai, nes esama komplikacijų pavojaus, bet ji turi pasveikti. Pasikamuos dar porą dienų, kol nustos veikti antihistamininiai vaistai, bet šalutinio poveikio neturėtų būti.

Lukas paėmė jos mažytę ranką, pasilenkė ir lūpomis palietė išblyškusį delną.

— Iki rytojaus, gražuole, — sumurmėjo. — Ilsėkis.

Neatitraukdamas nuo jos akių atsistojo, pasisuko ir dar akimirką pastovėjo, tarsi užmiršęs, kad aš čia. Susiėmęs iškiūtino iš kambario, tarsi manęs nė būti nebuvo. Žvilgtelėjusi, ar Tiga vis dar miega, aš pasileidau jį vytis.

Koridoriumi jis skuodė pasiutusiu greičiu.

— Lukai, — šaukiau, bijodama per daug kelti balsą, kad netrikdyčiau kitų ligonių.

Nepasakytum, kad jis būtų nekreipęs į mane dėmesio, — jis neatsiliepė, bet išgirdęs, kad šaukiu jį vardu, ėmė dar greičiau skuosti. Aš irgi paspartinau žingsnį, kad jį pasivyčiau, mūsų kojos šliuksėjo per linoleumu išklotas grindis.

Išbėgau paskui jį iš ligoninės į automobilių aikštelę. Lauke jau galėjau šaukti garsiau, ir užriaumojau „Lukai!“ taip garsiai, kad net pati išsigandau.

Jis sustojo, tada atsisuko ir atsitrenkė į mane, nes aš jau buvau daug arčiau, nei jis tikėjosi. Sugriebė mane rankomis ir taip stumtelėjo šalin, tarsi būčiau jį nudeginusi. Aš atsitraukiau ir jis sustojo į mane dėbčiodamas. Tos riešuto spalvos akys, kurios prieš penkias minutes taip švelniai žvelgė į Tigą, dabar liepsnojo neapykanta.

— Ko tu nori? — paklausė prislopintu, bet gąsdinamai agresyviu balsu.

— Leisk man paaiškinti, — išlemenau, nedrįsdama prie jo artintis.

Jis papurtė galvą.

— Ne.

— Bet...

— Bet kas? Man nereikia paaiškinimų. Visiškai aišku, kas čia vyksta. Nuo pirmos dienos laikei mane kvaileliu. Aš buvau pavaduotojas, padėjau žaisti laimingą šeimą, kol jis grįš.

— Juk žinai, kad tai netiesa, — atkirtau įsižeidusi, kad jam šauna šitokios mintys.

Lukas piktai palingavo galvą.

— Taip, — pritarė, — aš tai jau žinau, kas yra netiesa. — Žengė žingsnį artyn, ir tada pamačiau, koks jis nusikamavęs — juk beveik visą dieną vairavo. — O tu ar žinai, kas yra tiesa? Tiesa yra tai, kad aš... — jis bakstelėjo sau į krūtinę, — aš ją myliu. Aš... — dar vienas dūris, — dėl jos bet ką padaryčiau. Net numirčiau, jeigu reikėtų. AŠ NORIU BŪTI JOS TĖVU! O jis... — Lukas dūrė pirštu ligoninės pastato link, — jis to nenori. Jam ji nė velnio nerūpi. Niekuomet jos nemylėjo. — Lukas atstatė pirštą ir vėl bakstelėjo juo į ligoninę. — jis niekuomet ja nesirūpins taip, kaip aš.

Dėl šito vieno dalyko Lukas buvo teisus. Neitas niekuomet nesirūpintų Tigana taip, kaip Lukas. Gal jis ir bandė, bet pastangos taip ir liko pastangomis. Pastangomis mylėti Tiganą. Pastangomis ją suprasti. Ir jeigu tik jam pasitaikytų proga pasilengvinti tėviškas pareigas, jeigu jis pajustų, kad pakankamai ja pasirūpino, mielai perleistų visas tėvystės teises.

— Jis čia sukiojasi tik dėl tavęs. Todėl, kad tavęs geidžia. O tu, paika kvailė, jį įsimylėjai.

— Nevadink manęs kvaile, — pertraukiau jį. — Aš nieko nesu įsimylėjusi. Neitas nėra tas išrinktasis.

— Keli man graudulį, — sušnopavo jis. — Prisikabinai prie to tipo. Prie tipo, kuriam visiškai nė motais, kad jo duktė galuojasi ligoninėje. Kurgi ne, jam čia laimė, pati puikiausia proga su tavimi pasiglėbesčiuoti.

— Bet vis dėlto jis teikėsi atvykti į savo dukters gimtadienį, — atkirtau jam. — O tu kur buvai? Darbe. Neitas bent jau atidėjo darbą dėl dukters gimtadienio.

— Argi nematai, kad jam nieko daugiau nereikia, kaip tik tave paguldyti?

— Jis manimi žavisi.

Luko veide atsirado sumišimas.

— Ką?

— Jis bent jau manimi žavisi. Visuomet žavėjosi. Kai tik mane pamatė, nusprendė, kad esu patraukli moteris. Seksuali. Žavinga. Niekuomet nesakė, kad esu bjauri ar kad man reikia numesti svorio.

Luko akys apsiniaukė, jis nunarino galvą.

— Nemaniau, kad tai vis dar prisimeni. Juk pasakiau taip prieš daugybę laiko. Tuomet būta visai kitokių aplinkybių.

— Negi manai, kad tai neskaudino? Kad galiu užmiršti, kaip į mane žiūrėdavai, ko man prikalbėjai?

— Ne, kurgi jau. O jeigu būčiau pergulėjęs su tavo geriausia drauge ir įtaisęs jai vaiką, šitai galėtum užmiršti, ar ne? Taikytumeisi šokti į lovą su manimi, kai tik pasitaikytų pirma proga.

Dabar jau aš turėjau nunarinti galvą, užsidengti rankomis veidą. Blogai. Reikia pasiteisinti, paaiškinti, kad tebūta vienintelio paklydimo, kad, be Luko, daugiau nieko nebebučiuosiu.

— Rina, aš tave myliu, — pasakė jis ramiu ir santūriu balsu. Žvilgtelėjau į jį — veidas buvo sušvelnėjęs. — Visuomet žinojau, kad tu ir Tigana tarsi surištos, viena be kitos negalite. Tiesą sakant, tai buvo nuostabu. Aš tave myliu, nors pirmiausia ir pamilau Tiganą. Tik niekaip nesuprantu, kaip tu gali geisti vyriškio, kuris tavo dukters nemyli taip, kaip ją myli tu.

— Man Neito nereikia.

Lukas atsiduso, pavartė akis ir papurtė galvą.

— Nemanau, kad tai tiesa, — pasakė jis. — Ir nesiruošiu gaišti, kad įsitikinčiau, kaip yra iš tikrųjų.

— Tu mane palieki?

Buvau tokia sukrėsta, kad vos neapalpau.

— Rina, negali bučiuotis su kitu ir kartu būti su manimi.

— Bet juk buvo ne taip. Aš ne... Buvau tokia išsigandusi dėl Tiganos ir jis buvo šalia, tavęs šalia nebuvo. Man tavęs reikėjo. Be to, jis pasakė, kad tikrai leis įsidukrinti Tiganą. Aš buvau...

— Rina, — nukirto Lukas. — Pasakyk šitai tam, su kuriuo dulkiniesi.

Jis pasisuko ir nužingsniavo. Jo automobilis stovėjo vos už dviejų kitų, bet jis nekreipė dėmesio.

Stovėjau ir žiūrėjau, kaip Lukas iš automobilių aikštelės pasuka į gatvę ir išnyksta šeštadieninėje ligoninės lankytojų minioje.

keturiasdešimt šeštas skyrius

— Džiaugiuosi, kad tau geriau, — pasakė Lukas Tiganai. — Buvau labai sunerimęs, bet matau, kad tau kur kas geriau.

Žiūrėjau į juos stovėdama mažytės palatos tarpduryje. Tiganos širdies formos veidelis atspindėjo vakarykštės dienos negandas: nuo vaistų oda buvo išblyškusi, po akimis išryškėjo tamsūs ratilai, lūpos nusidažė pilka spalva.

Lukas jai atnešė dar vieną gimtadienio dovaną — nuotraukų albumą su kaštono spalvos odiniais viršeliais ir auksine raide T apatiniame dešiniajame kampe. Į albumą jis buvo įdėjęs ir jųdviejų nuotrauką iš paplūdimio, kai dienai buvome išsirengę į Vitbį. Laikydama albumą rankose, Tigana įtariai ir baimingai dirsčiojo į Luką — ji gali atspėti, kad kažkas negerai. Lukas ne itin mokėjo slėpti jausmus, nuo jo bangomis sklido nerimas. Paskambinusi jam vakar vakare, telefone palikau ilgą padriką žinutę, kad man atskambintų — tada galėtume pasikalbėti, bet jis taip ir neatskambino. Neitas, kuris nepaliovė atsiprašinėti, kuris tikrai nenorėjo gadinti mano santykių (nebuvau kvaila — sukiršinti mane su Luku jis norėjo, tik ne šitaip), pasisiūlė mane pavėžėti pas Luką, bet aš atsisakiau. Akivaizdu, kad Lukas su manimi nenorėjo kalbėtis, aš jo ir nekaltinau — pati kalta, įskaudinau jį, kodėl dabar jis turėtų norėti kalbėtis su manimi?

— Kas atsitiko, Lukai? — paklausė Tigana.

— Nieko, — atsakė jis sukdamas žvilgsnį į šalį.

— Mamytė Rina taip klausia, kai kažkas negerai, — neatlyžo ji.

Juk ir jis jau turi būti susiprotėjęs, kad ji tikra artimų žmonių jausmų žinovė.

— Taip, išties negerai, — pripažino jis. Mano širdis nustojo plakusi — negi jis pasakys Tiganai, ką padariau? — Aš išvykstu.

— Kur tu išvyksti? — išplėtė akis Tigana.

Mano akys irgi padvigubėjo.

— Prisimeni, pernai važiavau į Niujorką? — Ji linktelėjo. — Tai va, aš ten ir vėl vykstu, visam laikui. Prieš tai turiu užsukti į Londoną užbaigti darbų, — pasakė jis. Tiganos veidą iškreipė siaubas. — Kai buvau Niujorke, nuėjau į pokalbį dėl darbo. — Lukas atsakinėjo į visus mano galvoje besisukančius klausimus. — Prieš porą savaičių man jį pasiūlė. Vakar pasiūlymą priėmiau.

— Bet kodėl? — klausė Tigana.

— Todėl, kad toks mano darbas, — sakė jis.

— Iškeliauji į rojų pas Jėzų, angelus ir mano mamytę? — pasitikslino ji.

Lukas papurtė galvą.

— Ne. Toli gražu, Ti. Aš išvykstu į Ameriką. Prisimeni, rodžiau ją tau ant gaublio?

— Išvyksti todėl, kad aš susirgau? — klausė ji. — Daugiau nebesirgsiu, pažadu. Prisiekiu.

Dėl jos maldaujamo balso tono Lukas labai sunerimo.

— Aišku, nesirgsi. — Jis paėmė jos ranką. — Niekados. Mažyte, man reikėtų išvykti net jeigu tu ir būtum sveika. Turiu išvykti. Man reikia.

— Aš tau nebepatinku?

— Ką tu, Tigana, — aš tave myliu. Esi pats nuostabiausias dalykas mano gyvenime. Norėčiau pasilikti, bet negaliu. Atleisk.

Tigana dar labiau nusiminė.

— Mes nebe draugai? — paklausė.

— Aišku, draugai, — tvirtai pasakė jis. — Ir visuomet būsime draugai.

— Ar tu vis dar mamytės Rinos mylimasis? — pasitikslino ji. Aš sulaikiau kvėpavimą.

— Juk negalėsiu būti jos mylimasis būdamas Amerikoje.

— Nenoriu, kad išvažiuotum, — pratarė ji balsu be vilties.

— Ir aš nenoriu važiuoti, — pritarė jis. — Bet reikia.

Tiganos lūpų kampučiai nusviro žemyn, ji apžiūrinėjo savo rankas. Tikriausiai tvardėsi, kad nepravirktų. Šaunuolė.

— Ką gi, mažyte, — ūmai pasakė jis lenkdamasis prie Tiganos. — Man metas.

— Ir niekuomet daugiau nebegrįši? — pasiklausė ji.

— Ne, — atsakė Lukas. — Bet aš tau paskambinsiu. Ir parašysiu.

— Gerai, — liūdnai atsiliepė ji, tikrai nepatikėjusi nė žodeliu. Apkabindamas ją Lukas užsimerkė. Ji apglėbė jį per pusiaują, kiek tik pasiekė rankos. Tokia nuliūdusi nebuvo jau daug mėnesių. Kai Lukas išsivadavo iš Tiganos glėbio, jo akys žvilgėjo. Jis pabučiavo ją į kaktą, tada išspaudė šypseną ir pasakė:

— Iki, Ti. Tigana. Iki. Aš tave myliu.

— Iki, Lukai, — sušnibždėjo ji.

— Tuoj grįšiu, — perspėjau Tiganą, Lukui uždarius duris. Atplėšusi duris, puoliau jį vytis. Ko gero, tai bus paskutinis kartas, kai galiu su juo pasikalbėti, turiu jį sulaikyti.

Jau ketinau bėgti jį vydamasi, bet jis buvo tik mažumėlę paėjėjęs koridoriumi. Žvilgtelėjusi į jį, atsirėmusį į sieną, užsidengusį veidą rankomis, visą virpčiojantį, supratau, kad verkia. Priėjusi uždėjau ranką jam ant peties. Kai jos neatstūmė, apkabinau jį per pečius abiem rankomis.

— Gal pasikalbėkim? — pasiūliau.

Mudu sėdėjome bufete, nieko neužsisakę gerti, susikūprinę savo kėdėse, tylėdami spoksojome į plastikinį stalo paviršių. Nustebau, bet kartu ir apsidžiaugiau, kai jis sutiko pasišnekėti. Įsižiebė vilties kibirkštėlė. Vis dėlto viena akimi žvilgčiojau į laikrodį, nes turėjau grįžti pas Tiganą. Negalima ilgėliau jos palikti vienos, net jeigu jis ir ruošiasi išvykti.

— Lukai, atsiprašau, kad pabučiavau Neitą, — pradėjau kalbą. Tai vakar nuo šito turėjau pradėti — nuo atsiprašinėjimo. — Atsiprašau, kad mane užklupai, suprantu, kaip šitai tave įžeidė, bet tai buvo pirmas kartas. Vienintelis kartas. Buvau taip išsigandusi dėl Tiganos, ir visi mano jausmai susipainiojo. Žinai, turėjau tau tai pasakyti. Noriu būti tau atvira. Lukai, žinau, tu šito nesuprasdavai, bet esi man vienintelis. Aš tave myliu. Lengva nebuvo — mums reikėjo padėti pastangų net tam, kad vienas kitą pamėgtume, bet tu mano gyvenime atsiradai kaip tik tuo laiku, kai man tavęs prireikė. Padėjai man subręsti. Taip, daug kas susiję su Tigana, bet su tavimi — irgi. Tu padėjai tiek man, tiek Tiganai, nenoriu, kad išvažiuotum.

Lukas paraudusiomis akimis žiūrėjo, kaip aš sapalioju.

— Žinok, tai būta tik pasibučiavimo, tik vieno karto. Nieko daugiau. Aš su juo nepergulėjau. Nebūčiau to dariusi dėl tavęs. Žinau, kaip tai skaudu, su tavimi taip nesielgčiau. To bučinio neturėjo būti, bet taip atsitiko, atsiprašau. Labai atsiprašau. Bet nepalik mūsų vien dėl šitos priežasties.

Jis žiūrėjo į mane, kol lioviausi kalbėti.

— Rina, jeigu Tigana mylėtų Neitą taip, kaip myli mane, argi mums reikėtų šito pokalbio? Juk būtum grįžusi pas jį?

Aš atsakiau ne iš karto. Man jau atsibodo. Užteks mane laikyti paprasta netobulybe, kupina neskaidrių minčių ir slaptų ketinimų. Kodėl tik aš viena vis patenku į bėdą dėl to, kad nebūnu atvira ir neiškloju savo sumanymų? Juk žemėje nėra nė vieno, kuris šimtu procentų žinotų, ko nori, be menkiausio abejonės šešėlio, kuris nebūtų viliojamas ir nė akimirkos nesvyruotų. Aš nebuvau vienintelis abejojantis žmogus žemėje, bet tik viena nuolatos turėdavau teisintis. Teisintis dėl savo minčių — net garsiai neištartų. Jeigu jau mudu ruošiamės žaisti spėliones — kaip reikiant pažaisime. Aš būsiu ne tik besiginančioji.

— Nežinau, Lukai, — atsiliepiau. — Bet Neito ji taip nemyli, myli tave, taigi negaliu atsakyti į šį klausimą. Net apytikriai, nes net jei tu dabar išvyksi, vis tiek būsi šalia, visada liks tas barometras — jos jausmai tau. Bet jei apie tai prakalbome, leisk ir man tavęs šio to paklausti: jeigu ne Tigana, ar būtum bent pagalvojęs, kad galėtum šitaip su manimi kalbėtis, ar būtum mane bučiavęs, kur nors su manimi ėjęs?

Dabar jau jis nutilo. Ta tyla ėmė slėgti. Meluoti jis negalėjo. Ar dabar jau bus supratęs, kad spėlionės nėra vykęs žaidimas — jau patekęs į kitokias aplinkybes esi prašomas sutapatinti skirtingais laikais vykstančius dalykus, turi aiškintis, ko norėjai anuo, visiškai kitu, metu.

— Jeigu jau esame čia, norėčiau ir dar kai ką sužinoti — kodėl man nepasakei, kad lankydamasis Niujorke buvai pasikalbėti dėl darbo? Ir kad tą darbą tau pasiūlė?

— Nes to pasiūlymo priimti neketinau.

— Tai todėl taip ilgai ir dvejojai, ar kraustytis pas mus? Vis abejojai, ar priimti darbo pasiūlymą.

Ir grįžti atgal pas Nikolę.

Vėl stojo tyla, nes jis nenorėjo meluoti.

— Tikriausiai turi atsakymą į šį klausimą. Kai sakiau, kad nenoriu daugiau vaikų, tu manimi nepatikėjai?

— Bet juk tu būtum tokia puiki motina...

Susivokęs, ką pasakė, Lukas nutilo. Jis vėl prasitarė — net praėjus tiek laiko, kai šitiek kalbėta, šitiek prisiekinėta.

— Tu nelaikai manęs Tiganos motina, tiesa? — sulemenau. — Jei tu ne, tai kaip kas kitas laikys?

— Ne, ne taip. Tiesiog išsprūdo. Laikau tave jos motina ir mačiau, kaip nuostabiai su ja apsieini, todėl ir norėjau, kad turėtume daugiau atžalų. Mūsų abiejų.

— Bet juk sakiau — daugiau vaikų aš nenoriu. Negi manimi netiki? Negi manai, kad būsiu pakeitusi nuomonę?

Jis vėl nutilo.

— Sakiau tau — vaikų aš niekuomet nenorėjau, mano nuomonė nepasikeitė, niekuomet nepasikeis. Nujaučiau, kad šito nesupranti, bet nekreipiau į tai dėmesio, maniau, viskas susitvarkys...

— Bet juk dabar tai nebesvarbu, tiesa? — pertraukė mane Lukas. — Aš išvykstu.

Jis šito žaidimo žaisti nebenorėjo. Jau suprato, kad spėlionės nėra smagus žaidimas, ypač kai ne tu pradedi.

— Ką gi, — pasakiau ramiu balsu.

Jis išvyksta, aš padariau viską, kad jį sulaikyčiau. Atsiprašiau, pasiaiškinau, prisipažinau, ką jaučiu. Viskas perniek. Niekas nebepadės, jis apsisprendė išvykti ir iš tikrųjų išvyks. Juk anądien, kai Neitas viešbutyje mane įkalbinėjo grįžti pas jį, manęs nebūtų įkalbėjęs, kad ir ką būtų sakęs. Nebent būtų ištaręs: „Tai netiesa.“ Lukas išvyksta. Turiu su tuo susitaikyti.

— Linkiu jums su Neitu laimės, — iškošė jis.

— Ačiū, — padėkojau, nepasiduodama užgauliojimams. Pakilau apsisprendusi daugiau dėl šito nebesiteisinti. Blogai pasielgiau, kad pabučiavau Neitą, bet kur kas blogiau buvo tai, kad neatleidau Adelei prieš mirtį. Kad ir ką būčiau padariusi, blogiau už šitą poelgį būti nebegalėjo. — Tik prašau, neužmiršk Tiganos. Ji tavęs pasiilgs.

— Aš jos irgi ilgėsiuosi. Viso.

— Viso.

— Ar atsisveikinai su Luku? — pasiteiravo Tigana prie krūtinės glausdama nuotraukų albumą.

Aš linktelėjau, pasistengiau nusišypsoti. Atsisėdau į jo vietą prie lovos, jai ant kelių padėjau galvą.

— Aš jo pasiilgsiu, — prisipažinau.

Iš tikro. Mažiau nei per metus buvau praradusi tris mylimus žmones. Pirmiausia Adelę, paskui Tedą, o dabar Luką. To jau per daug. Būtų per daug ir per visą gyvenimą, o čia — per metus.

— Mamyte Rina, ar Lukas tikrai važiuoja į Meriką?

— Taip.

— Tu tuo tikra? Aš manau, kad jis gali iškeliauti į dangų.

Pasukusi galvą pažiūrėjau į ją. Ji buvo suraukusi nosį ir sučiaupusi lūpas — visuomet taip darydavo, kai kas nors jai sukeldavo įtarimą.

— Ne, Tiga, prisiekiu tau. Jis vyksta į Ameriką. Ir tu dėl to nekalta — šitai irgi prisiekiu. Jam reikia vykti.

— Ką gi, — tepasakė ji ir patapšnojo man per galvą. Pradėjo glostyti man plaukus lyg kačiukui, kurio vienu metu buvo taip užsigeidusi.

— Mes ir abi nepražūsime, — pratariau. — Viskas bus gerai.

— Bus smagu, — pritarė ji.

— Galėsime važiuoti atostogauti. Gal į Italiją, kur gyvena mano draugas Tedas.

— Tikrai? — nudžiugo ji. — Skrisime lėktuvu?

— Taip. Galbūt per vasaros atostogas. Tik mudvi abi.

— Turėtų būti smagu, mamyte Rina. Galėsiu nufotografuoti daug nuotraukų naujuoju fotoaparatu. Susidėsiu jas į burną.

— Gerai.

Ji akimirką šypsojosi, paskui atsiduso.

— Norėčiau, kad ir Lukas važiuotų.

— Ir aš, — pritariau jai.

Tra ta ta — sutratėjo už durų. Mudvi su Tigana išplėtėme akis.

— Prašom užeiti, — pakviečiau.

Durys atsidarė, ir tarpduryje pasirodė Megė. Tiganos veidelis ištįso.

— Žiūrėk, ką radau mašinoje, — išpoškino Neitas, išniręs tarpduryje. — Pamaniau, jos tau prireiks. Tiesa?

— Taip, — ji nusijuokė.

— Puiku. Be to, mano automobilyje jai neturėtų būti smagu.

Jis įžengė vidun ir padavė Tiganai jos skudurinukę.

— Pone Neitai, Lukas išvažiavo į Meriką ir daugiau nebegrįš, — pranešė Tigana, Neitui sėdantis ant lovos krašto.

Neitas susmeigė į mane tamsiai mėlynas akis laukdamas patvirtinimo. Aš pritariamai linktelėjau. Jis susiraukė klausdamas, ar dėl ano bučinio. Aš vėl linktelėjau ir jo veide išvydau apgailestavimą.

— Ak, kaip liūdna. Aš jo pasiilgsiu, — pasakė Neitas Tiganai.

Tikriausiai melavo, bet gerokai pasistengė, kad žodžiai nuskambėtų įtikinamai.

— Pone Neitai, o tu neišvažiuoji į Meriką?

— Ne, aš neišvažiuoju, — atsakė jis. — Aš niekur neišvažiuoju.

Neitas pakėlė akis į mane, pervėrė įdėmiu, nuoširdžiu žvilgsniu, ir mano lūpas iškreipė šypsena, nes aš žinojau, ką jis nori pasakyti. Kad ir kas atsitiktų, jis mūsų nepaliks.

keturiasdešimt septintas skyrius

Brangiausioji Kemrina,

paprašiau Nensės, kad šitą laišką tau išsiųstų praėjus metams po mano mirties. Neketinu vaidentis ar panašiai, tenorėjau su tavimi susisiekti, jeigu šitai turi kokią nors prasmę. Ir priminti, kad augindama Tiganą atlieki nuostabų darbą. Iš kur žinau? Juk tu dar niekuomet neapvylei. Vaiko galbūt ir nenorėjai, bet nesu mačiusi, kad atsitrauktum sulaukusi iššūkio. Tai viena iš tavo gerųjų ypatybių, esu tuo tikra.

Žinau, kad būdama su tavimi Tigana yra gerose rankose, o tu, būdama su ja, irgi esi gerose rankose — tikrai numanai, ką turiu galvoje.

Tikiuosi, radai ir mano ankstesnį laišką. Jei ne — esu pasipiktinusi, ledi. Negi niekuomet taip ir nesirausei po mano daiktus? Nepanorėjai patikrinti, ar neturiu ko nors iš tavųjų? Deja, turėjau. Aš turėjau juodą velvetinį švarką, kurio įsigeidžiau nuo tos dienos, kai jį nusipirkai, — į jo kišenę ir įkišau aną laišką, kuriame aiškinausi dėl mudviejų su Neitu ir kodėl taip pasielgiau.

Jeigu laišką radai, tau viskas jau žinoma ir, tikiuosi, manęs nebesmerki. Buvau negera, atleisk man. Dabar suprantu, kad gyvenimas yra trumpas, per trumpas, kad giežtum apmaudą. Per trumpas, kad užčiauptum žmones neišklausęs, ką jie pasakys. Gražuole, susitaikyk su Neitu, kol nevėlu. Dar nesu regėjusi labiau vienas kitam tinkančių žmonių, prašau, kad su juo pasikalbėtum, leistum jam pasiaiškinti. Suteik jam progą pasitaisyti — šito norėčiau labiausiai.

Ar prisimeni tą dieną, kai mudvi susipažinome? Tu man pasirodei tokia miela. Tiesa, buvai pašaipi ir elgeisi taip, lyg į viską galėtum nusispjaut, bet tu tokia nebuvai, panele Matika. Supratau, kad mudvi susidraugausime, nes tu, net ir nenorėdama su manimi eiti išgerti, vis dėlto nuėjai. Ir buvai labai maloni, tiesa, ne visai įprasta prasme. Man atrodo, tu tiesiog kitaip negalėjai. Niekas su manimi taip dar nebuvo elgęsis — nei anksčiau, nei vėliau. Niekas nebuvo manęs taip greitai patraukęs ir su manimi pasilikęs. Ačiū tau už tai. Niekuomet dar nesu sakiusi — ačiū tau už draugystę. Ačiū, kad esi savimi.

Ak, aš kalbu paikystes... Atleisk. Ilgiuosi visko, ką išgyvenau su tavimi. Juk mudvi valandų valandas praplepėdavome apie nieką, argi ne taip? Kai išvykai į Lidsą, su niekuo taip nepasišnekėdavau. Niekas to nebūtų galėjęs pakęsti, išskyrus Tiganą, o ji, ką gi, nebūtų nutuokusi, ką aš čia sapalioju.

Jau išeinu, gražuole. Tenorėjau su tavimi atsisveikinti — manyčiau, nuoširdžiai.

Esu visiškai įsitikinusi, kad mes nebeturėsime tam progos, o norėjau tai pasakyti. Viso. Gero. Ne viso blogo, ne viso pikto. Viso gero.

Iš visos širdies, amžinai.

Adelė x

„ar būsi mamytės Rinos mylimasis?“

keturiasdešimt aštuntas skyrius

— Lukai! — sušunka Tigana su džiaugsmu balse ir, aišku, veide.

Užuot pakėlusi akis nuo skaitomo laikraščio, aš ištiesiu ranką, paimu arbatos puoduką ir gurkšteliu. Mes — kavinėje, esančioje maždaug dešimt minučių kelio nuo namų. Savaitgaliais tėvams ji — išganymas: ateini, išgeri kavos, paskaitai laikraščius, užkandi, o čionykščiai šeimininkai už nedidelį mokestį nusiveda tavo vaiką į rūsį ir pamoko kepti skanėstus. Pica, pasakiški tortai, triufeliai, šokoladiniai putėsiai — visokie užkandžiai, suteikiantys porą valandų poilsio. Šiandien bus kepama pica — po kokių penkių minučių vaikus išsives prižiūrėtojai ir kaip tik tuo metu tėvai lengviau atsikvėps, iš veidų dings įtampa ir mes kaip kokie susimokėliai nusišypsosime vienas kitam — lyg kaliniai, dienai paleisti iš kalėjimo. Savo vaikus mylime, bet pabūti be jų irgi puiku.

Aš nekreipiu dėmesio į Tiganos šūktelėjimą, nes ji visuomet taip šūkauja. Jau šešiolika mėnesių — nuo to laiko, kai Lukas išvyko; pirmosiomis dienomis aš ir pati šitaip elgdavausi. Manydama, kad regiu jį, šūktelėdavau, o suvokusi, kad apsipažinau, kvailai pasijusdavau. Adelei mirus, irgi buvo tas pats. Nors protu ir suvokiau, kad jos nebėra, matydavau ją vaikštančią gatvėmis, stovinčią autobusų stotelėje, laukiančią prekybos centro eilėje, ir vos susilaikydavau jai nešūktelėjusi.

Tiganai Lukas vaidenasi iki šiol. Ji dievagojasi, kad jį ką tik matė. Patikiu, kad jį matė, taigi pritariu — vien tam, kad žinotų, jog ja tikiu visuomet. Vis dėlto, nepaisydama susijaudinimo jos balse, akių nepakeliu.

— Sveika, Ti.

Išgirdus sodrų ir ramų jo balsą, mano širdis atsakydama porąkart virpteli. Nepakeliu galvos ir tada, kai išgirstu, kaip Tigana ropščiasi ant kėdės, paskui subilda — tikriausiai apsikabina jį per pusiau. Šiandien sekmadienis, aš nepasidažiusi, tik perbraukusi šukomis plaukus, veidas užmiegotas. „Tiek jau to, jis matė mane ir dar baisesnę“, — nusprendžiu. Atsilošiu kėdėje ir tik tada pakeliu galvą. Nesusilaikau nenusišypsojusi — Tigana rankomis apsikabinusi jo kaklą, o ilgomis kojomis apsivijusi jo liemenį.

— Sveika, Rina, — sako Lukas.

— Sveikas, Lukai, — atsakau aš.

Jis nelabai pasikeitęs. Toks pat aukštas ir raumeningas, jokių nereikalingų kilogramų. Galva kone nuskusta, akys — vis dar tie patys kerintys riešuto spalvos žiburėliai auksu tviskančioje rudoje odoje. Vienintelis pasikeitimas nuo to laiko, kai jį mačiau paskutinįkart, yra aplinkui lūpas ir ant smakro želianti juokinga barzdelė.

— Man tavo barzda nepatinka, — praneša jam Tigana.

— Ir už tai ačiū, madam.

Jis šnekasi su Tigana, bet žiūri į mane — ko gero, galvoja, kad maža tepasikeičiau. Plaukai vis dar iškarpyti sruogomis, stori kirpčiai, ratilai po akimis nuo tada, kai išmokau gyventi mažiau miegodama, šiek tiek pašviesėję. Svorio nenumečiau ir nepriaugau. Iš esmės esu tokia pati.

Tigana atšlyja, kad galėtų geriau apžiūrėti jo barzdą, paskui pakelia ranką prie savo veido, patrina skruostą.

— Duria. Negi gražu badyti Tiganai veidą?

Lukas atitraukia akis nuo manęs ir vėl pažiūri į Tiganą.

— Daugiau barzdos nebebus. — Vėl girdėti anas amerikietiškas tarimas pro nosį. — Kai tik pasitaikys proga, nusiskusiu.

— Gerai, — pritaria ji. — Ar ir vėl būsi mamytės Rinos mylimasis?

— Na, Tiga, juk jau metas kepti picą, tiesa?

Keliuosi, einu iš užstalės paimti Tiganos iš Luko rankų.

— Ta-aip, — sutinka ji nenoromis. — Bet taip nesąžininga. — Šitai pareiškia stovėdama ant kėdės ir žiūrėdama tiesiai man į akis. — Aš irgi noriu pakalbėti su Luku. Jis — ir mano draugas.

Per porą metų šita mergaičiukė, kurią parsigabenau į Lidsą, neatpažįstamai pasikeitusi, ji neberenka žodžių reikšdama man savo mintis ar priešindamasi tariamai neteisybei. Mudvi dažnai susiginčijame dėl to, kada jai reikia eiti miegoti ir ką rengtis. (Liūdnai pagarsėjęs skandalas dėl rausvojo bikinio užtruko net dvi dienas ir dar nesibaigė — Tigana jo vis dar nori, o aš vis dar nenoriu, kad tokį turėtų.)

— Galėsi sau šnekėtis su Luku, — sakau atlaikydama žvilgsnį. — Tik prieš tai turi eiti kepti picos. Paskui grįši ir pasišnekėsi. Gerai?

— Ge-rai, — sutinka ji, supratusi, kad šįsyk nieko nepeš. — Tos picos net nemėgstu, — dar suniurna.

— Ką pasakei? — perklausiu padėdama jai nusikabaroti ant grindų.

Ji žvilgteli į mane — žino, kad dar kartą pamelavusi picos mano akivaizdoje daugiau neragaus. Nebekeps jos šitame rūsyje ir nebegaus užsakytos. Tigana puikiai žino, kad aš beveik nešaukiu, niekuomet jos nemušu, bet patikiu tuo, ką pasako, — taigi nėra ko man meluoti vien tam, kad laimėtų ginčą.

— Nieko, — atsako ji.

— Nulipsi žemyn viena ar ir man eiti?

— Eime, — paprašo ji sprausdama savo ranką į manąją. — Iki pasimatymo, Lukai.

Susikibusios rankomis, mudvi mediniais laiptais nulipame į didžiulę virtuvę rūsyje. Tigana eina prie pakabų, kur sukabintos mažytės prijuostės, ir išsirenka raudonąją.

— Man patinka raudona, — primena man, kol rišu raištelius jai už nugaros.

— Žinau, — tariu aš ir pabučiuoju jai kaktą.

Kai jau ruošiuosi stotis, ji ima ir nesidrovėdama mane apkabina.

— Ačiū, mamyte Rina, — sako ir pabučiuoja į skruostą. Neišmanau už ką. Ji dažnai šitaip elgiasi — pripuolusi pabučiuoja ir padėkoja, o kadangi man tai patinka, neklausinėju už ką. — Tu esi mano pati geriausia draugė, — sušnabždena į ausį. — Iš tavęs, Matildos, Kristalės ir Ingridos. Ir Luko.

— Tu irgi esi mano pati geriausia draugė, — atsakau aš.

Ji vėl pabučiuoja man į skruostą.

Kai lipu laiptais aukštyn, širdis daužosi kažin kur galugerklyje. Maniau, Luko daugiau nebepamatysiu. Jau buvau susitaikiusi su tokiu gyvenimu, kad apie jį sužinodavau tik iš laiškų ir elektroninių žinučių Tiganai. Neturėjau jokios vilties, kad jis kada nors vėl sėdės priešais mane.

Grįžusi į kavinę, randu jį įsitaisiusį Tiganos kėdėje, po stalu ištiesusį ilgas kojas. Taip sėdi ir Neitas. Tik Lukui išvykus supratau, kokie juodu panašūs. Manieromis, kalbėsena, humoro pojūčiu.

— Ji ūgtelėjo, — prataria jis, man sėdantis priešais.

— Bet vis dar maža mergaičiukė, nesuka sau galvos, kad jau septynmetė, — gražu pažiūrėti.

Priėjęs padavėjas Lukui prieš akis pastato didžiulį puodą kavos.

— Mokos, nedaug kavos, riebiai šokolado, teisingai? — klausia vyrukas.

— Teisingai, bičiuli, — atsako Lukas nusijuokdamas. — Malonu, kad prisimeni.

Padavėjui pasišalinus, aš pasidomiu:

— Esi čia lankęsis?

— Taip, keletą sykių... Daugiausia atvažiuodavau savaitgaliais. Vildavausi akies krašteliu išvysti tave ir Ti, kol pagaliau išdrįsau tave užkalbinti. Kartais ji mane pastebėdavo.

Vadinasi, jai nesivaidendavo, vadinasi, Lukas mus sekė.

— Kada grįžai iš Valstijų? — klausiu, kad ir kaip nepatogu.

Jis susmeigia akis į mano kairę ranką, paskui jas atitraukia, susiraukęs nuo to, ką pamato.

— Maždaug prieš tris mėnesius. Nesisekė darbas...

Sakinio jis nepabaigia, nes aš žinau tai, ką jis numano mane žinant. Jis įsitikino, kad tai žinau, o aš, bandydama atkeršyti, spėlioju:

— Žmona parvyko su tavimi?

Lukas vedė Nikolę praėjus šešiems mėnesiams nuo tada, kai išvyko iš Lidso. Ta žinia ir nuotraukos mūsų įstaigą pasiekė praėjus kelioms dienoms po vestuvių. Įėjusi į kabinetą, kuriame sėdėdavau su Betse, jos kompiuterio monitoriuje pamačiau nuotrauką. Betsė uždengė monitorių rankomis, kad ją paslėptų, bet jau buvo per vėlu. Dailus Luko veidas, besišypsantis iš laimės jam ant rankų laikant savąją nuotaką, savąją Nikolę, įsirėžė man atmintin. Užrikau ant Betsės, kam juo gėrisi, ir visą dieną begėdiškai elgiausi. Prieš išeidama privėmiau įstaigos tualetą, o vidury nakties apsižliumbiau įsikniaubusi į pagalvę.

— Ne, ji vis dar Niujorke, — paaiškina jis. — Ten ir pasiliks. Mano santuoka nenusisekė.

— Aš stebėjausi, kad taip greitai vedei, bet, vadinasi, dėl Nikolės. Tikiuosi, buvo lengva pradėti ten, kur baigei.

— Kaip paaiškėjo, ne taip jau ir lengva, ji nebuvo... Kaip Neitas?

Mūsų akys susitinka, iš manųjų jis bando atspėti, ką pasakysiu toliau.

— Puikiai. Ką ten puikiai — nuostabiai. Persikėlė į Lidsą, kad būtų arčiau prie... Na, kad būtų arčiau. Juodu su Tigana yra geri bičiuliai, ji netgi porąkart per savaitę leidžiasi jo paimama iš mokyklos, taigi aš galiu padirbėti truputį ilgiau. — Aš netapau „Angeles“ rinkodaros direktore ir niekuomet ja netapsiu — su tuo jau susitaikiau. Kol būsiu reikalinga Tiganai, mano karjera turės būti antraeilis dalykas. — Gražu pažiūrėti, kaip Tigana jam vadovauja ir kaip jie ruošia valgį — taip ir judu ruošdavote, visa aplinkui sujaukdami.

Lukas atsidūsta, prikanda lūpą ir tyliu balsu paklausia:

— Ar Tigana jį vadina tėčiu?

Aš ištiesiu ranką, uždedu ją ant Luko rankos.

— Tiganai vienintelis tėtis esi tu.

— Tikrai? Vis dar?

— Nors ir išvykai, ji nenustojo apie tave kalbėti ar galvoti. Nuolatos manęs klausinėja, kodėl nepanorai būti jos tėtuku.

— Ką atsakai?

— Kad tikriausiai juo būtum, jeigu tik būtum šalia. Neitas irgi tai žino. Jis nė nesistengia užimti tavo vietos.

— Bet juk jis yra jos tėvas.

— Taip, bet nereiškia, kad tėvu nori būti. Tigana jam patinka, jis ja rūpinasi, bet nemyli taip, kaip tu. Vis dėlto jaučiasi už ją atsakingas. Lukai, jis geras vaikinas. Judu galėtumėte... Galėtumėte susidraugauti, jeigu tik jam duotum tokią galimybę. Tu jam visuomet patikai, kad taip rūpinaisi Tigana, — pats žinai. Jis visuomet jai troško paties geriausio, ir jeigu dėl to reikėtų užleisti kam nors kitam tėčio vietą, jis ir tam ryžtųsi. Neitas atsisakė bet kokių teisių į ją.

— Tikrai?

— Tądien, kai Neitą pabučiavau, jis pasakė, kad turi atsisakyti, ir atsisakė. Neįsivaizduoji, kaip krimtosi, kai jo tėvai apie tai sužinojo, bet jis nenusileido, trokšta paties geriausio Tiganai. Ir nuolatos sukinėjasi aplink — kaip jos tėvas, ne kaip tėtukas. Dėl jos bet ką padarytų. Patikėk manimi, Lukai, Neitas yra geras žmogus.

— Ar tu su juo?..

— Ne.

— Kodėl? Maniau, kad jūs...

— Susižiedavome ir susituokėme dar neišskridus tavo lėktuvui? Ne, mudviem su Neitu kelio atgal nebėra, tiek daug įvyko, mes irgi gerokai pasikeitėme.

— Tai jūs net ne...

— Aš nesu šventoji, Lukai, — atsakiau. — Kad ir kiek apsimetinėčiau.

Mudu su Neitu pasimylėjome praėjus dviem mėnesiams nuo Luko išvykimo. Ir dar metus retkarčiais mylėdavomės, bet visuomet sustodavome, kai tik pajusdavome, kad santykiai atsinaujina. Juk tada vėl vienas kitą trauktume ir grįžtume atgalios. Neseniai galutinai baigėme, apsižiūrėję, kad iš tiesų atnaujinome santykius. O juk nesame laisvi, kad galėtume būti pora. Vaikinas yra paženklintas neištikimybės žyme, o mergina yra merga su vaiku. Neitas mėgo, gal net mylėjo Tiganą, bet jis nenorėjo jos visam laikui, aš jį supratau ir atleidau dėl Adelės, bet to neužmiršau. Tie dalykai mus visuomet skirs. Be to, Neitas susirado merginą. Jie jau pratempė tris mėnesius ir, atrodo, ilgai temps.

— Tau tai rūpi?

— Nebe taip, kaip anksčiau, patikėk. — Kai Neitas man apie tai pranešė, jo akivaizdoje apsiašarojau, bet susilaikiau nepaprašiusi, kad liautųsi su ja susitikinėti. Turiu jį paleisti, jau susitaikiau. Mums abiem reikia judėti į priekį, o jam užteko drąsos žengti pirmąjį žingsnį. Man dar vis būna skaudu, kad jis su kita, bet kasdien vis lengviau. Visa eina geryn. — Gera jį matyti laimingą.

— Manau, tau rūpi, — pareiškia Lukas.

„Nekreipsiu dėmesio į tai, kad tu vedęs, gerai?“

— Mudviem su Neitu kelio atgal nebėra. Keliu rankas aukštyn — jis mane užkariavo, aš juo žavėjausi, šį tą jaučiau, bet turėjau kitą nuostabų mylimąjį.

Ankstesnioji „aš“ mylėjo Neitą labiau nei bet ką kita, jis man buvo viskas, o toji „aš“, kuri augino Tiganą, labiau mylėjo Luką ir mūsų sukurtą gyvenimą — šeimą. Tai suvokusi, sumišau. Aš mylėjau Neitą, bet labiau mėgau savaitgalius, kai tvarkydavomės namie su Luku ir Tigana, iškylaudavome parke, kai kutendavau Luką Tiganai skaičiuojant taškus, kai sėdėdavau priešais televizorių ir klausydavausi, kaip juodu aptarinėja piešimo flomasteriais subtilybes. Labiau už viską pasaulyje aš mylėjau savo mažytę draugėn suburtą šeimą.

— Aš turėjau nuostabų mylimąjį, kurį dievinau. Net jeigu mane tas kitas ir traukė, vienintelis vyras man buvo mano mylimasis. Nors jis išdūmė ir vedė kitą moterį, mylėti jo vis tiek nenustojau.

— Taip manai?

— Nesakyčiau, jeigu nemanyčiau.

Jis pasilenkia, suima abi mano rankas ir nykščiais paglosto mano nykščius.

— Žinai, išvykęs tik po kelių mėnesių susiprotėjau, ko manęs klausei ligoninės bufete, — prisipažįsta. — Maniau, ir vėl mane kaltini, kad tavęs nemyliu taip, kaip Neitas. Tik paskui susiprotėjau, kad tada manęs klausei, ar iš viso tave myliu. Nepaisant Tiganos.

— Tai todėl, kad niekuomet nemanei, jog aš tave myliu. Nesuvokei, kad nors mus ir suvedė Tigana, aš niekuomet nebūčiau su tavimi prasidėjusi, jeigu tau nieko nebūčiau jautusi.

— O aš tave pamilau tądien, kai tau užėjo toji migrena. Supratęs, ką tau reiškia Ti, pasijutau taip, lyg kas būtų pakėlęs uždangą ir aš būčiau pamatęs, kokia esi neįtikėtina. Tada pagalvojau, kad tau atrodydamas šitoks bjaurus aš neturiu jokių šansų, bet viltis buvo... Tądien, kai tave pirmąkart pabučiavau, aš taip jaudinausi. Važiuodamas iš Londono, visą kelią galvojau apie tavo akis, šypseną, odos kvapą, sumišusį su „Emporio Armani“ dieniniais kvepalais. Būdamas Niujorke, eidavau į „Bloomingdale“ parduotuvės kvepalų skyrių ir juos uostinėdavau, nes jie tepriminė apie tave. Todėl mudviem su Nikole nieko ir neišėjo, nes ji — ne tu. Rina, aš tave dievinau. Buvai man graži. Pati gražiausia moteris žemėje. Aš tave pamilau. Man patikdavo, kaip tu išsisukinėdavai, į klausimus atsakinėdama klausimais, kad laimėtum laiko, kaip nustodavai paisyti žmonių ir dėdavaisi, kad jie tau nerūpi, kaip...

— Jau anksčiau esu tau sakiusi: jeigu ir toliau kalbėsi tokius dalykus, imsiu manyti, kad su manimi flirtuoji, — nutraukiu jį.

Luko veidas apniunka.

— Tai todėl jų niekuomet ir nepasakiau. Vis tiek būtum nepatikėjusi, pati prisipažinai, kad netiki tuo, ką tau sako, nesvarbu, gerai ar blogai kalba. Todėl aš ir nustojau kalbėti. Savo jausmus stengdavausi įrodyti darbais, o ne žodžiais. Atrodo, šitai suveikdavo?

— Atleisk man, Lukai, — paprašau. — Vienas žmogus man jau yra sakęs tokius dalykus ir taip galvojęs. Negalėjau patikėti, kad būtų du žmonės, manantys, kad... Bet būkime atviri — vos žengdavau žingsnį, tu iškart atsitraukdavai, o paskui paaiškėjo, kad turi visą gerai apgalvotą atsitraukimo planą. Dar nebuvau regėjusi žmogaus, kuris taip greitai pasiduotų. Tai ko stebiesi, kad netikėjau, jog mane myli?

— Ką gi, esu bukaprotis. Kai tik nesiseka, tuoj į kojas — taip visuomet elgdavausi. O Neito pasirodymas man buvo tai, kas galėjo nutikti blogiausio. Jis turėjo daugiau teisių į tave ir Tiganą, priėmiau tai kaip neišvengiamybę. O tu, turiu pasakyti, irgi gera — kaip galėjai netikėti, kad man rūpėjai ir be Tiganos?

— Džiaugiuosi, kad grįžai, Lukai. — Aš nusišypsau, o tada susigriebiu, kad jis šito nesakė. — Juk grįžai, ar ne? Kad vėl būtum mūsų gyvenimo dalimi?

— Taip, bet turės būti pasikeitimų.

— Žinau. Pirmas pasikeitimas bus tai, kad su manimi turėsi būti atviras. Turėsi man pasakoti apie viską — apie pokalbius dėl darbo, ketinimus vesti mane ar kurią kitą. Apie viską. Aš irgi viską papasakosiu.

— Gerai. Šitai ištveriama.

— Kitas pasikeitimas — tau teks laikyti Neitą mūsų gyvenimo dalimi, nori to ar nenori.

Lukas sučepsi lūpomis, linkteli galva.

— Deja, Lukai. Tarp mūsų viskas baigta, bet Neitas čia sukinėsis nuolat.

— Gerai. Bet pamėgti jo gal nereikės?

Aš atsidustu.

— Gal ne. Bet jeigu pamėgtum, tau pačiam būtų lengviau. Nenorėčiau, kad Tigana matytų tarp judviejų nuolatinę trintį.

Ji labai nuovoki, o kai paūgės, bus dar nuovokesnė, taigi be piktumų, gerai?

— Gerai, o mano sąlyga yra tokia: turėsime pasvarstyti, ar mums nereikia vaikų.

Mano širdis sunerimsta.

— Nežinau...

— Mes tik pasvarstysime. Negerai, kad Tigana neturi broliukų ar sesučių — pati tai turėjai, kodėl gi jai negalima?

— Hmm...

— Tik pasikalbėsime, Rina. Ir jeigu nuspręsime, kad vaikų mums nereikia, taip ir bus. Negerai, kad iki šiol apie tai nuoširdžiai nepasikalbėdavome, kad tu nusprendei, o man žodis nebuvo suteiktas. Santykiams tai ne į naudą. Galbūt kalbėsime apie įvaikinimą, bet pasikalbėti reikės.

— Gerai, pakalbėsime, bet sakau tau, Lukai, man iki kaklo ir vienos Tiganos.

— Galbūt galėtų būti iki kaklo ir man, bet noriu, kad šitą klausimą apsvarstytume.

— Puiku, mes jį apsvarstysime.

Jis šypteli.

— Aišku, tu supranti, kad mums vėl susiėjus bus daug plepalų: tu vedęs, o aš — vieniša motina... Nukentės mano reputacija — „vieniša motina sanguliauja su vedusiu ištvirkėliu...“

Lukas pasislenka ir lėtai pabučiuoja mane į lūpas. Nelieka nieko kita, kaip atsidusti, — jau buvau ir bepamirštanti, kaip jis šitai sugeba. Lukui atsilošiant, pasirodo Tigana. Sustoja prie mūsų staliuko šypsodamasi taip plačiai, kad beveik nematyti veido. Va ko ji norėjo — kad mudu vėl būtume kartu, kad vėl galėtų draugauti su Luku. Jai už nugaros stovi gana rūškana picų kepimo prižiūrėtoja.

— Panele Matika, turiu su jumis pasikalbėti apie Tiganos elgesį! — sako ji vos tvardydamasi iš pykčio.

Tigana užsiropščia man ant kelių, prisiglaudžia ir iš padilbų žiūri į prižiūrėtoją. Visa tai — vaidyba, ji nė neketina būti nubausta, tik žino, kad aš mažiau pyksiu, jeigu suvaidins mažytę mergaitę.

— Ką ji padarė?

— Įpusėjus kepimui nusprendė grįžti čia. O kai liepiau pabaigti kepti picą, man pasakė užsikimšti.

Šita mergaičiukė kartais būna gyva bėda. Lukas pasisuka kėdėje slėpdamas veidą, o jo platūs pečiai tirta nuo juoko. Aišku, Lukui juokinga — juk ne jam priekaištaujama.

— Gal ji kalbėjo apie picą? — imuosi taisyti padėtį. — Gal ji prisižiūrėjo įvairių įdarytų picų per televiziją.

Prižiūrėtoja sviedžia man paniekos ir bodėjimosi kupiną žvilgsnį.

— Neabejoju, kad ji daug ką nusižiūri iš televizijos, bet ne tai, panele Matika.

Ne, tos kaltės taip paprastai neatpirksi.

— Tigana, atsiprašyk... — Parodau akimis į vardo kortelę. Adelė. Man ima daužytis širdis ir užgniaužia krūtinę, kaip visuomet būna, kai apie ją pagalvoju ar tariu jos vardą. — Tigana, atsiprašyk Adelės.

— Atsiprašau, Adele, — sako Tigana, atrodo, deramai susisielojusi. — Nenorėjau būti bjauri, daugiau taip nedarysiu.

Paskutinius žodžius ištarti jai nebuvo privaloma, bet džiaugiuosi, kad išarė.

Atlyžusi Adelė pasilenkia prie Tiganos.

— Puiku, brangute. Iki kitos savaitės.

Tigana linkteli ir išbūna nutaisiusi atgailautojos miną, kol Adelė nulipa laiptais. Kai ji pasišalina, Tigana atsisuka į mane ir didžiulėmis akimis maldauja, kad jos nebarčiau.

— Atsiprašau, kad nusidėjau, mamyte Rina. Aš tik norėjau pasimatyti su Luku. Pagalvojau, kad jis gali išeiti. Nenoriu, kad jis išeitų.

— Lukas ketina pasilikti čia kuriam laikui, — pranešu jai. — Tiesa, Lukai?

— Tikra tiesa, gražuole. Būsiu čia tol, kol jus abi nuo manęs pradės pykinti.

Ji nusišypso sužybsėdama baltut baltutėliais dantimis.

— Mamyte Rina, ar galiu pasakyti Lukui?

— Žinoma, mažyte.

— Aš ką tik gavau naują pavardę, — praneša ji parsiradusiam savo geriausiam bičiuliui. — Mano vardas yra Tigana Brenon Matika. Gavau tokią pat pavardę kaip mamytės Rinos. Dabar mes esame šeima. Tikrų tikriausia šeima.

— Nuostabu! — šūkteli Lukas. — Ti, kaip aš džiaugiuosi! Ir dėl tavęs, Rina. Kada paaiškėjo, kad pagaliau gali ją įsidukrinti?

— Liudijimą gavome prieš dvi savaites. Iki to ilgai eita — ištisus dvejus metus, padedant socialiniams darbuotojams, konsultantams ir teismams, bet mes jį gavome, tiesa, vaikuti?

Tigana ryžtingai linkteli.

— Ponas Neitas nupirko mums šampano, bet jį gerti galima tik mamytei Rinai. Aš gėriau gazuotą gėrimą. Skanu. Dar ponas Neitas nusivedė mus į kiną ir piceriją.

Tik apžiūrinėdama įvaikinimo liudijimą, kuris pakeitė Tiganos gimimo liudijimą, aš supratau, ką jis reiškia, supratau tikrąją jo prasmę. Jis reiškia, kad man daugiau nebereikės krimstis dėl to, kaip atsisveikinau su Adele, sielotis, kad nepasakiau, jog jai atleidžiu, nes ji ir taip žino. Mano geriausia draugė žino, jog aš ją myliu, kad ir kas būtų, — juk paliko man pačią didžiausią savo brangenybę. Ji patikėjo man vienintelę savo tikrąją meilę. Tiganos, geriausios draugės vaiko, įsidukrinimas ir buvo tas atleidimas, kurio reikėjo Adelei. Ji man nepaspendė spąstų, kaip maniau visą tą laiką, — tiesiog pakeitė mano gyvenimą, kaip numačiau vos tik su ja susipažinusi.

— Žinai ką, Lukai? — prataria Tigana.

— Ką, širdele? — klausia jis ir šypsosi regėdamas, kaip aš ant rankų sūpuoju dukterį.

— Atrodo, kad mamytė Rina leis man turėti kačiuką.

dėkoju

Emily Partridge, Richardui Atkinsonui ir Alixui Johnsonui — kad rado laiko paskaityti šios knygos juodraščius ir buvo trijų nuostabių aistruolių komanda.

Maryam, Dawoodui, Maraamui, Muneerah, Yusufui, Ahmadui ir Ameerah, Lyiah, Sky, Aasijai ir Joshua, Lucui, Jonathanui ir Rachel, Ellie ir Samui, ir Georgijai — kad įsileido mane į savo pasaulį ir kiekvienas savaip įkvėpė sukurti šį pasakojimą.

Agnese ir Samueliui Koomsonams, nuostabiesiems tėveliams, — kad mane tiek metų mylėjo ir palaikydavo.

Habibah, Davidui ir Jade’ui — kad jie tokie nuoširdūs mano bičiuliai.

Sharon Wright ir Davidui Jacobsonui, Stellai Eleftheriades, Emmai Hibbs, Rhianui Clugstonui, Christianai Lewis, Janet Cunniff, Andy Bakeriui, Adamui Goldui, Bibi Lynchui, Graeme’ui Delapui, Jean Jollands, Marianai ir Gordonui Ndumbe, Martinui ir Sachiko O’Neillams, Sarah Berger, Jo Thome’ui ir Matthew Keenanui, Emmai Frost, Margi Conklin, Shonai Abhyankar, Rose Obiamvu, Stuartui Smithui, Ginny ir Paului Baillie — kad buvo šalia. Kad yra. Ką aš be jūsų daryčiau.

Sarah Bali, Denise’ui Ryanui ir Natashai Harrison, mano bičiuliams romanistams, — už gyvus pokalbius, kūrinio analizę ir skambučius vidurnakčiais.

Rebeccai Buttrose, Rebeccai Carman ir Lucy TumanowYVest — už visą jūsų pagalbą Australijoje.

Antony Harwoodui ir Jamesui Macdonaldui Lockhartui — kad pirmieji šia knyga patikėjo ir kad yra geriausi agentai visame pasaulyje, o juk aš gyvenau skirtinguose Žemės rutulio kampeliuose.

Joanne Dickinson — už nuostabų leidimą, tikėjimą mano knyga ir įspūdingus pokalbius. Tu — žvaigždė!

Jennifer Richards ir Louise’ui Daviesui — už puikų viršelį ir redagavimą erelio žvilgsniu.

Tau — kad nusipirkai šią knygą. Tikiuosi, ji tau suteiks malonumą.

Išnašos

A. Christie kurinių personažas (vert.).

Nežinau ko (pranc.).

Turimas omenyje F. L. Baumo pasakų personažas - Ozo šalies burtininkas (vert.).

Kaip skaisčioji mergelė (angl.).

Merginos nori šėlioti (angl.).

Angl. win - nugalėti, laimėti.

Garsi kosmetikos bendrovė (vert.).

Mažiau kalbų (angl.).

Content

Koomson Dorothy Mano geriausios draugės dukra