Koomson Dorothy

Moteris, kurią jis mylėjo

Versta iš:

Dorothy Koomson

THE WOMAN HE LOVED BEFORE

Sphere, London, 2011

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

ISBN 9786090105993

Copyright © Dorothy Koomson, 2011

This edition published by arrangement with „Antony Harwood Limited“ and „Synopsis Literary Agency“.

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Auremar / „Shutterstock.com“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Jovita Liutkutė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Jovita Liutkutė

Redaktorė Vilma Zenevičienė

Korektorė Gražina Stankevičienė

Viršelio dailininkė Deimantė Rybakovienė

Maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu savo angelėliams

Prologas

2003 m. vasario 28-oji

Ar tu tai ji? Ar su tavimi jis dabar gyvena? Ar dėl to atėjai manęs ieškoti?

Jei šį laišką skaitai nepraėjus penkiasdešimčiai ar šešiasdešimčiai metų nuo šios dienos, tuomet gali būti, kad aš mirusi. Tikriausiai nužudyta.

Dėl to prašau labai nesielvartauti, nes būti nužudytai man nebuvo didelė staigmena, juolab turint omeny, kokį gyvenimą gyvenau. Bet jei turi šiuos dienoraščius, vadinasi, ieškojai manęs, ir nesvarbu, radai juos atsitiktinai ar dėl to, kad tau pakako sumanumo mąstyti kaip mąsčiau aš, labai prašau, padaryk man paslaugą. Ar galėtum neskaičiusi juos sudeginti? Ar galėtum?

Nenoriu, kad kas nors tuos dalykus sužinotų. Dienoraščius rašiau sau. Suprantu, kad reikėjo juos sudeginti, bet tai būtų buvę tolygu savižudybei, tarsi nužudyti dalį savęs. O po viso to, ką padariau ir ką man teko patirti, negalėjau žudytis, tad ir šių dienoraščių sunaikinti negalėjau. Galbūt tu gali?

Sakau „galbūt“, nes jei esi su juo, tau kils noras sužinoti apie jį daugiau, išsiaiškinti, ar jis tikrai pavojingas ir mane nužudė, todėl negaliu tavęs kaltinti, kad dienoraščius perskaitysi, nors man tai ir nepatiks.

Daugiau nelabai turiu ką pridurti, nebent kad tikiuosi, jog nejauti man gailesčio. Gyvenime patyriau ir didžiulę kančią, ir didelę meilę. Yra žmonių, gyvenančių labai ilgai ir nieko panašaus nepatiriančių. Man pasisekė.

Kad ir kas būtum, linkiu tau sėkmės.

Su meile,

Eva

Pirmas skyrius

Libė

Kai prisimenu Džeką, stengiuosi galvoti apie tai, kaip išlipusi iš mažyčio traukinuko pačiame Braitono tilto gale klupinėdama žingsniavau linkstančiomis kojomis. Stengiuosi galvoti, kaip gulėjau ant apšiurusio patiesalo jūros nugludintų akmenukų nusėtame paplūdimyje ir buvau maitinama cukraus vatos pluošteliais. Stengiuosi galvoti apie save, sėdinčią pirmoje kino salės eilėje su keliomis saujomis už palaidinukės subertų kukurūzų spragėsių. Stengiuosi galvoti, kaip nesilioviau kvatojusi, kol iš juoko susiriečiau, man užėmė kvapą, o skruostais ėmė ristis ašaros.

– Libe, Libe, nagi, neužmik.

Balsas švelnus, raginantis ir šiek tiek maldaujantis.

Atsimerkiu ir kaip per miglą matau jį. Vyras tyliu, prašančiu balsu ne itin ryškus, bet ir pamirksėjus vaizdas, rodos, negerėja. Mano veidas drėgnas, svaigsta galva ir labai šalta… Staiga ima skaudėti visą kūną.

– Gera mergaitė, – sako jis. – Pasistenk neužsimerkti, gerai? Tik neužmik. Ar žinai, kas aš? Prisimeni mane?

– Semas, – pratariu, bet, rodos, be garso. – Tu gaisrininkas, taigi tavo vardas Semas.

Dabar matau jį aiškiau, migla sklaidosi, ir jau galiu įžiūrėti jo veido bruožus, šypsodamasis jis vaiko nuo savo veido gaubiančią tamsą.

– Tu beveik teisi, – linkteli jis.

– Ar aš mirsiu? – klausiu. Ir vėl nesu tikra, ar ištariau ką nors, bet gaisrininkas Semas, rodos, mane supranta.

– Jei tik nuo manęs priklausys, nemirsi, – atsako jis ir vėl nusišypso.

Jei nebūtų toks panašus į mano brolį, tačiau tokių pat dailių veido kontūrų, tamsiai rudos odos ir juodų spindinčių akių, tikriausiai aistringai jį įsimylėčiau. Bet su didvyriais taip ir reikia elgtis, tiesa? Juos ir dera įsimylėti.

– Automobilis sprogs? – klausiu daugiau iš smalsumo nei iš baimės.

– Ne. Taip nutinka tik filmuose.

– Džekui aš irgi taip sakiau. Bet vargu ar jis patikėjo.

– Papasakok man apie jį.

– Apie Džeką?

– Na taip. Anksčiau man pasakodavai.

– Džekas…

Prisiminusi Džeką stengiuosi negalvoti apie užrakintą spintelę be rakto, stovinčią rūsyje namo, turėjusio būti mūsų namais. Stengiuosi negalvoti apie jį, susirietusį vieną tamsoje, žiūrintį senus kino filmus ir verkiantį. Stengiuosi negalvoti apie save, sėdinčią priešais jį prie pietų stalo ir svarstančią, kada jis ėmė jaustis lyg svetimas. Ir mėginu neklausinėti savęs, kada laikas ketina ištiesti jam gydančias rankas, kad pajustų pilnatvę ir tikrai galėtų atverti man širdį.

– Libe, Libe, laikykis. Papasakok man apie savo vyrą.

– Ar girdi mane? – klausiu gaisrininko Semo, nes mane žavi tai, kad jis mane, rodos, girdi, nors aš savęs negirdžiu.

– Moku skaityti iš lūpų.

– Vadinasi, ištraukei trumpą šiaudą, tiesa? Įklimpai čia su manimi.

– Maža bėda.

– Trumpą šiaudą. Sakiau, kad ištraukei trumpą šiaudą. Negali skaityti iš lūpų, ar ne? Tu tik apsimeti, kad galėtum likti prie automobilio. Kad nereikėtų sunkiai kelti.

Jis vėl nusišypso.

– Susimoviau. Nepagalvojau, kad taip akivaizdžiai išsiduodu.

– Kartais akivaizdumas – puikus dalykas.

– Tai papasakok apie Džeką.

– Jis tau patinka? Dėl to vis nesiliauji apie jį šnekėjęs? – klausiu. – Jei nori, galiu užtarti už tave žodelį.

Gaisrininkas Semas juokiasi. Žemu, prikimusiu balsu.

– Neabejoju, kad aš ne jo skonio. Ir jis tikrai ne mano skonio.

– Hm… Atsiverk. Neturėtum būti toks slapukas. Kai pirmą kartą pamačiau Džeką, jis irgi buvo ne mano skonio. O dabar tik pažiūrėk į mudu: vieną žmoną jis jau palaidojo, o kitą tuoj palaidos.

– Tu nemirsi, Libe, – griežtai sako Semas.

Staiga jis ant manęs pykteli. O aš pasijuntu nuvargusi. Man skauda visur, ypač vieną galvos pusę ir nosį. Tiesą sakant, skauda visą tą kūno pusę, negaliu normaliai jos pajudinti. Be to, man šalta. Tikrai noriu pamiegoti, kad skausmas ir šaltis praeitų. Juk miegant neskauda, ar ne?

– Libe, Libe, Libe! – sušunka jis. – Tik neužmik. Džekas tavęs laukia. Jis nevažiuos į ligoninę, kol neįsitikins, kad tu saugi. Viskas bus gerai.

– Tu geras, – sakau.

Jis toks geras, kad nenoriu jo liūdinti ir prasitarti, kaip labai man skauda. Juk jis nenori klausytis mano verkšlenimo. Noriu tik miegoti. Užsimerkti ir užmigti…

– Vaikinai tuoj pradės pjauti, Libe. Tada važiuosi tiesiai į ligoninę, o ten gydytojai tavimi pasirūpins. Gerai? Bet reikia, kad neužmigtum, kol jie pjaus. Ar girdi, Libe? Ar supranti mane?

– Viską suprantu. Esu supratingiausias žmogus pasaulyje, gali paklausti Džeko.

– Po kelių akimirkų čia bus labai triukšminga. Ir kai kils triukšmas, reikia, kad liktum budri. Sutarta?

– Kad likčiau budri.

Pasaulis klykia, automobilis rėkia ant manęs. Jį pjausto gabalais, plėšia nuo manęs ir jis prieš mirtį šaukia. Jis trokšta, kad liautųsi kančios, o aš noriu, kad liautųsi triukšmas. Noriu miego. Tiesiog miego. Užsimerkiu ir padedu galvą.

Kai galvoju apie Džeką, prisimenu, kaip mudu drauge miegodavome: mūsų kūnai kaip du gyvosios dėlionės gabalėliai taip tobulai vienas kitam tikdavo, plyšiai, rodės, yra ne kas kita, o vaizduotės išdaiga. Stengiuosi negalvoti, kada vakarais mudviem gulantis ėmiau svarstyti, ar jis norėtų, kad bent akimirką būčiau kas nors kitas.

Kai galvoju apie Džeką…

2008-ųjų liepa

– Manau, kad judu su šiuo automobiliu būsite labai laimingi, – tarė man Garetas.

Garetas buvo vienas tų vyrų, kurie, kai sėdėdavai priešais juos, apsimesdavo geriausiais draugais ir įtikinėdavo skirtis su pinigais, bet jei sutikdavai juos aludėje ar klube, jie ne tik tavęs nepažindavo, bet kartu su bičiuliais, pakankamai subrendusiais, kad išmanytų tokius reikalus, dar ir išsityčiodavo įvertinę tavo išvaizdą, svorį ir suknelę, nes tu nė iš tolo neprilygdavai jų įsikaltam į galvą pornografinių filmų žvaigždės idealui.

Praleidusi Gareto draugijoje maždaug keturiasdešimt minučių, pagrįstai galėjau sakyti, kad jo nemėgstu.

Stipriai sučiaupusi lūpas prisiverčiau nusišypsoti. Troškau, kad šis pokalbis kuo greičiau baigtųsi. Norėjau sumokėti pradinį įnašą, pasakyti jam asmens duomenis ir išeiti – vyliausi, jog man niekada nereikės čia grįžti, mat paskambinus ir sumokėjus likusią sumą kredito kortele automobilis būtų atvairuotas prie namų.

Mano žvilgsnis nukrypo į automobilių salono langą ir į priekiniame kieme stovintį mėlyną kaip Ramusis vandenynas „Volkswagen Polo“. Ta mašina, rodės, spindi ir tuo išsiskiria iš visų kitų ten esančių pilkų, juodų, raudonų ir sidabro spalvos pabaisų. Mėlynas „Polo“ atrodė karališkai, bet kartu ir kukliai.

Garetas vėl prabilo, tad atsigręžiau į jį ir prisiverčiau klausytis. Kai įsirangiusi į šviesiai rusvą odinį mašinos saloną pasivažinėjau ja, nedaug buvo dalykų, kurie man dar rūpėjo. Mano pirmas automobilis. Prieš dvi savaites išsilaikiau vairavimo egzaminą, ir tai buvo pirma mašina, kurią įsivaizdavau vairuojanti ir galėjau leisti sau įsigyti. Tik turėjau atkakliai derėtis, nes automobilio, kuriuo būčiau galėjusi padengti dalį perkamojo kainos, neturėjau, bet „Polo“ tikrai buvo vertas tų derybų.

– Taigi, Lile, gal norėtum automobilio salono ir išorės apsaugos? Turint vaikų tai labai naudinga. Gėrimai ar dar kas nors nesugadins tos pasakiškos odos. Be to, gyvenant Braitone, kur oras toks druskingas…

– Gazai, drauguži! – pertraukė jį kažkoks vyras.

Pakėliau akis į žmogų, stovintį per porą žingsnių nuo manęs ir įsikišusį į pokalbį. Nors ir ne lauke, jis buvo užsidėjęs akinius nuo saulės dideliais tamsiais veidrodiniais stiklais. Jau vien to man pakako, kad galėčiau deramai jį įvertinti. Visa kita – jo ūgis, rusvi garbanoti plaukai, išpuoselėtas veidas, platus auksinis žiedas ant didžiojo dešinės rankos piršto ir drabužiai: „Ralph Lauren“ marškiniai, „Calvin Klein“ džinsai, be to, ranką puošiantis firminis „Tag Heuer“ laikrodis – tebuvo nereikšmingos smulkmenos, palyginti su tuo, kad jis patalpoje nenusiėmė akinių nuo saulės.

Šypsodamasis iki ausų, degančiomis akimis Garetas pašoko ant kojų.

– Džekai! Malonu tave matyti.

Jis džiugiai ištiesė Džekui ranką pasisveikinti, sujaudintas vien minties, kad šis jį palies. Per savo gyvenimą mačiau ne vieną įsimylėjusių vyrų porelę, bet ši meilė rodės tokia aistringa, kad net nemalonu buvo žiūrėti. Įsivaizdavau Garetą vėlų vakarą vieną sėdintį namie, pasidėjusį pašonėje telefoną ir laukiantį nesulaukiantį, kada paskambins Džekas ir pakvies jį nueiti kur nors drauge išgerti šampano ir pasigrabinėti su gerai atrodančiomis moterimis.

– Man reikia tavo pagalbos, drauguži, – maloniai tarė Džekas.

Iš pirmo žvilgsnio galėjai pagalvoti, kad Džekas nuoširdžiai mėgsta Garetą, nors iš tiesų į daugumą žmonių tikriausiai žiūri iš aukšto ir su šiokia tokia panieka, – tai aiškiai galėjai matyti iš jo pozos, be to, jam tai buvo tiesiog ant kaktos parašyta.

– Minutėlę, – nė nežvilgtelėjęs į mane tarstelėjo Garetas, o Džekas tuo metu apkabino jį per pečius ir ėmė vestis tolyn nuo rašomojo stalo.

– Garetai, aš vėl susimoviau. Gal vienas iš tavo vaikinų galėtų dar šiandien atitaisyti įlenkimus ant mano „Z4“1? Nuolatinis mano meistras žadėjo tai padaryti tik kitą savaitę, bet žinau, kad tu patikimas ir sutvarkysi šį reikalą šiandien arba rytoj.

– Taip, žinoma. – Tai buvo paskutiniai Gareto žodžiai, kuriuos išgirdau jiedviem žingsniuojant per tviskančią baltą ir geltoną automobilių demonstravimo salę.

Pasisukusi sukamajame krėsle pamačiau, kaip jiedu stabtelėjo prie didelio lenkto priimamojo stalo: Džekas buvo visa galva aukštesnis už Garetą, stovėjo plačiai prasižergęs, užsidėjęs akinius nuo saulės ir sau ties krūtine įžūliai vaizdavo moters krūtis. Garetas žiūrėjo į jį akis išpūtęs ir klausėsi. Pasiėmiau laisvą dieną, kad galėčiau atvykti čia ir nusipirkti šį automobilį. O Džekas tikriausiai apskritai nežino, kas yra darbas, jis tiesiog atėjo į automobilių saloną, ir jo problemą tuoj pat imtasi spręsti.

Vėl žvilgtelėjau laukan, į savo automobilį. Į savo gražuolį. Jis man patiko, bet ne taip labai, kad leisčiau pardavėjui šitaip su manimi elgtis. Buvo daugybė kitų automobilių parduotuvių gerokai arčiau mano namų, kuriose nesumokėjusi didelės grynųjų sumos irgi galiu sėdėti nesulaukdama pardavėjų dėmesio. Garetui nepasisekė: man išsiėmus iš piniginės debeto kortelę ir padavus jam, jis nesusiprotėjo kyštelėti jos į skaitytuvą. Tai reiškė, kad vis dar galiu išeiti nepraradusi nieko, nebent truputėlį laiko. Atsistojusi grybštelėjau nuo šūsnies dokumentų ant Gareto rašomojo stalo savo vairuotojo pažymėjimą ir debeto kortelę, įsidėjau į krepšį ir ryžtingai užsimečiau jį ant peties. Tegul Garetas randa kitą mulkę, kuri jo lauks; šita kvaiša nesulaukusi išėjo.

Nudėbusi juos atviros paniekos kupinu žvilgsniu, išdidžiai patraukiau link durų.

– Libe?! – šūktelėjo Garetas man pavymui. – Hm… Palauk minutėlę, tuoj grįšiu.

Ranka palietusi duris grįžtelėjau, mečiau į jį dar vieną paniekos pilną žvilgsnį ir nužingsniavau.

Lauke buvo karšta, bet oras, sunkus nuo besikaupiančio lietaus, sunkiai slėgė man pečius. Atsidususi ir paskutinį kartą ilgesingai žvilgtelėjusi į savo mašiną, plačiu salės taku išėjau iš parduotuvės į judrią gatvę. Pasukau dešinėn, link autobusų stotelės. Buvo ir pikta, ir liūdna: piktinausi, kad Džekas lyg niekur nieko nutraukė mūsų pokalbį, liūdėjau, nes per savo impulsyvumą neįsigijau mašinos, kuri man tikrai patiko. Ak! Ištvėrusi kankinančią kelionę autobusu, traukiniu, paskui vėl autobusu ir parsiradusi namo, vėl turėsiu pradėti ieškoti iš naujo. Mano laisvadienis nuėjo perniek.

– Libe, Libe! – išgirdau vyriškio balsą.

Neatsisukusi žinojau, kas šaukia. Po kelių akimirkų jis užstojo man kelią, tad negalėjau eiti toliau. Akinių nuo saulės jis taip ir nenusiėmė.

– Man tikrai labai gaila, – tarė. – Aš tik…

– Nematei reikalo laukti savo eilės, nes ten sėdėjo kažkokia eilinė moterytė, o tu toks svarbus asmuo, kad pirmiausia visi turi rūpintis tavimi, ar ne? – paklausiau.

Jis pasijuto taip nejaukiai, kad nusiėmė akinius ir įsistebeilijo į mane.

– Tiesą sakant, nė nežinau, ką pasakyti, – prisipažino Džekas.

Jo veide tebebuvo matyti sumišimas: akivaizdu, kad žmonės retai jam atsako kaip aš.

– Galbūt geriausia būtų atsiprašyti? – pasiūlė jis.

Gūžtelėjau.

– Gal…

– Apgailestauju. Nemandagiai pasielgiau. Man nederėjo nutraukti judviejų pokalbio, dabar noriu atsiprašyti.

Tačiau jo atsiprašymas man kažkuo buvo nemalonus: žodžiai lyg ir teisingi, tonas atgailaujantis, bet visa persmelkta pašaipos. Jis iš manęs tyčiojosi. Tikriausiai visad šaiposi ir išsisuka, o dauguma žmonių taip ir nesusigaudo – gal jis kalba nuoširdžiai, tik jie pernelyg jautriai į viską reaguoja?

– Tik tiek? Tai viskas, ką sugebi? Ką gi, tikiuosi, darbe tau niekada neteko atsiprašinėti, nes šiuo požiūriu esi visiškai niekam tikęs, – atrėžiau. – O jei norėjai švelniai patraukti mane per dantį, tai man tavęs gaila labiau nei prieš kelias akimirkas, nes pašiepti tau sekasi dar sunkiau negu atsiprašyti.

Taip tarusi apėjau jį ir vėl ėmiau žingsniuoti link autobusų stotelės.

Priekiniame kieme pamačiusi tą gražų nediduką automobilį, jau įsivaizdavau, kad vairuoju jį klausydama radijo, nuleidusi langus ir pritariu eteryje dainuojantiems atlikėjams. Net įstrigti spūstyje nebūtų buvę taip blogai, nes būčiau jautusis saugi man prieglobstį teikiančiame pasaulėlyje. O dabar per jo pasipūtimą ir savo išdidumą turėsiu iš naujo pradėti automobilio paieškas.

Jis ir vėl išdygo man prieš akis: Džekas. Stovėjo prieš mane neleisdamas eiti toliau.

– Ko dabar nori? – paklausiau.

– Klausyk, man tikrai labai gaila, – prabilo jis. – Per mane Garetas prarado klientę. Mano apsilankymas sutrukdė jam uždirbti, o to jis nenusipelnė.

– Sutrukdė uždirbti? – pakartojau mėgindama mėgdžioti pašaipų Džeko toną. Man nepatiko taip elgtis, bet aiškiai mačiau, kad su šiuo vyru galiu šnekėtis tik jo lygiu. – Visas jo uždarbis priklauso nuo vieno parduoto automobiliuko?

– Ne, bet dabar, kai ekonominė padėtis ne kažin kokia, negerai prarasti klientus. O dar labiau jis nukentės, jei paskleisi apie jį negeras kalbas. Ir dėl visko kaltas aš. Gailiuosi. Tikrai. Suteik Garetui dar vieną progą. Jis padorus vyrukas, mėginantis užsidirbti duonai. O aš kvailys, kad taip neapgalvotai pasielgiau.

– Tikrai.

– Ar duosi jam dar vieną progą? Būk gera…

Man prieš akis vėl šmėstelėjo tas vaizdas: važiuoju atsidariusi langą, įsijungusi grotuvą, garsiai dainuodama. Dabar Garetas bus malonus. Liausis brukęs nereikalingus priedus ir norės, kad kuo greičiau suraityčiau ten, kur reikia, parašą. O tas automobiliukas man taip patiko…

„Nuolat kenki sau vien dėl to, kad laikaisi savo principų, – dažnai kartodavo geriausia mano draugė Andžela. – Nesu sutikusi kitos tokios užsispyrusios moters kaip tu. Net jei tau tai nenaudinga, vis tiek įrodinėji savo teisybę. Kartais, mieloji, tau reikėtų tiesiog plaukti pasroviui.“

Ką rinktis: mašiną ar galimybę pasiųsti tą vyrą velniop?

Pasirinkimo neturėjau.

– Ji vis dar nemiega.

– Nemiega?

– Akys užmerktos, tačiau ji mėgina kalbėti.

– Libė mėgsta šnekėti.

O tu nemėgsti, Džekai? Bent jau ne apie tai, kas tikrai svarbu.

– Libe… Čia aš, Džekas. Esu su tavim. Viskas bus gerai. Tu pasveiksi.

Bet nesijaučiu sveika. Apskritai nedaug ką jaučiu…

– Kiek dar reikės laukti?

– Maždaug tris minutes. Turim sulaukti, kol į įvykio vietą atvažiuos gydytojas.

– Jie sakė, kad laisvų gydytojų nėra. Spausk. O, jai nukrito spaudimas.

2008-ųjų liepa

Pagaliau baigusi tvarkyti reikalus su Garetu, Džeką radau sėdintį ant raudono automobilio variklio dangčio ir valgantį obuolį. Ilgas kojas pritraukęs prie krūtinės, praskėtęs per kelius ir įsirėmęs į juos alkūnėmis. Žvilgtelėjusi į jį ir linktelėjusi, patraukiau link vartų.

– Na, viskas sutvarkyta?! – imdamasis akinius šūktelėjo man jis.

– Taip. Sutvarkyta.

– Gerai.

Staiga atsidarė mašinos, ant kurios jis sėdėjo, šoninės durelės ir pasirodė pora įdegusių lieknų kojų, apautų firminiais „Prada“ aukštakulniais. Tų kojų savininkė, kuri neskubėdama išsirangė iš automobilio, žinoma, buvo tikra gražuolė: tobulu makiažu, pečius siekiančiais gelsvais plaukais, trumpa, elegantiška, akį traukiančia „Gucci“ suknele ir ant riešo užsegtu deimantais inkrustuotu „Rolex“ laikrodžiu. Pati šabloniškiausia porelė, kokia tik gali būti.

– Greise, čia Libė. Libe, čia Greisė, mano geriausio draugo žmona. Ji parveš mane namo, nes meistrai taisys mano mašiną.

– Labas, – pasisveikinau ir nusistebėjau, kodėl jis neriasi iš kailio aiškindamas, kad ta moteris – ne jo draugė.

Jos šypsena sukėlė nemalonų įspūdį: darbe nuolat susidurdavau su tokiomis, kurios paprastai elgdavosi kaip Džekas – tarsi kiekviena būtų pasaulio bamba.

– Sveika, – atsakė moteris ir, matyt, paveikta santūraus linksmumo, kilstelėjo kūno spalvos lūpdažiu pagražintų lūpų kamputį. Jei ji ir ne Džeko draugė, jai tikriausiai patiko, kad jam teko atsiprašyti. – Malonu susipažinti.

– Man taip pat, – tariau.

Tada linktelėdama su jais atsisveikinau ir patraukiau į stotelę. Po minutėlės jis vėl stovėjo prieš mane. Atgalia ranka nusišluostė nuo lūpų blizgančias obuolių sultis ir įsikišo į marškinių kišenę saulės akinius.

– Ir viskas? – paklausė.

– Kaip suprasti „viskas“? – nustebau.

– Mudu… Ar taip ir išsiskirsim?

– Ar kada nors buvome „mudu“, – gūžtelėjau.

– Pamaniau, kad tarp mūsų žybtelėjusią kibirkštėlę galėtume pakurstyti.

– Kibirkštėlę? Traukei mane per dantį, o aš pasakiau, kad esi niekam tikęs? Ar tai ir buvo kibirkštėlė? Man nuoširdžiai gaila moterų, kurias pasikvieti kur nors nueiti.

– Vadinasi, iš to, – jis smiliumi mostelėjo per mudu skyrusią erdvę, – nieko daugiau neišeis?

– O kas, tavo manymu, galėtų išeiti?

– Galėtume nueiti kartu papietauti ar išgerti.

– Džekai, nemalonu sakyti, bet nelabai man patinki. Tavo aiškiai perdėtas įsitikinimas, kad turi gauti ką panorėjęs, verčia mane atskleisti ne pačią geriausią savo asmenybės pusę. Supranti? Patikėk, kasdien sutinku daug nepakenčiamų žmonių, tad tikrai moku tvardytis. Niekada to nesakyčiau, bet šnekėdamasi su tavimi negaliu susilaikyti. Vargu ar tarp mūsų galėtų būti kas nors daugiau.

Jis nužvelgė mane tylėdamas, truputį suraukęs antakius, neatitraukdamas nuo manęs žalių kaip samanos akių.

– Bent jau pasakyk savo vardą ir pavardę.

– Kam?

– Kad galėčiau amžinai prisiminti žmogų, kurio nepaveikė mano žavesys arba jo pritrūko.

Seniai ore tvenkęsis lietus staiga savo pažadą ištesėjo, ir ant pasaulio ūžtelėjo vanduo. Šis labai lauktas liepos pradžios lietus buvo nuostabus ir raminantis. Pakėliau galvą į dangų ir pajutusi ant odos švelniai papsinčius lašus nusišypsojau. Tai buvo peilis plaukams, mat netrukus – greičiau nei trunka užvirinti vandenį – mano šukuosena turėjo tapti garbanotu „varnų lizdu“, bet man vis tiek patiko gaivus lietaus prisilietimas.

Tolumoje, Džekui už nugaros, pamačiau atidardantį gremėzdišką autobusą. Jis riedėjo link manęs, ir jei dar vyliausi neprarasti bent likusios laisvadienio dalies, privalėjau į jį suspėti.

– Ne, savo vardo tau neatskleisiu, – tariau. – Žinau, kad ieškosi jo „Google“ naršyklėje, nes tau rūpės, o paskui skambinsi visais rastais telefono numeriais, nes nesusilaikysi. Patikėk, taip bus geriau. – Kalbėdama rausiausi krepšyje ir ieškojau vienos dienos autobuso bilieto. Pagaliau radusi jį tarp skaitomos knygos ir skėčio išsitraukiau. – Dar kartą sudie.

Nelaukdama atsakymo, apėjau jį ir slidžiu šaligatviu tekina pasileidau į stotelę.

– Libe! – šūktelėjo jis man.

Stabtelėjusi atsigręžiau.

– Ką? – paklausiau braukdamasi nuo veido šlapias juodų plaukų sruogas.

Jis šyptelėjo ir papurtė galvą.

– Nieko. Dar susitiksim.

Gūžtelėjau.

– Visko gali būti.

Tada apsisukau, kiek įkabindama pasileidau į stotelę ir kaip tik suspėjau į autobusą.

Autobusui važiuojant pro šalį, Džekas stovėjo toje pačioje vietoje ir man mojo.

Vangiai jam šyptelėjusi, įbedžiau žvilgsnį į priekinį autobuso langą ir ėmiau galvoti apie tai, kur važiuoju, tolyn nuo tos vietos, kur susitikome.

– Kraujospūdis tebekrenta, stipri tachikardija.

Kodėl man prieš akis šmėstelėjo tik dalis gyvenimo? O kur visa kita? Ar likusi nieko nereiškia?

– Jai reikia daugiau skysčių.

Ar visas mano gyvenimas – tai Džekas?

– Neužčiuopiu pulso!

2008-ųjų liepa

– Ar tu nuo mūsų kažką slepi, Libe Rabvena? – paklausė Paloma, kai baigusi ypač baisią depiliavimo vašku procedūrą grįžau į personalo kambario prieglobstį.

Kai Paloma tai ištarusi sustabdė mane tarpduryje, tebedrebėjau vildamasi, kad šiąnakt nepakirsiu iš miego susapnavusi depiliavimą. Ji buvo mano viršininkė ir vadovavo „Si Pur“ – aukščiausios klasės grožio salonui, skirtam norintiesiems pagražėti tiek vidumi, tiek išore.

Šalia jos, nelyginant baltomis uniformomis vilkinčių švarutėlių, įdegusių ir drėkinamuoju kremu įsitrynusių kareivių greta, stovėjo Inesa, Sandra, Eimė ir Vera – kitos kosmetologės, kaip ir aš, gyvenančios vien tam, kad stiprintų „Si Pur“ salono įvaizdį. Jos visos žvelgė į mane tarsi kažko laukdamos, o aš, apimta blogos nuojautos, staiga žingtelėjau atgal. Sprendžiant iš tų žvilgsnių, jos tikriausiai paruošė kokią nors staigmeną. O aš staigmenų nemėgau. Man visuomet patiko iš anksto žinoti, kas bus.

– Rodos, ne, – nedrąsiai atsakiau.

Pastaruoju metu mano gyvenimas nebuvo labai įdomus. Nuo bendradarbių nuslėpiau tik tai, kad vakar, pervedusi įmoką už automobilį, pamečiau banko kortelę. Laimė, spėjau ją užblokuoti, kol niekas nespėjo ja pasinaudoti. Nepasakiau joms to, nes… Na, kam to reikia? Užtat papasakojau apie mašiną, kuri turėtų būti man pristatyta kitą savaitę.

– Na, o ką dabar pasakysi? – vėl paklausė Paloma ir visoms penkioms, tarsi iš anksto susitarusioms, žingtelėjus į šalį pamačiau tamsiai raudonų ir rausvų rožių puokštę.

Įsistebeilijau į gėles, neįtikėtinai kvapnias, švelniais kaip aksomas žiedlapiais, ir į brangią plačiu raudonu kaspinu perrištą stiklinę vazą, drauge su kuria, matyt, jos ir buvo pristatytos.

– Ar gėlės man? – pasiteiravau.

– Taip, – atsakė Paloma, nė neslėpdama pavydo gaidelės. – Jas ką tik atnešė.

– Šit kaip… – suglumau.

Nė nenutuokiau, kas apskritai galėtų atsiųsti man gėlių, ir dar tokių puikių. Priėjusi ištiesiau ranką į baltą keturkampį voką, įspraustą į metalinį laikiklį puokštės viduryje. Ant voko buvo užrašytas mano vardas ir mūsų grožio salono adresas.

– Ir kas tas Džekas? – man dar nespėjus paliesti kortelės paklausė Paloma.

Nenustebau, kad ji perskaitė, kas parašyta ant kortelės, – visuomet taip elgiasi. Paloma neslėpė mananti, kad pirma turi apžiūrėti viską, kas atvežama į saloną, net jei siuntinys skirtas asmeniškai vienai kuriai nors iš mūsų. Toms, kurios drįsdavo skųstis, ji primygtinai paaiškindavo, kad tai vadybininkės privilegija: pamėgintum ne tik vadovauti grožio salonui, bet dar atlikti visa kita už tokį atlyginimą, kokį ji gauna, argumentuodavo Paloma, tai suprastum, kad nusipelnei šiokio tokio priedo. Ir nė viena iš mūsų nedrįsdavo užsiminti, kad tai, ką ji padarė, beveik prilygsta vagystei.

– Vyras, su kuriuo susipažinau, – atsakiau traukdama iš voko kortelę.

„Nepasakei man savo vardo, bet radau šitą ir pamaniau, jog tai – likimas. Paskambink. Džekas.“ Kortelės apačioje buvo užrašytas jo telefono numeris.

Iš voko išėmiau ir pamestą savo banko kortelę. Ak… Matyt, ji iškrito, kai iš rankinės traukiau autobuso bilietą. Štai kodėl jis šaukė mane, kai bėgau į autobusą: kelias pirmąsias akimirkas ketino man ją grąžinti, o paskui suprato, kad tokia gera proga negali nepasinaudoti.

Tai nebuvo lemtis, tiesiog turėjau rankinės turinį susitvarkyti taip, kad tokių dalykų nenutiktų.

– Tokio paaiškinimo negana! Kur susipažinot? Kada? Kas jis toks? Kodėl atsiuntė tau gėlių? Ar ketini jam skambinti? – nors ir tvardydamasi apipylė mane klausimais Paloma. Jai patiko paslaptingi dalykai, o mintis apie paslaptį, susijusią su gėlių atsiuntusiu vyru, tikriausiai varė ją iš proto.

Paloma buvo stulbinamai graži. Tamsiais vešliais plaukais, kuriuos darbe susukdavo į praktišką kuodą, širdutės formos veidu, skaisčia tamsiai ruda oda ir ilgomis blakstienomis, tarsi apvadas gaubiančiomis kaštonines jos akis. Džekas jai patiktų. O ji tikriausiai patiktų jam. Gal ji Džekui ir nebūtų toks didelis iššūkis kaip aš, bet Paloma rastų su juo bendrą kalbą: ji iš prigimties jautė turinti teisę gauti ko panorėjusi, jai darė įspūdį pinigai ir tie, kurie jų turi. Jiedu puikiai vienas kitam tiktų.

– Turėtum jam paskambinti, – pasiūliau duodama Palomai baltą kortelę. – Jis tau patiktų: gerai atrodo, yra turtingas. Važinėja sportiniu „BMW Z4“ ir segi šveicarišką „Tag Heuer“ laikrodį.

Paloma, galima sakyti, išplėšė man iš rankų kortelę ir išpūtusi akis į ją įsistebeilijo.

– Tikrai manai, kad turėčiau paskambinti? – atsainiai paklausė, nors žvilgsniu ryte rijo Džeko telefono numerį stengdamasi įsiminti, jei kartais apsigalvočiau.

– Tikrai. Jis tavo skonio.

Įsiminusi skaičius, Paloma pakėlė į mane akis ir prikando lūpą.

– Kokia šio laimikio vertė? – pasiteiravo. – Ko nori mainais?

Purtydama galvą nuėjau prie kriauklės ir iš spintelės po ja išėmiau stiklainį tirpios kavos, kurią slėpėme už baliklių ir švaros priemonių. (Jei pas mus būtų apsilankę „tyruoliai“, kuriems priklauso šis grožio salonų tinklas, tai sužinoję, kad tyrame personalo kambario prieglobstyje visą dieną nesiurbčiojame žaliosios arbatos ir nekramsnojame sėklų, tikriausiai būtų žado netekę ir, žinoma, būtų mus atleidę.)

– Nieko. – Numojau ranka ir priėjusi prie virdulio pateliūskavau jį norėdama įsitikinti, ar pakaks vandens vienam puodeliui. – Na, nebent norėčiau, kad pakviestum į vestuves, jei viskas sėkmingai susiklostys.

Išgirdusi žodį „vestuvės“, Paloma užsigalvojo – ji ėmė įsivaizduoti, kad matuojasi (seniai išsirinktą!) Veros Vang vestuvinę suknią, dedasi ant galvos tikrais deimantais nusagstytą diademą ir lengvai neša ore plevenantį ilgą baltą nuometą, išsiuvinėtą Svarovskio kristalais. Buvo aišku kaip dieną, kad ji niekada į savo vestuves nepakvies nė vienos iš mūsų, mirtingųjų. Paloma pakentė mus, nes visos puikiai dirbome, bet lūkuriavo geros progos: vos pačiupusi gražų ir turtingą sutuoktinį, ji tą pačią akimirką išeis ir neatsigręš. Laimėjusi aukso puodą, ji gatvėje tikriausiai praeitų pro mus apsimesdama, kad nė nežino, kas mes tokios.

Kuo daugiau apie tai galvojau, tuo ji man atrodė tinkamesnė Džekui.

– Sutarta, – šypsodamasi tarė Paloma ir ištiesė rankas į vazą.

– Bet gėles pasiliksiu, – pareiškiau.

Išpuoselėtais nagais sučiupusi apatinę vazos dalį kiek palaikė, bet, nors ir nenoriai, paleido. Matyt, nusprendė dar gausianti daugybę tokių gėlių iš to paties šaltinio.

Kodėl čia taip tylu?

Ir tamsu?

Ir ramu.

Vos prieš minutę buvo triukšminga, kaukė sirenos, šnekėjo žmonės, Džekas, rodos, laikė mane už rankos ir viskas vyko labai greitai.

Bent jau skausmas liovėsi.

Bet norėčiau žinoti, kodėl liovėsi ir visa kita.

Ar aš miegu?

Galbūt. Miegant neskauda. O aš nieko ir nenorėjau, tik miegoti.

Bet dabar noriu pabusti.

Kur jie visi?

Kodėl staiga likau viena?

– Tu ne viena, – atsklinda žemas aksominis moters balsas. – Dar esu aš. Ir puikiai žinau, ką jauti.

– Kas tu?

– Ak, liaukis, Libe, juk žinai, kas esu.

– Nežinau.

– Žinai. Tu protinga moteris, todėl Džekas su tavimi ir gyvena. Nagi, gali numanyti.

– Ne, negali būti. Tu negali būti…

– Atgaivinome ją, tik ar ilgam. Turi spausti pedalą iki dugno, kitaip ji neišgyvens.

– Pamėginsiu, betgi visur spūstys. Niekas nejuda, nes judėti nėra kur.

– Lašinu jai skysčius, nežinau, ar ilgai padės.

2008-ųjų liepa

– Kaip šmaikštu – duoti mano telefono numerį savo viršininkei, – tarė Džekas man priėjus prie pastato, kuriame dirbu.

Jis stovėjo atsirėmęs į sieną ir laikė rudą kartoninį padėklą su dviem baltais popieriniais puodeliais kavos, tarp jų pūpsojo baltas maišelis.

Aštunta ryto. Pasaulis nušvitęs, o Londone, žinoma, jau prasidėjusi visuotinė skuba: pro pastatą stikliniu fasadu, kuriame įsikūręs „Si Pur“ grožio salonas, Kovent Gardeno gatvės gale, plūdo transporto srautas, vieni žmonės traukė į pastatus, kiti – į metro stotelę už kampo. Į darbą visuomet ateidavau anksti, kad netektų dirbti iki vėlumos, mat kelias namo man tolimas. Be to, tikėjausi rytoj galėsianti išeiti anksčiau, nes bus atvarytas mano automobilis.

– Atsitiktinai buvai netoliese? – paklausiau Džeko.

– Ne. Atėjau tavęs sugundyti prisėsti ant suolelio ir kartu su manimi išgerti kavos, suvalgyti po sluoksniuotos tešlos ragelį. Ir, žinoma, padėkoti, kad davei mano numerį viršininkei.

– Ji tikrai tau paskambino? Mums ji taip ir nepasakė, skambino ar ne.

– Skambino.

– Ar pasimatymas pavyko?

– Ne, bent jau ne man.

– O aš nuoširdžiai tikėjausi, kad judu rasit bendrą kalbą.

– Ir radome. Pasirodo, mudu turime kelis bendrus pažįstamus, be to, ji linksma, protinga, ir, jei ne viena problemėlė, tikriausiai būčiau pakvietęs ją kur nors drauge nueiti.

– Na ką gi, – gūžtelėjau. – Gaila.

– Ar nenori sužinoti, kokia ta problemėlė?

Papurčiau galvą.

– Ne.

– Vis tiek pasakysiu: bėda ta, kad aš noriu pakviest į pasimatymą tave.

– Gerai, – sutikau.

Gražus Džeko veidas, tokiu ankstyvu metu atrodantis įtartinai žvaliai, nė nevirptelėjo.

– Eisi su manim į pasimatymą? Taip paprastai?

– Taip. Eisiu. Dabar. Nueisiu į parką, atsisėsiu ant suolelio, suvalgysiu ragelį, išgersiu kavą, pavadinsim tai pasimatymu, ir viskas. Sutinki?

– O jei tau patiks? Kas bus, jei nutarsi, kad tau visai patinka šio blyškiaveidžio dėmesys, ir panorėsi vėl su manim susitikti? Kaip tai suderinsi su…

– Liaukis skubinęs įvykius. Ir nevadink savęs blyškiaveidžiu.

– Sutinku. Ar Soho parkas tiks?

Mėgau Ist Endą, žmones, jų gyvenimus, istorijas, nepaliaujamai varinėjančias miesto gyslomis kraują ir verčiančias jį judėti pirmyn. Ši rytinė Londono dalis visai kitokia nei Braitonas. Ankstų rytą Braitone žingsniuojama pajūrio bulvaru ir galvos linktelėjimu sveikinamasi su tais, kurie vedžioja šunis, bėgioja ristele, kurie visą naktį linksminosi. Braitono pulsas, rodės, daug ramesnis už Londono, bet aš abu šiuos miestus vienodai mėgstu.

– Jaučiu, kad privalau elgtis pavyzdingai, kitaip nebaigsi drauge pusryčiauti, – tarė Džekas mums kertant Čaringo Kryžkelės kelią ir sukant link Maneto gatvės.

– Tai kam taip vargti? – atsakiau. – Tikrai nėra reikalo.

– Tu man įdomi. Nedaugelis mane sudomina.

Ir anksčiau susitikdavau su tokiais vyrais kaip Džekas. Ir daugybę kartų, nes kosmetologės uniforma, rodės, tarsi magnetas traukia vyrus, trokštančius draugės, bet ne moters. Jie nori, kad ji rūpintųsi jų išvaizda, vertintų dovanas ir egzotiškas keliones, reikiamą akimirką meiliai nusišypsotų, be to, jos nevargintų menstruacijų skausmai, kojos būtų neplaukuotos ir dar – gink Dieve! – ji neturėtų savo nuomonės ir minčių, kurių jiems reikėtų klausytis. Paskutinis vyras, su kuriuo susitikinėjau, mažoje Afrikos valstybėje dirbantis diplomatu, pašiurpo sužinojęs, kad moteris, su kuria susipažino per vakarėlį, yra grožio terapijos specialistė, biochemijos mokslų daktarė, be to, kadaise užsiėmė moksline tiriamąja veikla. Tai supratau vos pažvelgusi jam į veidą: jis tikėjosi, kad suksiu aplink pirštą plaukų sruogą ir išpūtusi iš nuostabos akis klausysiuosi šnekų apie diplomatinę jo neliečiamybę ir apie tai, kokia šalies, kur jis dirba, padėtis. Nesitikėjo, kad paklausiu apie ekonominį stabilumą, kurį jo šaliai galėtų garantuoti vietinė naftos gavyba (bet užsiminiau apie tai tik todėl, kad sužinojęs, kokia mano profesija, diplomatas ėmė elgtis su manimi labai arogantiškai), ir pasimatymui pasibaigus tuoj pat pasipustė padus.

Tokie vyrai kaip Džekas norėjo santykių ne su tikra moterimi, o su susikurtu moters idealu. Galbūt todėl aš taip jį sudominau: nebuvau nei gražutė, nei meilutė, o pasitaikius progai tapti „dama“ nepasinaudodavau ja ir visiškai neatitikau moteriškumo idealo, kurį jis tikriausiai buvo susikūręs. Tai buvo iššūkis. Tokie vyrai kaip Džekas labiau už kuklią moterį troško iššūkį metusios moters, kurią reikia sutramdyti.

Tokį ankstyvą rytą daugumą Soho skvero suolelių buvo užėmę neturintieji kur miegoti; ant takų mėtėsi panaudoti prezervatyvai ir švirkštai. Tačiau man tai netrukdė, nes tai tik menki trūkumai, o Soho skveras vis tiek dieviškas: nedidelis puoselėjamas tobulos formos žalias brangakmenis, pasislėpęs nuolat skubančio miesto širdyje. Dažnai ateidavau čia priešpiečių ir man patiko mintis pusryčiauti jame, nors ir nespėjusiame pasigražinti savo sudarkyto veido.

Pasidėjęs padėklą ant kelių, Džekas paklausė:

– Su cukrumi ar be jo?

– Nesvarbu, – pasakiau.

– Viena su cukrum, kita nesaldinta. Rinkis.

– Be cukraus.

Jis išėmė puodelį iš įdubos arčiau manęs ir padavė.

– Ir taip jau gana saldu, ar ne?

– Ar girdi, ką sakai? – paklausiau ir nuėmiau dangtelį, su malonumu siurbtelėjau šiltos putos.

– Ne taip dažnai, kaip turėčiau. Sutinku, tai ne itin vykusi pastaba.

– Ketinai laukti manęs, kol pasirodysiu? – pasmalsavau.

Jis paėmė baltą maišelį, jau išsiriebalavusį nuo sviestinių ragelių, ir padavė man.

– Ne, Paloma sakė, kad dažnai ateini prieš aštuntą.

– Tu jos klausei?

– Taip. Negalėjau praleisti progos išsiklausinėti apie tave kuo daugiau. Paloma apie tave kalbėjo vien gera. Sakė, kad puikiai atlieki savo darbą, nors iš pradžių planavai visai ne kosmetologės karjerą, be to, įtaria, kad kiti grožio salonai mėgina tave persivilioti. Ir dar ji man atskleidė tavo silpnybę kavai ir sviestiniams rageliams, nors ir žinai, kaip jie kenkia odai.

– Ji taip sakė? – paklausiau nustebusi ir labai patenkinta. – Kokia miela…

– Šnekėdama apie tave, Paloma neslėpė nei pasididžiavimo, nei švelnių jausmų.

– Ir nepyko, kad nepakvietei jos į pasimatymą?

– Ne. Ji nejaučia jokio apmaudo. Kai paaiškinau, kad man patinki tu, pasiteiravo, ar neturiu nevedusių draugų. Suvedžiau ją su Devinu – turtingu amerikiečiu. Paloma jam patiks.

„Štai ir ji su Veros Vang suknia“, – pavydžiai pagalvojau. Žavėjausi Paloma, nes ji žinojo, ko nori ir iš gyvenimo, ir iš meilės. Kartais apgailestaudavau, kad nesu tokia susitelkusi kaip ji. Visada siekiau būti laiminga. Jei darbas neteikdavo pasitenkinimo, jei nesijausdavau laiminga, mėgindavau užsiimti kuo nors kitu, bet sulaukus trisdešimt ketverių būti laimingai jau buvo per mažai.

– Ar tu ambicingas, Džekai? – paklausiau.

Žvelgiau jam į veidą – taisyklingų bruožų, dailų, išpuoselėta oda, trykštantį sveikata, gražiai įdegusį. Džekas buvo neįtikėtinai dailaus sudėjimo, jo akys nuostabios, o lūpos… Moterys jo neabejotinai geidė, be to, sėdėdamas čia, gurkšnodamas kavą ir valgydamas ragelį, jis buvo tarsi kitas žmogus – visai ne kaip tas sutiktasis automobilių salone. Jis atrodė normalus. Mąslus, atsargus, dėmesingas. Prieš atsakydamas į klausimą, visada gerai pagalvoja. Jei būčiau sutikusi šį Džeką, tikriausiai nebūčiau pajutusi jam tokios antipatijos.

– Taip, tam tikra prasme. Ko nors užsimanęs, stengiuosi tai gauti, jei to norėjai paklausti.

– Kalbu ne apie tai. Klausiu, ar žinai, ko nori iš gyvenimo?

– Turi galvoje karjerą, šeimą ir pinigus?

– Taip. Bet ne tik. Man įdomu, ar sieki kokio nors didelio tikslo? Ar apskritai žinai, ko nori iš gyvenimo?

Suraukęs antakius, jis papurtė galvą.

– Maniau, kad žinau. Maniau, tikslą turiu. Bet jis prarado prasmę. Tuo metu atrodė, kad didysis mano gyvenimo siekis yra – tu tik paklausyk! – būti laimingam.

– Nepasijutai?

– Ne, mat netrukus paaiškėjo, kad laimė neturėtų būti gyvenimo tikslas. Laimė turi būti gyvenimo kelionės dalis. Žinau, tokiam paviršutiniškam vaikinui kaip aš tai yra gili mintis, bet, patikėk, kalbu iš patirties: atidėti visa kita tik tam, kad pasiektum kažką, kas, tavo supratimu, padarys tave laimingą, iš tiesų reiškia, kad siekdamas to tikslo jausiesi nelaimingas, o jį pasiekus gali pasirodyti, jog tai, ko troškai, nesuteikė tokios laimės, kokios tikėjaisi.

– Tikrai gili mintis, – pasakiau.

– Savo seklumoje turiu ir daugiau išminties perlų.

Džekas pirštais persibraukė plaukus ir mano žvilgsnis užkliuvo už judančio jo riešo – 8:35.

– Atleisk, Džekai, bet man reikia į darbą.

Atsistojusi suglamžiau maišelį.

Jis taip pat pakilo nuo suolo. Įspūdingas jo stotas puikiai derėjo su tyliu parko žavesiu.

– Palydėsiu tave, – pasisiūlė žvilgsniu naršydamas skverą ir ieškodamas, kur išmesti mūsų šiukšles.

– Labai miela, bet nereikia. Nors buvau nusiteikusi kitaip, puikiai praleidau laiką ir gavau peno apmąstymams, bet… nenoriu tęsti mudviejų pažinties. Nelydėk manęs, antraip susitikimą baigsime kaip pasimatymą ir bus nemalonu, jei vėl mėginsi mane kur nors kviesti. Geriau apsiribokime šiuo mielu epizodu. Sutarta?

Jis kiek patylėjo. Mačiau, kad mėgina rasti tinkamą atsakymą, nes mano siūlymui aiškiai nepritaria.

– Žinai, būdamas su tavimi netenku žado. Suprantu, kad nesielgi taip tyčia, bet prieš praverdamas burną visuomet turiu pagalvoti, nes prikibsi prie kiekvieno apsimestinio ar dviprasmiško žodžio. – Jis atsiduso. – Gaila, kad nenori bendrauti. Bet vis tiek paskambinsiu ir vėl tave kur nors pakviesiu. Tikiuosi, ragelio nenumesi. Prisiminsi tą trumpą akimirką, kai suteikiau tavo gyvenimui gilią prasmę, ir duosi man progą.

– Ar visada esi toks atviras? – paklausiau.

– Beveik niekada, – atsakė jis. – Bet aš tau paskambinsiu, nes širdyje viliuosi, kad sutiksi su manim praleisti laiką.

– Jau sakiau, visko gali būti. Lik sveikas.

– Sudie, – atsisveikino jis ir įdėmiai žvilgtelėjo man į lūpas. Tą žvilgsnį įsiminiau.

Tai privertė mane grįžtant į darbą galvoti apie jį ir apie laimę gyvenimo kelionėje.

– Tai Libė Bričam, trisdešimt šešerių, sužeista per avariją. Kad ją ištrauktume, teko supjaustyti automobilį. Ant kūno, galvos ir veido daugybė sumušimų ir plėštinių žaizdų, galimas smegenų sukrėtimas, nors nelaimės vietoje buvo sąmoninga, į dirgiklius reagavo. Kalbėdama negalėjo garsiai ištarti žodžių – tikriausiai dėl šoko sukeltos afonijos.

Kraujospūdis žemas. Pakeliui į ligoninę nuskausminus ištirtas dubuo, reagavo į gaivinimą, į lašinamus skysčius ir po penkių minučių atgavo sąmonę. Sulašintos dvi dozės epinefrino, 900 ml gelofusino ir du litrai paprasto fiziologinio tirpalo. Pilvas minkštas – galimas vidinis kraujavimas į pilvo ertmę, tikriausiai trūkusi blužnis. Sutuoktinis Džekas Bričamas taip pat apžiūrimas antrame kabinete.

– Libe, ar girdi mane?

Taip, girdžiu, nereikia šitaip šaukti.

– Aš gydytoja Gulson. Esi ligoninėje. Mes tavimi pasirūpinsime.

Man į akis plieskia ryški šviesa. Ir kodėl žmonės taip elgiasi? Kodėl mėgina mane apakinti?

– Abu vyzdžiai jautrūs, paruoškite skenografą, pakvieskite plastikos chirurgus ir neurochirurgus. Kol bus atliekamas donoro ir recipiento kraujo grupių atitikimo testas, atneškite keturis maišelius nulinės grupės rezus minus kraujo. Taip pat reikės lašelinės su morfijumi.

2008-ųjų rugpjūtis

„Kokia aš nevėkšla!“ – pamaniau prisivertusi bėgti ir vytis savo sūnėną Bendžį. Jam buvo penkeri ir puikiai sekėsi valdyti kamuolį. Rodės, kai savaitgalį pasilikdavo pasisvečiuoti, berniukas įgaudavo dar daugiau energijos, o mano jėgos kažkodėl išsekdavo ir būdavo sunku su juo suspėti.

Hovo parke jis paspyrė kamuolį per žolę. Šis parkas man patiko labiau už tą, prie kurio gyvenome, bet atvažiuoti čia galėjome tik dabar, kai jau turiu automobilį. Bendžis taip pat labiau mėgo šį parką: jis atrodė erdvesnis, žolė žemesnė, tad žaisti futbolą čia daug lengviau.

Stovėjau vartuose, tarp mudviejų megztinių, bet jis spyrė kamuolį, pasileido paskui jį į priešingą pusę, nei stovėjau aš, ir jau artėjo prie mūsų sutarto užribio. Jei būtų peržengęs tą ribą, man būtų buvę sunku jį pasivyti, mat Bendžis tikrai greitas. Todėl, palikusi vartus, per žolę nuskuodžiau jam iš paskos šaukdama, kad sustotų. Baimė suteikė man jėgų, tad pavijau berniuką labai greit. Bet vos tik ištiesiau ranką jį čiupti, Bendžis kreivai šyptelėjo, apsisuko ir ėmė varytis kamuolį link tuščių vartų.

– Ak tu šitaip?! – surikau priblokšta, kad leidausi pergudraujama mažo vaiko.

Man tai neturėjo būti staigmena. Bendžio tėvas, mano brolis, – tikras mulkinimo žinovas, jis nepaisydavo taisyklių ir buvo suktas. Sūnų augino vienas, nes jo draugė – Bendžio motina – pagaliau praregėjo ir paliko jį pareiškusi, girdi, dabar jis turi pamėginti gyventi jos gyvenimą, o ji gyvensianti kaip jis – vakarais eisianti linksmintis. Mylėjau brolį, bet kaip vaikinas jis buvo niekam tikęs, stebėjausi, kad tokia iš pirmo žvilgsnio protinga jo buvusioji moteris manė kitaip.

Šoviau kaip strėlė mėgindama grįžti į vartus, tačiau Bendžis spyrė kamuolį tiesiai tarp dviejų megztinių.

– ĮVARTIS! – suriko jis ir ėmė lakstyti pergalingai iškėlęs rankas, kaip, be jokios abejonės, daugybę kartų buvo matęs darant tėvą.

– Ak, tu! – šūktelėjau suspaudusi jį glėbyje ir, pakėlusi nuo žemės, ėmiau sukti ratu. – Apgavai mane!

– Meilės reikaluose ir žaidžiant futbolą viskas leidžiama! – nusijuokė berniukas, o rausvai rudas jo veidelis spindėjo iš malonumo. – Taip sako tėtis.

– Neabejoju.

Staiga per parką vingiuojančiu taku ką tik prabėgęs vyriškis atgrįžo ir per žolę ėmė artintis prie mūsų. Džekas. Jo buvo neįmanoma neatpažinti, ypač šiame parko peizaže. Suprakaitavęs, truputį įraudęs, drėgnais plaukais, o ant pilkų sportinių jo marškinėlių krūtinės, kur audinys lietė kūną, buvo matyti tamsi trikampė prakaito dėmė, bet nuo jo, kaip visuomet, dvelkė dvasine ramybe ir pasitikėjimu savimi.

– Žvelgdamas iš tolo pamaniau, kad tai tu, – paaiškino jis imdamasis iš ausų baltas nešiojamojo skaitmeninio grotuvo ausines. – O prisiartinęs pamačiau, kad tikrai tu.

– Sveikas.

– Labas. – Jis pažvelgė į Bendžį, o šis atrėmė Džeko žvilgsnį nė kiek nesutrikęs ir be baimės. – Labas.

– Mano vardas Bendžis. O tavo?

– Džekas.

– Tu tetos Libės draugas?

– Ne, – papurtė galvą Džekas. – Aš… lyg ir draugas.

– Kaip gali būti „lyg ir“ draugas? Vieni žmonės yra mano draugai, kiti – ne, bet „lyg ir“ draugų neturiu.

– Matai, nors porą kartų ir buvome su Libe susitikę, ji nenori eiti su manim pietauti, tad mudu vienas kito dar gerai nepažįstame.

– O kodėl ji turėtų eiti su tavim pietauti, jei esi „lyg ir“ draugas ir vienas kito gerai nepažįstate? Aš su pirmu sutiktuoju irgi nepietauju.

Džekas pažvelgė į Bendžį, paskui į mane.

– Aiškiai matyti, kad judu giminės.

– Panašūs? – guviai paklausė Bendžis.

– Ne. Todėl, kad prieš tau ką nors sakydamas turiu gerai pagalvoti.

– Nori pažaisti futbolą? – paklausė Bendžis. – Aš pirmauju prieš tetą Libę. Ji mano, kad esu suktas niekšelis, nes išsiveržiau į priekį.

Džekas žvilgtelėjo į juodą rankinį bėgiko laikrodį ir pamėgino kažką pasiskaičiuoti. Paskui vėl pakėlė akis į Bendžį.

– Galėčiau pasilikti ir įmušti kelis įvarčius. Tik nemanyk, kad ketinu nuolaidžiauti vien dėl to, kad esi už mane žemesnis, juk tu tikrai aukštos klasės žaidėjas. O tavo teta Libė galės saugoti vartus.

– Tikrai galiu likti vartuose?

– Taip! – vienu balsu sušuko jiedu.

– Na gerai, kaip pasakysit.

Ir Bendžis su Džeku ėmė lakstyti vienas aplink kitą: kovojo, mėgino kits kitą pergudrauti ir perimti kamuolį. Jiems manęs beveik nereikėjo, mat daugiausia laiko žaidė vienas prieš vieną, bet kai priartėdavo prie manęs ketindami mušti įvartį, aš, kaip ir dera, griūdavau ant žolės mėgindama apginti vartus.

Maždaug po pusvalandžio Džekas vėl užmetė akį į laikrodį.

– Dabar man tikrai laikas grįžti, – pasakė jis man. – Pietausiu su tėvais. – Ir uždėjęs delną ant trumpos, dailios, afrikietiškos Bendžio šukuosenos pridūrė: – Ačiū, bičiuli, puikiai praleidau su tavimi laiką. Sutinki, kad sužaidėme lygiosiomis?

– Neee! – pasipiktino Bendžis. – Aš įmušiau šešis įvarčius, o tu keturis.

– Hm! Maniau, nemoki skaičiuoti. Na gerai, tu laimėjai. Buvo malonu su tavim susipažinti.

– Ir man, – mandagiai atsakė Bendžis ir paspaudė Džekui ranką. – Tikiuosi, vieną gražią dieną teta Libė sutiks eiti su tavim į restoraną.

– Aš taip pat tikiuosi, drauguži, aš taip pat. Gal galėtum jai užtarti už mane žodelį?

– Galbūt, – sutiko Bendžis.

Nusišypsojęs Bendžiui, Džekas kreipėsi į mane.

– Buvo smagu tave pamatyti, Libe.

Linktelėjau.

Kelias akimirkas jis nenuleido nuo manęs akių tarsi klausdamas, gal apsigalvojau, gal vis dėlto eičiau su juo pietauti? Nors mudviem gurkšnojant kavą ir valgant sviestinius ragelius žadėjo, pastarąsias dvi savaites jis man neskambino, bet dabar vėl prašė suteikti jam progą. Kai nieko neatsakiau, Džekas nusiminė, jo veidą nelyginant voratinklis aptraukė nusivylimas, jis nudūrė žvilgsnį į žolę ir lėtai nusisuko. Grįžęs į taką, įsikišo į ausį ausinę.

Jis nebuvo toks blogas. Dabar jau antrąkart parodė man, kad nėra toks blogas. Vyras, kurį sutikau pirmą kartą, labai skyrėsi nuo šio, atnešusio man sviestinių ragelių ir žaidusio su Bendžiu futbolą. Galbūt jis ne toks kaip kiti mano sutikti vyrai, gal nusipelnė, kad suteikčiau jam progą?

– Džekai! – šūktelėjau, į kairę ausį jam dedantis antrą ausinę.

Ausinei likus ore, jis atsisuko į mane klausiama išraiška.

– Sutinku, – pasakiau.

– Tikrai?

Linktelėjau.

– Ateinantį šeštadienį, jei būsi laisvas.

Jis nusišypsojo ir pamalonintas, ir priblokštas, o tada linktelėjo.

– Paskambink man į darbą.

Jis vėl linktelėjo, atsisveikindamas pamojavo Bendžiui ir ristele pasileido ten, iš kur atbėgo.

Mudu su Bendžiu žvilgsniais nulydėjome jį pro parko vartus, bet vis tiek dar spėjome pamatyti, kaip jis pašokęs kumščiu smūgiavo į orą.

– Kodėl jis taip daro? – gręždamasis į mane paklausė Bendžis.

Pažvelgiau į berniuką.

– Nežinau, – tariau. – Jis tiesiog keistuolis.

– Aha, – pritarė Bendžis. – Ar gausiu ledų?

– Atrodo, trūko blužnis ir prasidėjo vidinis kraujavimas į pilvo ertmę. Reikia nedelsiant gabenti ją į operacinę.

Būtų gerai, jei visi liautųsi šaukę. Negirdžiu savo minčių. Ir prisiminimų.

– Iškvieskite plastikos chirurgus ir neurochirurgus, tegul laukia ligoninėje.

Prašau liautis šaukus. Juk suprantate, kad dėl to veiksmas nepagreitės.

– Kas nors turi paaiškinti jos vyrui, kokia padėtis.

2008-ųjų rugpjūtis

Mudu supratome vienas kitą – šnekučiavomės, traukėme kits kitą per dantį, bendravome tarsi seni bičiuliai nepaisydami aplinkybių, kuriomis susipažinome. Džekas leido man susidaryti įspūdį, kas jis toks arba kas galėtų būti nugrandžius blizgų, neskoningą paviršinį sluoksnį nuo vyro, gyvenančio pernelyg lengvą gyvenimą. Jis kuklinosi ir nuolat ko nors klausinėjo arba mėgino mane prajuokinti. O mano juokas lengvai plazdėjo iš lūpų, žiedais pylėsi krūtinėje ir širdyje. Džekas juokėsi lygiai taip pat.

Tai, kad dirbu kosmetologe, jo akyse manęs nesumenkino – priešingai, mano profesija padarė jam įspūdį, be to, jis pasakė dirbantis žemesniojo teismo teisėjo padėjėju Braitone. Papasakojau jam, kad iš Londono į Braitoną persikėliau pradėjusi studijuoti universitete ir likau šiame mieste, nes negalėjau įsivaizduoti savęs, vėl gyvenančios tokiame dideliame mieste kaip Londonas. Savo ruožtu Džekas man papasakojo užaugęs Sasekso priemiestyje ir jam Braitonas bei Hovas atrodę didmiesčiai. Mudu atskleidėme vienas kitam savo gyvenimo istorijas bei šiaip visokių smulkmenų ir vakarui baigiantis tarp mūsų jau buvo ryšys. Neprisiminiau, kada paskutinį kartą per pasimatymą taip puikiai leidau laiką.

Pavalgę ir išėję iš restorano Hove sustojome vis dar šnekučiuodamiesi, jis nedrąsiai paėmė man už parankės ir pasiūlė užeiti pas jį į namus – čia pat, už kampo ir iškviesti man taksi.

Nebuvo jokių slaptų lūkesčių: baksnojimų alkūne, mirktelėjimų ar dviprasmiškų užuominų, tik nuoširdus troškimas, kad šis vakaras dar nesibaigtų.

– Kol dar neapsisprendei ir nieko nepasakei, – tarė Džekas mums įsukus į vieną iš takų, einančių link krantinės, – turi žinoti, kad šį namą, veikiau jo karkasą, pirkau prieš kelerius metus. Turėjau praleisti daugybę valandų su įrankiais rankose ir skirti daug lėšų, kol jame pasidarė galima gyventi. Labai didžiuojuosi savo namu, tik nemanyk, kad pirkau jį visiškai sutvarkytą už atliekamą milijoną ar panašią sumelę. Man šis namas toli gražu tiek nekainavo. Supranti?

– Suprantu, – atsakiau mudviem sustojus priešais didžiulę dviejų galų Viktorijos laikų stiliaus rusvai tinkuotą vilą akmeniniais laiptais, vedančiais prie juodų lauko durų, ir cokoliniu aukštu, į kurį, matyt, patenkama iš vidaus. Kiekvienas aukštas puikavosi dideliais pakeliamaisiais langais.

Atsisukusi pažvelgiau į Džeką.

– Juk paaiškinau! – primygtinai šūktelėjo jis.

– Nieko nesakau, – gūžtelėjau.

Įžengę pro duris, patekome į erdvų vidinį priebutį su pakabomis apsiaustams ir storu kilimu, paskui – dar vienos, jau vidinės, stiklinės durys, už kurių ėjo ilgas platus koridorius natūralaus medžio grindimis ir buvo matyti platūs, kvapą gniaužiantys laiptai. Prie lauko durų kairėje stovėjo balta komoda lenktomis kojomis su didžiuliu paauksuotu veidrodžiu. Šalia jos buvo durys, o toliau koridoriuje mačiau dar dvejas.

Jei Džekas tikrai papasakojo visą tiesą ir pirko šį namą gerokai apgriuvusį, matyt, turėjo labai juo rūpintis ir skirti daug dėmesio, kad grąžintų jam buvusią šlovę ir liktų ištikimas tai epochai – pradedant atbrailomis ir rožes vaizduojančiais lubų lipdiniais, baigiant cokolinio aukšto turėklais ir ketiniais radiatoriais.

Stabtelėjau priešais veidrodį laukdama Džeko ženklo, kad galiu eiti toliau. Bet, užuot ėjęs pirmyn, jis atsigręžė ir, prieš žengiant prie manęs, jo veidą nutvieskė išdykėliška šypsena.

– Ar galiu tave pauostyti? – paklausė neramiai žvilgčiodamas į mane žaliomis akimis ir palengva stumdamas atgal, kol nugara prisiglaudžiau prie sienos, o tada sustojo priešais, bet manęs nepalietė.

– Pauostyti? – suglumusi pakartojau.

– Taip. Pauostyti. Tik sprandą, jei sutinki.

Neįžvelgiau jokios grėsmės – maniau, kad Džekas ketina mane pabučiuoti, bet jei pirma nori apuostyti…

– Na, jei taip reikia… – numykiau.

– Aš tik…

Jis įsikniaubė man į sprandą ir staiga visiškai netikėtai mane užplūdo jo kvapas; jo odos, šiek tiek drėgnos ir sūrios, ir vis dėlto išdžiūvusios, su priekvapiais, kurių negalėjau įvardyti, – tie jausmai sukosi verpetu, lindo man į nosį ir skverbėsi į gyslomis tekantį kraują. Mane akimirksniu apėmė geismas. Kūną užvaldė kančia, troškimas, kaitino ir audrino… jo kvapas.

– Tas kvapas visą vakarą varė mane iš proto, – tarė Džekas, nesuvokiantis, kokią aistrą man įžiebė. – Dėl to kvapo mane kamavo prieštaringi jausmai ir aš klausiau savęs, ar tai tu. Tai tu. – Jis stipriau prispaudė nosį man prie kaklo, jo kūnas dabar lietė manąjį. – Tai tikrai tu.

Pastaruosius tris žodžius Džekas ištarė lūpomis braukdamas man per odą, ir aš aiktelėjau tarsi pajutusi skausmą ir atsirėmiau į sieną, kad neparvirsčiau. Atsakydamas jis priėjo dar arčiau, lūpomis tebeliesdamas man kaklą. Vėl aiktelėjau.

Džekas išsitiesė ir pažvelgė žemyn, į mane.

– Tu tokia graži, – sušnabždėjo ir nuleido galvą, jo lūpos ėmė artintis prie manųjų.

Užsimerkusi laukiau palytėjimo. Kai jo lūpos manųjų nepasiekė, vėl atsimerkiau.

– Tokia graži, – pakartojo jis ir pabučiavo man kitą kaklo pusę. Sulig kiekvienu bučiniu – švelniu ir santūriu – jis tarsi vis labiau į mane smelkėsi. Tas jausmas man nebuvo pažįstamas, tai buvo taip… šiurkštu. Jo rankos slystelėjo mano pečiais, po apsiausto atlapais, vienu judesiu jį nuvilko, ir jis kartu su rankine nukrito ant grindų. Vis dar jaučiausi apsvaigusi nuo jo kvapo, nuo jo artumo ir visiškai nesipriešinau. O jo rankos jau lietė mano kūną ir slydo mėlyna, kulkšnis siekiančia suknele.

– Ar gerai? – karštai ir sunkiai alsuodamas sušnabždėjo man į ausį.

– Taip, – šiaip taip pratariau pati vos atgaudama kvapą.

– Nori, kad liaučiausi? – paklausė Džekas.

„Taip, – pagalvojau, – taip, taip, taip, liaukis. Prašau sustoti.“

Aš to vyro beveik nepažinojau. Bet jis, rodės, mane pažinojo labai artimai: žinojo, kur liesti, kur bučiuoti, kaip sužadinti mano jausmus. Supratau neturinti taip elgtis, bet…

– Nesustok, – sušnabždėjau. – Nesustok.

– Turiu tavęs paragauti, – traukdamasis pareiškė jis. Kelias sekundes jo tamsios, smaragdo spalvos akys atidžiai žvelgė į manąsias laukdamos prieštaravimo. – Turiu tavęs paragauti, – pakartojo, o tada atsiklaupė, pakėlė sijoną, ėmė man smaukti juodas apatines kelnaites, ir jos nuslydo. Tarsi instinkto vedama, atsikračiau jų, o jis iškart praskėtė man kojas. Iš pradžių pirštais ieškojo, čiuopė, kišo juos, paskui liežuviu lietė, ragavo, jaudrino.

Vos po kelių sekundžių aš jau dejavau; man virpėjo keliai, rodės, tuoj sulinks; kūnas drebėjo, sviro arčiau jo, mat geidžiau dar daugiau, kol pagaliau kažkas tarsi skystas dinamitas sprogo mano gyslose. Atmetusi galvą pirštais įsitvėriau sienos ir ėmiau nesuvaldomai, ritmingai dejuoti iš malonumo.

Man dar nenurimus, jis atsistojo, paėmė mane už rankos, pavedė kelis žingsnius prie priešingos sienos stovėjusio veidrodžio ir atsistojo man už nugaros.

– Matai, kokia tu graži? – šnipštelėjo į ausį. – Matai?

Pažvelgiau į veidrodį, bet dėmesį sutelkiau ne į save, o į jį ir į tai, kaip šio ramaus ir atsipalaidavusio vyro, su kuriuo vakarieniavau restorane, žvilgsnyje staiga radosi įtampa ir ryžtas.

– Noriu tave dulkinti, – pasakė jis priglaudęs lūpas man prie plaukų. – Ar galiu tave dulkinti?

– Taip, – sušnabždėjau. – Taip.

Nuo veidrodžio mano žvilgsnis nuslydo žemyn ir užkliuvo už dėžės popierinių servetėlių ant stalelio prieš mane, girdėjau, kaip dzingsi jo diržo sagtis, kaip jis atsisega kelnių sagą, truktelėja užtrauktuką, nusimauna kelnes, traškina prezervatyvo pakuotę. Švelniai stumtelėjęs mane į priekį, kad atsiremčiau į stalelį, užvertė aukštyn sijoną, praskėtė kojas ir žingtelėjo arčiau… Ir staiga tapo dalimi manęs. Jo kūnas skverbėsi ten, kur jau tvyrojo jo kvapas. Prigludo prie manęs visu kūnu, o savo dejones slopino įsikniaubęs man į kaklą.

Vėl pakėliau akis į veidrodį norėdama pamatyti jo veidą, įsitikinti, ar jis jaučia tą patį ką ir aš, bet šį kartą mano žvilgsnis užkliuvo už mano pačios atspindžio.

Buvau visai kitas žmogus.

Mano šukuosena iširusi, plaukai susitaršę, kūnas palinkęs į priekį, kad kažkoks vyras galėtų į jį skverbtis, veidas iš malonumo perkreiptas, žvilgsnis gyvuliškas. Buvau laukinė, nevaldoma, įsiaudrinusi. Veidrodyje atsispindinti moteris buvo ne Libė Rabvena, o tarsi koks nesutramdomas gyvulys. Bet tokią mane padarė ne seksas. Tokia pavertė jis. O aš leidausi. Norėjau, kad jis tai padarytų.

Tuoj pat užsimerkiau baimindamasi spoksoti ilgiau – o jei nuo šiol pažvelgusi į veidrodį matysiu vien tik šį savo atvaizdą?

Jo judesiai vis greitėjo, jis išslydo iš manęs, stovėdamas stipriai suspaudė man klubus ir ėmė skubėti dar labiau, jo dejonės pynėsi su manosiomis, abu dejavome vis garsiau ir pagaliau jis suriko porą sekundžių prieš surinkant man, o tada abu sustingome, patiriamo malonumo banga nusirito mudviejų kūnais ir persidavė vienas kitam.

Džekas dar keletą akimirkų pabuvo manyje, palaukė, kol liausis sunkiai alsavęs, pasilenkęs švelniai pabučiavo man sprandą.

– Buvo nuostabu, – išeidamas iš manęs tarė. Girdėjau, kaip iš dėžės ant stalelio jis ištraukė kelias popierines servetėles, ir užsimerkusi, nuleidusi galvą palaukiau, kol jis liausis judėjęs. Tada išsitiesiau, nusmaukiau žemyn sijoną ir prieš atsimerkdama nusigręžiau nuo veidrodžio.

– Buvo nuostabu, – pakartojo Džekas ir pasilenkęs pakštelėjo man į kaktą. Anksčiau menkiausias prisilietimas žadindavo verčiantį nerimauti, galima sakyti, laukinį malonumą, o dabar kėlė vien menką, geliantį gėdos ir kaltės dvelksmą.

Prisiverčiau šyptelėti ir švelniai linktelėti. Po to, ką padarėme, nežinojau, kaip su juo kalbėtis. Rodės, tinkamų žodžių nebuvo.

– Jei kelias minutes palauktum, išmesčiau šitą, – jis parodė rankoje turimą popierinių servetėlių gniutulą, – ir atneščiau švarių rankšluosčių ir chalatą, kad galėtum nusimaudyti po dušu. Gerai?

Vėl linktelėjau. Mane sukaustė siaubas – jis tikisi, kad pasiliksiu? Kad su juo kalbėsiuos? Ir elgsiuosi taip, lyg daryti tai su beveik nepažįstamu vyru yra visiškai natūralu?

Džekas pažvelgė man į lūpas, tarsi ketintų mane pabučiuoti arba reikėtų man priminti, kad tebeturiu kalbos dovaną, ir šyptelėjęs vėl pakštelėjo į kaktą.

– Tikrai nuostabu, – pasakė ir pasilenkė paimti prezervatyvo pakuotės. – Po poros minučių grįšiu, – pažadėjo ir nuskubėjo laiptais aukštyn vienu žingsniu per dvi pakopas.

Vos jam dingus iš akių, perėjau koridoriumi, grybštelėjau apatines kelnaites, čiupau apsiaustą ir savo rankinę. Kelnaites sugrūdau į rankinę, apsivilkau apsiaustą ir per prieangį pustekinė pasileidau prie lauko durų. Tokios spynos dar niekada nebuvau mačiusi, tad spoksojau į ją mėgindama susigaudyti, ką reikia patraukti, pastumti ar pasukti, kad atšaučiau skląstį ir išsivaduočiau.

Išgirdau į klozetą nuleisto vandens šniokštimą.

„Turiu iš čia ištrūkt. Turiu eit“, – kartojau sau apimta nevilties, ėmiau tampyti durų skląstį, ir staiga kažkas atsitiko: spyna trakštelėjo, ir durys atsidarė. Išėjusi tyliai uždariau duris, laiptais nubėgau taip greitai, kaip tik buvo įmanoma avint aukštakulniais, o nusileidusi pasukau link krantinės.

Karaliaus kelyje tikėjausi pasigauti taksi. Jei nepavyks, gatve, einančia lygiagrečiai su keliu, kur gyveno Džekas, trauksiu iki taksi stotelės prie Hovo rotušės.

Tarsi Dievo siųsta, man prieš akis dešinėje sušmėžavo rausvai gelsva taksi švieselė. Kilstelėjau ranką ir pasileidau prie automobilio širdyje melsdamasi, kad vairuotojas būtų mane pamatęs. Kai jis sustojo ir palaukė, kol įsėsiu, smarkiai besidaužanti mano širdis prisipildė dėkingumo.

– Prašom į Kemptauną, Devonšyro alėją, – pasakiau vairuotojui taisydamasi ant užpakalinės sutrūkinėjusia juoda oda aptrauktos sėdynės ir segdamasi saugos diržą.

„Mudu net nepasibučiavome, – taksi vairuotojui ėmus važiuoti, suvokiau aš. – Mylėjomės, bet taip ir nepasibučiavome.“

Visą kelią namo apie tai ir tegalvojau: mylėjausi ir grįžau iš pasimatymo nepabučiuota.

Kur ta moteris, norėjusi, kad atspėčiau, kas ji? Kai atsidūriau greitosios pagalbos automobilyje, jos balso daugiau nebegirdėjau. Džeko vardą ji ištarė taip, tarsi būtų jį pažinojusi – artimai pažinojusi. Ar ji viena iš moterų, su kuriomis jis draugavo prieš mane? Ir vis dėlto kažkas man buvo pažįstama. Ir kalbėjo ji taip, tarsi mane pažinotų. Sakė, kad ją pažįstu. Kur ji? Noriu, kad pasakytų man, kas ji, nes juk negali būti…

2008-ųjų rugpjūtis

Jo automobilis stovėjo priešais mano namus.

Sunkiai kopiau į kalvą, nešina dviem prekybos centre prisikrautais krepšiais, įsukau į gatvę, kurioje gyvenau, ir pamačiau priešais savo namą automobilį, visai tokį pat kaip jo. „O Dieve, kad tik mašina nebūtų jo, kad tik nebūtų jo“, – tyliai ėmiau maldauti artindamasi prie namų. Nei vakar vakare, nei šiandien rytą į jo skambučius neatsiliepiau. Troškau, kad jis viską pamirštų. Apsimestų, jog nieko neįvyko. Mat taip buvau nusprendusi elgtis pati. Man buvo labai neramu, kad dariau tai su beveik nepažįstamu vyru – su vyru, kuris manęs net nepabučiavo. Visuomet maniau, kad toks seksas įmanomas tik tada, kai žmogų gerai pažįsti, pasitiki juo, kai nori nusistatyti sekso suvokimo ribas ir drauge jas plėsti. Maniau, toks seksas būna tik tuomet, kai gali su tuo žmogumi jaustis visiškai laisvai, kai žinai, kad ir po sueities jo jausmai tau nepasikeis. Nenorėjau, kad man būtų priminta, jog mūsų susitikimas jam tikriausiai nieko nereiškia.

Džekas sėdėjo ant laiptų prie mano buto plačiai išsižergęs, alkūnėmis įsirėmęs į kelius, užsidėjęs akinius nuo saulės. Jis ir vėl buvo vyras, kurį sutikau pirmą kartą, – ne tas, kuris atnešė man kavos ir sviestinių ragelių, parke žaidė futbolą ir su kuriuo ėjau į restoraną.

Priėjusi akmeninius laiptus, padėjau sunkius nešulius. Dabar, turėdama savo automobilį, dažnai važiuodavau į didesnius prekybos centrus Marinoje arba Hombuše ir pirkdavau prekes visai savaitei, bet šiandien vairuoti nesiryžau. Išriedėti automobiliu į gatvę tik tam, kad nusileistum nuo kalvelės, taip pat nebuvo prasmės, tad pirkinių išsiruošiau pėsčia. Veikla, prilygstanti fizinei bausmei, buvo sveika mano kūnui ir leido praskaidrėti mintims po vakar vakare patirtos dvasinės sumaišties, bet dabar man skaudėjo rankas. Pajudinau nutirpusius pirštus, kad jie atsigautų, o tada, pasukusi plaštakas delnais į viršų, susidomėjusi ėmiau žiūrėti, kaip į pirštus grįžta kraujas ir kaip anksčiau buvę blyškiai gelsvi jie vėl įgauna rusvą atspalvį.

Įbedus žvilgsnį į pirštus, man nereikėjo pakelti akių į jį.

– Na, tikriausiai turėčiau prisipažinti iš pradžių pamanęs, kad žaidi slėpynių, – prabilo jis. – Ir tik kai atidaręs duris dirstelėjau į valgomąjį, supratau, kaip apsijuokiau.

Ištiesiau pirštus ir kelis kartus sugniaužiau kumščius ir atgniaužiau žiūrėdama, kaip po oda juda raumenys.

– Ar tikrai buvo taip blogai? – paklausė jis taip tyliai, kad per žuvėdrų klyksmus, žmonių balsus ir iš už kampo, iš pagrindinės Šv. Jokūbo gatvės, sklindantį tvyrančio chaoso ir verdančio gyvenimo triukšmą vos jį išgirdau. – Maniau, tau patiko…

– Patiko, – suskubau patvirtinti, kol jis dar nieko nepasakė, bet vis tiek negalėjau pakelti akių. – Man patiko, ir tu tai žinai. Taip pat žinai, kad toli gražu blogai nebuvo.

– Tai kodėl išėjai? Tikėjausi šį rytą pabusti drauge su tavimi.

– Man… Man buvo gėda.

– Dieve mano, dėl ko?

– Dėl to, ką dariau, ir dėl to, kad tuo mėgavausi, nors iš esmės mano vietoje galėjo būti bet kuri kita. – Pagaliau drįsau pakelti akis ir pažvelgti į vyrą, su kuriuo vakar vakare mylėjausi. Jis buvo nusiėmęs akinius nuo saulės ir įdėmiai į mane žiūrėjo. – Ne aš buvau svarbi, ne mudu ar ypatingas mūsų ryšys, tiesa? Buvau tik dar vienas ištratinti tinkamas kūnas, tik dar viena skylė, kurią galima užkišti.

Dabar atėjo jo eilė nudėbti akis ir kartu patvirtinti mano įtarimus, kad jis taip jau yra daręs daugybę kartų. Galvodama, kiek moterų buvo uždėjusios rankas ten pat, kur jas uždėjau aš, ir praskėtusios jam kojas kaip aš, viduje visa virpėjau. Mėginau nesukti sau galvos, kiek iš jų liko nakvoti, kiek iš jų naudojosi rankšluosčiais ir chalatu, kurių jis nuėjo atnešti man, ir padariusios tai jautėsi užtikrintos, kad galės grįžti ir tai pakartoti.

– Ar anksčiau niekada nesi turėjusi vienos nakties nuotykio? – vis dar nuleidęs akis po kiek laiko paklausė jis.

– Esu, – atsakiau vėl žvelgdama sau po kojomis. – Ir būdama su kai kuriais vyrais nemaniau, kad tai bus tik vienos nakties nuotykis. Paskui supratau, kad jie daugiau nebepaskambins. Bet nė vienas iš tų susitikimų nebuvo toks… suplanuotas ir bejausmis kaip vakarykštis. – Atmezgiau ir vėl sumezgiau rankoves mėlyno megztinio, kuriuo buvau apsirišusi liemenį ir kuris palengva slinko žemyn. – Mudu taip puikiai praleidome vakarą, pamaniau, kad klydau dėl tavęs, o paskui padarėme tai… Negalėjau likti ir apsimesti, kad man viskas gerai, nes taip nesijaučiau. Aš… gėdijausi savęs.

Mes abu tebestovėjome nudūrę akis į žemę nesumodami, ką pasakyti, kad bent kiek pataisytume padėtį.

– Gal padėti parnešti pirkinius? – pasisiūlė jis.

Papurčiau galvą vis dar žvelgdama sau po kojomis, baimindamasi pakelti akis, kad jis nepamatytų besitvenkiančių ašarų, jau užgniaužusių man gerklę.

Girdėjau, kaip jis pakilo ir akimirką pastovėjo, matyt, užsidėjo akinius nuo saulės. Tada nusileido laiptais ir stabtelėjo prie manęs.

– Atleisk, – sumurmėjo.

Linktelėjau. Žinojau, kad Džekas gailisi, be to, atvažiuoti čia buvo drąsus žingsnis. Jei viskas nebūtų buvę taip skaudu, būčiau jam tai pasakiusi. Bet kol stovėjau ir tylėjau nuleidusi galvą, išgirdau, kaip jis įjungė automobilio variklį ir nuvažiavo.

Lėtai, bet nenumaldomai skruostais ritantis ašaroms, paėmiau pirkinių maišus, buvau pasiruošusi grįžti į savo gyvenimą, tarsi vakar vakare nieko nenutiko.

– Turime vežti ją į operacinę, blužnis, rodos, kraujuoja vis gausiau, negalime delsti, jei norime ją išgelbėti.

Ar esate tikri, kad man kraujuoja blužnis? – pagalvojau. – O aš visuomet maniau, kad mano širdis per jautri ir per daug lengvai pažeidžiama. Visad maniau, kad galbūt jau gimiau su kraujuojančia širdimi.

2008-ųjų spalis

Tapau kosmetologe, nes daugiau biochemike būti negalėjau. Nors… gal ir būčiau galėjusi, jei būčiau nusprendusi, kad nevalgyti arba gyventi kartu su tėvais yra daug žadantis pasirinkimas.

Baigusi universitetą buvau pasirengusi gelbėti pasaulį, tikėjausi iš esmės jį pakeisti. Mano pasirinktas mokslinis tyrimas toli gražu nebuvo toks aktualus kaip dabar; tada mažai kam rūpėjo, kad naudojant biokurą (tai yra benziną pakeitus sojų ir javų produktais) gali sumažėti pasaulio maisto išteklių, niekas nesuko galvos, ką šiuo atžvilgiu mes galime padaryti. O tiems, kuriems rūpėjo, nevertėjo mėginti įsiteikti, nes jie buvo pliki kaip tilvikai. Tad metus kovojusi už savo teisę užsiimti tuo, kuo norėjau, nusprendžiau tą reikalą mesti. Ieškoti panašaus, bet ne visai tos srities darbo nenorėjau, nes… kokia prasmė? Nesu iš tų žmonių, kurie tenkinasi kompromisu, tad nutariau: jei negaliu užsiimti tikrąja savo aistra, turiu rasti naują aistrą. O ji, turint omenyje mano kvalifikaciją, buvo priešingoje vertybių skalės pusėje ir vadinosi „grožio terapija“. Dirbant šioje srityje reikėjo išmanyti chemiją ir biologiją, nuoširdžiai domėtis makiažu, drėkinamaisiais ir gydomaisiais kremais, bet kosmetologės kvalifikacijai įgyti pakako vienų metų, ilgainiui galėjau plėsti specializaciją ir už darbą man būdavo mokama čia ir dabar.

Keista, bet šis darbas man patiko. Nuoširdžiai sakau. Mėgau atlikti cheminę analizę ir ieškoti produktų, tinkamų konkretaus žmogaus odai, mėgau užsiimti beveik moksline kiekvienos procedūros ar proceso metodologija. Be to, man patiko rezultatas klientų veiduose, kai pažvelgę į veidrodį jie matydavo tai, ką mačiau aš su jais dirbdama – ne trūkumus, o vien tobulus pranašumus, sudarančius jų asmenybės esmę.

Kosmetologės turi daug privilegijų, bet rimtas aplinkinių požiūris į tave nebuvo viena iš jų. Dažnai kosmetologės chalatą išvydusių žmonių veido išraiška pasikeisdavo ir mintyse jie prilipdydavo tau etiketę „kvaiša“. Jiems atrodydavo, kad tavo galvoje yra tik dvi nesusiliečiančios smegenų ląstelės ir kad visą dieną sėdi dilde dailindamasi nagus ir galvodama vien apie makiažą. Bet kas aš tokia buvau? Argi galėjau griauti jų iliuzijas?

Argi galėjau bent užsiminti, kad sėkmingai dirbanti, kvalifikuota ir diplomuota kosmetologė turi šį tą suprasti apie žmogaus kūną, išmanyti chemiją ir gebėti maloniai bendrauti su klientais? Argi galėjau jiems paaiškinti, kad, iškilus būtinam reikalui rinktis skurdą arba kosmetologės uniformą, visuomet pasirenkama pastaroji? Visos, kurios sako, girdi, geriau mirsiančios badu nei dirbsiančios tokį darbą kaip manasis, niekada nepatyrė tikro skurdo ir joms niekada daugiau kaip vieną kartą neteko rinktis vieno iš dviejų: valgio arba šildymo. Tokios būtinybės rinktis skaidrino protą ir grūdino širdį, mokė ją atsispirti bet kokioms pašaipoms, kurių galėjai sulaukti iš tavęs nepažįstančių žmonių.

Nebent tupi pasislėpusi už natūralaus dydžio išdrožtos medinės gelbėtojos, pastatytos Braitono tilto į jūrą pradžioje ir laikančios plaukiką, stipriai spaudi prie krūtinės rankinę ir, nors vilties nėra, meldiesi, kad vyras, su kuriuo beveik prieš tris mėnesius turėjai vienos nakties nuotykį, nematė, kaip išvydusi jį ateinant apsisukai ir atbėgai čia. Kai šitaip elgiesi, visi žiūri į tave kaip į keistuolę, nesvarbu, vilki kosmetologės uniformą ar ne.

Per pastarąsias savaites pamačiusi Džeką, manydama, jog jis manęs nepastebėjo, nerdavau į parduotuvę arba pereidavau į kitą gatvės pusę, kad nereikėtų su juo sveikintis arba, dar blogiau, šnekėtis. Tačiau šiandien pirmą kartą neturėjau kur sprukti, tad buvau priversta su juo susitikti. Nebent galėjau delnais užsidengti akis – taip būdamas dvejų elgdavosi Bendžis, nes manė, kad jeigu nieko nemato, tai ir jo niekas nemato.

– Manau, laimėtum prizą už išradingumą vengti pokalbio su manimi, – užkalbino mane Džekas.

Sustingau svarstydama, ar tik ne per vėlu mėginti užsidengti akis. Neskubėdama išsitiesiau visu ūgiu. Mudu su Džeku sutartinai atsidusome, abu suirzę, tik dėl skirtingų priežasčių.

– Klausyk, Libe, ar negali tiesiog šnekėtis su manimi? Man nepatinka, kad nesikalbam nuo tada, kai…

Jam nereikėjo aiškinti, nuo kada, abu žinojome, ką padarėme.

– Man tas pats, – pamelavau.

– O man toli gražu ne. Pereini į kitą gatvės pusę ir slepiesi parduotuvėse, kad išvengtum manęs. Noriu viską atitaisyti.

– Čia nėra ko taisyti. Ką padarėme, tą. Dabar mums reikia tik apsimesti, kad nieko neįvyko.

Surizikavau ir pažvelgiau į jį. Bet vos pakėlusi akis prisiminiau jo veido atspindį veidrodyje tą akimirką, kai jis pasakė norįs mane dulkinti, ir susigūžusi vėl įbedžiau žvilgsnį į tilto lentjuostes.

– Bet įvyko.

– Tau taip nutiko ir su daugybe kitų moterų – ar visas jas persekioji?

– Nėra reikalo, nes su jomis vis dar kalbuosi.

– Nori pasakyti, kad kai užsimanai…

– Ne! – kaip kirviu nukirto Džekas. – Visai ne tai norėjau pasakyti. Susitikę gatvėje mes šnektelime.

– Kodėl tau taip svarbu, kad su tavim kalbėčiausi? – paklausiau. – Koks skirtumas? Ką tai pakeis?

– O kodėl tau taip svarbu su manim nesikalbėti? – išsisuko nuo atsakymo jis aiškiai manydamas, kad jei nukreips kalbą į mane, galbūt apsigalvosiu.

– Aš tau jau paaiškinau: šnekėdamasi su tavim ir tave matydama prisimenu tai, ką norėčiau pamiršti. Man vis dar gėda dėl to, ką padariau.

Minutėlę jis patylėjo.

– Klausyk, pasivaikščiok su manim iki tilto galo ir pasikalbėkim, papasakok man, kas tokio blogo tarp mūsų įvyko. Aš nė burnos nepraversiu, nepertraukinėsiu tavęs, nemėginsiu teisintis, tik klausysiuos, o tu apvalysi sielą nuo to, kas nutiko tą vakarą. Tikiuosi, tai tau padės, o jei po to vis tiek nenorėsi su manimi kalbėtis, gerbsiu tavo sprendimą. Gatvėje praeisiu pro šalį, lyg tavęs nepažinočiau. Sutinki?

– Libe, aš būsiu čia ir lauksiu, – sako man Džekas. – Niekur neišeisiu. Tu ištversi, ir vėliau mes pasimatysime.

2008-ųjų spalis

– Lažybas pralaimėjau. Kita vertus, ir laimėjau, – mudviem sustojus tilto viduryje ir atsirėmus į turėklus, pasakė Džekas.

Tiltas buvo ne toks jau ilgas, kad spėtume aptarti tai, apie ką šnekėjomės. Spalis buvo neįprastai šiltas, net ir pavakare jautėsi tik švelni vėsa, tad šnekėdamiesi galėjome stovėti prie turėklų ir žiūrėti į žemai sūkuriuojantį vandenį.

– Su kuo lažinaisi?

– Su savim. Susilažinau, kad man pavyks sutvarkyti šį reikalą nepadarius ko nors, kas viską sugadintų.

– Tu nieko nesugadinai.

Man mėginant paaiškinti, kaip blogai jaučiuosi dėl puikaus mudviejų sekso, kuris vis dėlto buvo toks beasmenis, Džekas elgėsi nepaprastai dėmesingai. Vos prabilusi suvokiau, jog labai sunku reikšti savo jausmus neužsimenant apie tai, kad mudu nesibučiavome. Teoriškai aš galėjau jį pabučiuoti (nors progos, rodos, ir nebuvo), taigi, logiškai mąstant, tai buvo apmaudi mano pačios klaida. Bet šiuo atveju logika man visiškai nerūpėjo ir pati nesupratau, kodėl taip jaudinuosi dėl to bučinio. Tai buvo nelogiška, bet gyvybiškai svarbu. Tik man nepavyko suprantamai minties išreikšti.

– Kaip tik ketinu, – tarė jis lenkdamasis prie manęs, o kai jau buvo visai arti, užsimerkė.

Likus vos milimetrui jis stabtelėjo suteikdamas man progą pasitraukti, o tada padarė, ką buvo sumanęs – lūpomis palietė manąsias. Užsimerkiau, mudviejų kūnai kažkaip savaime suartėjo, lūpos susiliejo. Jis suleido pirštus man į plaukus, kitą ranką uždėjo man ant strėnų, o aš lėtai pravėriau lūpas ir leidau jo liežuviui švelniai ir atsargiai įslysti į burną. Kelias minutes – o gal sekundes? – mūsų lūpos judėjo kartu, o aplink mus įsiviešpatavo bežadė tyla. Štai ko aną vakarą trūko. Štai ko negalėjau išreikšti žodžiais.

Jis atšlijo pirmas, žingtelėjo atgal ir neatitraukdamas akių nuo mano burnos tarė:

– Matai, juk sakiau…

– O aš dar kartą sakau, kad nieko nesugadinai.

Truputį virpėjau. Pasibučiavusi niekada nejausdavau virpulio, bet Džekui pavyko sujaudinti tokias mano kūno gelmes, kokių nė neįsivaizdavau turinti.

Tarsi tikrindamasis, ar lūpos tebėra ten, kur turėtų būti, jis pirštų galiukais palietė jas.

– Esi antra moteris, kurią per pastaruosius trejus metus pabučiavau į lūpas, – pareiškė jis. – Pirmoji buvo mano žmona. Velionė žmona. Mirė prieš trejetą metų.

– Žmona? Tavo žmona mirusi? Kodėl man nesakei, kai buvom restorane?

Jis įsistebeilijo sau į rankas, vis sukdamas ant dešiniosios bevardžio piršto užmautą paprastą auksinį žiedą. Vestuvinį. Na žinoma! Štai kodėl tas žiedas visiškai nedera prie Džeko įvaizdžio ir jo drabužių stiliaus.

– Papasakoti moteriai apie savo velionę žmoną – ne pats geriausias būdas ją sužavėti, tiesa?

– Turbūt. Ar dėl to užsiimi tokiu seksu? – paklausiau.

Jis vis dar lietė savo lūpas, tad galėjai pamanyti, kad nuo taip ilgai nepatirto tikro bučinio jos tapo jautrios ir skaudamos.

– Taip, – linktelėjo jis. – Galėčiau apsimesti, kad ši mintis ką tik šovė į galvą arba kad apimtas sielvarto pats aiškiai nesuvokiu, ką darau, bet tai būtų netiesa. Taip, todėl užsiimu tokiu seksu. Man patinka seksas, bet bučiuodamasis, kaip ką tik bučiavomės, jausčiausi ją išduodantis. Išduodantis Evą. Toks buvo jos vardas. Tiesą sakant, ir tebėra. Evos vardas nepasikeitė, nesvarbu, kad jos nebėra.

– Turbūt ji vis dar svarbi tavo gyvenimo dalis.

– Tam tikra prasme.

– Žinai, galėtum už seksą susimokėti. Girdėjau, kad jos aptarnauja klientus be bučinių.

Jis pervėrė mane rimtu žvilgsniu ir papurtė galvą.

– Ne, aš taip negalėčiau. Galbūt kiti vyrai gali, bet tik ne aš. Pamėgink įsivaizduoti mane, bandantį susibičiuliauti su moterimis, kurios man malonios tik todėl, kad joms sumokėjau.

– Gal ir galėčiau. Tiesą sakant, rimtai apie tai negalvojau.

– Ir nesivargink. Jei imsi apie tai galvoti, tave tai tik nuliūdins. Per pastaruosius trejus metus ne kartą elgiausi tikrai šlykščiai, nes beveik visos mano pažįstamos tiesiog užmerkdavo akis ir man atleisdavo. Iš pradžių, apimtas baisaus sielvarto, tikrai nesupratau, kad elgiuosi netinkamai, ir visos tai pateisino. Skausmui atlėgus, ėmiau suvokti, ką darau, bet vis tiek niekas man nepasakė: „Gana, liaukis!“ Todėl ir toliau taip elgiausi. Kiekvieną kartą vis šlykščiau, tarsi laukdamas, kad kuri nors ištars: „Ne.“ Ir nė viena nepasakė to taip aiškiai kaip tu.

– Siaubinga.

– Žinau. Ir man gėda. Bet taip pat žinau niekada nepulsiantis taip žemai, kad pirkčiau seksą. Arba dulkinčiau tą, su kuria manęs nesieja tikras ryšys.

– Šneki logiškai. Bet ar tikrai trejus metus nesibučiavai taip, kaip ką tik?

– Tikrai.

– Tai kodėl bučiavai mane?

– Atrodė, kad to troškau labiausiai pasaulyje. Pamaniau: „Jeigu daugiau jos nebepamatysiu, tai bent būsiu bučiavęs.“ Iki bučinio labai nedaug trūko ir kai pusryčiavom parke, ir kai stovėjom koridoriuje, bet jaučiausi per daug išsigandęs. O dabar bent jau galėsiu sakyti, kad tave bučiavau. Ir tas bučinys buvo geresnis, nei tikėjausi.

– Gerai, – atsakiau.

Tas bučinys pranoko ir mano lūkesčius – taip manęs dar niekas niekada nebučiavo. Žvelgdama į vandenį mums po kojomis susimąsčiau, kaip mūsų santykiai klostysis toliau. Man patiko Džekas, neįžvelgiau čia nieko bloga. Tiesiog abejojau, tinkamas man jis ar ne. Elgiausi su juo šiurkščiai, paskui tas seksas ir po bučinio mane apėmęs virpulys… Džekas buvo kitoks nei visi mano pažinoti vyrai.

– Libe, žinau, aš pasipūtėlis, ir galėčiau apsimesti, kad mano išdidumas kyla iš netikrumo jausmo, bet tai netiesa. Šis nemalonus būdo bruožas atsirado dėl to, kad gyvenime turėjau pačių geriausių galimybių, o paskui buvo toks laikotarpis, kai niekas nesiryžo ištarti man „ne“. Bet turiu ir kitų savybių, bent jau tikiuosi, kad turiu. – Džekui nutilus, aš pažvelgiau į jį: stovėjo pakėlęs akis į dangų, tarsi žvalgėsi po erdvę ieškodamas užrašytų tų savybių, kad galėtų jas perskaityti. Netrukus liovėsi ieškojęs ir prabilo vėl: – Tu man patinki, Libe. Pasitikinti savim, bet nepasipūtusi, be to, sąžininga. Ir verti mane mąstyti, kas esu ir kaip elgiuosi. Nedaug kas taip gali. Jau seniai niekam nepavyko priversti manęs susimąstyti. Ir, žinai, tą vakarą pasišlykštėjau savimi. Seksas buvo puikus, turbūt geriausias, kokį tik esu… Bet kai pasprukai, supratau susimovęs. Peržengęs ribą. O kai susitikom prie tavo namų, tavo veido išraiška buvo tokia, kad man net čia nudiegė, – ir įrėmė kumštį sau į saulės rezginį. – Taip blogai nesijaučiau nuo tada, kai… – jis beviltiškai gūžtelėjo pečiais, – …kai mudu su Eva užgriuvo labai sunkūs laikai. Atleisk. Atsiprašau, kad taip tavim pasinaudojau ir kad per mane taip blogai jauteisi.

– Tiek to. Dabar truputį geriau tave suprantu, tad nieko tokio.

Jis nusišypsojo, ir mano kūnu nusirito jaudulys, vėl pajutau, kad virpu. Mudu žvelgėme vienas kitam į akis, tada tą pačią akimirką nukreipėme žvilgsnius į jūrą.

– Kaip mirė Eva? – paklausiau, vėl sutelkusi dėmesį į Džeką.

Jis gūžtelėjo, tik šį kartą gūžtelėjimas buvo kitoks – lyg gintųsi ar šiek tiek nepasitikėtų.

– Tiesą sakant, nenoriu apie tai kalbėti. Bučiuoti moterį į lūpas, o paskui kalbėti apie Evą – taip elgtis man visai nebūdinga. Gal dar nesu pasiruošęs papasakoti, kodėl jos čia nėra. – Jis dar kartą baikščiai gūžtelėjo ir pridūrė: – Tikiuosi, kad suprasi.

Linktelėjau. Kelias akimirkas stovėjome tylėdami, leisdami nuo tilto į jūrą sklindantiems garsams užpildyti tuštumą tarp mūsų ir aplink mus.

– Jei nori, gali dar kartą mane pabučiuoti, – pasakiau trokšdama dar kartą tai patirti, be to, reikėjo ką nors sakyti.

Mudu niekada to nesusigrąžinsime; niekad dar kartą nepatirsime to paties, nes niekuomet nebūsime tokie, kokie buvome prieš dešimt minučių. Jis jau niekada nebebus vyras, trejus metus, mirus žmonai, nebučiavęs moters; aš niekada nebebūsiu moteris, kažkaip įsigudrinusi mylėtis su vyru, prieš tai nepasibučiavusi. Mudu būsime visai kitokie: moteris, pati to nesuvokdama, padėjusi našliui nugalėti jį kankinusias baimes, ir vyras, tolstantis nuo savo žmonos ir gyvenantis toliau.

Džekas papurtė galvą.

– Ne, nebandysiu laimės.

Nusišypsojau jam, nes supratau, kad jis nemėgins pakartoti tos patirties, o ne laimės su manimi.

Noriu, kad tai baigtųsi. Noriu žinoti, kad manęs laukia Džekas, kad vyras, kurį įsimylėjau, manęs laukia, kaip ir žadėjo.

2008-ųjų spalis

Ankstų rudens rytą šeštą valandą pėdinti į geležinkelio stotį man buvo ne naujiena, tačiau eidama visuomet truputį nerimaudavau, nes būdavo dar tamsu. Jei neplanuodavau važiuoti į Londoną automobiliu, tai į jį nė nesėsdavau, mat manydavau, kad suksiu ratus mėgindama kur nors arti rasti visą dieną nemokamą – kad apsimokėtų! – stovėjimo vietą, ir viskas baigsis tuo, kad pavėluosiu į traukinį.

Taip anksti einant į stotį man dar niekada nieko bloga nebuvo nutikę, bet… visuomet būna pirmas kartas. Ir anksčiau sulaukdavau nepadorių siūlymų – vyrai spoksodavo į mane, šeštą ryto žingsniuojančią gatve, ir manydavo, kad ieškau klientų. Tokiomis akimirkomis nė nežinodavau, ar jaustis įžeistai, ar pamalonintai, ir taip besielgiančius vyrus perverdavau tokiu žvilgsniu, kad jie suprasdavo klydę ir nuvažiuodavo.

Priekiniai priartėjusio automobilio žibintai mane trumpai apakino, bet ėjau toliau, kol jis pristabdė ir pagaliau sustojo. „Na štai, – pamaniau, – dar vienas, kuris turėtų būti namie ir gulėti lovoje vienas arba su žmona, o ne trainiotis po gatves naudodamasis paskutine proga susigauti plaštakę.“

Vairuotojo durelių stiklas nusileido, ir vyras iškišo galvą.

– Tik įsivaizduok, atsitiktinai sutikau tave! – šūktelėjo Džekas.

Porą kartų sumirksėjau negalėdama patikėti, kad tikrai matau jį. Jau kelias savaites nemačiau Džeko ir su juo nesišnekėjau. Nors bučinys buvo labai malonus, vis neapsisprendžiau, susidėti su juo ar ne. Džekas man patiko, dėl to nė kiek neabejojau, bet nebuvau tikra, ar tinkamas jis man? Ne visada įsitvėrusi laikydavausi dalykų, kurie man geri, kartais tyčia jiems priešindavausi, bet Džekas buvo kitoks: nors man netinkamas, atrodė kažkoks išskirtinis. Jis taip man jaukė kūną ir sielą, kad nieko panašaus anksčiau nebuvau patyrusi.

Negana to, niekaip negalėjau liautis apie jį galvojusi: kiekvieną laisvą akimirką mane staiga užplūsdavo mintys apie jį. Apie švelnias jo lūpas ir skubrų nekantrumą, kai jos mane bučiavo. Apie svaiginantį jo odos kvapą. Apie žalias kaip samanos jo akis, kurios sekdavo viską, ką sakydavau, o paskui susirasdavo manąsias, kad drauge nusišypsotume. Palengva visa tai varė iš proto, bet man buvo gera.

– Džekai, – tariau negalėdama sulaikyti šypsenos. Jis man neskambino ir pareiškė šį dalyką paliekantis spręsti man, bet atrodė patenkintas, kai pasakiau, kad sutikusi jį gatvėje sustosiu ir šnektelėsiu.

– Į darbą? – paklausė jis.

– Taip.

– Gal pavežti? – pasiūlė.

– Iki Londono, ar ką? – nusijuokiau.

– Aišku, kodėl ne, – atsakė jis.

– Na, jei pavežtum iki geležinkelio stoties, jau būtų per akis, – tariau.

– Gerai, bet mielai nuvežčiau ir į Londoną.

Ir tik prisisegusi saugos diržu suvokiau, jog tikriausiai taip anksti Džekas važiuoja per miestą dėl to, kad praleido naktį su kokia nors moterimi ir dabar važiuoja iš jos. Man net kvapą užgniaužė ir pajutau šleikštulį. Visa tai man labai nepatiko.

– Taigi, ką tokį ankstų rytą veiki mieste? – tvardydamasi lyg niekur nieko pasiteiravau.

– Buvau iškviestas, – paaiškino Džekas važiuodamas tamsoje skendinčiomis Braitono gatvėmis. – Mano klientas nusprendė įsilaužti į kaimyno namą, mat šis kelioms dienoms buvo išvykęs. Numojo ranka ir į kaimyno turėtą šiuolaikišką apsaugos sistemą, ir į didelį šunį, ir į šeimos narį, kurį kaimynas paprašė prižiūrėti namus. Mano klientas, prieš policijai jį sulaikant, kaip reikiant gavo į kailį. Man dėl to būtų nei šilta, nei šalta, bet šiemet jis įkliuvo jau trečią kartą. Dukart man pavyko pasiekti, kad jis būtų nuteistas lygtinai, bet šį kartą vaikinas tikrai sės už grotų. Nemalonu sakyti, bet jis – idiotas.

Palengvėjimas, kurį pajutau supratusi, kad jis nepraleido nakties su kita moterimi, mane truputį sutrikdė, juolab kad nenorėjau jo matyti.

– Ar nesunku dirbti tokiu neįprastu grafiku? – paklausiau.

– Ne sunkiau nei tau, turinčiai kulniuoti į geležinkelio stotį.

– Paprastai važiuoju autobusu.

Tokį ankstų rytą automobiliu geležinkelio stotį pasiekėme per porą minučių.

– Ačiū, kad pavežei, – padėkojau ir staiga pajutau gailestį, kad nevažiavome ilgiau, kad negalėjau praleisti su juo daugiau laiko. Supratau, kad su sunkumais susiduriu apie Džeką galvodama. O tikrovės su juo geidžiu.

– Ar tikrai nenori, kad nuvežčiau į Londoną? – dar neprarasdamas vilties paklausė jis.

Norėjau sutikti, bet…

– Ne, ne, negaliu užsikarti tau ant sprando. Be to, traukinyje galėsiu atsigriebti ir paskaityti pradėtą knygą.

Nusivylęs Džekas linktelėjo ir atsisveikinimo žodžius burbtelėjo anksčiau, nei juos spėjau ištarti aš.

Rytą ir dar tokiu metu stotis, kaip visada, buvo pilna žmonių, tokių kaip mes – vykstančių į Londoną ar dar toliau ir anksti turinčių pasiekti savo kelionės tikslą. Broviausi per minią jausdamasi kaip kvailė. Turėjau leisti Džekui nuvežti mane į Londoną, tai būtų buvusi gera proga praleisti su juo daugiau laiko ir išsiaiškinti, ar trauka, kurią jam jaučiu, yra šis tas daugiau nei malonaus vakaro restorane ir šen bei ten drauge praleistų kelių minučių sužadintas jausmas. Sustojau nekreipdama dėmesio į žmones, kurie atsitrenkdavo į mane ir prieš apeidami nepatenkinti kažką burbtelėdavo. Galbūt dar ne per vėlu išeiti iš stoties pastato ir pasižvalgyti – gal jis dar nenuvažiavo? Gal laukia, nori įsitikinti, ar neapsigalvojau? Grįžtelėjusi per petį žvilgtelėjau į žiojinčias stoties pastato duris. Džekas siūlėsi mane pavežti; aš jo neprašiau. O kai atsisakiau, aiškiai nusivylė. Galbūt vis dėlto grįžti?

„Gal kuoktelėjai? – nuskambėjo mano proto balsas. – Čia ne kinuose rodoma melodrama, kai išbėgusi į lauką randi jį, laukiantį ir pasirengusį suspausti tave glėbyje. Čia tikras gyvenimas. Jame vyksta tikri dalykai. Pavyzdžiui, lipi į traukinį ir važiuoji į darbą.“

Iš visų minčių, kurios man šmėstelėjo tą rytą, ši, ko gero, buvo pati tikroviškiausia. Pasukau prie užkardų, ten, kur man reikėjo eiti.

– Libe… – tarė jis, staiga išdygęs prieš mane.

Spoksojau į jį nustebusi, klausdama savęs, gal jį tik įsivaizduoju, gal tas kitas galvoje skambėjęs balsas, raginęs mane bėgti paskui Džeką, sukūrė jo atvaizdą, kad tikrai nepraleisčiau šios progos.

– Džekai… – pasakiau nedrąsiai, tikrai nežinodama, ar kalbu su šmėkla, ar su žmogumi.

– Kai ką pamiršau, – pridūrė jis.

– Ką?

Man dar nespėjus susigaudyti, kas vyksta, ir tinkamai reaguoti, jis mane apkabino, lūpomis įsisiurbė į manąsias, prisitraukė mane arčiau, ir vėl tarsi ištirpau jame. Staiga man pasidarė silpna, ėmė linkti keliai, prigludau prie jo. Atsakydama į bučinį baiminausi, kad jausdamasi tokia silpna kaip dabar, Džekui pasitraukus, pargriūsiu. Bučiniui nenutrūkus ir mano rankoms apsivijus jam kaklą, mus supantis pasaulis – žmonės, važiuojantys į darbą ir atgal su mėnesiniais bilietais, pranešimai, traukinių variklių gausmas, rytinis klegesys – ėmė tuštėti, tilti, slopti, kol jame neliko nieko; Žemės planetoje buvome tik mudu su Džeku: stovėjome ir bučiavomės.

– Tai net nesvarstysi galimybės į darbą nuvažiuoti vėliau, kad galėtume kur nors drauge papusryčiauti? – vos mums atšlijus vienam nuo kito paklausė jis. Abu pirštais lietėme savo lūpas ir žvelgėme kits į kitą apimti tylaus, bet malonaus siaubo. – Pasišnekėti ir…

Virpėdama kaip ir praeitą kartą, kai bučiavomės, sutelkiau dėmesį vien į jį, nemačiau, ką veikia žmonės aplink: ar spokso į mudu, ar vaiposi, ar varsto nepritariamais žvilgsniais.

Kai prabilau, Džekas nudėbė akis, o jo veidas persikreipė iš nusivylimo.

– Jei vėluosiu, tai apskritai nėra prasmės važiuoti į darbą, – paaiškinau.

Jis nieko neatsakė, tik nuleidęs žvilgsnį linktelėjo, o jo veide aiškiai buvo matyti atstumtojo skausmas.

Žvelgdama į krentančių jo plaukų augimo liniją ir nuolankią kūno kalbą, vėl nustebau, kad jis mane taip stipriai veikia. Kodėl? Buvau niekuo neišsiskirianti moteris. Užaugau paprastuose namuose Pietų Londone, mano tėvas buvo paštininkas, mama – slaugė. Gyvenau visiškai neįdomų gyvenimą, ypač gimus Kalebui. Nuo pat pirmos dienos Kalebas, rodės, tapo pasaulio bamba, ir aš dėl to nemaištavau. Mylėjau savo mažąjį broliuką ir jo dramos dažnai tapdavo manosiomis, mat negalėjau stovėti nuošalyje ir žiūrėti, kaip jis kenčia, nemėgindama padėti. Mokydamasi koledže draugavau su keliais vaikinais, bet nieko ypatinga tarp mūsų nebuvo, tai kartodavosi ir paskui, kai įstojau į universitetą, baigiau magistrantūrą ir rašiau daktaro disertaciją. Per tiek gyvenimo metų man niekada nenutiko ko nors neįprasta ar ypatinga. Bent jau tol, kol nesutikau Džeko.

Kol nesutikau šio vyro, kuris, nors galėjo užkariauti bet kurios moters širdį, – iš visko sprendžiant, jis ir turėjo daug moterų, – ėmė domėtis manimi. Jo dėmesys man buvo labai netikėtas, bet giliai širdyje jaučiau, kad taip ir turi būti. Nesupratau kodėl, bet kitaip nei su vyrais prieš jį, jaučiausi šalia jo ypatinga, išskirtinė, ne tokia kaip visos kitos pasaulio moterys. Be to, būdama su juo norėjau daryti daugybę pašėlusių, beprotiškų ir neįprastų dalykų.

– Gal galėčiau tiesiog pasiimti laisvą dieną? – pasiūliau.

Džeko veide nušvito tokia šypsena, kad man pakirto kojas, ir, tarsi jam būtų tas pats, kur stovime, jis ištiesė rankas, prisitraukė mane ir vėl ėmė bučiuoti.

– Dabar pamiegosi, Libe. O mes tavimi pasirūpinsim. Būk gera, mintyse suskaičiuok nuo dešimties iki vieno.

Dešimt… devyni… aštuoni… septyni… šeši…

2009-ųjų balandis

Juokėmės taip, kad vos galėjome atgauti kvapą; svirduliavome, buvome permirkę nuo taškymosi jūroje; truputį persisotinę daugybe vienas kitam sumaitintų cukraus vatos pluoštelių.

Po bučinio Braitono geležinkelio stotyje tapome neišskiriami, tik kartu nemiegojome. Paskutinis pusmetis pralėkė apgaubtas paprastų pasimatymų, nuostabių bučinių ir šnekučiavimosi telefonu iki paryčių miglos.

Klykdami ir kikendami, slysčiodami ir drebėdami nuo balandžio vėsos, mudu bėgome atgal prie patiesalo.

– Na, tai ar tekėsi už manęs? – paklausė jis, mudviem išsitiesus ant žvirgždėto smėlio ir besipešant dėl patiesalo kampo, kad galėtume nusišluostyti.

Man buvo šalta, apklotu buvau užsidengusi ir veidą. Ar jis tikrai tai pasakė, ar man tik pasigirdo? Džekui tylomis laukiant atsakymo, atsargiai nusitraukiau patiesalą nuo veido ir pažvelgiau į jį.

– Ar tu ką tik…

Jis linktelėjo.

Apsilaižiau lūpas ir nuo ištirpusios jūros druskos man ėmė dilgčioti liežuvį.

– Gal pirma kartu pagyvenkime?

– O gal gyvenkim drauge ir planuokim vestuves?

– Vedybos – rimtas įsipareigojimas.

– Žinau. Noriu įsipareigoti tau ir kartu su tavimi.

– Mums drauge linksma, bet…

– Bet jei mums nebūtų smagu, tuoj pat už manęs ištekėtum, ar ne?

Jis nusišypsojo tokia šypsena, nuo kurios kelis pastaruosius mėnesius pasijusdavau lyg apgirtusi, be to, pajutau, kad mintys ir sveikas protas ėmė plakti sparnais ketindami tuoj skristi. Ir vėl.

– Tuokiamasi visam gyvenimui, – pasakiau.

– Aš tai žinau.

– Kalbi rimtai?

– Man rodos, jau seniai apie nieką taip rimtai nekalbėjau. Galbūt net visą savo, kaip suaugusio vyro, gyvenimą.

„O Eva?“ – dingtelėjo man.

– O kaip Eva? – garsiai išsprūdo žodžiai.

Per pastaruosius kelis mėnesius Džekas apie ją kalbėjo. Trumpai užsimindavo, bet plačiau šia tema nesišnekėjome, o aš nedrįsau klausti ir sugriauti to, kas mudu siejo. Galėjau panaršyti internete ir daugiau sužinoti apie jos mirtį, tačiau būčiau pasijutusi taip, tarsi kiščiausi į asmeninį jo gyvenimą ir žlugdyčiau jo pasitikėjimą manimi. Jei noriu ką nors apie ją sužinoti, turiu klausti, o ne šniukštinėti ir slapta viską aiškintis.

Jo žvilgsnis buvo įdėmus ir tiesus.

– Man nepatiktų, jei šią akimirką šias piršlybas kas nors drumstų, noriu, kad čia būtum tik tu ir aš. Paskui, kai atsakysi „taip“ arba „ne“, galėsim pasikalbėti apie viską, kas tau rūpi. Bet dabar – tai tik mudviejų reikalas.

– Amžiams.

– Amžiams.

Paplūdimyje pučiančio vėjo plukdoma vėsa per drėgnus, prilipusius prie kūno drabužius ėmė smelktis į mane. Drebėjau. Drebėjau, bet šluostytis nemėginau.

Jis taip pat tirtėjo, aiškiai sušalęs nuo drėgmės ir vėsaus oro.

– Tiesą sakant, pirštis neketinau, – tarė jis. – Tiesiog išsprūdo, bet iškart supratau, jog taip atsitiko todėl, kad noriu tave vesti. Ne šiaip sau gyventi kartu, o prisiimti ilgalaikį įsipareigojimą.

Kažkas man kuždėjo, kad tiesiog pasitikėčiau. Leisčiausi nešama pasroviui ir pasitikėčiau. Tai buvo tas pats balsas, norėjęs, kad tąkart išlėkčiau iš Braitono geležinkelio stoties pasižiūrėti, gal Džeko automobilis tebestovi, ir leisti jam nuvežti mane į Londoną. Tai buvo ta beprotiška, kvaištelėjusi mano asmenybės dalis, į kurią tikriausiai turėjau nekreipti dėmesio, tačiau vos pasirodžius Džekui tas balsas skambėdavo garsiausiai. „Be to, – kvaištelėjęs balsas įtikinėjo proto balsą, – vėliau visada galiu apsigalvoti, tiesa? O gal ne?“

– Gerai. Taip. Taip, tekėsiu už tavęs.

– Ir prieš vestuves persikelsi gyventi pas mane? – dabar jau spaudė mane jis.

Nesusilaikiau ir nusišypsojau.

– Gerai. Gyvensiu su tavimi prieš vestuves.

Akimirką pajutau, kad pasaulis nuščiuvo, o aš leidau sau prabangą mėgautis nutrūktgalvišku ir beprotišku savo poelgiu, nes iš meilės buvau visai pametusi galvą, tad pasekmės buvo nė motais.

1 Užpakaliniais ratais varomas „BMW“ markės automobilis. – Čia ir kitur vert. past.

Antras skyrius

Džekas

Beveik visi tvirtina negalintys pakęsti ligoninių. O man jos visai nieko: nemėgstu jų, bet ne taip kaip lavoninių. Ir kapinių. Kai žmonėms tai pasakai, paprastai jie tavo požiūriui pritaria. Arba užsičiaupia, nes nežino, ką sakyti.

Bet šios ligoninės taip pat imu nekęsti. Jau visą amžinybę žingsniuoju koridoriumi, o dar neišgirdau nė menkiausios užuominos, ar Libė pasveiks. Ji turi pasveikti, ji pasveiks, bet norėčiau, kad kas nors tai patvirtintų. Bet, užuot taip ir padarę, jie mėgina kuo ilgiau laikyti mane Nelaimingų atsitikimų skyriuje, klausinėja visokių kvailysčių, verčia daryti paprastus atminties tyrimus ir liepia sėdėti ir nejudėti, kad galėtų sutvarkyti žaizdas. Žaizdas? Kokios ten žaizdos – keli įpjovimai ir oro pagalvės nudegintas odos lopinėlis! Išorinis ir vidinis kraujavimas, baisus išgąstis, atėmęs gebėjimą kalbėti, reali mirties grėsmė greitosios pagalbos automobilyje – štai kas yra tikros žaizdos, ir visa tai nutiko Libei.

Netikėtai man prieš akis iškyla Libė, persikreipusi, įstrigusi tarp sulankstytų ir perplyšusių metalo lakštų, kurie kadaise buvo mano džiaugsmas ir pasididžiavimas, ir, kaip po avarijos jau kartą nutiko, vėl pajuntu kūną veriantį skausmą. Mėginau prislinkti prie jos, norėjau pasilikti ir laikyti ją už rankos, bet ugniagesiai gelbėtojai man neleido. Jie apmokyti būti taip suniokotų automobilių viduje ir supjaustę mašiną ištraukti nukentėjusįjį, o aš ne. „Bet jūs nemylite jos taip, kaip myliu aš, – norėjau pasakyti tiems dviem, jėga vėl nuvilkusiems mane į greitosios pagalbos mašiną. – Jei būtinai reikėtų rinktis, jei reikėtų rinktis – jūs ar ji, pasirinktumėte save. O aš pasirinkčiau ją. Visuomet.“

Tas laukimas mane be peilio pjauna. Kodėl taip ilgai viskas trunka? Gydytojai sakė, kad vidinis kraujavimas prasidėjo dėl trūkusios blužnies, o gilios pjautinės žaizdos taip pat kelia didelį pavojų. Jie atrodė tokie pasitikintys savimi, tokie tikri dėl diagnozės ir gydymo, jog tikėjausi jau seniai sulauksiąs naujienų. Tikėjausi, kad jie bent žinos, ar Libė gyvens. Ar ji pasveiks ir bus tokia kaip anksčiau. Atremiu galvą į kavos aparatą ir stengiuosi kvėpuoti. Mėginu guostis, kad tyla prilygsta geroms naujienoms, ir kuo ilgiau jie užtruks operacinėje, tuo daugiau laiko skirs mano žmonai gydyti.

– Pone Bričamai, gerai, kad jus čia sutikau.

Jos balsas – kaip iš košmaro, veidas – ne ką geresnis. Atrodo ji nebjauriai, tiesiog bjauru šalia jos būti. Sakoma, kad grožis yra išorėje. O bjaurumas, bent jau šios moters, telkiasi pačioje kūno šerdyje, teka kiekviena vena ir arterija, pripildo visus organus ir išsilieja atskleisdamas pasauliui, kas ji iš tiesų yra.

Išsitiesiu visu ūgiu ir atsisuku į mane persekiojančią moterį. Ji smulkaus sudėjimo, vyriška, trumpai pakirpti rudi plaukai dera prie rusvai gelsvos veido odos, nosis riesta, akys apskritos, nesimpatiškos. Rūstaus mano žvilgsnio ji tikriausiai laukia, nes atsako man šypsena, tada kyšteli ranką į kišenę ir išsitraukia bloknotą ir rašiklį.

– Sveiki, ponia Morgan.

– Tau – detektyvė seržantė Morgan, – pataiso mane ji. – Arba, jei nori, vadink mane Meize. Šiaip ar taip, mūsų santykiai ypatingi, ar ne, Džekai?

Policininkas civiliniais drabužiais, stovintis jai už nugaros, toks pat belytis kaip ir ji, bet aš jo nepažįstu. Tikriausiai jis nesulaikė nė vieno mano ginamojo, bet paprastai jie ir nesiterlioja su smulkiais nusikaltėliais, kokiems atstovauju aš.

– Taigi, pone Bričamai, Džekai, – sako ji, demonstratyviai kilstelėdama rašiklį ir besdama jo galiuką į bloknotą, – gal papasakotum man, kas atsitiko?

– Jie pavedė jums tirti eilinę avariją? – apsimestinai nustebęs klausiu. – Kuo nusikaltote, kad jums pažemino pareigas?

– Nemalonu tave nuvilti, Džekai, bet kai sužinojau, kad tai nepaprasta avarija, nes ten buvote judu su žmona, turėjau atvykti ir asmeniškai išgirsti, kaip tu paaiškinsi, kodėl mirties patale guli dar viena tau artima moteris?

Ji moka tarti žodžius taip, kad jie skambėtų pašaipiai ir iš aukšto, negana to, savo kalba leidžia suprasti, kad esi kaltas dėl kažko, ką ji vis tiek išsiaiškins.

– Ji nemirs.

– Tikėkimės… Nes būtų sunku paaiškinti dviejų žmonų mirtį – be jokių liudininkų, išskyrus tik tave, ar ne?

– Liudininkų yra daugybė, be to, kitas automobilis rėžėsi į mūsiškį, o ne atvirkščiai.

– Hm… Bet vis tiek keista, kad tavo oro pagalvė išsiskleidė, o tavo žmonos – ne? Ar tau taip neatrodo?

– Keleivio oro pagalvė buvo sugedusi. Ketinau pakeisti, bet vis neprisiruošiau. Negaliu sau už tai atleisti.

– Ar tavo žmona žinojo, kad oro pagalvė bloga?

– Taip, – ištariu pro sukąstus dantis.

– Įtarus žmogus galėtų teigti, kad nelaimingo atsitikimo buvo tarsi laukiama. Arba taip buvo lemta.

– Jei turite ką pasakyti, ponia Morgan, rėžkite tiesiai.

Ji papurto galvą, suraukia mažą niekingą burną ir žvelgdama į mane kilsteli antakį.

– Ne, neturiu. Tik svarstau, ar tavo antroji žmona žino, kad ištekėti už tavęs ir kartu gyventi pavojinga sveikatai, kad tikėtina gyvenimo trukmė gerokai sutrumpėja?

– Jei turite įrodymų, kad nužudžiau… – Man vis dar sunku ištarti jos vardą. Mėginu to išvengti, slėpti tai nuo Libės, bet vien nuo to vardo graudulys man užgniaužia gerklę, tas ištartas vardas aštriais atminties nagais dryksteli man liežuvį. – …Evą, tai pateikite kaltinimus ir iškelkite bylą. O jei neturite, būčiau dėkingas, jei paliktumėte mane ramybėje.

– Na jau, Džekai, jei palikčiau tave ramybėje, galvotum, kad išsisukai, o aš to niekaip negaliu leisti.

Ji nori, kad prarasčiau savitvardą, kad imčiau ant jos rėkti, kad atskleisčiau kitą savo asmenybės pusę. Paskutinį kartą per apklausą ji taip ir darė: spaudė mane ir nervino, kol pratrūkau. O tada ėmė klausinėti: „Ar taip viskas buvo? Ji atskleidė tau savo praeitį ir tu netyčia ją nužudei? Tai būtų visiškai suprantama, kai kurios moterys geba pastūmėti vyrą tokiam veiksmui. Jos elgiasi taip, lyg prašytųsi vieno kito antausio, kad žinotų savo vietą. Ar taip ir nutiko? Jei taip, mes suprasime.“ Tačiau net ir labai įsiutęs paaiškinau jai, kad nieko negalėčiau nuskriausti, juo labiau Evos. „Aš ją myliu, – vis nesilioviau kartojęs, – aš ją myliu, kaip galėčiau žudyti tą, kurią myliu?“

– Ar ketinate oficialiai užfiksuoti mano parodymus dėl avarijos? – ramiai klausiu.

Detektyvė seržantė šiek tiek suirzusi, kad praleidau pro ausis paskutinę kandžią jos pastabą.

– Žinoma, užrašysiu, prieš miegą bus įdomu pasiskaityti.

Ji atsiverčia tuščią bloknoto lapą ir vėl reikšmingai kilsteli rašiklį.

– Nagi, Džekai, nustebink mane.

Jai už nugaros pamatau link manęs žingsniuojantį chirurgą, kuris, prieš eidamas operuoti Libės, trumpai su manimi šnektelėjo. Jis vis dar su chirurgo kepure ir kauke, žvilgsnis susirūpinęs. Pasijuntu, tarsi mano širdis be parašiuto iššoko iš lėktuvo ir iš didžiulio aukščio sminga žemyn.

Sukaupęs drąsą, apeinu policininkę ir žengiu jo pasitikti.

– Pone Bričamai… – prabyla chirurgas.

Tik išgirdęs jį tariant mano pavardę suvokiu, kad esu pasirengęs pačiam blogiausiam.

Libė

2009-ųjų balandis

– Papasakok man apie Evą.

Kadangi prieš dvi paras nutarėme oficialiai susituokti, dvi naktis miegojome vienoje lovoje. Susirangę, veidu atsisukę vienas į kitą, laikydamiesi už rankų, glamonėdamiesi, susipynusiomis kojomis. Mudu lietėme ir laikėme vienas kitą apkabinę, nejausdami jokio spaudimo ar būtinybės daryti ką nors daugiau. Šį kartą gulėjome mano lovoje, mažame mano bute, tad jaučiausi saugi klausti. Jos namuose, jos lovoje, išsitiesusi ant patalynės, kurią tikriausiai ji išrinko, nebūčiau drįsusi.

– Ką nori sužinoti? – ramiai pasiteiravo Džekas, nors visas jo kūnas įsitempė, jis liovėsi delnu braukęs per manąjį.

– Kokia ji buvo, kaip susipažinote, ar buvote laimingi? Kaip ji mirė? – patikslinau gūžtelėdama ir staiga suvokdama, kokia svarbia tema prabilau. – Nežinau, nežinau, ko paklausti. Tiesiog… tikriausiai turėčiau apie tai sužinoti.

– Na nežinau, ką turėčiau ir ko neturėčiau tau pasakoti, tad duok man užuominą. Klausk, o aš pamėginsiu atsakyti.

– Gerai.

Patogiai įsitaisiau ant pagalvės, pasirengusi atidžiai žiūrėti į jį, tuos klausimus atsakinėsiantį, nors dalis mano asmenybės troško apsimesti, kad Evos apskritai niekada nebuvo. Apie save atskleidžiau jam viską, nors beveik nebuvo ką pasakoti: mano gyvenime nebuvo vyro, kuris vis dar pretenduotų į vietą mano širdyje. Todėl ir norėjau apsimesti, kad Eva niekada neegzistavo: tuomet su Džeku būtume galėję viską pradėti vienodomis sąlygomis ir pažadėti vienas kitam savo širdį žinodami, kad niekada anksčiau taip nuoširdžiai nesame to darę.

Džekas atsisėdo, užsitraukė iki juosmens pūkinę antklodę, atsirėmė į metalinę galvūgalio lentą. Jo veidas jau atrodė apniukęs, antakiai truputį suraukti, o akys įbestos į kažką netoliese.

– Kaip ji – Eva – mirė? – giliai įkvėpusi paklausiau.

Tai buvo naujo mūsų santykių etapo pradžia ir mudviejų linksmybių pabaiga. Į mūsų pasaulį žengė tikrovė.

Jis pirštais persibraukė per rusvų plaukų sruogas, paskui dar labiau apniukusiu veidu atsisuko, pažvelgė į mane ir prisivertė šyptelėti.

– Griebi jautį už ragų, tiesa? – niūriai tarė. Tada giliai įkvėpė, išpūtė krūtinę, garsiai iškvėpė ir krūtinė vėl nusileido. – Ji… Niekas tikrai nežino, kaip. Radau ją namuose, apačioje, prie laiptų. Rodės, netyčia užmynė kelnių klešnę ir risdamasi laiptais nusilaužė sprandą.

Staiga pajutusi visą tos padėties siaubą, uždėjau ranką jam ant dilbio.

– Niekas tikrai nežino, nes nesusivokiau, kad man nebuvo galima jos judinti. Turėjau palikti ją gulėti taip, kaip radau, kad atvykę teismo medicinos ekspertai galėtų atidžiai ją apžiūrėti, išmatuoti visus atstumus, patikrinti visus įmanomus įvykių scenarijus, kaip ji galėjo kristi, įvertinti jos kojų, rankų padėtį, atstumą, skiriantį jos kūną nuo paskutinės laiptų pakopos, ir taip toliau, – Džekas kalbėjo mosikuodamas. – Aš to nežinojau, tad, kaip paskutinis kvailys, radęs prie laiptų tysančią žmoną, apkabinau ją, mėginau pažadinti, pasikalbėti su ja, maldavau, kad su manimi taip nesielgtų, ir pažadėjau padarysiąs bet ką, kad tik atsibustų. Paskui meldžiau Dievą, kad leistų jai gyventi, ir už tai pasižadėjau padaryti bet ką. Net pasiūliau savo bevertį gyvenimą, jei tik Jis grąžintų jai gyvybę. Paskui prisiminiau turįs mobilųjį, iškviečiau greitąją pagalbą ir liepiau jiems paskubėti, nes man atrodė, kad jie dar gali ją išgelbėti, o kalbėdamas sūpavau ją glėbyje ir įsivaizdavau jaučiantis į jos kūną grįžtančią šilumą, vadinasi, ir gyvybę. Nesuvokiau, kad savo veiksmais jaukiu nusikaltimo vietą.

– Ak, Džekai, – tariau sėsdamasi, apkabinau jį, prisiglaudžiau. Kelias akimirkas spyręsis, jis pasidavė, padėjo galvą man ant krūtinės, truputį susmuko ir leidosi guodžiamas. – Ak, Džekai…

Sėdėjome tylėdami. Mėginau suvokti ir apsvarstyti, kokį siaubą jam teko patirti: rado ją gulinčią, mėgino grąžinti į gyvenimą ir laikė mirusį jos kūną, kol atvyko pagalba. Bet pagalbos nebuvo, niekas negalėjo padėti, jau buvo per vėlu. Tiesiog atvyko dar daugiau žmonių. Dar daugiau Džeką ir Evą ištikusios tragedijos liudininkų.

– Viskas ten buvo kažkaip keista. Eva buvo gana vikri, niekada nebuvo parkritusi ar už ko nors užkliuvusi, nors visada mūvėdavo per ilgas kelnes ar džinsus ir visada tekina lakstė tais laiptais aukštyn žemyn, o užminti ant klešnės taip lengva… Nežinau, vis dar negaliu įsivaizduoti, kad nukrito nuo tų laiptų be jokios priežasties.

Džeko kūnas vėl įsitempė, ir nors nemačiau jo veido, jaučiau, kad jis perkreiptas kartėlio.

– Policija tokia versija taip pat nepatikėjo ir pradėjo žmogžudystės tyrimą.

– Tik todėl, kad negalėjo įsivaizduoti, jog ji nukrito nuo laiptų?

– Ne tik dėl to. Antrame aukšte prie laiptų viskas atrodė taip, tarsi ten kažkas būtų rausęsis, policininkai pamanė, jog tai grumtynių pėdsakai, tačiau įsilaužimo požymių nebuvo, tad jiems kilo mintis, kad galbūt tai nebuvo nelaimingas atsitikimas, gal jai kažkas „padėjo“ nusiristi nuo laiptų. Arba pirmiausia jai kažkas nusuko sprandą ir siekdamas tai nuslėpti numetė ją nuo laiptų. Bet tiksliai jie pasakyti negalėjo, nes aš pajudinau kūną.

Nugara aukštyn, kaip vikšras medžio šaka, manimi ėmė slinkti šaltis.

– Po dešimties dienų jie mane sulaikė.

– Dieve mano, Džekai…

Jis dar arčiau prisiglaudė prie manęs ir, rodės, buvo dėkingas, kad turi kam pasiguosti.

– Man buvo tas pats. Ji buvo mirusi, niekas negalėjo jos sugrąžinti, ir aš apskritai lioviausi kuo nors rūpintis. Atsakinėjau į jų klausimus, bet tarsi per miglą. Net neturėjau advokato. – Nieko daugiau negalėjau padaryti, tik glostyti jį ir guosti, bet to, rodos, nepakako. – Net nežinau, ar ilgai ten buvau, visa tarsi skendėjo rūke. Paskui atvažiavo mano tėvas ir viską sutvarkė. Pareiškė, kad jei policija neturi įkalčių, tai turi mane paleisti. Jie mane paleido, bet tikino bylos nenutrauksiantys.

Baisiai siutau ant tėvo, kad nutraukė mano kančias. Nenorėjau, kad mane kas nors gelbėtų; troškau likti už grotų, mat nors jie kaltino mane padarius siaubingą nusikaltimą, manęs, kol tupėjau nuovadoje, nebuvo pasaulyje, kuriame nebuvo jos, ir man būtų tekę rūpintis laidotuvėmis, pakuoti jos daiktus ir kitos dienos rytą atsibusti be Evos.

– Tavo tėtis kitaip pasielgti negalėjo, Džekai, juk pats supranti, tiesa? Tu jo sūnus, jis negalėjo leisti, kad kęstum tą siaubą bent sekundę ilgiau, nei buvo būtina. Tėvai taip jau elgiasi. Turbūt supranti.

– Aišku, suprantu. Bet tada… mano santykiai su tėvu daugybę metų buvo labai prasti ir painūs. Sunku tai paaiškinti žmogui, neaugusiam su tokiu vyru kaip mano tėvas. Kadaise aš jį idealizavau, – ko tik imdavosi, jam beprotiškai sekdavosi, – ir troškau būti toks kaip jis. Bet kai sulaukiau penkiolikos ir atėjo laikas darbais įrodyti, kad noriu visais atžvilgiais jam prilygti, man nepavyko. Nuo to laiko jis nuolat kartodavo, jog aš ne toks geras ir ne toks vyriškas kaip jis. Vis negaliu pateisinti jo lūkesčių: man labiau patinka futbolas, o ne regbis, lengvai galėjau įstoti į Oksfordą ar Kembridžą, bet išvykau į Oksfordą, o jis kadaise pasirinko Kembridžą, deja, nebaigiau studijų aukščiausiais balais. Sekdamas jo pėdomis, nutariau tapti teisininku, bet neleidau parūpinti man darbo. Štai kodėl taip įtūžau, kad susiklosčius tokiai padėčiai – nors ir nenutuokė, ką jaučiu ir išgyvenu, jis vėl pasirodė ir pamėgino viską sutvarkyti. Manė nedelsdamas turįs gelbėti mane ir beviltišką mano gyvenimą.

Norėjau nusukti jam galvą, kartu troškau, kad jis – arba kas nors kitas – manimi rūpintųsi. Jaučiausi sutrikęs ir piktas. Nesipriešinau, kai jiedu su motina supakavo kelis asmeninius mano daiktus ir parsivežė mane pagyventi į savo namus. Jiedu tvarkė beveik visus su laidotuvėmis susijusius reikalus, laidotuvių dieną paaiškino man, ką turiu daryti, ką sakyti, kur stovėti, kam padėkoti už pareikštą užuojautą. Man ta diena neatrodė panaši į Evos laidotuves, nes ji tikrai nebūtų tokių norėjusi.

– Kaip suprasti?

– Ceremonija buvo prašmatni, įspūdžiui padaryti, Eva giminaičių neturėjo, tad laidotuvėse dalyvavo daugybė žmonių, kurių ji beveik nepažinojo. Buvo sakomi pamokslai, skaitoma iš Biblijos, giedamos giesmės, nors ji, sulaukusi pilnametystės, į bažnyčią kojos nebuvo įkėlusi. Tiesiog jaučiausi dėkingas, kad galiu vaidinti sielvarto prislėgtą vyrą ir niekur nesikišti. Sėdėjau nuošaly apsivilkęs juodą kostiumą, linkčiodamas, spausdamas rankas, imdamas man siūlomą arbatą.

– Tu nevaidinai sielvarto prislėgto vyro, tu ir buvai sielvartaujantis vyras.

– Noriu pasakyti, kad tyliai sėdėjau nuošalyje, ir, jų nuomone, kaip tik taip ir derėjo elgtis sielvarto prislėgtam sutuoktiniui. O iš tiesų tiesiog privalėjau ten būti. Net neturėjau progos deramai su ja atsisveikinti, padariau tai gerokai vėliau: tą dieną, kai būtų buvusios mūsų vestuvių metinės, nuėjau į Baltramiejaus aikštę ir žiūrėjau, kaip iš Rotušės išeina ką tik susituokusios poros. Žiūrėjau į juos, pradedančius bendrą gyvenimą, prisimindamas tą jausmą. Tą dieną iš tikrųjų atsisveikinau su Eva.

– Susituokėte Braitono rotušėje?

– Taip. Kaip sakiau, Eva buvo ne iš tų, kurios mėgo pasirodyti. Norėjome kuklių vestuvių ir kuo mažiau triukšmo. Ji vilkėjo suknią, turėtą jau kelerius metus, o mūsų liudininkais buvo tik du žmonės – Greisė ir Rupertas.

Eva man padarė įspūdį. Ir meilė, kurią – tai buvo akivaizdu – jai jautė Džekas. Ir jo troškimas kentėti jai dingus iš jo gyvenimo, ir jų kurtų santykių principai: asmeniškumas, kuklumas, artimumas. Niekada nebūčiau pagalvojusi, kad toks vyras kaip Džekas – vairuojantis brangų automobilį, besirengiantis beveik vien dizainerių kurtais drabužiais ir turintis didelį namą – būtų galėjęs vesti taip tyliai ir kukliai.

Matyt, taip jį paveikė Eva, pažadino tyliąją jo asmenybės pusę – tą, dėl kurios jį įsimylėjau. Eva turėjo būti nepaprasta moteris.

Ar aš taip pat turėjau jam tokią įtaką? Mat kol kas vis dar buvo ryškesnė pretenzingoji jo asmenybės dalis. Vis dar būdavo akimirkų, kai Džekas norėdavo sublizgėti, pasirodyti, kas esąs, ir tai mane priblokšdavo. Rodės, Evai pavyko jį sutramdyti, tik kažin – iš karto ar laikui bėgant?

– Ką dar nori žinoti? – vangiai paklausė Džekas.

Jis nenorėjo daugiau pasakoti, o aš nenorėjau daugiau žinoti, nes staiga išsigandau jo meilės Evai ir sielvarto dėl jos. Abu jie buvo neaprėpiami ir neįveikiami; ir tai tikriausiai reiškė, kad jo širdyje man niekada nebus pakankamai vietos. Jis nuolat mėgins įtalpinti mane į erdvę, kurią tebėra užėmusi Eva.

– Hm… Nieko, – atsakiau. – Nors gal ir smalsu dar kai ką sužinoti. Noriu pasakyti, kad palietėme svarbią temą ir… gal pasišnekėsime apie tai kitą kartą?

Džekas pakėlė galvą ir atidžiai pažvelgė į mane.

– Tikrai? Nenoriu, kad jaustumeis taip, tarsi ką nors nuo tavęs slėpčiau.

– Nemanau, kad nuo manęs ką nors slepi. Tiesiog viskas darosi pernelyg rimta: galbūt mums derėtų žengti žingsnelį atgal?

Po akimirkos Džekas jau klūpojo ir susiraukęs žvelgė į mane:

– Mėgini pasakyti, kad nenori tekėti?

Ar tai mėginau pasakyti? Sąmoningai tokios minties nepuoselėjau, bet dabar, kai jis apie tai prakalbo… Galbūt man iš tiesų išsprūdo tokia užuomina. Ėmiau svarstyti: gal jis dar nepasirengęs? Per trejus metus tokios meilės nepamirši; tikriausiai apskritai niekada nepamirši. Ir kodėl turėtum norėti vesti kokią nors moterį, jei tavo širdis priklauso kitai?

– Gal mums reikėtų ilgiau padraugauti? Juk nėra kur skubėti, ar ne? Galėtume toliau susitikinėti ir…

– Mano gyvenime buvo dvi mylimos moterys, – nutraukė jis mane. – Eva ir dabar tu. Ta meilė skirtinga, nes ir judvi – skirtingos. Bet, Libe, neapsigauk: aš tave myliu ir trokštu praleisti su tavimi visą likusį gyvenimą.

Giliai alsuodama, lėtai ir tolygiai įkvėpdama ir iškvėpdama žvelgiau žemyn, į balta pūkine antklode užklotų mūsų kūnų daubas ir kalveles.

– Negaliu apsimesti, kad Evos niekada nebuvo, – tarė jis, – bet taip pat negaliu tvirtinti, kad dabar tu nesi svarbiausias žmogus mano gyvenime. Myliu tave taip pat, kaip myliu ją. Tai yra mylėjau.

– Apie ilgalaikių santykių kankynę suprantu labai daug ir nieko nenutuokiu apie santuoką, nes niekada nebuvau ištekėjusi, bet žinau, kad…

– …kad bijai, jog nemyliu tavęs taip, kaip mylėjau Evą? Kad negalėsiu mylėti tavęs taip pat stipriai, nes tebemyliu ją?

Nuleidusi galvą linktelėjau susigėdusi, kad mano mintys, Džeko garsiai ištartos, atrodo tokios aikštingos ir vaikiškos. Nekenčiau savęs, kad išsidaviau esanti reikalinga globos ir nepasitikinti savimi.

– Patikėk, Eva jau praeitis. O tu – mano šiandiena ir rytojus. Negaliu pakeisti savo praeities, be to, ir nenorėčiau, bet, – Džekas pasislinko arčiau, suėmė man rankas ir palaukė, kol pakėlusi galvą į jį pažvelgsiu, – aš tave myliu.

Šį kartą jis tai ištarė visai kitaip. Anksčiau irgi sakė, kad mane myli, ir buvo nuostabu tai girdėti, tačiau šį kartą tuose žodžiuose suskambo nauja gaida – patikinimas, kad jo širdyje užimu svarbiausią vietą. Kiekviena ką nors jaučianti jo esybės dalis jautė tai būtent man. Šį kartą tiesiog negalėjau neteisingai suprasti, ką reiškia trys žodžiai: „Tu. Vien tu.“

Linktelėjau, kad supratau.

– Tai ar tekėsi už manęs? – plačiai šypsodamasis paklausė Džekas.

Vėl linktelėjau.

Jo veidas visas nušvito.

– Mudu būsime tokie laimingi, pamatysi. Pažadu, kad būsim nepaprastai laimingi.

Džekas

Libę pirmą kartą pamačiau kelias minutes su ja pasišnekėjęs. Po to, kai ji man pasakė, girdi, atsiprašyti nemoku, o per dantį ją traukiu taip pat visiškai nevykusiai.

Susidomėjau Libe, kai man nutraukus jos derybas dėl perkamos mašinos ji išėjo iš automobilių salono, bet tik jai niekinamai patempus lūpą, kilstelėjus antakį ir išpūtus šnerves pajutau tokį smūgį, lyg kas būtų tvojęs į tarpkojį. Lėkdama tolyn nuo manęs, ji nematė, kaip atidžiai nužvelgiau jos kūną: lieknas kojas ir džinsus, žavingu linkiu gaubiančius užpakaliuką; tvirtą, pilnoką jos liemenį ir krūtinę, švelnią kaklo liniją, išnykstančią po nepaprastai vešliais, žvilgančiais, lygiais juodais plaukais.

Kai Libė pervėrė mane rūsčiu žvilgsniu, ryžtingai atsisakiusi įvertinti pakartotines mano pastangas atsiprašyti, vėl nužvelgiau ją nuo galvos iki kojų ir pajutau lig tol nepatirtą driokstelėjimą – tokį stiprų, tarsi man krūtinėje būtų sprogusi bomba. Sprogo kažkas, kas, mano įsitikinimu, seniai turėjo būti mirę. Man ji patiko. O tuo metu nedaug buvo žmonių, kuriems jaučiau simpatiją. Buvau praradęs gebėjimą mėgti žmones, juolab moteris ir juolab negalvodamas apie seksą. Buvau nugrimzdęs į egoizmą ir pasipūtimą ir nedrįsau šių savybių atsikratyti, kol nesutikau naujo žmogaus, galinčio teikti man užuovėją. Staiga radau priežastį, kuri galėtų priversti mane keistis, nes prieš mane stovinti moteris tikrai nepriimtų transplantuotos mano asmenybės.

„Dėl to nesiginčysiu“, – atsakė ji, kai pripažinau, kad esu kvailys, nes sužlugdžiau Garetui sandorį, ir tą akimirką suvokiau turįs keistis. Greisė jau kelis mėnesius kalė man į galvą, kad negaliu visą laiką taip elgtis: dulkinti moteris, o paskui sakyti joms, girdi, rimtiems santykiams nesu pasirengęs, bet norėčiau, kad liktume draugai. Žinoma, Greisė buvo teisi, bet aš nekreipiau dėmesio, kol man prieš akis išdygusi Libė nepasakė, kad aš jai nepatinku.

Staiga pasijutau it paauglys, įsimylėjęs gražiausią mokyklos merginą: labai norėjau atkreipti į save jos dėmesį; troškau, kad ji man duotų galimybę.

Dabar sėdžiu prie jos lovos, žiūriu, kaip ji miega, nugrimzdusi į vaistų sukeltą snaudulį, delnais, lyg melsčiausi, laikau suspaudęs dešinę jos ranką. Noriu melstis už ją ir už mudu, bet jau seniai susipykau su Dievu, tad dabar grįžti pas Jį būtų niekšiška – juolab jei atsakys man tuo pačiu kaip praeitą kartą, jei leis moteriai, kurią vedžiau, mirti.

– Libe, mano gražuole, gražuole Libe, – šnabždu palatos tyloje.

Visa kairioji jos kūno pusė sumušta ir sutinusi, didžioji dalis veido ir galvos sutvarstyta. Ji sužeista, kenčianti skausmą, sudaužyta ir beveik palūžusi.

Žvelgiant iš tolo Libė atrodo kaip tvarsliavos ir žaizdų tumulas, bet atidžiau įsižiūrėjus kai kurios jos kūno dalys tokios kaip anksčiau.

Dešinėje veido pusėje jos smakro linija nepaliesta. Į jos veido bruožus ir smakro liniją dėmesį atkreipiau tuomet, kai ji, tą liepos popietę prapliupus lietui, užvertė galvą gaudyti lietaus lašų, – norėjau ištiesti ranką ir pirštu perbraukti per jos veido kontūrą.

Ant jos putlių, dailių lūpų taip pat nėra jokių avarijos pėdsakų. Troškau nubučiuoti nuo tų lūpų sviestinio ragelio trupinius mums pusryčiaujant parke ir lūpų dažus tą vakarą, kai stovėjome prieškambaryje, bet taip baiminausi, kuo visa tai gali baigtis, kad, užuot juos nubučiavęs, kaip paskutinis kvailys ėmiausi „įprastos programos“.

Kaštoninės jos akys su didelėmis tamsiomis lėliukėmis užmerktos ir romios, jos man patinka labiausiai. Beveik visa, ką Libė ketina pasakyti, pirmiausia pasirodo jos akyse. Tebeprisimenu kančios persmelktą jos žvilgsnį, kai nuvažiavau pas ją po mūsų pirmo karto. Ji vengė žiūrėti į mane, kol privertė pripažinti, kad savo namo prieškambaryje nuolat suvedžiodavau ir dulkindavau moteris, – tuomet jos akyse sprogusi baisi kančia pervėrė man širdį. Maniau prieš trejus metus patyręs visas įmanomas kančias, bet tą lemtingą akimirką ji privertė pajusti, kad apsirikau.

Jos kakta, – po sekso pabučiavau jai būtent į kaktą, – beveik nesužalota.

Visos jos veido dalys, tiek sužeistos, tiek ne, yra tobulos ir primena svaiginantį, įkvepiantį, pakertantį kojas, žeminantį mano įsimylėjimo vyksmą.

Noriu, kad ji nubustų. Pabustų, prakalbėtų ir pasakytų man, jog viskas bus gerai. Žinau, tai neteisinga. Viskas turėtų būti atvirkščiai, aš turėčiau būti stiprus ir gebantis tvardytis, ne tik žadantis, bet ir darbais įrodantis, kad mudu ištversime. Bet kaip galiu toks būti, kai ji guli ligoninės lovoje taip atrodydama?

Trečias skyrius

Libė

Dvidešimt valandų gulėjau be sąmonės. Bent jau man taip sakė.

Nubudau ligoninės palatoje apsupta medicinos įrangos, apimta jausmo, kad viskas netikra. Jaučiuosi visiškai atsiskyrusi nuo aplinkinio pasaulio ir nuo savo kūno. Nežinau, gal iš skausmo, o gal nuo skausmą malšinančių vaistų vis noriu liesti daiktus, kad įsitikinčiau, ar jie kieti ir tikri, bet kartu ir bijau, jei pasirodytų esantys ne tokie. Jei kartais nuo mano prisilietimo ištirptų arba iškorytų, tai reikštų, jog tebemiegu. Arba niekada nepabusiu.

Kol gydytojas ir Džekas aptaria, kas nutiko, mano tėvai, Andžela, Greisė, Rupertas, Kalebas, Bendžis ir Džeko tėvai Harieta ir Hektoras laukia už palatos durų. Kol kas gydytojai man pasakė tik tiek, kad be sąmonės išbuvau dvidešimt valandų, o ne dvidešimt keturias, kaip jie planavo, mat kai tik sumažino migdomųjų dozę, aš pabudau; netekau daug kraujo, tad prieš ir per operaciją man daug jo įpylė; man buvo operuota trūkusi blužnis, ir operacija puikiai pavyko; kairėje įskilo vienas šonkaulis, o kiti buvo stipriai sumušti; baisūs sumušimai kairėje kūno pusėje, bet ilgainiui tos mėlynės turėjo išnykti; avariją sukėlė vyras, kalbėjęs mobiliuoju ir nebuvęs pakankamai atidus, tad neteisingai įvertinęs, kiek erdvės turi beprotiškam manevrui, kurį mėgino atlikti.

Jie mėgina pasakyti, kad man pasisekė, jog likau gyva. O aš vis apsipilu ašaromis.

Mano verksmas ilgai netrunka, bet kaskart, kai pratrūkstu, gydytojas nutyla ir laukia, kol nurimsiu, išsišniurkščiosiu ašaras arba leisiu joms išdžiūti ant veido, nes prie nieko negaliu liestis – juo labiau prie savęs! – jei kartais viskas netikra. Jei kartais ir aš neegzistuoju.

Jie nuo manęs kažką slepia, aš matau. Nežinau, ką, bet kažką labai svarbaus. Manau, vaikščioti galiu, nes kai pamėginu pajudinti kojas, jos krusteli; galiu kalbėti – paklausta gydytojo pasakiau jam savo pavardę ir gimimo datą.

Gaila, kad jie man neatskleidžia, kas negerai. Vešlios baimės virkščios greitai suleidžia šaknis į mano sielą ir kūną, netrukus jos nevaldomai išsikeros, ir negalėsiu nei mąstyti, nei kvėpuoti.

Be to, norėčiau, kad Džekas laikytų mane už rankos, stovėtų arčiau manęs ir dažniau į mane žiūrėtų. Jis toks santūrus ir atsiribojęs, nors stovi šalia. Jei visa tai būtų tikra, jausčiau jo kūno šilumą. Gal jo čia nėra? Gal jis netikras? Gal gydytojas nuo manęs tai ir slepia? Gal jis miręs?

Apimta panikos staiga numoju ranka, kad pasaulis korytas ir netikras, ir ištiesiu sunkią skaudamą ranką paliesti Džeko. Jis stangrus, tikras kaip ir visa, kas dabar yra aplink. Šiltas – į vaiduoklį nepanašus. Ir krūpteli. Pajutęs mano prisilietimą, instinktyviai krūpteli ir truputį atsitraukia. Liaujuosi klausytis gydytojo ir kiek galėdama pasisuku pažvelgti į jį, mėginu suprasti, kodėl Džekas nenori, kad jį liesčiau.

– Džekai… – ištariu.

– Ką, Libe? – gręždamasis į mane atsako Džekas. Jis mėgina išlaikyti ramybę veide, stengiasi nepraskysti. Tai dėl jos. Dėl Evos. Ir dėl manęs – nedaug trūko, kad būčiau įskaudinusi jį taip, kaip įskaudino ji.

Vieną vakarą, praėjus maždaug trims mėnesiams po to, kai nusprendėme susituokti, Džekas taip prisigėrė, kad vos pasiekė mano butelio miegamąjį. Tada nenusirengęs šlumštelėjo ant lovos ir ėmė prašyti manęs pažadėti, kad nemirsiu pirma. O jei, girdi, turėsianti mirti, tai jam privalėsianti pranešti, kad jis galėtų nusižudyti ir jam nereikėtų gyventi be manęs.

– Negaliu, – tarė jis, – palaidoti dar vienos žmonos.

Džekas tikriausiai nuolat bijojo, kad dar kartą netektų to patirti.

– Nieko, – atsakau įsitaisiusi tarp pagalvių, truputį pasislinkusi aukštyn. – Nieko.

Džekas linkteli ir vėl visą dėmesį sutelkia į gydytoją.

Mano vyras išsigandęs, įskaudintas ir piktas ant manęs. Nebylų mano atsisakymą pažadėti, ko jis reikalavo, Džekas suprato kaip patvirtinimą, kad nemirsiu pirma. O dabar, žinoma, nedaug trūko, kad tą pažadą imčiau ir sulaužyčiau.

– Ir pagaliau noriu pakalbėti apie plėštines žaizdas ant jūsų galvos ir veido, – švelniai ištaria gydytojas.

– Gerai, – sutinku tvirtai pasiryžusi šį kartą neverkti.

Džeko ranka staiga randa manąją – iš netikėtumo net krūpteliu, be to, mane apima tokia baimė, kad pasidaro sunku kvėpuoti.

– Nelengva tai sakyti, ponia Bričam, bet jūsų kaukolė gana rimtai sužalota, todėl prireikė nuskusti kairės galvos pusės plaukus, kad galėtume sutvarkyti žaizdas.

Plaukus? Laisvą ranką kilsteliu prie galvos, bet ji sutvarstyta, todėl negaliu užčiuopti jokių nuskustų vietų. Paliečiu švelnias juodas savo garbanas. Pirštais persibraukiu jas, ir jos yra tikros, tarsi nei nukentėjusios, nei nuskustos. Gal jis perdeda, gal jie nuskuto tik nedidelį lopinėlį, tad gudriai pasirinkus šukuoseną nebus sunku užmaskuoti, kol plaukai ataugs?

– Be to, sužeistas ir jūsų veidas, ypač kairė pusė. Tikimės, šios žaizdos visiškai sugis, veidą operavęs plastikos chirurgas padarė viską, ką galėjo, bet randų vis dėlto liks.

– Ar daug? – nedrąsiai paklausiu.

Tokią akimirką paprastai apsipilu ašaromis, bet šį kartą, rodos, nesu nusiteikusi verkti. Užtat trokštu nusimesti antklodę ir lėkti ieškoti veidrodžio.

– Sužeidimai rimti ir, kaip sakiau, gilūs. Po tokių žaizdų negali likti vos „keli randai“.

Pakeliu akis į Džeką. Jis įrėmęs žvilgsnį į gydytoją, mėgina išlaikyti ramią veido išraišką, mėgina neverkti. Dabar suprantu, kodėl Džekas į mane nežiūri: jis mato, kaip baisiai atrodau.

– Man reikia veidrodžio, – pareiškiu gydytojui.

– Nemanau, kad dabar veidrodis jums padėtų.

– Man reikia veidrodžio! – pakartoju iš baimės ir nevilties pakeltu balsu.

– Rytoj, – ramiai, bet tvirtai pažada gydytojas, – nuimsim jums tvarsčius ir galėsit apžiūrėti žaizdas.

„Rytoj? Ar bent nutuokiate, kaip toli yra rytojus, kai pečius užgriūva tokia nelaimė?“

– Atsiųsiu slaugę, kad pamokytų jus, kaip atsikratyti skausmo. Pamiegokite truputį, ponia Bričam.

– Ačiū, daktare, – gydytojui žengiant iš palatos padėkoja Džekas.

Pakėlusi ranką, paliečiu kairę veido pusę ir užčiuopiu didžiąją jos dalį dengiančią lipnią tvarsliavą. Beveik visas mano veidas skaudamas, sutinęs ir jautrus. Vos stipriau prisilietus, per veidą ir kaukolę šauna skausmingi diegliai.

– Ar labai blogai? – klausiu Džeko.

Lėtai, tarsi ilgiau negalėdamas to vengti, Džekas pagaliau atsisuka į mane.

– Nežinau, dar nieko nemačiau.

– Bet gydytojai mano, kad būklė prasta, ar ne?

Staiga jis pasilenkia, delnais suspaudžia man ranką lyg norėdamas mane apsaugoti ir paguosti.

– Nesvarbu, kas nutiks, mudu viską ištversime, – sako. – Viskas bus gerai.

Linkteliu, nors ir suprantu, kad jis tuo netiki labiau nei aš.

Libė

Niekada nelaikiau savęs bjauria.

Juo labiau niekada atidžiai neapžiūrinėjau savęs veidrodyje ir nemaniau, kad esu išskirtinai graži. Dažnai stebiuosi, kad kitos taip mano ir tiesiog pažvelgusios į veidrodį gali taip tvirtai nuspręsti esančios gražios, ypač tos, kurios siekia modelio karjeros.

Žiūriu į veidrodį ir tarsi pirmą kartą save matau.

Nesu bjauri.

Aplink tamsiai rudas lėliukes – akių baltymai, išvagoti raudonų, į siūlelius panašių gyslelių. Nosis plati ir suplota, oda tamsiai ruda, tolygaus atspalvio – ją visuomet būdavo lengva pagyvinti trupučiu makiažo. Kakta švelniai išlinkusi, smakras mažas ir nekrentantis į akis. Nesu bjauri.

Kai įtemptai žiūriu ir esu susikaupusi, kai neleidžiu veidrodyje atsispindinčiai Libei skęsti lengvoje migloje, matau, kas dabar esu. Šiandien. Šią akimirką.

Galvos kairėje, nuo ausies aukštyn iki maždaug ketvirtadalio plaukų augimo linijos, o paskui tiesiai žemyn iki pat sprando, neturiu plaukų. Ten plika ruda galvos oda, subjaurota rantytos, raudonos kaip kraujas žaizdos, susiūtos stora juoda siūle. Toje vietoje mano galva trenkėsi į pusiau nuleistą mašinos langą, ir oda plyšo nelyginant verdančiame vandenyje palaikyto pomidoro odelė.

Nuo nosies vidurio iki skruosto vidurio eina dar viena tamsiai raudona tiesi linija, bet plonytė, susiūta vos įžiūrimais tobulais dygsneliais – akivaizdu, kad tai puikiai savo darbą išmanančio chirurgo darbas. Šią žaizdą padarė metalo lakštas: tikriausiai atplyšo nuo mašinos stogo ir brūkštelėjo man per veidą, kai trenkėmės į žibinto stulpą.

Kairė veido pusė gausiai nubrozdinta, tačiau tie nubrozdinimai ilgainiui visiškai išnyks. Tai sudužusio stiklo įdrėskimai.

Man pasisekė, kad nuo smūgio jėgos praviras langas neįskėlė kaukolės; pasisekė, kad metalo lakštas negrybštelėjo aukštėliau ir nekliudė akies; man pasisekė, kad buvau prisisegusi saugos diržu, tad, be trūkusios blužnies, daugiau vidinių sužalojimų nepatyriau; pasisekė, kad ugniagesys gelbėtojas šnekino mane ir padėjo išlikti budriai, kad nenugrimzčiau į komą, iš kurios tikriausiai taip ir nebūčiau pabudusi. Man pasisekė, kad likau gyva. Pasisekė.

Štai kodėl graudūs, nevaldomi kūkčiojimai tebepurto mano kūną, bet išoriškai tai vien tylūs dūsavimai ir inkščiojimai; štai kodėl mano akys plūsta žemyn nesiritančiomis ašaromis. Man pasisekė. Visa, ką matau veidrodyje, primena: man pasisekė, kad likau gyva.

– Plastinė jūsų veido operacija puikiai pavyko, tad po tinkamos reabilitacijos randų beveik nebus, – švelniai paaiškina gydytojas, o slaugė paima iš manęs keturkampį veidrodį. Daugiau veidrodžio man nebereikia; mano atvaizdas – pasikeitęs ir autentiškas – jau įsirėžė į atmintį, liko ant akių vokų tarsi holografinis vaizdas. – O tose vietose, kur galvos oda pažeista, plaukai jums ataugs, – dar švelniau priduria jis.

Slaugei patraukus veidrodį, jo vietą užima Džeko ranka.

– Kol plaukai ataugs, gali ryšėti skarelę ar dar ką nors, – paslaugiai siūlo jis.

Nukreipiu žvilgsnį į Džeką staiga suvokusi, kad jis manęs nė trejų metų nepažįsta. Yra matęs mane tik ilgais, tiesiais tamsiais plaukais. Džekui ne paslaptis, kad kas kelios savaitės juos išsitiesinu, bet jis nežino, kaip ilgai ieškojau kirpėjos, kuri nepakenktų mano plaukams, jų nenurautų ir neverstų manęs kelias valandas laukti. Jis nė nenutuokia, jog kelerius metus važinėjau po Londoną, o kartais ir po priemiesčius ieškodama tinkamos kirpėjos. Jis nė nenumano, kad net persikėlusi gyventi į Braitoną važinėdavau į Londoną pas savo kirpėją, kol atsitiktinai susipažinau su Andžela, į namus atvykstančia kirpėja, tikra profesionale, fantastiškai atliekančia savo darbą.

Džekas nesupranta, kaip sunku juodaodei moteriai tinkamai prisižiūrėti plaukus. Todėl lengva jam sakyti, kad, kol plaukai ataugs, galiu vaikščioti apsigobusi galvą skarele ar dar kuo nors, – jam nė nedingteli, jog prireiks gal dešimties metų, kol jie vėl bus tokie ilgi, kokie buvo.

– Kada galėsiu grįžti namo? – klausiu gydytojo, nekreipdama dėmesio į Džeko žodžius, nes dabar ne laikas aiškinti jam tokius dalykus.

– Jūs greitai sveikstate, tad, manau, maždaug po savaitės galėsite keliauti.

– Puiku. Ačiū jums.

– Ačiū, – padėkoja ir Džekas, o gydytojas linkteli ir išeina iš palatos.

„Man pasisekė, kad esu gyva“, – sakau sau, o slaugė tūpčioja apie mane, taiso patalynę, įsitikina, ar po ranka yra skausmą malšinančių vaistų dozatorius.

„Man pasisekė, kad esu gyva.

Man pasisekė, kad esu gyva.

Man pasisekė, kad esu gyva.“

Šiuos žodžius ketinu kartoti sau tol, kol nuslūgs krūtinėje kunkuliuojantis siaubas. „Nesvarbu, kaip atrodau, man pasisekė, kad esu gyva.“

Nejučia, nespėjus susitvardyti, man ima virpėti pečiai ir vėl pravirkstu. Šį kartą ne taip tyliai, praradusi orumą, kurį taip stengiausi išlaikyti.

– O Dieve, Libe, neverk, – apimtas nevilties maldauja Džekas. – Man gaila, man taip gaila… Sužeistas turėčiau būti aš, o ne tu. Viską atiduočiau, kad tik išvaduočiau tave nuo kančių. Man labai gaila…

– Žinau, žinau, – linkteliu. – Aš tik…

– Viskas bus gerai, – Džekas lengvai užpildo man pritrūkus žodžių atsiradusią spragą. – Viskas bus gerai, taip sakė gydytojas. Parūpinsime tau geriausią priežiūrą, jei reikės, namie pasamdysime slaugę. Tu greitai pasveiksi ir sunkiai įžiūrėsi randus, ypač kai ataugs plaukai. Mes pastatysime tave ant kojų. Viskas bus gerai, pažadu.

Leidžiu Džekui kalbėti – jam to reikia. Jis jaučiasi kaltas ir išsigandęs. Pažįstu Džeką, žinau, jis siaubingai bijo, kad imsiu nekęsti jo už tai, kas nutiko, ir nuolat jį kaltinsiu, nes ne kartą priminiau, jog sutaisytų sugedusią oro pagalvę. „Ar supranti, kad mano mažu automobiliu dabar važiuoti tikriausiai yra saugiau nei tavo mašina?“ – sakydavau. Ir jis tikrai ketino sutaisyti oro pagalvę, žinau, kad ketino. Aš Džeko nekaltinu.

Verkiu ne tik dėl to, ką išvydau veidrodyje, bet ir todėl, kad vis dar jaučiuosi nuo visko atsiribojusi. Mano liečiami daiktai tikri, bet negaliu to paties pasakyti apie tai, kas vyksta mano galvoje. Apie kai ką galvoju, šį bei tą prisimenu, bet nežinau, ar tie dalykai tikri, ar jie tikrai buvo. Greitosios pagalbos automobilyje girdėjau balsą moters, kalbėjusios taip, lyg pažinotų Džeką, be to, ji pažinojo ir mane. Prieš pasirodant ugniagesiui buvau sąmoninga – bent jau taip man atrodo, ir mėginau Džekui pasakyti kažką svarbaus.

Tai, ką žinau ir ką pamenu, skiria didžiulė mane bauginanti bedugnė. Nesusigaudau, kas tūno mano atminties paribyje ir mėgina, bet niekaip negali patraukti mano dėmesio. Tačiau tai kelia man baimę.

– Kas atsitiko? – klausiu Džeko. – Kas atsitiko po susidūrimo?

– Po avarijos jie supjaustė mašiną, išvadavo tave iš metalo laužo ir atvežė čia, – paaiškina jis žvelgdamas į mane sodriai žaliomis akimis, kurios kartais primena man žalią aksomą – tokios švelnios ir gilios, kad nori jausti jas visu kūnu.

– Turiu galvoje, po susidūrimo, bet prieš atvykstant ugniagesiams gelbėtojams. Kas atsitiko?

Džekas laiko sunėręs savo pirštus su manaisiais ir juos pabučiuoja.

– Neprisimeni? – klausia, ir dabar jo žvilgsnis atsargus ir budrus.

– Ne, išgaravo iš atminties. Pamenu tik…

Nuo prisiminto smūgio į mūsų automobilį suvirpu visu kūnu, užsimerkiu, pajuntu krestelėjimą, paskui, rodos, lyg krentu, o pasaulis išnyksta…

Džekas tvirčiau suspaudžia man ranką.

– Viskas gerai. Viskas gerai.

Staiga atsimerkiu, esu ligoninės palatoje su Džeku; aš saugi.

– Prisimenu susidūrimo akimirką, taip pat ugniagesį, – sakau alsavimui nurimus ir siaubui nuslūgus. – Bet nutiko dar kažkas, tik nežinau, kas.

– Dabar tai nebesvarbu, – ramina mane Džekas. – Dabar svarbiausia, kad pasveiktum.

– Kažkas juk atsitiko. Būk geras, papasakok man. Nepatinka nežinoti, nepatinka manyti, kad būdama sąmoninga dariau ir sakiau kažką, ko dabar nepamenu ir nežinau. Laikai, kai daug gerdavau, jau seniai praeitis, be to, čia visai kitoks reikalas. Anuomet būdavo malonumas; o dabar jaučiuosi taip, tarsi spoksočiau į savo praeitį ir nematyčiau nieko, vien žiojinčią juodą bedugnę, tykančią mane praryti, įkalinti ir nuo visko atskirti. – Na pasakyk. – Tos juodos bedugnės kraštas vis artėja.

– Nieko neatsitiko. Abu buvome truputį sukrėsti, o kai ugniagesiai vadavo tave iš automobilio laužo, laikeisi nepaprastai narsiai. Tikrai nieko nenutiko.

Kalbėdamas Džekas žiūri į mane, bet jo akių lėliukės laksto į šonus ilgėliau vienoje vietoje nesustodamos. Ar dėl mano randų, ar dėl to, kad yra kažkas, ko jis negali man papasakoti?

– Gal nori pasimatyti su kitais? – teiraujasi jis keisdamas temą ir regos kryptį: dabar jis žvelgia į duris, už kurių laukia mano šeima ir draugai. Jie matė mane, praradusią sąmonę, matė visą sutvarstytą, o dabar išvys sudarkytu veidu ir galvos oda. Aš tam nepasirengusi. Nesu tikra, ar apskritai kada nors būsiu, bet dabar – tikrai dar nepasiruošusi.

– Ne, – papurtau galvą, – pasakyk jiems, kad užmigau ir kad susitiksime namie.

– Gerai, gražuole, – daug negalvodamas ištaria Džekas. Tas žodis bado man odą, dreskia ausis, beria ant žaizdų druską. Jis vos ištveria į mane žiūrėdamas, tad kaip galiu tikėti tuo, ką prieš akimirką pasakė? Jis pabučiuoja mane į kaktą – bene sveikiausią likusią kūno dalį. – Iki.

– Taip, iki, – atsisveikinu.

Jam priėjus prie durų vėl prabylu.

– Džekai…

Jis stabteli ir šypsodamasis atsigręžia.

– Na?

– Jei kas nors būtų nutikę, tu man papasakotum, ar ne?

Jis linkteli.

– Taip, žinoma. Taip.

Ketvirtas skyrius

Libė

Nuo šaligatvio iki lauko durų – aštuonios laiptų pakopos. Kiek užtruksiu, kol jas įveiksiu niekieno nepadedama.

Nors nuolatinio skausmo jau nebejaučiu, vis dėlto man sunku vaikščioti nesibaiminant, kad trūks pilvo siūlės, be to, pajutusi tempimą viduriuose imu nerimauti – kad tik nebūčiau sau pakenkusi!

Spoksau į laiptų pakopas, vienodas, lenktais kraštais, iš paprasto pilko akmens, kuriomis daugybę kartų esu užkopusi ir užbėgusi. Tik ne šįkart. Šį sykį turiu sulaukti Džeko, kad man padėtų, – visą savaitę ligoninėje elgiausi būtent taip: reikėjo laukti, kad kas nors padėtų man atlikti paprasčiausius darbus – nusiprausti, nueiti į tualetą, išsivalyti dantis, nežiūrint į veidrodį nusiprausti sveikas veido dalis. Be to, dar privalėjau šypsotis savo lankytojams.

Tie vizitai būdavo trumpi ir gana malonūs, bet visuomet turėdavau leisti žmonėms suprasti, kad „viskas gerai“, kad nieko baisaus nenutiko; stengdavausi galvoti apie teigiamus dalykus, apie tai, kad likau gyva; daug nekalbėdavau apie plaukus, veidą, sveikimą po sunkios operacijos. Po kiekvieno apsilankymo susmukdavau ant pagalvių ir prisiversdavau sveikti, kad greičiau galėčiau grįžti namo ir bent jau neatidaryti durų tiems lankytojams, kurių nenoriu matyti.

Mano lagaminėlį taksi vairuotojas padėjo ant viršutinės laiptų pakopos. Dabar Džekas su juo atsiskaito.

Ligoninėje man aiškiai pasakė, kad namo turiu važiuoti lengvąja mašina arba greitosios pagalbos automobiliu, todėl taksi buvo mažesnė iš dviejų blogybių, mat vien pagalvojus apie greitąją man prasidėdavo panikos priepuolis. Įsitaisę ant užpakalinės taksi sėdynės, mudu su Džeku važiavome tylėdami, jis tvirtai laikė mane už parankės, o aš nejudėjau, buvau tarsi suakmenėjusi, užsimerkusi, kad nematyčiau šalia mūsų jokio automobilio. Kai sustojome priešais savo namą, man labai palengvėjo. Priešais savo namus.

Žengti į vidų bijojau.

Ligoninėje nekantravau iš jos išeiti ir grįžti namo, dabar namie reikės pradėti viską nuo pradžių. Turėsiu būti savimi su tokiu veidu ir tokiais plaukais namuose, kur gyveno kitokia Libė. Tai baugino.

– Tavo tėvai, Andžela, Greisė ir mano tėvai norėjo surengti sutiktuves, – ridendamas mane, laukusią vežimėlyje prie taksi, tarė Džekas, – bet paaiškinau jiems, kad tikriausiai tau tai nepatiktų. Bent jau ne dabar. Tikiuosi, gerai padariau.

– Taip, – pritariau aš, – teisingai padarei.

Įsikišęs piniginę į užpakalinę kelnių kišenę, Džekas atidaro išorines duris, paskui vidines ir įneša mano lagaminėlį.

– Sėkmės, – eidamas pro mane palinki taksi vairuotojas. Netikėtas nepažįstamojo palaiminimas. – Rūpinkitės savimi.

„Kažin, ar daug yra žmonių, kuriems taksistas linki sėkmės? – svarstau žiūrėdama, kaip vyras, už kurio ištekėjau, leidžiasi laiptais man padėti. – Pavieniams keleiviams, grįžtantiesiems iš ligoninės arba nelaimės prislėgtiesiems, kuriems tikrai jos reikia.“

Man rodos, priklausau visoms trims grupėms.

Sustojęs priešais mane Džekas džiugiai nusišypso, ir aš jam atsakau tuo pačiu. Be jo viskas būtų gerokai sunkiau. Nemanau, kad būčiau taip puikiai susitvarkiusi ir tomis nevilties valandomis patyrusi ir gerų akimirkų, jei nebūčiau žinojusi, kad visą laiką su manimi yra Džekas.

2009-ųjų gegužė

– Taigi, tu Elizabetė, – mums peržengus namų slenkstį tarė Džeko motina.

Ji džiugiai šypsojosi išskėtusi rankas, nekantraudama pasisveikinti. Apkabino mane, priglaudė, apgaubė švelniu, svaiginančiu, talko pudrą primenančiu aromatu moters, besididžiuojančios savo išvaizda ir visada turėjusios lėšų jai puoselėti. Artimiausiame prekybos centre jai niekada neteko raustis nupigintų prekių dėžėje ir ieškoti reikalingo atspalvio akių šešėlių. Ji buvo elegantiškai apsirengusi: ant gelsvai rudos, šilkinės, tiesios suknelės vilkėjo kašmyro megztuką; avėjo rusvais dailiais bateliais, nors namai, rodės, buvo iš tų, į kuriuos įžengę svečiai batus paprastai nusiauna. Rusvus plaukus, pamargintus keliomis sidabro gijomis, buvo nusikirpusi trumpai, bet labai stilingai, o į ausis įsivėrusi auksinius auskarus su perlais.

Ji tvirtai mane apkabino – galbūt norėjo įsitikinti, ar esu tikra, paskui žingtelėjo atgal ir vikriai nuleidusi rankas suėmė manąsias.

– Leisk man į tave pažiūrėti, – pasakė Džeko motina ir vėl apdovanojo mane plačia ir nuoširdžia šypsena. – Tu visai kitokia, nei įsivaizdavau. Mano sūnus mums apie tave nieko nepasakojo. Bet tu graži.

– Mama… – įsiterpė Džekas.

– Oi, tyliu, tyliu, – geraširdiškai atsakė jo motina. – Turėtum būti dėkingas, kad ji man patinka. Kiek yra jaunų moterų, besiskundžiančių, girdi, anytos jų nemėgsta? Drįsčiau teigti, kad daug. Bet tu, Elizabete, tiesiog įkvėpei mano sūnui norą gyventi. – Tebelaikydama mane už rankų, ji dar truputį atsitraukė. – Kai ėmėte susitikinėti, jis tapo tarsi visai kitu žmogumi. Jau nesitikėjau, kad kada nors vėl pamatysiu jį besijuokiantį ar besidomintį gyvenimu…

Kai jos žvilgsnis ėmė blaustis, o akyse pasirodė ašaros, mus visus keturis, stovinčius koridoriuje, o ypač Džeko motiną, apėmė siaubas.

– Atleisk mano žmonai. Kartais ji pernelyg jautriai į viską reaguoja, – eidamas prie mūsų prabilo Džeko tėvas. – Tu trikdai vargšę merginą. Išgąsdinsi ją, – jis ištiesė ranką, ir jo žmona tuoj pat paleido manąsias, kad galėčiau ją paspausti ir pasisveikinti. – Hektoras, – prisistatė jis. – Malonu susipažinti.

Džekas paveldėjo iš tėvo kūno sudėjimą, ūgį ir pasitikėjimą savimi. Neabejojau, kad pasaulyje yra vos keli žmonės, galintys priversti Hektorą pasijusti nesaugų. Džekas kažkada lyg ir užsiminė, kad jo tėtis tebelanko užsiėmimus sporto salėje ir žaidžia golfą, ir tai buvo akivaizdu: Hektoro oda buvo glotni ir nepriekaištingai prižiūrima, o vešlūs plaukai gana tvarkingi ir įtartinai žvilgantys.

– Man taip pat labai malonu, – pabrėžtinai mandagiai atsakiau. Neketinau taip kalbėti, tiesiog išsprūdo.

– Nors mano žmona kartais gali būti kiek per įkyri, šiandien mes tikrai džiaugiamės tavo draugija, Elizabete. Kalbėdamas apie tave sūnus buvo labai atsargus, kai kas galbūt pasakytų, net linkęs slapukauti, – jis reikšmingai nužvelgė Džeką, o šis nuleido galvą. – Tik niekaip nesuprantu, kodėl. Mūsų namuose esi labai laukiama.

Susitikus su jais nervinausi ir jaučiau keistą vidinį silpnumą, be to, nerimavau, nes turėjau jiems pasakyti, kad mano vardas – ne Elizabetė. Džeko tėvai buvo tokie geri, tokie malonūs ir geraširdžiai, tad argi galėjau jiems imti ir išrėžti šią tiesą? Taip pat pačią pirmą akimirką supratau, jog Džekas irgi nežino mano tikro vardo. „Ir tau pavyko įtikinti save, kad nepuoli į šią santuoką stačia galva?“ – mintyse subariau save.

– Ar ir stovėsime koridoriuje? – paklausė Džekas.

– Na žinoma, kad ne, – susigriebė Harieta. – Eikime toliau.

Hektoras paleido mano ranką, dar tebedilgčiojančią nuo stipraus jo paspaudimo, o Harieta, nieko nelaukusi, įsikibo man į parankę ir koridoriumi nusivedė į svetainę. Kai tik įžengiau į šiuos namus, Džeko tėvas arba motina nuolat mane laikė – tarsi galėčiau išgaruoti ar pasprukti. Gal šeimose, kuriose kas nors jau mirė, žmonės taip ir elgiasi: stengiasi nepaleisti naujo jų pasaulyje pasirodžiusio asmens? Tiesą sakant, maniau, kad viskas bus sudėtingiau, kad jiedu žiūrės į mane įtariai ir niekinamai, narstys motyvus, atvedusius mane į šiuos namus, ir neslėps nuosaikaus bjaurėjimosi, kad drįsau pamėginti užimti vietą žmogaus, kurį jie prarado.

– Taigi, Elizabete, turi man papasakoti viską, ką jau suplanavai vestuvėms. Padėsiu, kiek tu norėsi. Mielai viską tvarkyčiau, nes dukters neturiu, bet neabejoju, kad šio reikalo jau ėmėsi tavo mama.

– Hm… Tiesą sakant, ne. Mudu su Džeku dar neaptarėme, kokių vestuvių norėtume. Nutarėme, kad pirmiausia reikėtų susitikti mudviejų tėvams.

– Protinga, – įsiterpė Hektoras.

– Kam rūpi protas, kai kalbama apie meilę ir romantiką? – šypsodamasi ir vos pastebimai merkdama akį tarė Harieta.

Jų svetainė, kaip ir visas namas, buvo didžiulė. Į ją būčiau galėjusi sutalpinti du savo butus ir dar būtų likę vietos. Sienos šviesios, šalavijų žalumo, lubos aukštos, dažytos baltai; prie sienų stovėjo daug įstiklintų spintelių ir bufetų, taip pat gražių, puošnių ir prabangių baldų, matyt, antikvarinių ir nepigiai kainuojančių. Žinojau, kad Džekas kilęs iš pasiturinčios šeimos, bet pamačiusi šiuos namus dar kartą suvokiau, kad mudu skirtingi ir skirtingai žiūrime į pasaulį.

Nustebau, kai man sėdint ant sofos, prie pat židinio, Džekas klestelėjo ant ranktūrio, ištiesė ranką išilgai atlošo ir atsargiai uždėjo ją man ant peties. Man patiko būti šalia Džeko – būnant jo mergina iš labai arti jausti jo skleidžiamą šilumą ir malonų aromatą buvo vienas iš geriausių dalykų, bet šį kartą viskas buvo kitaip; kažkaip keista. Tarsi prievartinis vienybės demonstravimas, tarsi savo teritorijos žymėjimas, kartu pastanga parodyti, kad esame PORA. Galbūt jo tėvai būsimomis mūsų vestuvėmis taip labai nesidžiaugė, tik apsimetinėjo? Gal jie laukė, kol vienaip ar kitaip bus įtikinti, kad nesu tiesiog pirma pasitaikiusi moteris, pasičiupta nusivylus meile, ir kad jų sūnus neketina vesti paskubomis? Ėmiau dar labiau nervintis. Džekas nežinojo tikro mano vardo, o tai toli gražu nepatvirtino, kad mudu puikiai vienas kitą pažįstame.

– Gal arbatos, Elizabete? Šiandien ryte iškepiau sklindžių. Hektoras nekantrauja jų paragauti su grietine, kurios praeitą savaitgalį parsivežė iš verslo kelionės į Devoną. Be to, manau, kad dar turiu ir naminės braškių uogienės. Pernai braškių derlius buvo toks gausus, kad priviriau daugybę puodynėlių. Ir gerai, nes šiemet derlius gerokai šykštesnis. Gal sugundysiu?

– Mielai paragausiu, – sutikau.

– Gal geriau kavos, o ne arbatos, – motinai patraukus link durų pasakė Džekas. – Arbatą Libė geria tik vakare. Be to, ji nėra didelė braškių mėgėja, jos jai per rūgščios. Bet juk turi apelsinų marmelado, tiesa? Jį Libė dievina. Nors prie sklindžių jis ir nelabai tinka. Jei galima, ir aš norėčiau gauti to paties.

Žinojau, kad Džekas įsidėmi smulkmenas, bet tai tiesiog stulbinama. „Iš kur jis visa tai žino? Esu tikra, kad šių dalykų niekada jam nesakiau.“

Harieta nusišypsojo sūnui ir tarė:

– Žinoma, mielasis. Ak, Elizabete, reikėjo pasakyti. Mes čia ceremonijų nesilaikome. Hektorai, ar galėtum įjungti kavos aparatą? Ar filtruota kava tau tiks?

– Puikiausiai, puikiausiai tiks, – paskubėjau patikinti šeimininkę.

– Klausyk, kas yra? – vos tik tėvai nuėjo ir negalėjo mūsų girdėti, pašnibždomis paklausė Džekas.

– Apie ką tu čia? – gūžtelėjau.

– Kai tik tėvas ar mama pavadina tave vardu, visa įsitempi.

Sunerimusi išpūčiau akis.

– Ne, tėvai nepastebėjo, bet aš atkreipiau dėmesį. Nepamiršk, kad tave pažįstu. Ir jaučiu, kai tau kas nors negerai. Taigi, kas yra?

– Mano vardas – ne Elizabetė.

– Ai, mano tėvai senamadiški, ilgainiui jie įpras vadinti tave Libe. Galvą guldau, kad ir tavo tėvai ne kitokie.

– Ne, Džekai, tu nesupranti. Libė – vardo Libertė2 trumpinys. Gimiau kovo šeštąją, Ganos nepriklausomybės dieną, todėl tėvai pavadino mane Liberte.

– Hm… – numykė Džekas galvodamas apie tą patį, apie ką visai neseniai mąsčiau aš: mudu ketiname tuoktis, o jis net nežino tikro mano vardo. – Ar, kai grįš, nori jiems pasakyti?

– Ne! – atšoviau. – Tiesą sakant, pirmadienį ketinu oficialiai pasikeisti vardą, ir man niekada nereikės jiems prisipažinti, kad, kai susižadėjome, sužadėtinis nežinojo tikro mano vardo.

Džekas nusijuokė, ir man krūtinėje ėmė žiebtis visas spiečius žvaigždžių. Todėl už jo ir tekėsiu: jis geba sukelti man šį jausmą vien nusijuokęs. Tad ar tikrai taip svarbu, kad nežinojo tikro mano vardo?

– Jei gali dar šiek tiek ištverti, kai grįšime namo, aš mamai viską paaiškinsiu.

– Gerai, – gūžtelėjau, – nors Elizabetė taip pat ne toks jau prastas vardas, jei kartais nedrįstum jai pasakyti.

Džekas vėl šyptelėjo, o aš nušvitau laiminga, kad dabar tai bendras mudviejų reikalas.

– Ar nieko, jei paliksiu tave vieną ir trumpai užsuksiu į vonios kambarį? – paklausė Džekas.

– Žinoma, eik, – atsakiau jausdama palengvėjimą, kad dabar tas vardas – ne mano vienos paslaptis.

– Tuoj grįšiu, – tarė Džekas ir švelniai pabučiavo mane į lūpas.

Naudodamasi proga atidžiai apsižvalgiau. Jų svetainėje, didžiulėje ir nelabai jaukioje, buvo daugybė šeimos narių nuotraukų. Tačiau pas turtuolius paprastai tikiesi pamatyti kitokias – vaizduojančias juos stovinčius išdidžiomis pozomis, o moteris, vilkinčias išeiginėmis suknelėmis. Šiose buvo užfiksuoti laimingi žmonės ir daug jų asmeninio, pasitenkinimą teikiančio gyvenimo akimirkų. Mano tėvai taip pat turėjo pasistatę kelias nuotraukas, bet daugumą, sudėję į albumus arba dėžes, laikė palėpėje, nes, kaip ir dauguma žmonių, jie namuose neturėjo tiek daug erdvės, kad galėtų rodyti visas turimas fotografijas.

Ypač atkreipiau dėmesį į nuotrauką virš puošnaus židinio ant balto marmuro atbrailos krašto. Paprastuose sidabro spalvos rėmeliuose, maždaug trylikos pločio ir septyniolikos centimetrų ilgio, buvo nuotrauka besijuokiančios, susikibusios už rankų poros, apipiltos tarsi sniegu, bet iš tikrųjų tai buvo konfeti. Vyras vilkėjo paprastą pilką kostiumą ir ryšėjo šviesiai melsvą kaklaraištį, moteris buvo pasipuošusi nuostabia ilga rožine suknia. Iš ten, kur sėdėjau, mačiau, kad jos oda spindėjo ir be makiažo, o neįprastai žydros akys traukė dėmesį, nors nebuvo pagražintos nei blakstienų ir antakių dažais, nei kosmetiniu pieštuku. Ji atrodė ne šiaip gražiai, o dieviškai, beveik dangiškai. Mane sukrėtė tas vaizdas, jų kūno kalba ir veidai tiesiog kerėjo: neprisiminiau, kad kada nors būčiau mačiusi du tokius laimingus žmones – kiekviena jų kūno dalelė, rodės, spinduliavo džiaugsmą.

Niekada nebuvau mačiusi taip besišypsančio Džeko. Tačiau toje nuotraukoje jis, rodės, šypsojosi lengvai ir natūraliai. „Kai jiedu su Eva buvo pora.“

Keletą akimirkų prieš grįžtant Džeko tėvams į svetainę, mano žvilgsnis vėl nukrypo į stalelį.

– Elizabete, – sėsdamasi ant sofos paklausė Harieta, o Hektoras padėjo padėklą su arbata netarkštelėjęs nė vieno porcelianinio indo, – ar jau galvojai apie vestuvinės suknios modelį? Ar esi iš tų, kurios mėgsta suknią be petnešėlių, bet renkasi ilgą sijoną su šleifu?

– Dar nenusprendžiau, – atsakiau. – Turiu prisipažinti, kad nesu viena tų merginų, kurios žino, kokia turi būti tobula vestuvinė suknia.

– Paistalai, – draugiškai paprieštaravo man Hektoras. – Kiekviena moteris žino, kokia turi būti tobula jos vestuvinė suknia, net jeigu ir netradicinė. – Jis meiliai patapšnojo Harietai kelį ir ji pritariamai nusijuokė. – Bent jau man taip buvo paaiškinta.

„Nori pasakyti, ne tokia tradicinė kaip Evos?“ – dingtelėjo man.

– Dieve mano, – juokdamasi drauge su jais pasakiau. – Šį klausimą man tikrai reikės kiek atidėti. Kuo greičiau sukonstruosiu laiko mašiną, grįšiu į praeitį ir pasitarsiu su ankstesne savimi.

Hektoras su Harieta nusijuokė, tada ji, išdėliojusi ant stalo indus, ėmė pilstyti arbatą ir dalyti sklindžius.

„Džekas ne vienintelis šiuose namuose, niekaip negalintis pamiršti Evos“, – pamaniau. Ir vis laukiau, kada galėsiu vėl žvilgtelėti į nuotrauką moters, kuriai nuolat nerimavau negebėsianti prilygti. Nors iš tiesų dar kartą pamatyti tos nuotraukos man nė nereikia, nes Evos atvaizdas neišdildomai įsirėžė į atmintį, matyt, kaip ir jos atminimas visų Bričamų šeimos narių širdyse.

Laiptais nusileidžia Džekas, ir aš ištiesusi ranką pasiremiu į jį, ketindama lipti į viršų.

– Manau, sugalvojau kai ką geriau, – ir pasilenkęs paima mane ant rankų taip švelniai, kad aplink niekas nė nevirpteli.

– Ką darai? – tyliai juokdamasi klausiu.

– Žinoma, nešu tave per namų slenkstį.

– Žinoma.

Ir neša, kaip kasdien paskui nešdavo pirmą savaitę po vestuvių.

2 Laisvė (angl. liberty).

Džekas

Libė paklusni ir mano glėbyje nespurda, elgiasi visai kitaip nei paprastai, kai paimu ją ant rankų. Paprastai ji netveria juoku ir klykia, liepia ją paleisti ir, jei išmesčiau ją iš rankų, grasina visaip keršyti. Ji lengvesnė nei įprasta, bet taip yra dėl to, kad pastarąją savaitę nedaug valgė.

Viena labiausiai mano mėgstamų Libės savybių yra jos apetitas: prie kiekvieno savo patiekalo ji puola taip godžiai, tarsi valgytų paskutinį kartą gyvenime. Ji valyva, bet entuziastinga valgytoja. Libė pasakojo pirmais doktorantūros metais mitusi vien sriuba, duona, pupelėmis ir gariu – naminiu ganietišku troškiniu, kurio pataisiusi iš Londono atsiųsdavo mama. „Daugumą patiekalų galima puikiai paskaninti trupučiu prieskoninių žolelių, bet, Dieve, kaip pavargau taip save varžyti. Užtat dabar perku patį brangiausią maistą, kokį tik galiu sau leisti, ir niekada nieko neišmetu, nes žinau, ką reiškia, kai jo trūksta“, – pasakė ji.

Per kelias pastarąsias dienas ji visai prarado apetitą; dabar vos suvalgo nedidelę lėkštę sriubos.

Nešu Libę į svetainę parodyti, kaip čia viską pakeičiau. Kol dairosi po kambarį, tebelaikau ją ant rankų. Daugumą mūsų miegamojo baldų pernešiau į apačią: komodą, į kurią tvarkingai sulankstęs sudėjau dažniausiai jos dėvimus drabužius; nešiojamą televizorių ir vaizdo grotuvą; naktines spinteles ir šviestuvus krištoliniu pagrindu, o jos pusėje pastačiau dar ir nuotrauką, kur po itin purvinų futbolo rungtynių mudu su Bendžiu sėdime parke; taip pat du didelius širdies formos kilimus, jos atsivežtus iš savo buto. Kitoje durų pusėje net prisukau vąšus, kad turėtume kur pasikabinti chalatus. Viršuje liko tik lova. Čia stovi nauja. Man teko apeiti nemažai parduotuvių, kol tokią radau, bet ji kaip du vandens lašai panaši į tą metaliniais rėmais, kuri stovėjo jos bute ir kurioje pirmą kartą pasimylėjome. Nupirkau tą lovą norėdamas Libei priminti, kad ją myliu ir, nesvarbu, kas nutiktų, branginu kiekvieną mudviejų drauge praleistą akimirką.

Prieš Libei atsikraustant, Greisė mums nupirko visą kalną patalynės, o Libės draugė Andžela – daugybę rankšluosčių, ir abi pareiškė, girdi, tai išankstinės vestuvinės dovanos. Paskambinau Greisei padėkoti ir paklausti, kam ji pirko patalynę, juk žino, kad turime jos tiek, jog užtektų aptarnauti vidutinio dydžio viešbučiui.

– Kuri moteris norėtų miegoti pataluose, pirktuose jos pirmtakės? – kandžiai atšovė ji. – Nauja lova – nauja ir patalynė.

– Nauja lova? – nustebau.

– Tik nesakyk, kad nenupirkai naujos lovos! Turbūt nemanai, kad Libė miegos buvusiame santuokiniame Evos guolyje, – pasakė Greisė.

Susimąsčiau: mudviem nutarus tuoktis, Libė kelis kartus toje lovoje miegojo, bet visuomet labiau norėjo likti savo bute – sakė, girdi, ten šilčiau ir visi jos daiktai po ranka.

– Dieve, koks tu kartais bukas, – išrėžė Greisė.

– Gal dėl to ji vis siūlo pergabenti pas mane savo lovą? – pasiteiravau Greisės.

– Aišku, kvaily tu.

– Kodėl tiesiai man nepasakė?

– Hm… Pagalvokime… Kodėl moteris, kurią ketini vesti, mylinti tave moteris kiekviena savo kūno dalele nenori tavęs liūdinti siūlymu atsikratyti to, kas tau primena mirusią žmoną? Hm… Net nežinau… Manai, ji galėtų imti ir tiesiai šviesiai pasakyti tokį dalyką?

– Nė nenutuokiu, – prisipažinau Greisei. – Apie tai niekada negalvojau.

– O jei pamėgintum žvelgti į visa tai jos akimis? Libė jaučiasi nelabai tvirtai, nes tu jau gyvenai susituokęs, be to, ji – kaip ir visas likęs pasaulis – mato, kad vos paminėjus Evą nežinia kodėl nuliūsti. Kodėl tau nesuteikus jai galimybės laimėti?

Pasiūliau Libei viską pradėti nuo pradžių; pasiūliau drauge išsirinkti miegamojo komplektą ir galbūt nusipirkti dar vieną kitą namie reikalingą baldą. Išvydęs jos akyse nuoširdų palengvėjimą supratau, kad Greisė buvo teisi.

Kurį laiką tikrai stengiausi galvoti apie Libę, mėginau tiek žodžiais, tiek darbais jai parodyti, kad visada pirmiausia galvoju apie ją, bet pastaraisiais metais apsileidau. Jau neskiriu Libei tiek dėmesio, ignoruoju ją ir nusisuku, kai turėčiau atsigręžti. Ši lova – ženklas, kad noriu pasitaisyti. Nauja lova naujai pradžiai, jei tik ji dar norės su manimi gyventi.

Nenoriai, nes tai reiškia, kad turiu ją palikti vieną, švelniai paguldau Libę ant lovos ir pasitraukiu.

Ji delnais perbraukia per šviesiai rusvą pūkinę antklodę ir ilgai, įdėmiai žiūri į lovos koją.

– Nupirkai naują lovą, – sako.

– Taip, pamaniau, kad čia tau bus lengviau nei kopti laiptais. Nupirkti naują lovą man pasirodė gera mintis.

Jos akys pritvinksta ašarų, o man galvą ir krūtinę perveria skausmas, kurį visuomet pajuntu, kai Libė susigraudina.

– Ji tokia pati, kokią turiu savo bute, – sako ji.

Linkteliu negalėdamas pratarti žodžio, tik žiūrėdamas, kaip ji nusibraukia ką tik ištryškusią ašarą.

– Ačiū, – padėkoja ji ir šiaip taip nusišypso. – Tikrai. Žinai, labai bijojau, kad grįžus viskas bus kitaip ir man bus sunku vėl apsiprasti namuose. – Libė apsižvalgo po kambarį. – Bet taip turbūt geriausia, ar ne? Tai kai kas visai nauja ir mudviem reikia apsiprasti drauge.

Vėl linkteliu. Ji atsargiai išsitiesia ant lovos ir atsiremia į pagalves, – jos akyse ir veide matyti kiekvieno judesio keliama kančia.

– Gal nori arbatos ar kavos? – pasiūlau.

– Ne, – atsisako ji vos pastebimai purtydama galvą. – Viskas gerai. Gal pamėginsiu truputį nusnūsti.

– Taip ir padaryk, – pritariu. – Pažadinsiu tave pietauti.

– Gerai, – sutinka ji. – O gal galėtum truputį pagulėti su manim?

Akimirksniu suvokiu, kad Libė tikrai nekaltina manęs dėl to, kas atsitiko, ir mano veidą nušviečia šypsena. Guluosi į lovą toks dėkingas už galimybę ją apkabinti ir pamiršti kaltę, kad ne viską papasakojau apie avariją.

Penktas skyrius

Libė

Tai ne aš.

Aš ne tokia. Išvaizda man nerūpi, žinau, kad grožis sklinda iš vidaus, suprantu, jog plaukų ilgis, kūno svoris ir odos glotnumas nėra tokie svarbūs kaip žmogaus asmenybė. Ir vis dėlto negaliu jų suvaldyti. Minčių, jausmų ir skausmo, verčiančių mane taip elgtis: sėdėti prieš veidrodį tyliai riedant ašaroms ir skęsti nevilties jūroje.

Tebesu Libė. Dėl to rantyto brūkšnio, besirangančio man nuo kaktos iki sprando, nesilioviau garsiai kvatotis, jei man kas nors pasirodo juokinga. Dėl veidą bjaurojančių įdrėskimų, primenančių atsainiai ant tako išbarstytą žvirgždą, nesilioviau prasidėjus reklamai junginėti televizijos kanalų. Dėl rando, įstrižai kertančio kairę veido pusę, nesilioviau mėgusi, kad mane pažadintų lyg pernelyg uolūs turgaus prekeiviai klykaujančios žuvėdros.

Nė viena šių žymių, nė vienas šių paviršutiniškų dalykų negali manęs pakeisti. Negali pakeisti tikrosios Libės. Todėl dabar neturėčiau verkti. Aš nepasikeičiau.

Ir kai veidrodyje atsispindinti, žirkles laikanti ir laukianti iš manęs pritariamo galvos linktelėjimo Andžela ims kirpti, aš vis tiek nepasikeisiu.

Bet žvelgiu į ilgas tamsių savo plaukų sruogas ir atsisveikinu su ilgaplauke savimi, nes tikriausiai man vis dar nepraėjo avarijos sukeltas šokas.

Ne dėl to, kad be plaukų baiminuosi atrodyti bjauriai ir visai nepanaši į save.

Užsimerkiu ir linkteliu.

– Ar tikrai to nori, mieloji? – klausia ji. – Galime pamėginti padirbėti su tais plaukais, kurie liko.

Andželos oda nuostabi, o plaukai dieviški. Ji juodaodė kaip ir aš, o jos kūno formos dailios ir nepriekaištingos. Jos plaukai ilgi, supinti į plonas kaseles, o šios, susuktos ir garbanotos, siekia juosmenį. Ji atrodo labai moteriškai.

– Būk gera, imkis darbo.

Ji kerpa man plaukus švelniai ir atsargiai, bet aš neatsimerkiu. Negaliu žiūrėti. Negaliu matyti savęs veidrodyje, negaliu žvelgti į tikrovę, į dirbančias jos rankas.

Kai Andžela stabteli, girdžiu ją keičiant įrankius.

– Dabar kitas etapas. Gerai, mieloji?

Neatsimerkdama vėl linkteliu. Išgirdusi plaukų kirpimo mašinėlės burzgimą krūpteliu – tas garsas trapią tylą pripildo nelaimės nuojautos. Metalinėms žirklėms palietus man galvą stengiuosi nesitraukti, prisiverčiu nerėkti. Likusius plaukus Andžela man nurėžia labai greit.

Bet kad atmerkčiau akis, man prireikia vos ne visos amžinybės.

Pažvelgusi į veidrodį matau moterį, kuria tapau.

Džekas

Pamačius ją man sustingsta širdis. Ji plika, ant galvos matyti randas ir siūlės žymės.

Ji stovi koridoriuje nerimaudama, nervingai sunėrusi pirštus – kaip maža mergaitė, sučiupta daranti kokią šunybę ir laukianti bausmės.

– Tavo plaukai, – sakau, – jų neliko.

Libė linkteli, ir jos akyse pasirodo ašaros. Koridoriumi prieinu prie jos ir uždedu rankas jai ant pečių.

– Geriau neturėti nieko nei šį tą pakenčiamo, – paaiškina ji.

– Atrodai fantastiškai, – sakau, ir ji nustebusi kelis kartus sumirksi.

– Tikrai? – paklausia.

– Taip. Pasaulyje yra tik kelios moterys, galinčios iškrėsti tokį pokštą, ir tu – viena iš jų.

– Tikrai? – vėl klausia Libė ir pajutusi palengvėjimą atsipalaiduoja.

– Tikrai. O nuostabiausia, kad galiu matyti visą tavo gražų veidą.

– Tai aš neatrodau siaubingai?

– Ne, tu niekada negalėtum atrodyti siaubingai, – atsakau ją prisitraukdamas.

O man ausyse tebeskamba jos žodžiai: „Verčiau neturėti nieko nei šį tą pakenčiamo.“

Viliuosi, kad tai netiesa. Iš visos širdies tikiuosi, kad taip nėra.

Šeštas skyrius

Libė

– Ponia Bričam, ilgai jūsų netrukdysime, – sako policininkė.

Ji vilki civiliniais drabužiais, o kartu su ja – taip pat neuniformuotas pareigūnas, kurio ji nesivargino man pristatyti. Apklausiant dėl eilinio eismo įvykio – pernelyg ceremoniška.

Be to, man labai nepatinka, kad jie čia atėjo.

Tikrai nenorėjau kalbėti apie avarijos aplinkybes namuose, per tą savaitę, kol gulėjau ligoninėje ir nieko daugiau neveikiau, tik atsakinėjau į klausimus, mano avarijos aplinkybių versija kažkodėl nieko nedomino, nors, tiesa, su Džeku jie šnekėjosi. O dabar namie, kai mėginu, kaip sakoma, „gyventi toliau“, išdygsta jie ir tempia mane į praeitį. Jaučiuosi lyg kvočiama, tarsi tiesiog sėdėdama automobilyje, į kurį kažkas rėžėsi, būčiau kuo nors nusikaltusi. Džekas kitame kambario gale stovi atsirėmęs į valgomąjį stalą, nors policijos pareigūnė liepė jam išeiti. Rodės, jis nesispyriodamas ketino paklusti, bet aš paklausiau: „Kodėl Džekas turi išeiti?“ Ji nesumojo, ką atsakyti, tad pareikalavo iš jo bent jau nesikišti ir netrukdyti su manimi kalbėtis. Jei nebūčiau žinojusi, kad taip nėra, būčiau galėjusi pamanyti, kad esu apklausiama kaip įtariamoji, o ne prašoma papasakoti, kas nutiko, kad tai įtrauktų į protokolą.

– Gal neskubėdama papasakotumėte mums, kas atsitiko nelaimingo atsitikimo dieną? – prašo policininkė.

Žodžius „nelaimingas atsitikimas“ ji keistai pabrėžia, ir giliai širdyje pajuntu būgštavimą.

– Ne kažin ką prisimenu, – atsakau, o pareigūnas ima kažką skrebenti bloknote. – Pamenu, mudviem su Džeku šnekučiuojantis lyg kas trenkėsi į automobilį, paskui pamačiau į mane artėjančią sieną ir gatvės šviestuvo stulpą. O dar vėliau kalbėjausi su ugniagesiu. Ir viskas.

– Ką jūsų vyras veikė prieš pat susiduriant? – klausia ji.

– Be to, kad vairavo? – pašaipiai pasitikslinu, bet tikrai nesuvokiu šio klausimo prasmės.

– Ar jis vairavo nervingai, gal viršijo greitį?

Užsimerkusi stengiuosi prisiminti, kas vyko prieš tą lemtingą akimirką. Tada atmerkiu akis.

– Mes kalbėjomės, ir į mus rėžėsi automobilis.

– Kalbėjotės? Nesikivirčijote? – neatstoja ji.

– Jei būtum kivirčijęsi, taip ir pasakyčiau.

Ji reikšmingai pažvelgia į Džeką.

– Juk abi žinome, kad jaučiant spaudimą ne visada lengva pasakyti, ką iš tiesų nori.

– Aš nejaučiu jokio spaudimo ir mudu su Džeku nesipykstame, – atrėžiu.

Ir tai tiesa. Paprastai mums nėra dėl ko pyktis: pagrindinė mūsų nesutarimų tema yra Eva, tad mudu apie ją tiesiog nešnekame, o jei mėginame, viskas baigiasi tuo, kad paskui apskritai nesikalbame.

– Visiškai? – nustemba policininkė, detektyvė seržantė Morgan.

– Beveik visiškai. Mums nėra dėl ko pyktis.

Nepatikliai linktelėjusi, ji pirmą kartą kažką pasižymi bloknote. Detektyvė seržantė stengiasi šnekėtis su manimi kaip moteris su moterimi, bet jai nesiseka, nes man susidaro įspūdis, jog moterų ji nemėgsta. Vyrų – juo labiau. Ir vis dėlto čia kažkas ne taip. Mano žvilgsnis nukrypsta į Džeką, matau, koks jis įsitempęs, kaip įdėmiai ir rūsčiai spokso į policininkę, o tada vėl pažvelgiu į ją. Džekas ir detektyvė seržantė Morgan pažįstami. Bet kaip jiedu susipažino? Ji neatrodo esanti viena iš moterų, kurioms suvilioti Džekui būtų pakakę ir labai menkos pažinties, bet galbūt, kai jiedu pirmą kartą susitiko, viskas buvo kitaip? Gal tarp jų įsižiebė kibirkštis?

Dabar, kai paaiškėjo, kad ši moteris galbūt miegojo su mano vyru, iš naujo ją įvertinu. Neatrodo, kad labai rūpintųsi savo išvaizda. Jos makiažas visiškai netinkamas: rusvi lūpų dažai nedera prie natūralios odos ir plaukų spalvos. Jei su ja apie tai kalbėčiausi, makiažą patarčiau rinktis ne rausvai rudą, o švelnaus melsvai rožinio atspalvio. Lūpas būtų geriau dažytis ryškiai raudonu lūpdažiu – ne skaisčiai raudonu, o galbūt tamsiai raudonu, o akis dieną dažytis vienu tamsių dažų sluoksniu, o vakare dviem. Su dabartiniu makiažu ji atrodo bjauri. Bet gal aš pernelyg kilnios širdies, gal makiažas čia niekuo dėtas, gal ji atrodo bjauri, nes tokia ir yra? Nusprendžiu, kad Džekas negalėjo su ja miegoti. Ši moteris per daug jau nemaloni. Bet kodėl ji griežia ant Džeko dantį? Juk aiškiai griežia.

– Apie ką šnekėjotės prieš susidūrimą? – klausia detektyvė seržantė.

– Apie tai, kaip susipažinome. Sakiau, kad, laimė, buvo moterų, galėjusių jo žavesiui atsispirti, jis klausė manęs, kodėl „laimė“, aš ketinau jam atsakyti, ir tada kažkas į mus trenkėsi.

– Taigi jis uždavė klausimą. Ar klausdamas žiūrėjo į jus?

– Nepamenu, – atsakau.

Tarsi šuo, kuriam švystelėtas kaulas, ji įsikimba į šį liudijimą kaip į seniai lauktą įrodymą.

– Norite pasakyti, kad nesate tikra, ar susidūrimo akimirką jūsų vyro žvilgsnis buvo nukreiptas į kelią?

– Atleiskite, nesuprantu šių klausimų tikslo, – atkertu žvelgdama į policininkę ir mintimis keisdama jos makiažą. Galbūt ji daro tą patį, gal žvilgsniu lupa man randą ir grąžina plaukus ant galvos? – Argi ne tas kitas vairuotojas pažeidė taisykles kalbėdamas mobiliuoju ir kartu mėgindamas įsukti į judrų kelią? Žiūrėjau į tą pusę, iš kurios ir atvažiavo tas nelemtas automobilis, bet jo nemačiau, tad kaip jį galėjo pastebėti Džekas? O jei ir būtų matęs, ką jis būtų galėjęs padaryti?

Negražios rudos detektyvės seržantės Morgan akys susminga į mane, tarsi būčiau ją apkeikusi. Tada ji ima mąstyti, kaip mane prigriebti, kaip sugadinti man nuotaiką. Dabar ji atvirai ima griežti ant manęs dantį.

– Galbūt mums reikėtų pakalbėti apie kai ką kita, – diplomatiškai pareiškia ji. – Ką žinote apie pirmosios ponios Bričam mirtį?

Širdyje krūpteliu, imu svarstyti, kodėl ji apie tai prabilo. „Ar taip mėgina mane priblokšti? Nori mane apkaltinti prisidėjus prie Evos mirties?“

– Nieko, – paskubu atsakyti, kad ji nepagalvotų, jog delsdama mėginu susikurpti alibi. – Visiškai nieko. O kodėl klausiate? Manote, kad esu kaip nors susijusi su jos mirtimi? Tuo metu nepažinojau nei jos, nei Džeko.

– Tačiau žinojote, kad oro pagalvė jūsų vyro automobilyje sugedusi, tiesa?

Pajuntu kylantį blogumą. Kas čia vyksta?

– Ar tai nusikaltimas? – nustembu. – Ar neturėjau teisės sėsti į mašiną su sugedusia oro pagalve? Ar už tai mane suimsite?

– Ne, ne, visai ne tą norėjau pasakyti.

– O ką? – klausiu.

Detektyvė dėbteli į Džeką aiškiai norėdama, kad jo čia nebūtų. To jau per daug. Man jau įgriso žmonės, kalbantys tik su dešine mano puse, vengiantys žiūrėti į randą ir apie jį užsiminti, sukantys žvilgsnį nuo mano plikos galvos. Nenoriu, kad taip elgtųsi ir visiškai nepažįstama moteris, mėginanti mane apkaltinti dėl įvykio, kurio aš negalėjau sustabdyti.

– Ar galėčiau kai ko paklausti? – pasiteirauju ir, jai nespėjus atsakyti, priduriu: – Kodėl užduodate man šiuos klausimus? Kuo čia dėta Eva, juo labiau mūsų su Džeku pokalbis prieš susidūrimą? Į mus trenkėsi kito vyro vairuojamas automobilis. Norėčiau žinoti, kodėl taip elgiatės?

Seržantė Morgan atsidūsta truputį per jausmingai, ypač turint omenyje, kokia ji šalta.

– Ponia Bričam, man nemalonu tai daryti, – sako ji, nors akivaizdu, kad jai malonu, – bet kai įtartinomis aplinkybėmis nukenčia antras artimai su įtariamuoju žmogžudyste susijęs asmuo, privalau pradėti tyrimą. Apgailestauju, kad turiu atkreipti į tai dėmesį, bet sutuoktinis vos jūsų nepražudė.

Man net širdis sustoja.

– Tikrai? – Aš išsigandusi ir tai akivaizdu. – Kada?

Labai stengiuosi prisiminti, kada jis bandė tai padaryti. Pažvelgiu į Džeką, rūsčiai, kaip ir anksčiau, tebeveriantį žvilgsniu detektyvę seržantę. Jei Džekas mėgino mane žudyti, tuomet darė tai labai nerangiai.

– Per automobilio avariją, – paaiškina ponia Morgan.

Susiraukusi pakeliu į ją akis.

– Bet kažkas įsirėžė į mus.

– Žinau, – ji vėl jausmingai atsidūsta, – bet jūs labiausiai nukentėjote, nes neišsiskleidė oro pagalvė.

Ak, štai kas ji! Ji – policijos pareigūnė, kvotusi Džeką po Evos mirties. Tai turi būti ji.

– Tai jūs galvojate, kad Džekas tyčia važinėjo automobiliu tikėdamasis, jog kas nors į mus rėšis ir aš žūsiu, nes apsauginė oro pagalvė neišsiskleis? – klausiu mėgindama slėpti pašaipą. – Tikrai taip manote?

– Tai lygiai taip pat tikėtina, kaip ir tai, kad Eva Bričam paprasčiausiai nusirito nuo laiptų ir mirė.

– Ak, gerai, – sutinku, nes nežinau, ką pasakyti.

Kambaryje įsivyrauja vis nejaukesnė tyla, ir man rodos, kad privalau ją nutraukti. Bet neketinu. Ką galėčiau atsakyti į tuos neapgalvotus kaltinimus ir nereikalingą klausinėjimą?

– Apgailestauju, kad turėjau pakišti jums šią mintį, – sako detektyvė seržantė Morgan.

– Manau, neapgailestaujate, – tyliai atkertu. – Norite, kad nusiminčiau; norite, kad imčiau įtarinėti Džeką. Tik nesuprantu, kodėl.

– Nenoriu, kad įtarinėtumėte poną Bričamą, tiesiog jums reikia žinoti, kokia yra padėtis. Mes dar nebaigėme tirti bylos dėl Evos Bričam mirties ir teismo medicinos ekspertas į protokolą galutinės išvados neįrašė. Dėl tam tikros priežasties.

– Turbūt ir ne be priežasties turėjote paleisti jį be užstato, – atsakau.

– Ne viskas taip paprasta, ponia Bričam. Domėdamiesi Evos Bričam, arba Evos Kvenoks, mat tokia buvo jos mergautinė pavardė, biografijos faktais, kai ką sužinojome. Tai ir davė pagrindą įtarti poną Bričamą. Kaip čia pasakius: nenustebčiau, jei mano vyras, sužinojęs apie mane ką nors panašaus, nusuktų man sprandą ir, norėdamas tai paslėpti, nustumtų mane nuo laiptų.

Mano akys vėl nukrypsta į Džeką ir net nutirpstu išvydusi, kad jis, matyt, ir jausdamas baisų apmaudą, nevarsto detektyvės seržantės Morgan rūsčiu žvilgsniu, o žiūri sau po kojomis tvirtai sukryžiavęs rankas ant krūtinės, ant kaktos užkritę plaukai, kūnas kaip gluosnis svyruoklis linksta prie žemės ieškodamas paguodos ir paramos. Jis nepyksta; jis mėgina laikytis. Stengiasi nepalūžti.

– Ką jūs sužinojote? – vėl kreipiuosi į policininkę.

Man nepatinka, kad ji sužadino mano smalsumą ir Džeką tai sugniuždė. Ką ji pasakė, kas jį galėjo taip pakirsti?

– Neturiu teisės jums to atskleisti, – sako ji patenkinta, kad pagaliau pavyko atkreipti mano dėmesį ir sužadinti smalsumą. Mat abu šie dalykai verčia mane įtarinėti Džeką, o ji nuo pat pradžių akivaizdžiai to ir siekė. – Tik noriu, kad būtumėte atsargi. Būtų gaila, jei jums nutiktų dar vienas nelaimingas atsitikimas.

Jei patekčiau į dar vieną nelaimingą atsitikimą, geriausia – mirtiną, ji būtų devintame danguje. Kaipmat atskuostų ir lauktų, kol oficialiai būčiau paskelbta mirusia, tada uždėtų Džekui antrankius. Ji ne šiaip sau bjauri, ji – šlykšti, pernelyg griežta ir žiauri. Prikandu lūpą, kad neiškločiau, ką apie ją manau, ir nepasakyčiau, kad jei nebūčiau įsitikinusi, jog Džekas Evos nenužudė, ji savo elgesiu šiandien būtų lengvai mane pribaigusi.

– Dabar prašyčiau išeiti, – pareiškiu detektyvei seržantei Morgan.

– Žinoma, – apsimestinai rūpestingai atsako ji, aiškiai patenkinta, kad sujaukė mano mintis.

– Man reikia kremu pasitepti žaizdas ir išgerti skausmą malšinančių vaistų, – priduriu. – Štai ką dabar turiu daryti. Išlydėčiau jus, bet man tikrai sunku vaikščioti, nes kairė koja smarkiai sužeista, kaip ir daug vidaus organų. Gydytojas, kuris ištraukė man iš galvos žaizdos siūlus, liepė vengti streso ar prislėgtos nuotaikos, tad tikriausiai suprasite, kodėl nelabai noriu galvoti apie dar vieną manęs laukiantį nelaimingą atsitikimą. – Ponia Morgan nieko neatsako, ir jos akyse pamatau menką kaltės blyksnį. Man nepristatytas detektyvę seržantę lydintis pareigūnas perveria ją antipatijos kupinu žvilgsniu, matyt, taip pat nesužavėtas, kad viršininkė apklausai pasirinko tokį netinkamą laiką. – Bet nieko tokio: dabar, kai pasistengėte ir jums pavyko įkalti man į galvą, kad mano vyras galbūt yra žudikas, be to, pareiškėte nenorinti, jog nukentėčiau ar galbūt net būčiau nužudyta, neabejoju, kad viskas bus gerai. Esu tikra, tai visai nesutrukdys man sveikti.

Išeidama ji daugiau neprataria nė žodžio, bet policininkas man liūdnai šypteli, ir aš suprantu, kad jis nepritaria detektyvės seržantės veiksmams ir netiki, jog Džekas yra žudikas.

Kol neišgirstame pareigūnams už nugarų užsitrenkiančių durų, Džekas nė nekrusteli. Paskui įsitikinęs, kad likome vieni, jis pakelia į mane akis, ir mudviejų žvilgsniai susitinka. Mane vėl apgaubia svylančios gumos dvokas, į orą pakilęs automobilis, triuškinamo metalo garsas ir pajuntu, kaip reaguodamas į tai mano visas vidus skausmingai trūkteli. Bandau nuvyti tas mintis šalin, bet mudu tebežvelgiame vienas į kitą.

– Atleisk, – apimtas nevilties sako Džekas, – turėjau ją sustabdyti.

– Argi kas nors būtų galėjęs ją sustabdyti, – papurtau galvą.

– Ji moka priversti žmogų pasijusti…

– Kaltą?

Jis linkteli.

– Nors aš to nepadariau, – priduria. – Nežudžiau jos.

– Tikiu, – raminu jį. – Man nė nedingtelėjo, kad nužudei. Žinau, kad negalėtum.

Noriu išklausinėti viską. Sužinoti, kokie Evos biografijos faktai galėjo versti juos manyti, kad Džekas kaltas, ir ką tokio detektyvė seržantė pasakė apie Evą, kad širdęs ir piktinęsis jis staiga išsigando ir tai jį sukrėtė. Bet negaliu. Tai būtų pokalbis apie Evą. Ir iš visų pokalbių apie Evą, kurių tarp mudviejų nebus, šis mažiausiai tikėtinas.

– Gal gali atnešti man vaistų nuo skausmo? – paprašau.

– Žinoma, – atsitiesdamas sako jis, – žinoma.

Likusi svetainėje viena užsimerkiu. Visai nesunku vėl ją prisiminti, vėl pamatyti jos šypseną, kibirkštėles akyse ir rožinę suknelę.

„Ką tu slepi, Eva? Ar turėčiau pamėginti tas paslaptis atskleisti?“

Septintas skyrius

Libė

– Juk žinai, kaip būna, sesute, – teisinasi mano brolis Kalebas skėsčiodamas rankomis, o jo veidas lyg sako: „Nieko negaliu padaryti.“

Jis taip sako ir taip elgiasi gerokai dažniau nei derėtų suaugusiam žmogui. Ir vis dėlto, nepaisant tokio elgesio, jis ne tik suaugęs, bet ir turi sūnų. O dabar dar ir šunį.

Papurtau galvą.

– Nežinau. Patikėk, tikrai nežinau.

Neabejoju, kad daugumai žmonių būtų nesuprantama, kaip galima lyg niekur nieko išdygti prie kieno nors namų durų su šunimi ir imti prašyti juo pasirūpinti, nes paskubomis ruošdamasis vykti prieš pusmetį planuotų atostogų pamiršai pagalvoti, kur paliksi savo augintinį. Beje, jiedu su Bendžiu pakeliui į oro uostą.

Kas taip elgiasi su dviem sveikais žmonėmis, ką jau kalbėti apie vieną, dar neatsigavusį po avarijos? O taip, žinoma, mano brolis…

– Na bet, sesute…

– Tuoj aš tau parodysiu „sesute…“, – sakau. – Kodėl piktnaudžiauji mūsų gerumu?

– Nepiktnaudžiauju, – ginasi jis nuoširdžiai baisėdamasis, kad aš taip manau. – Bet rūpintis šunimi nėra kam. Bendžis neleido palikti jo pirmam pasitaikiusiajam, o juk pati žinai, kaip berniukas tavimi pasitiki, tad ką turėjau daryti? Palikti šunį vieną?

– Galėjai paprasčiausiai iš anksto man paskambinti ir paprašyti. Telefonu naudotis moki, tiesa?

Vos tik ištariu tuos žodžius, suskamba brolio mobilusis. Jis kyšteli ranką į užpakalinę džinsų kišenę, išsitraukia jį ir įsispokso į ekranėlį.

– Į šį skambutį turiu atsiliepti, – ir tuoj pat paspaudęs mygtuką priglaudžia telefoną prie ausies. – Taiiip… – atsiliepia tarsi medumi teptu balsu.

Jaunesnysis mano brolis – aukštas, gerai atrodantis ir visais atžvilgiais žavus vyras.

– Mhm… – žingsniuodamas po mano virtuvę murkia jis į telefoną.

Per virtuvės langą užmetu akį į nedidelį šiam namui priklausantį sodelį. Džekas žaidžia su Bendžiu ir šunimi, vardu Bačas. Jis mielas, rudas ir pūkuotas, su juodomis dėmėmis ir siauru snukeliu, o jo akys, rodos, nuolat stengiasi suprasti, ką sakai, bet ištikimai saugo visas nuo pasaulio pradžios iki šiandien sužinotas paslaptis. Tokio šuns neįmanoma nesutikti globoti, siutina tik tai, kad nebuvome iš anksto įspėti, tiksliau – mus įžūliai apgavo. Per kelias pastarąsias dienas su broliu šnekėjausi bent tris kartus, bet apie šunį jis nė žodžiu neužsiminė. Vis dėlto keista, kad jis man skambindavo tik tuomet, kai Bendžis miegodavo. Mat Bendžis būtų man pasakęs.

Užmetu akį į Kalebą, tebemurkiantį į telefoną.

Nerangiai, sunkiai, nes vis dar jaučiu tempimą ir skausmingai dilgsi, prieinu prie jo, grybšteliu mobilųjį ir prisidedu prie ausies. Su juo kalba moteris.

– Meilute, jis to nevertas, – pasakau, baigiu pokalbį ir tėkšteliu šį mažą sidabro spalvos stačiakampį daikčiuką jam į delną.

– Libe! – sunkiai tvardydamasis sugriaudėja jis. – Tai buvo mano banko vadybininkė!

– Šit kaip? Kodėl ji skambina šeštadienį? Darbo dienomis nespėja su tavim pasikalbėti?

Nuo pikto brolio žvilgsnio pasijusčiau kalta, jei nepažinočiau jo visą gyvenimą. Jis linksmuolis, ir aš jį dievinu, tačiau Kalebas taip pat mėgsta manipuliuoti žmonėmis. Ką tik pykęs, staiga kažkaip savaime jis ima šiauštis. Jei dabar kas nors mudu matytų, pagalvotų, kad jis – motinos baramas paauglys. Bet Kalebas – tėvas. Dažnai man dingteli, kad jis tai pamiršta. Myli Bendžį ir, kai reikia, atsakomybės jam netrūksta, bet, man rodos, jį gąsdina mintis apie tai, kad visą laiką turi galvoti, ką privalo daryti, tad nusprendžia tiesiog nusiplauti rankas ir palikti tuos reikalus spręsti tėvams arba man. Kalbu apie šunį, garbės žodis!

– Kalebai, tu nelabai garbingai su mumis elgiesi, tiesa? – papriekaištauju. – Ką darytum, jei dabar apsigalvočiau ir pasakyčiau, kad negalime prižiūrėti šuns? Patys ketiname išvykti atostogų?

Jis susirūpina.

– Bet neketinate, ar ne? – ir nelaukdamas atsakymo priduria: – Aišku, kad neketinate. Niekur nevažiuotumėte, kol tavo plaukai tokie.

Instinktyviai pakeliu dešinę ranką ir delnu persibraukiu per glotnius vingius ir gumbus galvos odoje, vengiu liestis tik prie rando. Palikęs automobilį priešais namą ir įėjęs vidun, į mano galvą jis, rodos, nė neatkreipė dėmesio. O Bendžis iš karto išpūtė akis ir išsišiepęs iki ausų sušuko: „Čia tai bent! Kokia tu šauni, teta Libe!“ Ir taip taręs nuskubėjo prie užpakalinių mašinos durelių išleisti šuns.

Vėl ima skambėti Kalebo mobilusis, šį kartą vidinėje švarko kišenėje. Žinoma, pas brolį telefonas ne vienas; neabejoju, kad turėdamas reikalų su „draugėmis“ taip pat naudojasi ne vienu vardu. Žinau, kad moterims, su kuriomis mylėdavosi, Džekas bent jau prisistatydavo tikruoju vardu. Kalebas vėl tiesia ranką prie telefono.

– Jeigu atsiliepsi, ne tik švystelėsiu jį į klozetą, bet ir jus abu su šunimi pasiųsiu po velnių. Supratai?

Jis dvejoja, mat nėra tikras, ar kalbu rimtai. Kelias sekundes atidžiai pažvelgęs į mane nusprendžia, kad nejuokauju.

– Oi, sesute, juk žinai, kaip būna, – pakartoja Kalebas ir, nekreipdamas dėmesio į skambantį telefoną, prisitraukęs kėdę sunkiai ant jos klesteli. – Bendžis jau seniai norėjo šuns. Berniukas auga be motinos. Ar galėjau jam atsakyti?

– Aš ne apie šunį, – paaiškinu. – Mane siutina, kad nieko man nesakei. Tu nuolat priimi su manim susijusius sprendimus, o paskui tikiesi, kad su jais sutiksiu. Ar tai teisinga?

– Atleisk, sesute, – burbteli jis, lyg tikrai gailėtųsi. Jis ir gailisi truputį, bet taip kalba tik tam, kad greičiau liaučiausi jam priekaištavusi.

– Nuo pirmadienio Džekas grįžta į darbą, o aš negaliu prižiūrėti šuns – vos pereinu per kambarį, tad apie tai, kad du kartus per dieną išvesčiau jį pasivaikščioti, negali būti nė kalbos. Kaip mes galim rūpintis šunimi iš anksto neįspėti?

– Atsiprašau, sesute…

– Tau ši užduotis per sunki, ar ne?

– Ne per sunki! – primygtinai ir ryžtingai šūkteli jis.

– Net jei tuo patikėčiau, nors būtų tikrai labai nelengva, prašau man paaiškinti, kaip galiu prižiūrėti šunį? Be to, kur mokestis už jo išlaikymą?

Kalebui pakanka įžūlumo apsižvalgyti po kambarį ir žvilgsniu nebyliai pareikšti, kad pinigai man – smulkmena. Ne jam vienam atrodo, kad ištekėjusi už Džeko laimėjau aukso puodą. Tiesą sakant, ir Paloma, vis dar planuojanti vestuves su Devinu, praėjus vos kelioms valandoms po to, kai užsiminiau, kad mudu su Džeku tuokiamės, ėmė ieškoti man pamainos. Ir pakraupo sužinojusi, jog ketinu ir toliau dirbti. Dauguma manė, kad mesiu darbą ir sėdėsiu namie, o iš tiesų nieko blogiau nebūčiau galėjusi sugalvoti, nebent rūpintis mūsų vaikais. Nemečiau darbo ir kasdien važinėjau į Londoną, kaip ir prieš vedybas. Aš vis dar moku iš banko paimtą būsto paskolą ir savo dalį sąskaitų.

– Pasaulis tau nieko neskolingas, – primenu Kalebui. – Mudu su Džeku taip pat. Jei Bačą palieki keturioms savaitėms, sumokėk man už jo išlaikymą.

– Atsiskaitysiu grįžęs, – prižada jis.

Kelis kartus spragteliu pirštais jam prieš veidą.

– Dėmesio! Atsitokėk! Nepamiršk, su kuo kalbi, – sakau. – Aš ne ką tik skambinusi banko vadybininkė, o tavo sesuo. Nepamiršk, kad tave pažįstu. Pinigų gali pasiimti iš gatvės gale stovinčio bankomato.

– Šiandienos grynųjų limitas jau išnaudotas.

– Tai gerai, vadinasi, turi juos.

Ištiesiu ranką.

– Pakeliui pas jus įsipyliau už tuos pinigus degalų, – skubiai ima teisintis jis.

– Ar turėsiu raustis po tavo kišenes? – klausiu. – Juk žinai, kad taip ir padarysiu.

– Oi, sesute, kad tave kur! – atsidūsta jis ir kyštelėjęs ranką į vidinę švarko kišenę išsitraukia pluoštą banknotų. Tikrai gerokai daugiau nei banko nustatytas dienos grynųjų limitas. Išpeša du dvidešimties svarų banknotus ir paduoda man.

Įsmeigiu akis į skaisčiai raudonus banknotus dešinėje jo rankoje, o paskui į grynuosius kairėje. Ištiesiu ranką ir grybšteliu visus. Atsiskaičiuoju šešis banknotus, dar pasiimu tuos du, o likusius grąžinu broliui.

– Čia mūsų pinigai atostogoms! – papriekaištauja jis susirūpinęs, žiūrėdamas, kaip susuku banknotus ir kyšteliu juos tarp krūtų. Dar niekada gyvenime taip nesielgiau, tačiau beveik neabejoju, kad brolis negrabinės mano liemenėlės ir nemėgins atgauti pinigų – net ir jis turi tiek savigarbos. – Ką mes dabar darysim?

– Nežinau, bet jei liautumeis manyti, kad visą likusį gyvenimą gelbėsiu tave nuo bankroto, gal ir ateitų kokia nors išganinga mintis.

Man dingteli, kad jis suriks: „Tai neteisinga!“ ir kris ant grindų, kaip būdamas ketverių darydavo prekybos centre. Žvelgiu į jį taip, kaip žvelgdavau anuomet: išpūtusi akis iš nuostabos, kad toks mažas žmogutis gali sukelti tiek triukšmo. Rodos, rimtai apsvarstęs, ar raičiojimasis ant grindų ir pykčio priepuolis galėtų duoti naudos, Kalebas nepatenkintas gūžteli.

– Eisiu atsisveikinti su Baču, – susitaikęs su likimu sako jis.

Džekas guli kieme, apibertas žole ir žemėmis, o Bendžis stovi šalia ir ragina Bačą peršokti per Džeką pas jį.

– Čionai, Bačai, – vis kartoja Bendžis, delnais plekšnodamasis per šlaunis.

Bet kol kas Bačas, labai susidomėjęs ir vis greičiau sukdamasis ratu, gaudo rudą savo uodegytę.

Man patinka neišsenkantis Bendžio optimizmas, dievinu Džeko entuziazmą užsiimti su Bendžiu tokiais dalykais ir mėgstu Bačą už tai, kad jis nieko nenutuokia. (Ir už tai, kad pasaulyje tikriausiai nėra kito šuns tokiu netikusiu vardu.)

– Gerai, bičiuli, – kreipiasi Kalebas į Bendžį, – mums jau laikas. Atsisveikink su Baču ir visais.

Bendžis meta žaidimą, peršoka per Džeką ir suspaudžia glėbyje Bačą. Bačas, matyt, pratęs prie berniuko glėbesčiavimosi, nesipriešina.

– Lik sveikas, Bačai. Rūpinkis teta Libe. Ji labai šauni, – jis vėl apkabina Bačą. – Dėdė Džekas irgi šaunuolis.

Kalebas taip pat prieina prie šuns, bet jo neapkabina. Tik pakaso tarpausį.

– Iki, Bačai.

Tada prieina prie Džeko ir jiedu vyriškai paspaudžia vienas kitam ranką, o Bendžis apsikabina mane, įbeda galvą man į pilvą taip, kad iš skausmo vos nenualpstu.

– Iki greito, teta Libe. Bačas geras. Jis tavim rūpinsis.

Paskui Bendžis nuėjęs sukerta delnais su Džeku, o jo tėvas vėl ateina pas mane. Kalebas švelniai mane apkabina. Savo apkabinimais jis visuomet mane stebindavo. Nors kaip reikiant daviau jam pylos, kad yra egoistas ir kvailys, jis vis tiek suspaudžia mane glėbyje ir atsisveikina.

– Gerai, sesute, – sako, – prižiūrėk mano Bačą ir rūpinkis savimi.

– Taip ir padarysiu, – linkteliu.

Bačas liaujasi vaikytis savo uodegą ir tupėdamas ant žolės kantriai žiūri į išeinančius Bendžį ir Kalebą. Tiesą sakant, net stebiuosi, kad jis nekilsteli letenos ir jiems nepamoja. Kai jiedu dingsta už namo kampo, šuo atsisuka į mane ir pakreipia galvą. Suprantu, kad mėgina mane įvertinti. Įsitikinti, ar atitinku jo keliamus reikalavimus. Galų gale, matyt, susitaiko su tuo, jog nesvarbu, ar nuo pradžių, ar tik nuo šios dienos dabar gyvens su manimi, pasipurtęs šuniškai gūžteli ir nubidzena prie Džeko. Tikriausiai pažiūrėti, ar nebus geriau laikytis jo.

– Na, tu irgi ne kažin kokia dovanėlė, drauguži, – sakau Bačui.

– Imi rietis su šunimi? – tebegulėdamas ant žolės klausia Džekas.

– Ne, – irzliai atšaunu.

Džeko veidą nušviečia plati šypsena, labai primenanti santūrų, nepatiklų ir nevilties kupiną juoką, – taip jis šypsosi visuomet, kai mano, kad esu įsižeidusi ir elgiuosi paikai.

Turiu nusukti akis, nes nejučia taip pat imu šypsotis. Apdovanojęs mane tokia šypsena, Džekas paprastai būna teisus – tuomet elgiuosi neprotingai, piktinuosi ir atrodau juokinga.

– Einu prigulti, – sakau jam tebetramdydama šypseną.

– Gerai, – linkteli Džekas.

Grįžtu į namą sunkiai vilkdama kojas ir žinodama, kad jis niekada neleis man išpirkti kaltės už šį poelgį.

Džekas

Vienas iš dalykų, neduodančių man ramybės, buvo tai, kad su Eva nesusilaukėme vaikų. Man nedavė ramybės daugybė dalykų, bet šis širdyje sukėlė didžiausią skausmą ir paliko giliausių žaizdų.

Niekada niekam to nesakiau. Juk taip niekas nesielgia, tiesa? Juk vyrams nepriimtina norėti vaikų, priešingai, jie trokšta santykių su kuo daugiau moterų, kuo plačiau paskleisti sūnaus sėklą ir būti tuo patenkinti.

Jie neturėtų jausti pavydo žiūrėdami į kitus vyrus, artimiausiame parke kartu su savo vaikais besiraičiojančius ant žolės arba segančius juos saugos diržais kėdutėse, pritaisytose prie užpakalinių didelių ir šlykščių automobilių sėdynių, arba mėginančius drausminti savo atžalas prekybos centruose. Žiūrėdami į kitus vyrus, darančius tai, ko jie negali, neturėtų jausti iš koto verčiančios kančios. Aš ne šiaip sau norėjau vaikų, tikriausiai būčiau radęs moterį, kuri būtų sutikusi jų pagimdyti, – troškau jų susilaukti su ta vienintele. Vaiko akyse troškau matyti jos akių kibirkštėlę; iš mano kutenamo kūdikio burnytės girdėti sklindantį užkrečiamą jos juoką; norėjau laikyti vaiką ant rankų, žiūrėti į jį ir matyti ją ir save – susimaišiusius mudviejų genus, sukūrusius žmogų. Kai praėjus pusmečiui po jos mirties suvokiau, kad to niekada nebus, trenkiau į užpakalines namo duris taip, kad kumštis per jas perėjo kiaurai. Visos tos smulkmenos, visi tie „aš jau niekada“ vis dar pasivydavo ir priblokšdavo mane, tačiau baisiau buvo ne mintis, kad niekada daugiau jos nebepamatysiu, o tas, kad nesusilaukėme vaikų. Tuomet nekenčiau savęs už tai, kad įkalbinėjau ją palaukti.

Ji norėjo pradėti planuoti šeimą iš karto po vestuvių, bet aš ją atkalbėjau, girdi, prieš galutinai įsikurdami mudu turime teisę tiesiog pasidžiaugti vienas kito draugija. „Kam taip skubėti? Juk niekur neišvykstame. Prieš akis – visas gyvenimas“, – pasakiau kaip neišmanėlis, kaip išpuikėlis, manantis, kad mirtis gali pasiglemžti tik kitus. Tuomet maniau, kad gyvensime amžinai ir vaikų susilauksime kada panorėję.

Negimusių mudviejų vaikų gedėjau taip pat skaudžiai kaip ir Evos.

Mano mintis sujaukia Bačo amsėjimas. Pirmą kartą vedu jį pasivaikščioti krantine, kaip kadaise maniau eisiantis ten pasivaikščioti su vežimėlyje gulinčiu savo kūdikiu. Bačui patinka, kai su juo kalbu, kai pasakoju jam apie pastatus, pro kuriuos einame, apie paplūdimio namelius, apie įstatymus, apie objektus jūroje. Vos tik liaujuosi šnekėjęs ir nugrimzdęs į savo mintis nutylu, jis sustoja, atsitupia ir mane aploja.

– Klausyk, Bačai, man reikia daug ką apmąstyti, – paaiškinu žvelgdamas į pakeltą jo snukį. – Neturiu laiko rodyti tau lankytinų Hovo ir Braitono vietų.

Tai išgirdęs Bačas nunarina galvą, lyg mano žodžiai, kad neturiu jam laiko, jį įžeidė. Ar taip pat elgčiausi ir su sūnumi ar dukterimi? Ar ateitų tokia diena, kai būčiau per daug užsiėmęs ir negalėčiau žaisti su savo vaiku, o po daugelio metų dėl to gailėčiausi?

– Gerai, gerai, nežiūrėk taip. Stengsiuos, kiek galėsiu.

Bačas pakelia galvą, atsistoja ir vėl ima tipenti.

– Taigi, įžymios vietos… – vėl kreipiuosi į šunį, o jis bidzena liesomis Jorkšyro terjero mišrūno kojomis, stengdamasis per daug neįtempti pavadėlio, kad ko nors nepraleistų. – Ten, tau iš dešinės, yra paplūdimys, kuriame spontaniškai pasipiršau Libei.

Pasipiršau Libei, nes norėjau pradėti su ja kūdikį. Mudviem pasitaškius jūroje, juokiantis ir bėgant prie pakloto, jai šluostantis veidą ir tebespringstant juoku, suvokiau, kad kančia, kurią patyriau praleidęs progą turėti vaikų su Eva, bus dvigubai stipresnė, jei praleisiu progą jų susilaukti ir su Libe. Jau buvau pamokytas, koks trumpas yra gyvenimas, kaip greitai jis gali būti atimtas, tad… ko gi laukiu, kodėl nepasiperšu šiai priešais stovinčiai, kvatojančiai ir jūros vandens permerktai moteriai? Ką sau pasakysiu, jei taip ir nepamatysiu jos žavingai besipučiančios, besilaukiančios mūsų kūdikio? Jei mudviem neims trūkti miego, jei nepradėsime vienas prie kito kabinėtis dėl smulkmenų, audringoje jūroje drauge mėgindami vairuoti tėvystės laivelį?

Bačas atsako urzgimu – nežinau, tai pritarimas ar prieštaravimas.

Sustoju. Stabteli ir jis.

– Ir ką tai reiškia? – pasipiktinęs klausiu skersakiuojančio į mane šuns. – Pasipiršau, nes ją myliu. Būčiau padaręs tai kaip dera, na, supranti, pakvietęs vakarienės ar sugalvojęs dar ką nors išradingiau, bet, nežinia kodėl, tai nutiko čia. Be to, matai, norėjau praleisti su ja visą gyvenimą, susilaukti vaikų, todėl viskas įvyko kažkaip paskubomis. Tiesa, ji sutiko ne iš karto, dar lyg ir spyriojosi, bet Libė tokia jau yra.

Bačui žvelgiant į mane didelėmis rudomis akimis staiga suvokiu, kad darau tai, ką neseniai darė ir Libė, – kalbuosi su šunimi kaip su žmogumi, elgiuosi taip, tarsi jis mane galėtų suprasti ir (o tai svarbiausia) teisti. Mane pralinksmino, kad šis gyvūnėlis, kelias minutes pasisukiojęs aplink Libę, paskatino ją atskleisti tą asmenybės dalį, kurią aš dievinu, – tą neišmintingą smarkumą, dėl kurio būti kartu su ja tampa iššūkiu ir niekada nėra nuobodu. Ji mėgina plėsti mano užsibrėžtas ribas ir niekada neleidžia nuo nieko išsisukti tik todėl, kad esu išlepintas turtingas vyrukas, gyvenime turėjęs pernelyg daug pranašumų. Ji įvairiausiais būdais skatina mane atsiverti ir pasikalbėti apie tai, kas mane jaudina, nors ir nesu tikras, ar to noriu. Bet svarbiausia, kad ji manimi pasitiki. Libė nė nesvarstė, kad gal detektyvės seržantės Morgan kaltinimai ne iš piršto laužti ir galbūt tikrai nužudžiau Evą. Supratau tai pamatęs, kaip Libę suglumino apklausa ir kaip ji pasipiktino, kad Morgan, nors ir netiesiogiai, apie tai užsiminė.

Truputį nukaistu iš gėdos. Libė manimi pasitiki, o aš jai melavau, tiksliau, apgaudinėjau. Ne kūnu – širdimi. Neišmanau, kaip man, taip įklimpusiam, pasitaisyti: žinau turįs papasakoti jai tiesą, bet tada tarp mūsų viskas bus baigta.

Bačas vėl ima loti, aiškiai nepatenkintas pasivaikščiojimu ir pašnekesiu. Žiūriu į šunį ir matau, kaip jis gali padėti Libei. Jis gali padėti jai tapti tokiai, kokia buvo, įveikti šį pradinį sunkų laikotarpį ir atsigauti. O atsigavus jos neapykanta man galbūt nebus tokia stipri, kai sužinos tiesą? Gal ji bus supratingesnė nei dabar?

– Man patinka leisti su tavimi laiką, Bačai, – kreipiuosi į šunį.

Šuo nieko neatsako. Jis gerokai labiau susidomėjęs juoda kaip degutas škotų terjere, krantine išdidžiai žingsniuojančia link mūsų. Žiūriu, kaip Bačas spokso į kalytę, ir man topteli, kad dar nepraradau galimybės turėti vaikų. Nepraradau, jei tik būsiu atsargus ir pamėginsiu viską kontroliuoti. Nepraradau, jei tik neatskleisiu, kas iš tiesų atsitiko po avarijos.

Libė

– Eva, Eva! – rėkia Džekas. – Eva!

– Džekai, – atsargiai purtydama švelniai kreipiuosi į jį.

Jis nepakirsta, vis dar blaškosi lovoje stipriai užmerktomis akimis, sapne jį kaustančios kančios perkreiptu veidu.

– Ne, Eva…

– Džekai, – įtaigiau pakartoju ir papurtau jį stipriau.

Siaubinga matyti jį sutrikusį, panirusį į tokį kankinamą sapną.

– Ką? – staiga atsimerkia Džekas, jo veidas ir kūnas nurimsta. Jis pasislinkęs atsisėda, jo krūtinė sunkiai kilnojasi, širdis, be jokios abejonės, daužosi. – Kas atsitiko?

– Rodos, susapnavai košmarą, – sakau taip pat sėsdamasi.

Džekas apsiblausia, mėgina prisiminti, ką sapnavo.

– Sapnavau avariją turbūt, – galų gale nutaria jis.

– Šaukei Evą.

Jis reaguoja kaip visuomet man ištarus jos vardą: įsitempia, tarsi būčiau jį iškeikusi, pavartojusi draudžiamą žodį ir mirtinai jį įžeidusi. Jei ištarčiau: „Adomas ir Ieva“, manau, jis nė nemirktelėtų. Bet jam sunku susitaikyti su tuo vaizduotės sukeltu, metafiziniu riksmu, kuriuo jis šaukėsi Evos.

– Tikrai? – išsiblaškęs paklausia, o jo kūnas vis dar įsitempęs nuo reakcijos, kurią sukėlė mano ištartas draudžiamas žodis.

– Tikrai, – sakau stengdamasi, kad mano žodžiai neskambėtų kaip kaltinimas. – Keletą kartų.

Džekas papurto galvą, prikanda lūpą.

– Neįsivaizduoju, kas tai buvo. Galėčiau galvą guldyti, kad sapnavau avariją.

Jis į mane nė nepažvelgė, bet tai galbūt nieko nereiškia. O gal ir galėtų reikšti. Kaip galbūt ką nors galėtų reikšti ir tai, kad policininkei prakalbus apie Evos praeitį jis vos nepalūžo. Bendraujant su juo, kartais sunku susigaudyti, kas svarbu, o kas ne. Todėl dažniausiai tiesiog numoju į viską ranka.

– Taip, – linkteliu, – taip.

– Lauke dar tamsu, – sako Džekas žvelgdamas į naktį pro langą, užtrauktą naktine užuolaida.

– Taip, – pritariu jam. – Mudu miegojome vos valandą. – Manęs košmaras apie avariją dar neaplankė; šis nakties džiaugsmas manęs dar laukia. – Ar tie sapnai tave kankino ir man gulint ligoninėje? – klausiu.

– Nepamenu, – papurto galvą jis.

– Gerai.

Nėra prasmės primygtinai tęsti pašnekesio, galinčio išsirutulioti į pokalbį apie Evą. Visuomet nėra prasmės, nes viskas baigiasi taip pat: Džekas nutyla, užsisklendžia, saugiai pasislepia savo kiaute, o aš nežinau, ko griebtis: negaliu apsispręsti, ar apskritai liautis šnekėti, ar tęsti pokalbį ir mėginti pagaliau išsiaiškinti esmę. Vėl jaukiai įsitaisau pataluose ir pasiverčiu ant šono – veidu į langą, nugara į Džeką.

Gyvendama su juo kartais jaučiuosi taip, tarsi man būtų liepta sulaikyti kvėpavimą, girdi, tai gyvybės ir mirties klausimas, bet man taip ir nepasakoma, kada galiu iškvėpti. Tad ir dabar nežinau, ką būtų geriausia daryti: iškvėpti ir kęsti pasekmes ar nekvėpuoti toliau, nesvarbu, kuo tai baigsis.

Kartais būdama šalia Džeko bijau kvėpuoti, nes tai gali reikšti mūsų santuokos griūtį.

– Labanakt.

Neturiu jėgų nuspręsti, ką daryti: ieškoti tinkamų žodžių, mėginti išgauti, kas jam neduoda ramybės. Per tą avariją mes abu nukentėjome, abu esame sukrėsti ir sužeisti, o dar tas policininkės vizitas – jei Džekas taip reaguoja į pareigūnės apsilankymą, tai niekuo daugiau negaliu jam padėti, tik neskatinti jo šnekėtis ir nedidinti jo kančios bei jaučiamo sąmyšio. Galiu tik pasitraukti ir palikti jį kapstytis vieną.

– Myliu tave, – staiga sušnabžda Džekas ir netikėtai rankomis apsiveja mane iš už nugaros. Švelniai, atsargiai, stengdamasis per daug nespausti mano sužaloto kūno.

– Ir aš tave myliu, – sukrėsta sušnabždu. Po „Evos akimirkos“ jis niekada taip nesielgia.

Jis pabučiuoja man sprandą ir prikišęs lūpas prie odos pakartoja tą patį, tarsi tais žodžiais kaip įdagu mėgintų paženklinti mano kūną. Pirmą kartą po „Evos akimirkos“ mudu esame drauge, o ne nutolę vienas nuo kito per mylias, nors ir tame pačiame kambaryje.

2010-ųjų vasaris

Vilkėdama pižamą stovėjau miegamojo tarpduryje ir žiūrėjau nespalvotą kino juostą, kurioje Reksas Harisonas kalbasi su Margareta Ruterford. Poilsio kambaryje rodomo seno kino filmo garsas užsuktas. Šviesos išjungtos, tad nuo vaizdų televizoriaus ekrane ant kambario sienų šokčiojo ir tvyksčiojo šviesos liežuviai.

Džekas sėdėjo ant sofos tylus kaip žemė, nugara į duris ir į mane. Tikriausiai girdėjo, kad leidžiuosi laiptais jo ieškoti, bet nekrustelėjo. Priėjau prie sofos, o jis ir toliau sėdėjo kaip įbestas, vienoje rankoje spausdamas pultelį, spoksodamas į televizoriaus ekraną.

– Džekai… – pašnibždomis tariau sėsdamasi šalia jo ant sofos. – Dabar vidurnaktis, eime į lovą. Rytoj tau anksti keltis.

Staiga šviesos pluoštas apšvietė jam veidą, ir ant skruostų pamačiau sruvusių ašarų pėdsakus. Tas filmas jį taip paveikė, kad aš net išsigandau, mane nukrėtė šaltukas.

– Džekai… Ar viskas gerai? Kas yra?

– Tai buvo jos mėgstamiausias Noelio Kovardo filmas, – tyliai, vos tramdydamas kūkčiojimą tarė jis.

Atsisukau į ekraną; aš taip pat mėgau „Laimingą dvasią“. Tas filmas ir sąmojingas, ir išmintingas, ir visiškai paikas.

– Ji laikė jį geriausiu Kovardo kūriniu, – pridūrė jis virpančiu balsu, maldydamas skausmą ir ašaras. – Dieve, kaip man jos trūksta. Kaip man jos trūksta…

Tą naktį jis pirmą kartą bent truputį prasitarė, kokia buvo Eva, o ne tiesiog apibūdino ją kaip moterį, kurią buvo vedęs. Pirmą kartą jis atskleidė, kad, kaip ir dauguma žmonių, vienus dalykus ji mėgo, o kitų ne.

– Ak, mielasis, aišku, kad tau jos trūksta, – paguodžiau Džeką slinkdamasi arčiau, ketindama jį apkabinti, suspausti glėbyje ir mylėti net ir šią akimirką.

Bet jis atšlijo nuo manęs, tarsi būčiau norėjusi jam blogo.

– Man reikia pabūti vienam, – pareiškė tebespoksodamas į televizoriaus ekraną, be abejo, norėdamas, kad išeičiau. – Prašau…

Pasibaisėjusi pažvelgiau į Džeką. Kodėl jis nenori, kad jam padėčiau? Kad apkabinčiau? Jos nepažinojau, bet jį mylėjau ir nerimavau dėl jo. Buvau pasiryžusi bet kam, kad tik padėčiau jam ištverti šią kančią. Maniau, aiškiai tai parodžiau, atrodė, jis to ir norėjo, dėl to mudu ir susituokėme. Maniau, santuokos esmė ir buvo ta, kad viską ištvertume drauge, kad bet kokią bėdą spręstume kartu.

– Gerai, – sutikau jausdamasi taip, tarsi mano širdis būtų apvyniota spygliuota viela, suspausta ir suvaržyta, keliose vietose perverta. „Maldauju, tegul tai nebūna pradžia to, kas, mano supratimu, galėtų būti, – pagalvojau eidama iš kambario. – Prašau, tegul tai nebūna pirmas žingsnis, kurį žengus tarp mūsų įsiterps Eva.“

Džekas

Sapnuoju vis tą patį sapną: įeinu į savo miegamąjį ir randu Evą, sėdinčią ant lovos su rožine vestuvine suknele, ji sulenkusi kojas, pritraukusi prie krūtinės ir apglėbusi rankomis, padėjusi galvą ant kelių, ant rankų bangomis užkritę plaukai. Jos kūkčiojimas pripildo kambarį – jis, rodos, net virpa nuo užuojautos jos sielvartui.

– Dieve mano, Eva, kas atsitiko? – klausiu negalėdamas per daug arti prieiti prie lovos, nes Eva atsitvėrusi kančios siena. Noriu ją apkabinti, bet ji nesileidžia guodžiama.

– Ak, Džekai, – kūkčiodama atsiliepia ji. – Kaip tu galėjai? Kaip galėjai įsimylėti kitą? Kaip galėjai ją vesti? Ar tau visai nerūpi, kad manęs čia nebėr? Ar tu manęs nebemyli?

Iš pradžių tą akimirką staiga atsimerkdavau jausdamasis velnioniškai kaltas, smarkiai besidaužančia širdimi. Būdavau apkabinęs Libę, tad turėdavau išsivaduoti iš to glėbio, švelniai atskirti mudviejų kūnus jos nepažadindamas, tada nusirisdavau į kitą lovos pusę, nusisukdavau nuo Libės ir mėgindavau ištrinti iš atminties Evos raudą.

Bet ilgainiui tas sapnas keitėsi. Palengva jis darėsi vis išsamesnis, painesnis ir labiau mane smerkiantis. Jos apkaltintas ne pabusdavau, o stovėdamas priešais ją maldaudavau supratimo.

– Aišku, man blogai, kad tavęs čia nebėra. Žinoma, kad tave myliu.

– Kodėl tuomet įsimylėjai ją? Seksas nieko nereiškia, svarbiausia – meilė.

Ir ji imdavo kūkčioti dar graudžiau, pripildydama mano kūną deginančios, gniuždančios kančios.

– Eva, atleisk man, atleisk. Aš jos nemyliu, – sakydavau pats negalvodamas, ką šneku, beviltiškai trokšdamas, kad ji liautųsi verkti. – Eva, Eva! Eva, ne! Aš suklydau, man nereikėjo jos vesti. Aš jos nemyliu.

Tai padėdavo. Eva liaudavosi verkusi, pagaliau pakeldavo įraudusį, papurtusį veidą nuo kelių ir įsistebeilydavo į duris man už nugaros.

– Matai? Juk aš tau sakiau, – ištardavo ji.

Atsigręždavau ir pamatydavau tarpduryje stovinčią ir į mane žiūrinčią Libę. Ji žvelgdavo į mane supratingai ir liūdnai – tas liūdesys būdavo sumišęs su širdį veriančiu beviltiškumu, paskui apsisukdavo ir nueidavo.

Po avarijos tas sapnas vėl grįžo. Libė sapnuoja avariją, o aš – tai. Kaip ir ji, nubundu išpiltas prakaito, drebėdamas, nusikamavęs. Kitaip nei ji, pabundu netekęs dalelės savo sielos. Šį kartą, matyt, tikrai šaukiau Evą.

Norėčiau paaiškinti Libei, kaip mane paveikė Evos mirtis ir kad ta mirtis dar beveik kasdien su manimi. Bet neįmanoma to papasakoti neišklojus visko. O apie viską kalbėti negaliu.

Bet mano tylėjimas jai kenkia.

Ji dabar tokia trapi. Plika akimi nematomi pokyčiai tiesiog spaudžia man širdį: Libė tapo nerami, irzli, nepasitikinti savimi. Jos akys ir elgesys išduoda vien sąmyšį. Kartais atrodo, kad ji neprisimena, kaip atlikti paprastus kasdienius darbus, pavyzdžiui, pripilti į virdulį vandens arba atidaryti dėžutę šunų ėdalo, lyg abejoja, ar daro tai tinkamai.

Dar niekada nejaučiau tokio skausmo, kaip matydamas Libę, mėginančią būti normalia, nors iš tiesų ji tik stengiasi kaip nors laikytis. Mirus Evai nebuvo sunku atsiverti ir gedėti, man nereikėjo tramdyti savo jausmų, kad jos neužgaučiau: Eva juk nieko negalėjo sužinoti. O iš šio sapno ištrūkęs į tikrą pasaulį, guliu šalia Libės atsimerkęs, spoksau į lubas ir prisimenu visus kartus, kai ją apvyliau.

Prieš vestuves apsigyvenome mažame jos bute Braitone, nes namas buvo remontuojamas. Naujus miegamojo baldus pirkome trokšdami, kad tie namai būtų mūsų. Pasiūliau kita spalva išdažyti sienas, patiesti naują kilimą, o ji manęs paklausė, ar tikrai to noriu. Pats nežinojau – atrodė, taip uždažysiu drauge su Eva praleistą laiką, bet turėjau žiūrėti į priekį, gyventi su Libe ir rūpintis ja. Libė pasišovė, kad dažymo imtumės patys, tačiau tai buvo didžiulis darbas, be to, dar reikėjo planuoti vestuves, tad jai teko leisti pasamdyti meistrus.

O tuo tarpu įsikūrėme jos bute – mažame ir jaukiame, ir jei jausdavomės, kad imame lipti vienas kitam ant galvos, vis tiek neturėjome kur bėgti. Jis buvo tobulai ankštas: taip apribotas erdvės ir laiko niekada negyvenau su jokia mylėta moterimi. Matydavau ją miegančią, tipenančią į mažutį vonios kambarėlį šalia miegamojo, suglamžytą jos pižamą, skarele surištus plaukus, matydavau ją trinančią akis ir ankstyvą rytą tyliai besiplūstančią. Paskui, tebetysodamas lovoje, apimtas švelnaus meilės jausmo, pro plačiai atvertas duris stebėdavau jos įpročius: kaip ji, stovėdama prie plautuvės virtuvėlėje, įrengtoje svetainės gale, šaukštu kabina košę, paskanintą sutirštintu pienu. Kaskart jai šūktelėjus, kad dar pagulėčiau ir pasimėgaučiau, šyptelėdavau, mat gyvendamas jos bute į darbą pėsčias galėdavau nueiti vos per penkiolika minučių. Man patikdavo, kaip grįžusi iš darbo ji klestelėdavo ant sofos, kaip man nusišypsodavo, kai pasisiūlydavau pataisyti vakarienę, kaip po dešimtos vakaro mėgindavo likti budri, bet vis tiek visuomet imdavo snausti man ant peties ir priešgyniaudavo, kai ragindavau ją eiti į lovą.

– Liaukis mane stebėjęs, – vis kartodavo Libė švelniai šypsodamasi, nes ir pati elgėsi taip pat.

– Nieko negaliu padaryti, – atsakydavau, – žaviuosi tavim, aš įsimylėjęs.

– Na, žavėkis ir mylėk televizorių. Mėginu tvarkyti butą, o tai nelengva, kai į mane spoksai.

Savaitę prieš vestuves, kai pabudęs žvalus žiūrėjau į ją, Libė užsimerkusi pakėlė ranką ir paglostė man skruostą, o aš pabučiavau ją į lūpas ir, nežinia kodėl, tai turėjo įvykti būtent tuomet. Nuo to vakaro nebuvome suartėję, bet tai turėjo įvykti dabar, nes vilkau jai drabužius, jos plaštakos slydo mano kūnu, be to, ji tyliai dejavo iš malonumo. Prieš įsiskverbdamas išgirdau ją kažką burbtelint. Tie žodžiai buvo skirti ne man – ji ir pati nesuvokė juos ištarusi; tai tebuvo jos širdyje kilusi ir atsitiktinai išsprūdusi mintis.

Mudu užmigome apsikabinę kaip visuomet, tik niekaip negalėjau užmiršti, ką ji pasakė.

– Būk geras, neužgauk man širdies, Džekai, – sušnabždėjo ji.

„Neužgausiu, – mintyse atsakiau. – Negalėčiau.“

Bet užgavau.

Turiu jai pasakyti, išvaduoti ją iš kančios ir sumaišties, leisti mums abiem suvokti tikrąją padėtį ir mėginti kuo garbingiau gyventi toliau. Geros akimirkos, kurias leidžiame drauge, yra nuostabios, o blogųjų paprastai parūpinu aš, mėgindamas nešnekėti apie Evą ir nejaudinti Libės.

Nežinau, gal ji ir neprieštarautų, bet bijau rizikuoti, mane apima siaubas pagalvojus, kad Libė galėtų imti rimtai manęs nekęsti. Jei ji taip ir neprisimins, ką padariau po avarijos, tai, ačiū Dievui, nepamatysiu dar vienos mylimos moters, žiūrinčios į mane neapykantos kupinu žvilgsniu.

Libė

Vėl pabudusi po susapnuoto košmaro apie avariją, apsipylusi prakaitu ir virpanti, Džeką, kaip paprastai, randu gulintį kitoje lovos pusėje, tik šį kartą jis ieško manęs, tiesia ranką, tarsi negalėtų netolti nuo manęs, bet iš paskutiniųjų stengtųsi likti kuo arčiau. Užsimerkiu ir mėginu vėl prisiversti užmigti. Gal ta avarija mudviem į naudą, gal dabar žinodami, ką galime prarasti, būsime vienas kitam atviresni? Galbūt – tikiuosi! – tai pradžia gyvenimo, kurį iki galo nugyvensime drauge?

Libė

– Bačai, tau ten nėra nieko įdomaus. Tikrai.

Jis nagais braižo rūsio duris, dreskia dažus. Tikriausiai turėčiau dėl to suirzti, – Džekas šiaip jau suirztų, – bet iš tiesų man nė motais. Yra svarbesnių ir geresnių dalykų, dėl kurių reikėtų jaudintis.

Šis šuo, Jorkšyro mišrūnas, pas mus jau penkios dienos ir visą laiką, jei tik nedrybso savo guolyje prieškambaryje, iš paskutiniųjų mėgina įsibrauti į rūsį. Gali pamanyti, kad užsikasė ten kaulą juodai dienai ir dabar nori jį atgauti.

Bačas liaujasi draskęs duris, nusisuka nuo jų, atsitupia ir pakelia akis į mane. Jis nepatenkintas.

– Jau sakiau, kad negalima, – atsakau.

Mūsų ginčą nutraukia skambutis į duris, ir man trumpai šmėsteli mintis nekreipti į jį dėmesio. Apsimesti, kad manęs nėra namie, ir leisti atėjūnui eiti savais keliais. Bet tai nebus šiaip sau žmogus, į kurį galėčiau be sąžinės graužimo numoti ranka, tai bus svečias, kuris – aš tai žinau – paskambins man į mobilųjį, o paskui ir laidiniu telefonu. Jei neatsiliepsiu, jis paskambins Džekui, ir šis parlėks namo manęs gelbėti, nors po automobilio avarijos dar tik pirma savaitė, kai grįžo į darbą biure. Žinoma, jei greitosios pagalbos, policijos ir ugniagesių ekipažams jau anksčiau nebus nurodyta išlaužti duris.

– Mudu šio reikalo dar nebaigėme, – eidama prie durų sakau Bačui.

– Din din, čia Greisė Klementis.

Ji švyti; ji – rimtai į grožį žiūrinčios moters įsikūnijimas. Rankoje laiko „Louis Vuitton“ ženklo manikiūro reikmenų dėklą. Prieš automobilio avariją Greisė naudodavosi manimi, aš tarsi pravesdavau jai nemokamus grožio kursus, nes tai viena iš jos aistrų.

– Dievas net keleriopai atsiliepė į mano maldas, – tarė ji, kai vėl ją susitikau jau būdama Džeko draugė. – Džekas susiranda žavingą moterį, ir dar kosmetologę! Tikriausiai praeitame gyvenime aš buvau labai gera.

Žiūriu į ją svarstydama, ar tikrai dabar ji nori kosmetologijos pamokos. Aš vos pavelku kojas, vos sugaudau mintis – nesakau, kad negalėčiau pravesti jai grožio pamokos, bet nelabai, tiesą sakant, noriu.

– Pamaniau, kad per pastarąsias dvi savaites tavo nagai nebuvo deramai prižiūrimi. Todėl tau reikia, kad kas nors profesionaliai padarytų manikiūrą. Ir štai, – ji apsisuka ant kulno, – ateina profesionalė.

Beje, Greisė vadovauja didelio banko rinkodaros skyriui.

Nieko nesakau. Ir ką gi pasakyti, kad nepasirodyčiau nemandagi ir jos neįžeisčiau?

– Matai, mieloji, aš neišeisiu, kol nenulakuosiu tau nagų, tad galime pasirinkti sunkų arba labai sunkų kelią.

Žingteliu į šalį, kad Greisė įeitų, ir ji man nusišypso. Bačas, gulintis koridoriuje savo pintinėje, pakelia galvą ir pažvelgia į viešnią. Tada amteli, lyg sveikintųsi. Ji vėl šypteli ir sako:

– Sveikutis, drauguži, koks tu meilutis!

Bačas dar kartą džiaugsmingai amteli, niekinamai dėbteli į mane, patenkintas padeda galvą ant letenų ir užsimerkia ketindamas nusnūsti. O aš ir vėl stebiuosi, – ir toli gražu ne pirmą kartą, – kaip Greisei pavyksta sužavėti, galima sakyti, bet ką.

– Kaip Džekas elgėsi mirus Evai? – klausiu Greisės.

Sėdime prie virtuvės stalo, priešais mus išdėlioti Greisės įrankiai, man iš dešinės – visų vaivorykštės spalvų ir jų atspalvių nagų lako buteliukai. Ji darbuojasi tylėdama, susikaupusi jau įtrynė man plaštakas (kairę po automobilio avarijoje patirtos traumos dar truputį skauda) brangiu rankų kremu ir nuvalė mano nagelius nagų lako valikliu, taip paruošė juos lako pagrindo sluoksniui.

Jos laikomas teptukas lako pagrindo sluoksniui nuo nago apačios slenka link galo, bet stabteli, o Greisė jau ir taip nuleistą galvą palenkia dar žemiau.

Ji sutrinka, paskui, atgavusi savitvardą, vėl imasi darbo. Anksčiau niekada nieko neklausinėjau jos apie Evą, nejaučiau poreikio. Bet Džekas per miegus ją šaukia, ir man dėl to neramu. Turėdama omenyje dar ir tai, ką man pasakė ta policininkė, pasidaro slogu. Maniau, kapstausi į priekį, sveikstu, bet iš tiesų, rodos, įklimpau ir negaliu atsikratyti jausmo, kad Džekas nuo manęs kažką slepia. Jis kaip nesavas, ir aš noriu žinoti, ar taip reaguoja į patirtą traumą, ar jį graužia dar kas nors.

– Ką turi galvoje? – nustemba ji.

– Na, kaip jis elgėsi, kaip reagavo? Džekas man pasakojo, kad jo elgesys nebuvo pagirtinas, bet ką konkrečiai tai reiškia?

Jos teptukas vėl stabteli.

– Tai reiškia, kad jis buvo visai kitas žmogus.

Greisė pakelia galvą, ir šviesiai gelsvų plaukų, susuktų ir atmestų ant sprando, kad netrukdytų lakuoti man nagų, priedanga švelniai nuslysta ant pečių ir veido. Pavydžiu Greisei plaukų. Ir ne tik plaukų, bet ir gebėjimo panorėjus už jų pasislėpti. O labiausiai pavydžiu jai, kad atrodo labai moteriškai.

– Evos mirtis jo vos nepribaigė. Džekas tarsi subyrėjo į gabalus ir tik kūno oda laikė jo fizinį kūną. Jis nuolat niršo, siautėjo, visus skaudino – neįsivaizduoju, kaip jam pavyko išsaugoti darbą. Nepaliaujamai gėrė. Mėginau su juo kalbėtis – mes visi mėginome, bet Džekas mūsų nesiklausė.

– O kas nutiko, kad jis atsitokėjo?

Kelias akimirkas Greisė blausiu žvilgsniu žvelgia prieš save.

– Nelabai tuo didžiuojuosi… Na, trumpai tariant, praėjus maždaug pusmečiui po jos mirties, jis, visą dieną pylęs į kaklą, pats atvairavo prie mūsų namo. Rupertas siuste pasiuto. Dar niekada nebuvau mačiusi jo tokio pikto, mat Džekas rizikavo ne tik savo, bet ir visų tuo metu gatvėje buvusių žmonių gyvybėmis. Taip pat jis baiminosi, kad Džekas nepasidarytų galo, bet tą akimirką buvo įpykęs ir neleido Džekui pas mus pasilikti. Rupertas įgrūdo Džeką ant užpakalinės mūsų automobilio sėdynės ir atvežęs iškratė čia. Pasakiau, kad pasiliksiu įsitikinti, ar jam viskas gerai; Rupertas likti negalėjo, nes vis dar buvo per daug įniršęs.

Ir neapsirikau: Džekas ketino nusižudyti, taigi būčiau praradusi dar vieną draugą. Nubudęs ir pamatęs mane apsipylusią ašaromis, jis pamanė, kad verkiu dėl Evos, ir mėgino mane guosti. Paaiškinau jam verkianti, nes ir jis, rodos, jau miręs, – šiaip ar taip, jei toliau taip elgsis, tai būsią tik laiko klausimas.

Išgirdęs mano žodžius, jis tikrai bjauriai atšovė, girdi, daugiau nebematąs prasmės gyventi. Tą akimirką lioviausi baimintis ir labai įširdau. Ir aš, ir visi jį pažįstantys žmonės stengėmės kaip nors jam padėti, o jis nusprendė tiesiog pasitraukti iš šio pasaulio. Nė vienas iš mūsų jam nerūpėjo, tik Eva. Pasakiau Džekui, kad jis – savanaudis šunsnukis, ir išėjau. Dar tos pačios dienos pavakarę jis užsuko pasiimti mašinos ir atsiprašyti, bet jo net į namus neįleidau. Stovėdama prie antro aukšto lango, numečiau jam raktelius ir liepiau… nešdintis iš mano gyvenimo, kad, kai pagaliau nusižudys, man nebūtų taip skaudu.

Džeką tai tikrai sukrėtė, nes pirmą kartą kalbėjau su juo be užuolankų. Jis pripažino buvęs savanaudis, o aš atkirtau, kad tai – tušti žodžiai ir kad prieš vėl tapdama jo drauge noriu tikrų permainų.

– Kalbėjai rimtai?

– Nežinau, – pripažįsta ji. – Norėjau… Norėjau Džeką sukrėsti ir pažadinti iš tos būsenos, kuri jį buvo apėmusi, tik neįsivaizduoju, ar ilgai mudu su Rupertu būtume tai ištvėrę. Laimė, Džekas nusprendė liautis gėręs ir siautėjęs. – Nykščiu ir smiliumi suspaudusi lako pagrindo buteliuką, Greisė smarkiai jį papurto. – Manau, jis suprato priėjęs ribą, nes mes grasinome nutraukti su juo santykius. Jei būtų nusprendęs elgtis taip ir toliau, dievaižin, kas galėjo atsitikti. – Vien nuo tos minties Greisė suvirpa ir susiraukia. – Pati supranti, kad per vieną naktį jis nei pasikeitė, nei tapo geresnis, tik paprasčiausiai liovėsi daręs pavojingus dalykus. Jis ėmė blogai elgtis kitu atžvilgiu, bet buvo sutramdytas. Bet tai aš galėjau numanyti.

– Aš tik džiaugiuosi, kad sustabdžiau Džeką, kol jis taip siautėdamas nieko nenužudė ar nesužalojo…

Greisės skruostai plyksteli raudoniu. Atkimšusi buteliuką ji palenkia galvą, bet šįkart neatmeta plaukų ant sprando, o jie nukrinta pridengdami veidą, ir vėl imasi manikiūro.

– Atsiprašau… – ištaria.

– Nieko tokio, – sakau.

Ir tikrai nieko tokio. Dėl nelaimingo atsitikimo Džekas nekaltas, nors ta policininkė ir mėgino įpiršti man tokių minčių bei abejonių.

– Ar kada nors teko susidurti su detektyve seržante Morgan? – klausiu Greisės.

– Su ja?! Šita… Nemėgstu blogai kalbėti apie teisėsaugą, bet ji… Ji mėgino iš manęs išsunkti kuo daugiau žinių apie Džeką. Norėjo išsiaiškinti, ar jis linkęs smurtauti, ar būtų galėjęs nužudyti Evą. Aš jai greitai parodžiau jos vietą. Net jei Džekas ir linkęs smurtauti, ji taip nemokšiškai ir tiesmukai to klausinėjo, kad net jei ir būtų buvę ką šia tema pasakyti, – o nebuvo! – verčiau būčiau tai nutylėjusi. – Greisė liaujasi tepusi lako pagrindą ir pakelia akis į mane. – Palauk, o iš kur tu apie ją žinai?

– Ji atėjo užrašyti mano parodymų apie automobilio avariją, bet iš tikrųjų mėgino man įteigti, kad Džekas nužudė Evą ir kad dabar jo sąrašo viršuje tikriausiai esu aš.

– Tikiuosi, pasiuntei ją kuo toliau, – sako Greisė ir pasipiktinimo jos balse daugiau, nei galėtum spręsti iš veido išraiškos.

Purtydama galvą ir piktindamasi policininkės įžūlumu, ji nusuka akis ir tai porai minučių sukelia man nerimą.

– Žinoma, – linkteliu žiūrėdama į Greisę, vengiančią mano žvilgsnio.

– Bet ji, reikia pripažinti, ir įžūli.

Gražindama man nagus Greisė nutyla, ir aš suprantu, kad šis pokalbis baigtas. Kiekvienas per nagą braukiamo teptuko potėpis trumpai atvėsina, ir mano kūnu nusirita malonus virpulys. Žvelgiu į teptuko šerelius, kurie judinami susiploja, nutepa ir apsaugo mano nagus nuo būsimo lako sluoksnio. Įsivaizduoju, kad tikriausiai siaubinga galvoti, jog tavo bičiulis laikomas žudiku, matyt, ji nenori apie tai kalbėti. Ir aš nenoriu: man įdomiau pasišnekėti apie Džeką ir Evos įtaką jam.

– Kokie buvo Džeko santykiai su moterimis prieš Evą? – pagaliau klausiu.

– Prieš Evą? Prieš Evą apskritai nebuvo jokių draugysčių, maniau, tu žinai. – Greisė pasiruošusi imtis mano dešinės rankos, bet siekdama per stalą jos paimti stabteli ir įbeda į mane akis. Ryžtingai atremiu jos žvilgsnį. – Nežinojai?

– Ko nežinojau?

Ji laiko ranką uždėjusi man ant plaštakos, tarsi ketintų pranešti blogą naujieną.

– Kai ėmė draugauti su Eva, Džekas dar buvo nekaltas.

„Noriu tave dulkinti. Ar galiu tave dulkinti?“ – mintyse nuskamba Džeko žodžiai. Šis prisiminimas dažnai įaudrina man protą: atsargi reikalavimo gaidelė jo balse; jo kūnas, prigludęs prie manojo; žodžiai, ištarti taip, kad neturėčiau kur dingti, tik sutikti; apgalvotai jo pasirinkta akimirka, kai jau buvau sužadinta, tad tikriausiai tikėjosi, kad lengvai paklusiu… Taip elgiasi tik įgudęs vyras, o ne…

– Tikrai nežinojai? Nenoriu šaipytis, bet apie ką judu su Džeku kalbatės?

– Matyt, ne apie ką reikia. Dėl Evos jis tikrai nekaltas?

Greisė linkčioja, jos plaukai šokčioja pirmyn atgal, ir aš noriu, kad ji liautųsi. Norėčiau, kad jos plaukai liautųsi taip sūpavęsi. Norėčiau, kad jie nebūtų užkritę jai ant veido.

– Kai Evai mirus Džekas ėmė tiestis, rodės, kad jo gyvenimo tikslas – pasimylėti su kuo daugiau moterų. Kai dar nepažinojo Evos, jis taip nesielgė, nebūtų galėjęs. Laukė tos vienintelės tikrosios, su kuria tai padarys; vis sakydavo, kad prieš dulkindamasis turi būti iki ausų įsimylėjęs.

– Ir įsimylėjo Evą, – baigiu jos mintį.

Greisė gūžteli liesais pečiais.

– Tikriausiai. Ji nebuvo nekalta mergelė. Kaip ir mes visos, jau turėjo bent vieną įrantą. Manau, dėl visko kaltas Džeko tėvas.

„Kuo čia dėtas Hektoras?“

– Ar jau apsisprendei, kokios spalvos nori? – klausia Greisė, pirštais kaip vėduoklėmis mosuodama virš tvarkingai ant stalo sustatytų buteliukų.

– Raudonos, – išsiblaškiusi atsiliepiu.

Vis dar mėginu įsisąmoninti tai, ką sužinojau apie Džeką. Ar todėl dėl jos buvo kaip apsėstas? Dauguma mūsų jaučia silpnybę pirmajai meilei ir pirmajam žmogui, su kuriuo… Džekui ta mergina buvo pirma ir ta pati, kurią jis vedė. Nenuostabu, kad negali jos visiškai pamiršti.

– Kodėl Hektoras kaltas, kad, prieš sutikdamas Evą, Džekas buvo nekaltas?

Greisė liaujasi apžiūrinėjusi savo nagų lakų kolekciją; nustebusi nepatikliai, bet atidžiai nužvelgia mane.

– Judu tikrai nedaug šnekatės? – klausia.

„Tu nė nenumanai…“ – pagalvoju.

– Apie tokius dalykus – tikrai nedaug, – pripažįstu.

– Hm… Gal ir neturėčiau tau to pasakoti, bet praėjo tiek daug laiko, kad tikriausiai niekam nepakenksiu. Matai, kai Džekui suėjo penkiolika, jo gimimo dieną tėvas nusivedė jį į aukštos klasės Londono viešnamį ir liepė išsirinkti merginą.

– Koks siaubas, – sušnabždu vos tik truputį atsipeikėju.

– Toliau buvo dar blogiau. Kai Džekui nepavyko, mat buvo pernelyg išsigandęs ir gana smarkiai susijaudinęs, Hektoras piktai išbarė sūnų, kad šis jį pažemino, ir visą savaitę su juo nesišnekėjo.

Nė pati nepajuntu, kaip rankomis užsidengiu burną.

– Taip, žinau, – sako Greisė. – Ar gali įsivaizduoti, kaip jaučiuosi? Pažįstu Hektorą visą savo gyvenimą ir staiga sužinau tokį dalyką… Man oda pašiurpo tuomet, šiurpsta ir dabar. Jiedu su mano tėvu tikrai geri draugai, tad ėmiau svarstyti, ar… Bet paskui taip susipainiojau, kad apskritai lioviausi apie tai galvojusi.

– Dieve, vargšeliai jūs…

– Džekui tai tikrai sujaukė protą. Aš niekada taip ir nebuvau tikra, ar mano tėvas nedarė ko nors panašaus, o Džekas turėjo įrodymą, kad jo tėvas apgaudinėjo motiną. Ir jam reikėjo nuspręsti, ar tylėti, ar viską pasakyti Harietai ir rizikuoti sugriauti šeimą. Ir visa ta našta – ant penkiolikmečio pečių. Nesistebiu, kad jis net nenorėjo artintis prie moters, kol nerado tos vienintelės.

– Aš nė nenumaniau…

– Tai kad nė nepagalvotum, ar ne? Žiūrėdama į Hektorą nė nepamanytum, kad… Šiaip ar taip, likęs nekaltas Džekas tobulai atkeršijo tėvui, nes tuose visuomenės ir verslo sluoksniuose, kuriems priklausė Hektoras, netrukus visi ėmė slapta šnabždėtis, girdi, jis turįs puikiai atrodantį sūnų, „nesielgiantį kaip tikras vyras“, nors iki galo taip ir liko neaišku, ką konkrečiai tai reiškia. Hektoras vis organizuodavo Džekui pasimatymus ir mėgindavo supažindinti jį su merginomis, bet Džekas nesileido. Tuo atžvilgiu jis, kaip sakoma, juokėsi paskutinis.

– Šokau su Hektoru per mūsų vestuves.

„Per mūsų vestuves jis buvo uždėjęs ant manęs letenas.“ Stengiuosi negalvoti apie visus tuos kartus, kai turėjau fizinį ryšį su Hektoru, bet man nepavyksta, o tai, kad jis lietė mane per mūsų vestuves, yra įkyriausia mintis, kurios niekaip negaliu atsikratyti.

– Jis primygtinai veržėsi pašokti su manim per mano aštuonioliktąjį gimtadienį ir per mano vestuves – buvo taip šlykštu! O Eva gudruolė: susituokė pusiau slapta, ar ne? Jai pavyko viso to išvengti.

– Hm… – numykiu, bet mintys galvoje kirbėte kirba.

Tiesą sakant, vos susipažinusi su Hektoru pajutau jam didesnę simpatiją nei Harietai. Ji elgėsi keistokai, per daug atvirai rodė, kokia yra laiminga, kad Džekas vėl įsimylėjo, labai supratingai pasielgė paklausdama, ar norėsiu, kad ji padėtų ruoštis vestuvėms, ar ne, nors aiškiai nieko taip netroško, kaip būti paprašyta prisidėti. Hektoras buvo mandagus, draugiškas ir mielas, toks, kokiu kada nors norėtum matyti tapsiant ir Džeką. Bet kaip aš klydau!

– Na gerai, o dabar lakuokim tau nagus toliau. Kokią spalvą renkiesi?

– Juk sakiau, raudoną.

– Raudoną? Turiu penkiolika raudonų atspalvių, pasakyk tiksliau.

– Nežinau, Greise, aš dar neatsigavau. Dažniausiai net negaliu nuspręsti, man segėti liemenėlę ar ne, o nagų lako spalva toli gražu nėra tokia svarbi. Tad atleisk, bet negaliu apsispręsti, kokio atspalvio norėčiau. Man ir nesvarbu.

– Nesvarbu? Galvok, ką šneki, jaunoji ponia! Neleisiu, kad dėl nedidelės avarijos apsileistum, – griežtai pareiškia ji. – Mudvi su Andžela kaipmat vėl pastatysime tave ant kojų.

– Judvi su Andžela apie mane kalbėjotės?

– Žinoma! – šūkteli ji. – Tu mūsų draugė, tad nersimės iš kailio, kad tik gerai jaustumeis.

– Aš ir jaučiuosi gerai.

Greisės akys, žydros su šviesiai rudomis dėmelėmis, įsminga į mane ir priverčia šį žvilgsnį atremti.

– Supranti, ką turim omeny.

Akimirksniu nuleidžiu akis. Žinau, apie ką jos kalba. Maniau, kad taisausi, bet Džeko sapnai ir policininkės apsilankymas truputį išmušė mane iš vėžių. O gal tai natūralus nusivylimas, nes taip jau nutinka suvokus, kokia tavo padėtis iš tiesų? Jaučiuosi suirzusi. Norėčiau sučiupti save už pečių, aprėkti, kad atitokčiau, kad liaučiausi taip elgtis ir jaustis ir susiimčiau. Bet šaukčiau ant moters, apkurtintos siaubo, kurį ji mato žvelgdama į veidrodį, apkurtintos baimės, kad atspindys veidrodyje amžiams liks toks pat, apstulbusios iš nuostabos, kad tokia avarija galėjo ją taip sugniuždyti. Noriu jaustis gerai, bet kol kas netikiu, jog tai įmanoma.

Ištiesiu ranką prie vieno iš nagų lako buteliukų. Išsirenku tamsiai raudoną. Tamsiai raudoną, lygiai tokį, kokie antrą dieną po automobilio avarijos buvo mano randai ir kokius pirmą kartą juos išvydau.

– Šitą, – sakau duodama jai buteliuką kaip susitaikymo ženklą, kaip baltą pasiduodančiosios vėliavą, kad Greisė nuo manęs atstotų.

Jos skruostuose pasirodo duobutės, veidas nušvinta. Iš jos žvilgsnio, skvarbaus ir tiriamo kaip ir Andželos, aiškiai matau, kad apmulkinti jos nepavyko. Bet mano susitaikymo ženklą Greisė priima.

Aštuntas skyrius

Libė

– Neabejoju, kad būsiu teisus visų vardu sakydamas, – įsitaisęs prie židinio ir įsiplepėjęs pareiškia Hektoras, – jog esame nepaprastai laimingi šiandien matydami Libertę ir Džeką čia, kartu su mumis.

Svetainėje esantys draugai ir giminaičiai linkčioja ir pritariamai sumurma. Čia susirinko visi: mama, tėtis, Greisė, Rupertas, Andžela, Andželos vyras Spenseris, Paloma, Sandra, Inesa, Eimė ir Vera, Greisės tėvai, Harieta ir, žinoma, Hektoras. Taip pat atėjo keletas žmonių iš Džeko kontoros, tarp jų ir Reičelė, jo pavaduotoja. Kalebas su Bendžiu vis dar atostogauja, kaip ir Džeko brolis Džefas su šeima. Sėdžiu ant sofos priešais židinį įsitvėrusi Džeko rankos, o jis įsitaisęs šalia manęs.

– Esu tikras, jog jaučiate tokį patį palengvėjimą kaip ir aš, nes jiedu sveiksta, – priduria Hektoras.

Nežinia, kodėl Hektoras nusprendė imtis šių pareigų: viskam vadovauti ir sakyti kalbą. Anksčiau man tai visai nebūtų trukdę, bet dabar kai ką žinau, tad jaučiuosi truputį paniurusi, tarsi savo nepadoriu ir gėdingu elgesiu jis būtų užkrėtęs ir visus mus. Suprantu, tai juokinga, nes kol neišaiškėjo tiesa, neturėjau jokios priežasties Hektoru bjaurėtis. Jis buvo tiesiog Džeko tėvas, nei labiau atstumiantis, nei labiau mėgstamas už visus kitus žmones, su kuriais susipažinau ėmusi draugauti su Džeku.

– Tikiuosi, prisidėsite prie mano tosto už Libertę ir Džeką ir už jų laukiantį nuostabų gyvenimą, – baigia kalbą Hektoras.

– Už Libę ir Džeką, – sutartinai pakartoja dauguma svečių, išskyrus mudu su Džeku.

Jis spusteli man ranką norėdamas padrąsinti, o aš atsakydama priglundu prie jo arčiau. Abu džiuginame susirinkusius svečius apsimestinėmis šypsenomis. Kai Harieta ir Hektoras pasiūlė surengti nedidelį vakarėlį, kad giminės ir draugai vienu metu susitiktų su mumis ir savo namuose nebūtume varginami nesiliaujančio lankytojų srauto, įsivaizdavau, kad dalyvaus tik mano mama bei tėtis ir galbūt dar Džefas su šeima. Nemaniau, kad jie sukvies tiek daug žmonių ir užsakys į namus šitiek vaišių. Tai buvo visai ne mūsų su Džeku stilius.

Jei vakar būčiau supratusi, koks pobūvis manęs laukia, būčiau jautusis siaubingai: pirmiausia dėl to, kad žinojau, jog ir mano tėvai būtų norėję prie šio vakarėlio prisidėti, o antra, būčiau suvokusi turėsianti taip atrodydama pasirodyti daugybei žmonių, o ne tik artimiausiems giminaičiams. Tostas buvo žavingas ir jų ketinimai puikūs, bet man būtų labiau patikęs kuklus vakarėlis su pačiais brangiausiais ir artimiausiais žmonėmis.

Galvą apsirišau skarele, bet makiažui dar per anksti, tad žiūrėti į taip atrodančią mane svečiams tikras iššūkis. Tikėjausi pasitraukti į antrą planą ir pasislėpti, įsitaisyti kur nors kampe kiek galėdama prisidengusi veidą ir leisti, kad mudviem atstovautų Džekas. Bet Hektoras mano viltį sužlugdė. Jis atkreipė į mane visų dėmesį. Bėda ta, jog dabar, kad ir ką darytų, jis man vis tiek neįtiks.

Laimė, svečiai, rodos, gerai leidžia laiką, dauguma tų, kurie manęs artimai nepažįsta, stengiasi laikytis atokiau ir žiūri į mane tik tuomet, kai mano liksiantys nepastebėti. Apskritai paėmus, tai pati geriausia išeitis, juolab kad kitu atveju jiems tektų kalbėtis su manimi ir vengti žiūrėti į randą.

– Liberte, – Džekui nuėjus pripilti mums gėrimų, sėsdamasi šalia rimtu tonu kreipiasi į mane mama.

Jau žinau: ji ketina arba mėginti įkalbėti mane nueiti susitikti su jos pastoriumi ir pasišnekėti apie maldas, turinčias padėti greičiau užgyti randams, arba pasiūlyti: „Klausyk, kodėl šią savaitę mudviem nenuvažiavus į Londoną pasižvalgyti po parduotuves ir paieškoti tau perukų?“

Nusimenu, man pasidaro silpna.

– Mama… – pratariu.

– Ponia Rabvena, – staiga nežinia iš kur išdygusi įsiterpia Andžela, – norėjau paklausti tavęs apie bažnyčią, į kurią vaikštai Londone. – Ji klesteli ant sofos šalia mano mamos, pasiryžusi pavaduoti mane ir pati stoti į fronto liniją. Todėl ji ir yra geriausia mano draugė. – Ar joje gali lankytis kiekvienas, o ar per Velykas ir Kalėdas joje vyksta ypatingos, visą dieną trunkančios pamaldos?

Maždaug pusę minutės mama negali apsispręsti, piršti man savo planą, kad vėl atrodyčiau kaip tikra moteris, ar parūpinti bažnyčiai dar vieną naują narę. Tos trisdešimt sekundžių tikriausiai ilgiausios per visą jos gyvenimą, bet galų gale ji nusprendžia teikti pirmenybę Dievui, o ne kabinėtis prie manęs.

Stebiu Hektorą. Ieškau kokios nors užuominos, kad jis lankosi ar lankydavosi pas prostitutes. Arba kad sekioja paskui kitas moteris, mat anksčiau būdama šalia jo niekada nesijaučiau nejaukiai. Mėginu patikrinti, ar sugausiu jį vogčia žvilgčiojant į Palomą arba į kurią nors kitą mano bendradarbę, į Greisę, Andželą, Džeko bendradarbių žmonas arba net į Reičelę. Ir nieko, visiškai nieko. Į šias moteris Hektoras atkreipia dėmesį tik su jomis kalbėdamasis. Gal Greisė viską ne taip suprato?

Mano žvilgsnis nuklysta į Greisę, negailestingai kamantinėjančią Palomą apie profesionalias grožio paslaptis (taip ji elgėsi ir per mūsų vestuves) ir tikriausiai taip pat jau nusižiūrėjusią kitas grožio salone dirbančias merginas. Ilgainiui pastebiu, kad kartais Greisė žvilgteli į Hektorą ir, kai atrodo, kad jiedu tuoj atsidurs toje pačioje svetainės pusėje, ji savo pašnekovą pasivėdėja į šalį arba baigia pokalbį ir eina šnekėtis su kuo nors kitu. Dabar, kai žinau apie Hektorą tai, ką Greisė man papasakojo, gana akivaizdu, kad ji vengia jo. Kad jį pamačius Greisei tikrai šiurpsta oda. Ji neapsiriko.

– Kaip laikaisi, Libe? – Hektoras stovi prieš mane, paskui atsitūpia, kad mūsų galvos būtų vienodame aukštyje.

– Hm… Na… Gerai, – sakau slapta trokšdama, kad dabar mama kankintų mane dėl peruko – tada bent jau nereikėtų kalbėtis su juo.

Nežinau, ką pasakyti; neišmanau, kaip elgtis. Jaučiuosi, lyg būčiau užtikusi ką nors besimylint; kai studijavau universitete, kelis kartus taip nutiko su kambario draugėmis: niekada negali visiškai išguiti to vaizdo iš atminties. Nemačiau Hektoro tai darant, bet įsivaizduoju jį, duodantį pluoštelį grynųjų prieš…

– Gera tave matyti taip puikiai atrodančią, – nuoširdžiai susirūpinęs sako Hektoras. – Džekas dėl tavęs labai nerimavo.

– Žinau, – linkteliu ir apsidairiusi po svetainę žvilgsniu susirandu Džeką. – Mums abiem buvo sunku.

– Džiaugiuosi, kad jau taisotės. Netrukus visiškai atgausite jėgas ir grįšite į darbus.

– Tikiuosi, – atsakau. – Nors taip toli į ateitį dar nežiūriu.

– Suprantu.

Ant stalo pamatau tuščią lėkštę: tai proga nutraukti šį pokalbį. Viso to man kiek per daug. Pasiremiu į sofos ranktūrį ir atsistoju Hektorui nespėjus pasiūlyti man pagalbos.

– Nunešiu ją į virtuvę, – imdama lėkštę sakau Hektorui. – Tuoj grįšiu.

– Taip, žinoma, – sutinka jis stodamasis ir tiesdamasis visu ūgiu.

Nesigręžiodama nužingsniuoju per svetainę, išeinu pro duris ir jau galiu lengviau atsikvėpti.

Virtuvėje pastumiu lėkštę į šalį ir prisiverčiu alsuoti. Ne, Hektoras nieko bloga man nepadarė. Į viešnamį nenusivedė. Bet vien mintis, kad jis galėtų ką nors ten nusivesti, juo labiau penkiolikmetį savo sūnų, yra toks dalykas, į kurį negaliu numoti ranka. Man sunku normaliai bendrauti su vyru, vieną plaštaką uždėjusiu man ant strėnų, kita įsikibusiu man į ranką, sukančiu mane, sukančiu ir per šokių aikštelę vedančiu į… Nepamenu tos dainos. Iš kur galėjau žinoti, kad po dvejų metų mėginsiu prisiminti melodiją, pagal kurią šokome, kad galėčiau jausti dar didesnį pasišlykštėjimą?

Užsimerkusi mėginu pristabdyti pasaulį, kad taip greitai nesisuktų, kad leistų man atsikvėpti ir nusiraminti.

– Ar viskas gerai? – klausia Harieta – net pašoku ir atsimerkiu.

Nieko nelaukusi pasitraukiu į šalį ir imu tvarkyti tuščias lėkštes, labai susikaupusi kraunu jas į stirtą. Jos dzingsi, tą garsą staiga dar sustiprina virtuvėje viešpataujanti tyla, nors iš gretimo kambario sklinda balsai ir groja muzika.

– Taip, taip, viskas gerai, – linkteliu tramdydama jaudulį.

Nenoriu pakelti į Harietą akių, nesinori, kad ji mano veide išvystų pasibjaurėjimą arba gailestį, kurį jai jaučiu.

– Ar tikrai? Atrodai labai nervinga.

– Ak, tai… Tiesiog… pirmą kartą po… avarijos… susirinko tiek žmonių. Tai truputį slegia. Juk supranti.

– Leisk, padėsiu, – pasisiūlo Harieta ir ima už mane tvarkyti lėkštes.

– Ačiū, – padėkoju ir nuo plautuvės pasitraukiu prie stalo.

– Tau tikrai reikėtų pailsėti, – sako ji.

– Tikriausiai tu teisi, bet tai nelengva, kai namai pilni svečių.

– Gal norėtum, kad paprašyčiau juos išeiti?

Harieta miela moteris. Štai kodėl negaliu pakęsti, kad Hektoras su ja taip elgėsi. Ir, rodos, ne kartą. Vien pagalvojus apie tai, mane nukrečia šiurpas. „Ar ji žino? Ar ji žino ir su tuo taikstosi, ar visiškai nieko apie tai nenutuokia?“

Prisiverčiu jai nusišypsoti.

– Tarp mūsų šnekant, man labai patiktų, jei taip ir padarytum. Bet tai neteisinga; žmonės susirinko švęsti, kad mudu su Džeku likome gyvi, tad iš tiesų neturiu teisės reikalauti trupučio ramybės ir tylos, ar ne?

Mano anyta nusišypso kaip suokalbininkė.

– Libe, jei tik žinotum, kiek kartų per pokylius mūsų namuose galvojau lygiai tą patį… Bet iš sėkmingai dirbančio verslininko žmonos tikimasi, kad ji nepriekaištingai atliks svečius priimančios šeimininkės pareigas. Kartais tau truputį pavydžiu, kad nusprendei ne vien būti pono Džeko Bričamo žmona.

– Bet Džekas verslo pasaulyje nepasiekė tiek, kiek jo tėvas.

– Ne. Tačiau galėtų, nes versle, kuriame jis sukasi, Bričamų pavardė labai daug reiškia.

– Dieve, manai, Džekas jaučiasi truputį įskaudintas, kad tebedirbu ir turiu savo gyvenimą?

„Ar Eva šiame pasaulyje prisitaikė daug geriau už mane?“

Harieta maloniai nusišypso, ir man vėl nudiegia širdį, kad Hektoras taip bjauriai su ja elgiasi, nesvarbu, ar ji tai žino, ar ne.

– Galbūt tai Džeko charakterio pranašumas, kad jam pavyko rasti net ne vieną, o dvi savo gyvenimą turinčias žmonas. Oi, dievulėliau, atsiprašau, tik dabar suvokiau, kaip tai nuskambėjo. Nenoriu pasakyti, kad neturi savo gyvenimo, noriu tik…

– Suprantu, ką nori pasakyti, – nutraukia mane Harieta. – Nesijaučiu įžeista. Turiu savo gyvenimą, bet jame svarbiausia – mano šeima ir vyras. Šis pasirinkimas nėra blogas, kaip nėra blogas ir tavasis. Šiuolaikinis pasaulis man todėl ir patinka, kad gali rinktis. Kiekvienas iš mūsų renkasi, kaip gyventi.

Nejučia vėl pakeliu ranką prie plikos galvos: pasirinkau tai dėl to, kad kitas asmuo taip pat kai ką pasirinko. Nukentėjau dėl kažkieno kito apsisprendimo būti savanaudžiam ir kvailam. Dėl to šiame pobūvyje man ir nelinksma: aš niekada nebūčiau nusprendusi jame dalyvauti; niekada nebūčiau tokio pobūvio rengusi. Be to, tai ne pobūvis, o šermenys, kurie būtų vykę, jei per avariją mudu su Džeku būtume žuvę.

– Klausyk, Harieta, ar tikrai būtų taip siaubinga, jei paprašyčiau tavęs visus išprašyti namo? – klausiu. Man nepatinka jaustis silpnai ir bejėgei; nepatinka, kai nesu savo gyvenimo ir likimo šeimininkė; nepatinka, kai už mane sprendžia kiti.

– Visai ne, Liberte, – sako Harieta, o jos žvilgsnis kupinas susirūpinimo. Man nepatinka ir tas žvilgsnis, nes, be rūpesčio, jame atsispindi dar ir gailestis. – Visai ne. – Patapšnojusi man per ranką, ji išeina pro duris.

– Ar viskas gerai, gražuole? – visiems išėjus (taip pat ir Harietai bei Hektorui, kurie, kaip ir dera, norėjo pasilikti visko sutvarkyti ir šnektelėti su sūnumi) klausia Džekas.

Girdėjau, kaip mama ėmė kelti triukšmą, siūlėsi pasilikti ir padėti viską sutvarkyti, bet tėtis neleido jai įsisiūbuoti: priminė, kad jiedviem reikia grįžti ir pasirūpinti senyva kaimyne. Vargšė mama labai sutriko, bet kai tėtis tiesiog atsistojo ir nuėjo mašinos raktelių, laimė, ji pasirinko kaimynę, be to, rytoj anksti ryte ji turėjo būti bažnyčioje. Dar vieno pokalbio apie tai, kad reikėtų nusipirkti peruką, nebūčiau ištvėrusi. Mano dienotvarkėje peruko klausimo nebuvo ir šis mano sprendimas neturėjo nieko bendra su to vairuotojo veiksmais.

– Taip, tik pavargau, – atsakau Džekui ir leidžiuosi guldoma į lovą.

– Aš tau padėsiu, – pasisiūlo jis ir atsargiai nuvelka megztinį, iš kurio man vis nesisekė išsinerti. Laiku neišgėriau skausmą malšinančių vaistų, padariau per didelę pertrauką: raumenys ima protestuoti, kad nebuvo tinkamai nuraminti, ir man sunku judėti. Žinojau, kad laikas gerti vaistus, bet negalėjau rizikuoti ir lįsti iš savo slėptuvės – po laiptais įrengtos dušo patalpos, mat tuomet atsisveikinimas būtų užtrukęs ilgiau už patį vakarėlį. Džekas švelniai nuvelka man sportinius marškinėlius.

– Išsitiesk, – paragina jis imdamas man už rankų, kad galėtų padėti atsigulti.

Kai Džekas palinksta virš manęs, jausmus užvaldo nuo jo sklindantis aromatas, o jis tuo metu atsega man džinsų sagą ir atitraukia užtrauktuką.

– Jei taip gerai tavęs nepažinočiau, Džekai Bričamai, – ištariu svaigdama nuo skausmo, – sakyčiau, kad ketini pasimėgauti pigiu malonumu.

Liūdnai šyptelėjęs, Džekas atsargiai numauna man džinsus, paskui atsistoja ir nužvelgia mano kūną. Žinau, ką jis mato, nes šį rytą pati apsižiūrėjau. Kairėje visa oda juoda, mėlyna, skaisčiai raudona ir gelsva. Mėlynės išplitusios ratais, tarsi ant rudo popieriaus išlieti dažai. Tai „daugybė sumušimų“. Krūtinės ląsta vis dar sutvarstyta, kad laikytų įskilusį šonkaulį. Po blužnies operacijos liko lėtai gyjantis randas, be to, yra daug mažesnių įdrėskimų ir nubrozdinimų, ant daugumos jau užsidėję šašai.

Matau jį nuryjant gerklėje įstrigusį gumulą, tramdant jausmus ir mėginant tvardytis, kad veido neperkreiptų besitvenkiančios ašaros. Todėl vakare dažniausiai nusirengiu viena – nenoriu savo išvaizda užduoti jam širdies.

– Liemenėlę nori pasilikti ar nusegti? – klausia Džekas, nors stengdamasis tvardytis vis tiek ima lėtai ir giliai kvėpuoti, o jo krūtinė pradeda ritmingai kilnotis.

– Nusek, – sakau. Net dieną negaliu ilgai jos segėti, nes ji įsispaudžia į odą ir trina nubrozdinimus.

Švelniai nusegęs ir liemenėlę, Džekas stipriai sučiaupia lūpas, kad iš jų, matant krūtų žaizdas, neišsiveržtų rauda.

– Man taip gaila, – tyliai ištaria jis ir paima pižamos kelnes.

– Ššš… – sušnabždu. Lėtai, bet nenumaldomai kylantis skausmas stiprėja, tad man sunku ir kalbėti, ir kvėpuoti. – Nieko tokio. Man viskas gerai. Tu dėl to nekaltas.

Užsimerkiu ir visiškai nepadedu Džekui apvilkti man dryžuotos pižamos.

– Libe, Libe… – atsklinda švelnus jo balsas, o pirštai braukia per veidą. – Nagi, atsisėsk, išgerk tabletes, tada eisim miegoti.

– Dar ankstyvas metas, – sakau leisdamasi jo pasodinama. – Gali dar neiti miegoti.

Jaučiu, kad mano ranka su dviem tabletėmis delne silpna ir tarsi ne mano dalis. Keldama prie lūpų stiklinę palieju truputį vandens, ir Džekas turi man padėti. Kai išgeriu tabletes, – nors loštelėti galvą, kad lengviau jas nuryčiau, tikriausiai nėra pati geriausia mintis, – Džekas padeda man nusigauti į jau paklotą lovos pusę ir paguldo miegoti.

Jis mane apkloja, o tada, stovėdamas priešais, greitai nusirengia.

– Žinai, tu pats geriausias, – sakau migdama: tai atsimerkiu, tai vėl užsimerkiu, kaip paukštis vasnoja sparnais. – Aišku, kad žinai. Visi tai žino.

Dar spėju prisiminti Džeko apkabinimą: jis prisiglaudžia prie manęs iš už nugaros ir atsargiai rankomis apsiveja kūną.

– Atleisk, kad suteikiau tau skausmo, – šnabžda jis man į ausį, bet netrukus, įveikta skausmo ir vaistų, imu tolti nuo Džeko, ir man užtemsta sąmonė.

Devintas skyrius

Vos praveriu rūsio duris, Bačas prasibrauna pro mane ir nuskuodžia laiptais žemyn.

– Ak, tu! – rikteliu jam pavymui, jau prarytam apačioje viešpataujančios tamsos. – Jei tamsoje pargriūsi ir susižeisi, iš manęs užuojautos nelauk.

Abu žinome, kad tai netiesa. Į Džeko ir mano batus Bačas prikrovė ypatingų „dovanėlių“, ir jam vis tiek pavyko išsisukti iš bėdos. Jeigu jis susižeistų, aš nepaprastai sielvartaučiau.

Įjungiu šviesą ir pamatau visą rūsį. Į akmenines plokštes caksinčių Bačo letenų keliamas triukšmas kyla laiptais ir pasiekia mano ausis. Kaip rūsyje, čia gana gražu: grindys išklotos naujomis akmens plytelėmis, sienos apsaugotos nuo drėgmės ir išdažytos baltai, išsaugotas net senas židinys su derančiu prie jo juodu geležiniu karalienės Viktorijos laikų apvadu ir grotelėmis. Tiesą sakant, rūsys įrengtas po visu namu, tik kai kurios patalpos užmūrytos ir nenaudojamos. Be to, tai vienintelė vieta namuose, į kurią kelti koją paprastai man pritrūksta drąsos.

Šiaip taip nevikriai nusileidusi laiptais, Bačą, kuris jau gerą savaitę vis veržėsi į rūsį, randu prie senos medinės spintos pačiame rūsio gale, kampe prie sienos. Juodos ir rudos su baltais galiukais šuns letenos susiliejusios į vieną neryškią dėmę – taip energingai jis drasko spintos duris. Būtent dėl šios spintos drįsau nusileisti į rūsį, o Bačas, rodos, įsibrauti į ją trokšta labiau už mane. Spintos durys medinės, lygios, blankios spalvos, su rakto skylute pačiame centre – ta spyna ir neleidžia atidaryti dvivėrių durų. Spinta užrakinta, o rakto, matyt, nėra.

Prisiminiau, kad, kalbėdamasi su Džeku apie šią spintą pirmą kartą, suvokiau, jog jis prireikus man meluoja, ir mane užlieja didžiulė nusivylimo banga. Praėjus maždaug mėnesiui po vestuvių, kai man dar visai nebuvo sunku tą padaryti, nusileidau į rūsį pasižvalgyti ir, žinoma, negalėjau nepastebėti didelės užrakintos spintos, tad, savaime suprantama, užsiminiau apie ją Džekui. Jis abejingai žvilgtelėjo į mane ir tarė:

– A, šita seniena! Ar ji ten vis dar kėpso? Tiesą sakant, jau seniai esu ją pamiršęs.

– Kas joje sudėta? – pasmalsavau.

Jis gūžtelėjo ir vėl įbedė akis į televizorių, rodės, dar abejingesnis nei prieš kelias minutes.

– Kažkokie daiktai, šlamštas kažkoks.

– Ar tau nesmalsu, kas ten? – ėmiau jį spausti.

– Nė kiek. Net nežinau, kur raktas.

Kaip pro palengva besiveriančias duris ima plūsti šviesa, taip ir man staiga tarsi akys nušvito: supratau, kodėl jis toks abejingas.

– Ar spintoje Evos daiktai? – švelniai paklausiau, o jis krūptelėjo kaip kaskart, kai tik ištardavau jos vardą.

Džekas atsakė ne iš karto, spoksojo pro langą, tarsi būtų norėjęs jį atsidaryti ir išskristi. Paskui lėtai ėmė linkčioti galvą ir sušnabždėjo:

– Taip.

– Aišku.

– Atleisk, – tarė jis.

– Nieko tokio. Nenoriu, kad atsikratytum jos daiktų, jei dar nesi tam pasirengęs. Tiesiog būtų gerai žinoti, juk čia gyvenu…

Jis vėl linktelėjo.

– Taip, tu teisi. Atsiprašau. Tą reikalą greitu laiku sutvarkysiu.

– Žinoma, kai tik rasi raktą.

Džekas pasuko galvą žvilgtelėti į mane, o aš atrėmiau jo žvilgsnį, kad jis manytų, jog šį kartą meluodamas neišsisuks. Nereikėjo meluoti. Galėjo tik pasakyti man, būčiau supratusi.

– Taip, kai rasiu raktą.

Jis vėl įsistebeilijo į langą, o aš parietusi kojas įsitaisiau ant sofos toliau žiūrėti televizoriaus ir skaityti laikraščio. Tą vakarą mudu daugiau beveik nesikalbėjome, persimetėme vos keliais žodžiais.

Praėjo dveji metai, spinta vis dar kažko prikrauta ir užrakinta, o mano bjaurėjimasis rūsiu, kuris maždaug tuomet ir kilo, ir šiandien niekur neišgaravęs. Kadangi Džekas taip slapukavo, manęs neapleido jausmas, kad Eva ten. Palaidota. Nuolat jaučiu ją esant visame name ir kai kuriuose kambariuose, ypač tuose, kurie nebuvo perdažyti ir pakeisti kilimai, dažnai pati jaučiuosi tarsi įsibrovėlė. O čia, rūsyje, manęs neapleidžia jausmas, kad vaikštau ant jos kapo ir kiekvieną akimirką jos ranka gali išlįsti iš žemės ir čiupti man už kulkšnies.

Nuo tos minties palipu per kelias pakopas aukštyn, toliau nuo spintos, arčiau kelio, kuriuo galėčiau sprukti. Bet turiu pamėginti atidaryti spintą ir sužinoti, kas joje yra, juolab kad tuomet galbūt geriau suprasčiau jųdviejų santuokos esmę.

Prieš koja nedrąsiai paliesdama kietas akmenines rūsio grindų plyteles, nejučia atsisuku ir dėbteliu į laiptų viršuje dunksančias duris („kas bus, jei jos užsitrenks, o raktas kaip nors savaime spynoje pasisuks?“). Stabteliu laukdama, kad pasirodys Evos ranka ir stvers man už kulkšnies. Bet nieko nenutinka, todėl artinuosi prie spintos, o Bačas, sprukdamas nuo manęs, apverčia kelias dėžes, atsitrenkęs subarškina medinį vyno stelažą bei židinį ir pro mane neria į kitą rūsio pusę. Šuo čia viską sujaukė, pakėlė nemažai dulkių, jų įkvėpusi imu kosėti, o tada man ima skaudėti šonkaulius, tačiau pasiduoti neketinu.

Kai Greisė atskleidė, kad prieš susipažindamas su Eva Džekas buvo nekaltas, ėmiau mąstyti, kodėl jis ir šiandien dėl jos jaučiasi kaip apsėstas. Be to, tie sapnai ir jo nenoras apie ją šnekėtis, – privalau išsiaiškinti, kas čia vyksta. Kodėl Džekas negali jos pamiršti. Taigi, – turiu tai pripažinti, – visi keliai veda pas Evą. Visada vedė ir visada ves. Tad galbūt šioje spintoje galėčiau rasti tai, ko man reikia? Mėginau paieškoti internete, bet ten nieko nėra, išskyrus kelias užuominas apie jos mirtį, o apie gyvenimą prieš tampant Eva Bričam – apskritai nė žodžio. Galėčiau paskambinti tai policininkei ir paklausti jos, bet geriau jau mirsiu nei leisiu, kad ji įgytų tokią galią mudviem su Džeku, tad pažiūrėjusi, ar ši spinta neužrakinta, nieko neprarasiu.

O juk galėtų taip būti. Gal Džekas neseniai čia buvo ir peržiūrėjo daiktus? Jis galėjo juos išimti, semtis iš jų paguodos, mėginti užuosti jos kvepalų aromato likučius arba atgaivinti prisiminimus laikydamas rankose tuos daiktus, skaitydamas meilės laiškus. Juo dėta elgčiausi taip pat. Nemanau, kad praradusi Džeką galėčiau taip lengvai į viską numoti ranka. Jei Džekas žiūrinėjo jos daiktus, gal pamiršo spintą užrakinti. O jei vis dėlto užrakino, galbūt galėčiau jį įtikinti, kad laikiau kirvį, šis netyčia išslydo man iš rankų ir krisdamas perskėlė spintos duris. Arba kad suklupusi netyčia spintą parverčiau, o ši krisdama ir suskilo.

Sprendžiant iš rakto skylutės, spyna nelabai tvirta, bet pakankamai patikima, tad bet kokios laužimosi žymės būtų matyti. Kai spinta buvo pagaminta, turbūt niekas neįsuko rankenėlių, o spynai atrakinti reikia rakto, tada patraukus už jo atidaromos durys. O jos užrakintos. Žinoma, užrakintos.

Bačas vis uostinėja rūsyje, kažko ieško.

– Nagi, Bačai, ieškok raktelio, – raginu šunį. – Jis kažkur čia, esu tikra. Pirmyn, Bačai, tau pavyks.

Bačas liaujasi uostinėjęs, perveria mane priešišku žvilgsniu ir grįžta prie savo reikalų.

– Taip, suprantu, atrodau juokinga.

Apžvelgiu baltai dažytas mūro sienas, rūsio grindų plokštes ir baltas lubas su stirksančia per vidurį vienintele elektros lempute. Prie dviejų sienų sustatytos lentynos, o prie laiptų – aukšta raudonmedžio spinta vynui laikyti. Bačas sutelkia dėmesį kaip tik tenai, uodžia, nagais drasko grindų plokštes. Čia pilna voratinklių, dauguma iš jų apkibę dulkėmis ir labai seni, juos numezgusių vorų turbūt seniai nebėra. Daiktai kaip reikiant apdulkėję.

„Ką gi, tai buvo beprasmiška, – pagalvoju Bačui nuvertus dar vieną dėžę. – Galėtų ir sutvarkyti.“ Dauguma dokumentų dėžių baltos, jose Džekas laiko seną dokumentaciją. Manoji, susikaupusi per pastaruosius dvejus metus, taip pat turėtų būti sukrauta rūsyje, bet kadangi čia buvo Evos namai, man tai niekada neatrodė teisinga, tad banko sąskaitų išrašus ir kitus dokumentus laikau darbe. Tas dėžes stumdau, nes man jos per sunkios kelti, nebent norėčiau, kad viduriuose atsivertų žaizda.

Stumdydama pamatau, kad Bačas užkliudė užpakalinę pusapvalę didžiulio ketaus židinio sklendę ir ją atstūmė. Dabar ji pasislinkusi kaip užkūrus židinyje ugnį.

– Koks tu nevalyvas šunytis, – subaru Bačą ir priėjusi kyšteliu pirštą į plyšį, atsivėrusį virš pusapvalės sklendės, norėdama grąžinti ją į vietą. Bet paliečiu kažką raukšlėtą, panašų į plastiką. Sutrikusi ištraukiu pirštą, dar atstumiu sklendę, kad ji būtų horizontalesnė, ir žvilgteliu į žiojinčią už jos ertmę.

Visiškoje tamsoje ant vidinės židinio iškyšos man šmėsteli kažin kas balta. Iš susijaudinimo ir nuostabos net suvirpu. „Kas tai?“ Išdžiūvusia burna ir smarkiai plakančia širdimi neskubėdama atsiklaupiu žvilgtelėti į tamsą.

Taip, ten kažkas boluoja, bet aiškiai nematau kas. Nesusimąstydama apie pasekmes ištiesiu ranką ir pirštais užčiuopiu plastiką. Paliestas jis netraška, matyt, senas ir jau yrantis. Atsargiai išimu radinį.

Tai senas plonas plastikinis pirkinių maišelis iš vienos Londono parduotuvės, kurios pavadinimo negaliu įskaityti. Ant jo matyti senas pagalbos telefono numeris, be to, jis apneštas dūmtraukiu kritusių nuosėdų. Maišelis byra tiesiog rankose: man ant pirštų lieka gabalėliai balto plastiko ir suodžiai. Išvynioju jį, ir jis subyra, bet jame randu kitą, daug storesnį, plastikinį maišelį. Ryškiai žalią, su užrašu. Šis, nors ir ilgai gulėjęs slėptuvėje, išsilaikė kur kas geriau, tad man lengviau jį išvynioti ir išimti tai, kas jame yra. O jame – nemažas pluoštas susuktų maždaug A5 formato lapų, suvyniotų į juodą aksomą ir perrištų rožiniu kaspinu.

Sustoju kaip įbesta. Kažkas labai stengėsi šį ryšulį paslėpti; ar turiu teisę jį atrišti? Ar tikrai turėčiau jį apžiūrėti? O gal reikėtų atiduoti jį Džekui, nes kai ryšulys buvo paslėptas, šis namas tikriausiai priklausė jam?

Bet jei atiduosiu jį Džekui, gali būti, kad jis niekada man neatskleis, kas tai per ryšulys, užkalbės man dantį pasakomis apie pamestus raktus ir apie tai, kad nieko nepamena.

Atsisuku į Bačą tikėdamasi jo patarimo, bet šuo kažkur dingęs. Paliko mane ir užlėkęs laiptais grįžo į prieškambarį, matyt, prigulti. O galbūt pamatė, kur viskas krypsta, ir nusprendė nešdintis, kol dar gali.

Sėdėdama ant dulkinų grindų tarp baltų dėžių šalia spintos, spoksau į radinį rankose. Tikriausiai neturėčiau to daryti. Bet… ką aš prarasiu? Vyrą? Jis ir taip kasdien vis labiau nuo manęs tolsta. Pasitikėjimą pasauliu? Pasitikėjimas išgaravo tą akimirką, kai tas vairuotojas tai padarė.

„Tiesiog pasižiūrėk“, – liepiu sau ir, kol dar neapsigalvojau, atrišu kaspiną ir nuvynioju storą juodą aksominį audeklą.

Pamačiusi, kas viduje, net aikteliu ir iškart suvokiu padariusi didžiausią savo gyvenimo klaidą.

Džekas

Svarstau, kas būtų, jeigu jai pasakyčiau. Jei papasakočiau, kas nutiko iškart po avarijos, ką tada padariau, kažin, kas būtų? Ar Libė man atleistų? Ar nusigręžtų nuo manęs? O gal pagalvotų ir mane atstumtų?

– Libe… – pratariu mudviem vakarieniaujant.

Ji išsiblaškiusi, – kai tik grįžau namo, ji visą vakarą tokia, – ir truputį baiminuosi, kad nebūtų prisiminusi. Arba pamažu prisimena. Juk tikriausiai būtų geriau, jei pats jai pasakyčiau pirmas. Mažiau ją įskaudinčiau ir nuliūdinčiau. Panašiai buvo ir su mažomis Evos paslaptimis, kurių ji man iš karto neatskleidė: jei būčiau pats jas išsiaiškinęs, o ne išgirdęs iš jos lūpų, viskas būtų susiklostę daug blogiau nei susiklostė.

– Mhm… – atplėšusi žvilgsnį nuo savo lėkštės ir pakėlusi galvą, Libė įbeda jį į mane lyg į nepažįstamąjį, kuris žino tavo vardą, bet tiksliai neprisimeni, kodėl ir kokiomis aplinkybėmis jį sužinojo.

– Norėjau… – „Pasakyk jai, kvaily, tuoj pat viską papasakok. Greičiau tai padaryk, ir ji tau už tai padėkos.“ Ji žiūri į mane mirksėdama didelėmis šviesiai rudomis akimis, o jos veido, kurį kerta randas, išraiška neįskaitoma. – Norėjau paklausti, ar gerai jautiesi?

Ji linkteli, tada vėl nuduria žvilgsnį į lėkštę priešais ir šakute ima stumdyti maistą joje.

Aš negaliu. Dabar netinkamas laikas. Priėjęs Bačas susirango man prie kojų. Jis taip pat žino, kad metas netinkamas. Kažkas jai neduoda ramybės: galbūt jau žino, o gal tai visai kas kita. Kad ir kaip būtų, dabar netinkamas laikas man prasižioti. Iškloti visą tiesą ir sugriauti tai, ką turime.

Libė

Turiu Evos dienoraščius.

Evos. Jos dienoraščius. Ir puikiausią progą, kokią tik kada nors galėčiau gauti, perprasti jos gyvenimą. Bet kartu žinau, kad man nederėtų. Jei kas nors radęs perskaitytų dienoraštyje užrašytas padrikas sapaliones apie mano gyvenimą, tiesiog mirčiau.

Be to, ant dienoraščių paliktame laiške ji prašo, jei yra mirusi, juos sudeginti. Ir vis dėlto…

Dvi pastarąsias dienas, kiek leidžia jėgos, tvarkau rūsį, šluostau dulkes ir vis svarstau, ką daryti, baimindamasi to, ką išsiaiškinsiu tuos dienoraščius perskaičiusi, ir kaustoma siaubo dėl to, kas nutiks, jei to nepadarysiu.

Ką darytumėte, jei laikytumėte rankose atsakymus į visus savo klausimus, bet suvoktumėte, jog perskaitydami juos išduotumėte žmogų, kurio niekada nesate sutikę? Žmogų, niekada nepadariusį jums nieko bloga, – kodėl turėtumėte taip šiurkščiai sulaužyti jo priesaką?

„Pati perskaitysiu tuos dienoraščius, – išgirstu balsą. Žinoma, jis nuskamba mano galvoje. Bet tai ir balsas juodaplaukės moters, sėdinčios prieš mane ant vienos dėžių stirtos, vilkinčios rožinę suknelę, priekyje papuoštą keliomis eilėmis žvyno pavidalo blizgučių. – Norėjai daugiau apie mane sužinoti, tad štai, pasitaikė ideali proga.“

Žiūriu į ją atidžiai. Ji visiškai tokia pati kaip nuotraukoje savo vestuvių dieną. Ji švyti: ilgi spindintys plaukai krinta ant pečių, akys didelės, mielos ir neįprastos spalvos – ne žydros, o žalsvai melsvos. Jos oda nepriekaištinga ir be makiažo, lūpų linija tobulai išlenkta ir pribloškiamai žavinga net be lūpų dažų. Suknelė jai tinka kaip nulieta, gali pamanyti, kad sukurta ir pasiūta specialiai jai. Ji taip atrodo, nes tai vienintelis mano matytas jos atvaizdas.

Pirmą kartą skaitant su dienoraščiais paliktą laišką, apėmė jausmas, kad ji su manim kalbasi – kad ne aš skaitau, o ji sėdi priešais mane ir persako, kas rašoma laiške.

Mano žvilgsnis nuslysta į dienoraščius ir laišką. Viršutinis dienoraštis – tai žurnalisto bloknotas, o kiti įvairūs, pradedant žurnalisto užrašais, baigiant įrištomis knygelėmis ir gražiu albumėliu minkštais melsvais, į aksomą panašia medžiaga aptrauktais viršeliais.

„Ar tu tai ji?“ – kaip ir vakar vėl klausia Eva.

Tyliu ir toliau spoksau į lape užrašytus žodžius tikėdamasi, kad man atidžiai žiūrint jie susilies ir išnyks.

„Ar tu tai ji? – pakartoja Eva. – Ar su tavimi jis dabar gyvena?“

Lėtai linkteliu. Taip, su manimi. Dabar jis gyvena su manimi.

Kai atsakau, ji, rodos, nurimsta ir prabyla. O aš klausausi.

Dešimtas skyrius

Eva

2003 m. vasario 28-oji

Ar tu tai ji? Ar su tavimi jis dabar gyvena? Ar dėl to atėjai manęs ieškoti?

Jei šį laišką skaitai nepraėjus penkiasdešimčiai ar šešiasdešimčiai metų nuo šios dienos, tuomet gali būti, kad aš mirusi. Tikriausiai nužudyta.

Dėl to prašau labai nesielvartauti, nes būti nužudytai man nebuvo didelė staigmena, juolab turint omeny, kokį gyvenimą gyvenau. Bet jei turi šiuos dienoraščius, vadinasi, ieškojai manęs, ir – nesvarbu, radai juos atsitiktinai ar dėl to, kad tau pakako sumanumo mąstyti kaip mąsčiau aš, – labai prašau, padaryk man paslaugą. Ar galėtum neskaičiusi juos sudeginti? Ar galėtum?

Nenoriu, kad kas nors tuos dalykus sužinotų. Dienoraščius rašiau sau. Suprantu, kad reikėjo juos sudeginti, bet tai būtų buvę tolygu savižudybei, tarsi nužudyti dalį savęs. O po viso to, ką padariau ir ką man teko patirti, negalėjau žudytis, tad ir šių dienoraščių sunaikinti negalėjau. Galbūt tu gali?

Sakau „galbūt“, nes jei esi su juo, tau kils noras sužinoti apie jį daugiau, išsiaiškinti, ar jis tikrai pavojingas ir mane nužudė, todėl negaliu tavęs kaltinti, kad dienoraščius perskaitysi, nors man tai ir nepatiks.

Daugiau nelabai turiu ką pridurti, nebent, kad tikiuosi, jog nejauti man gailesčio. Gyvenime patyriau ir didžiulę kančią, ir didelę meilę. Yra žmonių, gyvenančių labai ilgai ir nieko panašaus nepatiriančių. Man pasisekė.

Kad ir kas būtum, linkiu tau sėkmės.

Su meile,

Eva

1987 m. gruodžio 7-oji

Esu Eva Kvenoks. Man šešiolika.

Gyvenau Hedinglyje, Lidse, su mama, bet dabar įsikūriau Londone. Ilgai reikėtų pasakoti, kaip atsidūriau Londone, tačiau dabar esu čia ir ketinu išnaudoti visas galimybes.

Anksčiau mama buvo geriausia mano draugė. O dabar nebe. Ir mama jos jau nebevadinu. Prieš dvi savaites susipykome ir nuo tos dienos galiu galvoti apie ją ne kaip apie mamą, o tik kaip apie mane pagimdžiusią moterį, savo motiną. Bet anksčiau ji tikrai buvo geriausia mano draugė.

Tėtis mirė nuo širdies smūgio, kai man buvo penkeri. Aš jį vis dar truputį prisimenu. Tėtis daug juokdavosi, o kai jis būdavo namie, daug juokdavosi ir mama.

Mano dėdė Henris ir teta Meivė gyveno kaimynystėje. Jie nebuvo tikri dėdė ir teta, bet aš juos taip vadinau, nes mane jie pažinojo visą amžinybę, be to, seniai buvo pažįstami ir su tėčiu. Šiemet jie abu mirė. Dėdę Henrį taip pat ištiko širdies smūgis, o po savaitės pasaulį paliko ir teta Meivė. Girdėjau savo motiną klausiant gydytojo, ar teta Meivė mirė nuo širdgėlos, ir jis patvirtino. Jiems mirus man buvo tikrai liūdna, namuose reikalai vis prastėjo, daugiausia dėl naujojo motinos draugo, tad turėjau išeiti.

Pasiėmiau nedaug. Žalią krepšį, dėdės Henrio dovanotą, kai buvau devynerių. Jis tarnavo kariuomenėje, jam tas krepšys buvo labai vertingas ir jis man jį padovanojo. Pasiėmiau vos kelis savo drabužius. Dar rožinį iš raudonų karoliukų, kurį man davė teta Meivė, savo taupomąją knygelę, o iš vieno apatiniame drabužių spintos stalčiuje gulėjusių albumų – nedidelę tėtės, motinos ir savo nuotrauką. Iš visų, kuriose buvome nusifotografavę trise, ši buvo mano mėgstamiausia. Joje mes stovime prie savo namo, man maždaug dveji, vilkiu mėlyną velvetinį paltuką su apvadu ant gobtuvo, mūviu mėlynas timpes ir aviu juodais blizgančiais batais. Ant galvos aš užsidėjusi baltą skrybėlaitę, apsimovusi baltas kumštines pirštines. Įsikibusi motinos rankos. Ji vilki ilgą juodą žieminį paltą, taip pat pasipuošusi kailine juodo ir balto leopardo kailio marginio skrybėle juodu viršumi. Laikau ir tėčio ranką. Jis apsivilkęs kostiumą ir taip pat dėvi ilgą juodą paltą. Žvelgdami į objektyvą, mes visi šypsomės, bet atidžiau patyrinėjus matyti, kad mano tėvai akies krašteliu žiūri vienas į kitą ir šypsosi. Jiedu įsimylėję. Tai ir yra tikra meilė. Visada tikėjau, kad tikra meilė – būtent tokia. O ne ta, kuri dabar sieja mano motiną ir naują jos draugą.

Kol kas vaikino neturiu. Turėjau, jis buvo vardu Piteris, aš jį tikrai labai labai mylėjau. Mudu mylėjomės. Man patiko visa jo šeima, ir galėdavau būti pas jį, kad išvengčiau naujo savo motinos draugo, bet paskui Piterio tėtį atleido, o vienintelis kitas jo susirastas darbas buvo Kanadoje. Kai jam atėjo laikas išvažiuoti, mudviejų ašaroms nebuvo galo. Motina kartu su manimi autobusu važiavo į oro uostą ir nakvojo mano miegamajame ant grindų, nes aš labai liūdėjau. Dar kurį laiką mudu su Piteriu susirašinėjome, bet tai nebuvo tas pats, be to, laiškai taip ilgai keliaudavo, tad vieną dieną mes tiesiog liovėmės vienas kitam rašę. Bet aš jį vis dar myliu. Ir, manau, visada mylėsiu.

Į Londoną pasiėmiau visus Piterio laiškus, bet pirmai progai pasitaikius sudeginau, nes nenorėjau, kad kas nors perskaitytų. Todėl turiu būti atsargi ir rašydama šį dienoraštį. Nenoriu, kad kas nors jį rastų.

Prieš dvi savaites man teko greit nešdintis iš namų, todėl visa kita palikau. Išklojau motinai viską – viską, ką dvejus metus laikiau paslaptyje, ir maniau, kad ji patikėjo. Vyliausi, kad išgrūs savo draugužį lauk. Bet ne. Kitą rytą jis tebesėdėjo prie pusryčių stalo, todėl susikroviau mantą ir išėjau. Porą kartų mačiau motiną Lidse, bet ji nepareikalavo, kad jis išsikraustytų, tad supratau turinti nešdintis iš čia kuo toliau.

Taigi, dabar aš Londone ir pradedu rašyti šį dienoraštį. Kažkada mokytoja kartą mums pasakė, kad jei norime tapti rašytojais, užaugę turime rašyti dienoraštį. Ji paaiškino, kad turime miklinti ranką kasdien, o pokalbius užrašyti su skyrybos ženklais – kaip knygose. Girdi, tuomet lengviau suvoksime, kaip žmonės šneka.

Nežinau, ar noriu tapti rašytoja. Skaityti man patinka, bet ar galėčiau parašyti knygą, nežinia. Gal pradėtas rašyti dienoraštis man išeis į naudą: dabar, kai neturiu su kuo pasišnekėti, išdėstysiu mintis, kaip toliau klostosi mano gyvenimas.

Į Londoną vežantį autobusą įsėdau gana susijaudinusi. Donės, su kuria penktoje klasėje buvom draugės, šeima persikėlė ten gyventi, kalbėjausi su ja. Ji Londone turi savo butą ir sakė, kad galėsiu miegoti ant sofos, kol susirasiu darbą ir savo kampą.

Čia žiauriai gražu. Gyvenu Londono dalyje, vadinamoje Kento kvartalu, kuris yra prie didžiulio Regento parko. Vakarais Donė dirba klube, todėl jos dažnai nėra namie, o aš apsukau visą Londoną ir užsiregistravau visose įdarbinimo agentūrose ieškodama bent laikino darbo. Bet man nelabai sekėsi, nes neturiu jokios kvalifikacijos, tik nebaigtą vidurinį, be to, ir spausdinti gerai nemoku. Dirbti bare esu per jauna, o dirbti padavėja negaliu, nes man trūksta tokios patirties. Kai kurių agentūrų darbuotojai malonūs ir sako, kad galbūt atsiras valytojos vieta, bet iš tiesų niekas nesiveržia manęs priimti, nes dar per jauna. Jie mano, kad prasidėjus mokslo metams mesiu darbą, nors ir sakiau, kad į mokyklą negrįšiu. Labai norėčiau vėl lankyti mokyklą, bet tuomet tektų važiuoti namo – juk neįmanoma nedirbant turėti savo butą. Čia viskas taip brangu!

Prašiau Donės paklausinėti, gal jos klube reikia valytojos, bet ji vis pamiršta. Grįžta baisiai vėlai, todėl ilgai miega. Ji visuomet atrodo išsekusi, net jei miega iki popietės.

Kiek galėdama stengiuosi padėti: tvarkau butą, perku maistą ir taisau valgį. Donė valgo nedaug, mat bare, kuriame ji dirba, svarbiausia, anot jos, gerai atrodyti, kad gautum daugiau arbatpinigių.

Jausčiausi vieniša, bet man taip patinka žvalgytis po Londoną! Nusigaunu į centrą autobusu ir tiesiog vaikštinėju, žvalgausi į pastatus ir žaviuosi, kad visi jie tokie DIDELI ir visko čia tiek DAUG. Miestas pilnas žmonių, pastatai seni ir nuostabūs. Įsivaizdavau, kad viskas čia purvina, bet nieko panašaus. Keliai ir nuolatinis transporto srautas primena gyslomis tekantį kraują; žmonės ant šaligatvių – tarsi limfos sistema. Pamenu apie ją skaičiusi vienoje iš bibliotekos knygų: ji daug lėtesnė, daug arčiau odos nei kraujo apytakos sistema, bet tokia pat svarbi. Man patinka pulti į tą tėkmę, į tą apytaką ir plaukti, leistis jos nešamai. Man patinka jaustis jos dalimi, o paskui, kai nusibosta, kai noriu liautis judėjusi, galiu tiesiog pasėdėti parke, aikštėje arba autobusų stotelėje, kol vėl būsiu pasirengusi į ją įsilieti.

Bet turiu kuo greičiau susirasti darbą. Mano santaupos tikrai sparčiai senka. Duodu Donei šiek tiek grynųjų sąskaitoms apmokėti ir už produktus, ji vis kratosi, sako, kad nereikia, bet niekuo neprisidėdama blogai jaučiuosi. Noriu susimokėti už savo gyvenimą šiame pasaulyje – to mane išmokė motina. Ji versdavo mane susimokėti, kai su Piteriu eidavome į kiną, kad jis nemanytų, jog esu jam skolinga. Tad nors Donė mano pinigų nenori, aš jai vis tiek duodu. Juk tai teisinga.

Tai štai kaip gyvenu. Esu Londone, kurį žmonės vadina „dideliu rūku“. Man čia patinka. Manau, liksiu šiame mieste, jei tik rasiu darbą. Laikau suspaudusi kumščius.

Su meile,

Eva

P. S. Nusiunčiau motinai atviruką, parašiau, kad esu Londone ir man viskas gerai. Kur gyvenu, nesakiau, tik nenoriu, kad jaudintųsi. Vos nepridūriau, kad jei kada nors pravys savo draugą, tuoj pat grįšiu namo, bet susilaikiau, nes daugiau nenorėjau jos skaudinti. Be to, nežinau, ar tikrai grįžčiau. Jei atvirai, nesu tikra, ar apskritai kada nors galėčiau išvažiuoti iš Londono.

1988 m. vasario 12-oji

Gavau darbą!

Viskas įvyko taip greitai, kad sunku patikėti. Man sėdint Donės bute ir ruošiantis eiti pasivaikščioti, suskambo telefonas, ir tai buvo moteris iš mažesnės įdarbinimo agentūros, kurioje kažkada užsiregistravau. Buvau susitikusi su ta moterimi, vyresne už mano motiną ir, rodės, tikrai miela ir susirūpinusia dėl manęs.

Ji labai mandagiai telefonu man pasakė:

– Eva, brangute, turiu klientę, seną savo draugę, kuriai verkiant reikia žmogaus, nedidelėje jos įmonėje Karaliaus kelyje galinčio tvarkyti dokumentus ir dirbti su kopijavimo aparatu. Pasakiau kaip tik turinti tokį žmogų. Juk turiu, tiesa? Ar tu dabar laisva?

– Aš? – leptelėjau svarstydama, ar ji kalba apie mane.

– Taip, mieloji, ką gi dar galėčiau turėti omeny skambindama telefonu merginai, vardu Eva? Bet į narkotikus tu neįjunkusi, ar ne? Narkomanų negaliu pakęsti.

– Ne, neįjunkusi.

– Taigi, brangute, čiupk tušinuką, užsirašyk įmonės pavadinimą, adresą ir tuoj pat ten lėk. Ir, brangute, žiūrėk, apsivilk gražų kostiumėlį. Ofelija, tavo būsima darbdavė, – bet turi kreiptis į ją ponia Vitston, – apsileidėlių negali pakęsti. Jei šiandien viską padarysi kaip reikia, man greičiausiai pavyks ją įkalbėti, kad tave pasiliktų.

Kostiumėlio neturėjau, laiko jo pirkti taip pat nebuvo, tad neliko nieko kita, tik pasiskolinti vieną iš Donės, vis dar tysančios miegamajame, savo lovoje. Nenorėjau jos žadinti, tačiau privalėjau nueiti į tą pokalbį dėl darbo, net jei viltis, kad jį gausiu, tebuvo labai menka.

Užsirašiusi adresą ir patikinusi agentūros darbuotoją, kad nuvažiuosiu ten ir jos neapvilsiu, padėjau ragelį. Žinojau, kad Donė mane supras, tad pritykinusi prie miegamojo durų jas pravėriau.

Pirmiausia mane pribloškė kvapas. Jis buvo stiprus, viską užgožiantis, man pasirodė panašus į alkoholio ir dar kažko. Tarsi neseniai kas būtų buvę deginta. Neturėjau laiko aiškintis, kas būtent, tiesiog sutelkiau dėmesį į gale kambario, prie sienos stovinčią drabužių spintą. Ant miegamojo grindų mėtėsi drabužiai, iš pirmo žvilgsnio drėgni rankšluosčiai – grįžusi ji visada visada išsimaudydavo vonioje, taip pat knygos, žurnalai ir nuspirti batai. Ji pati atrodė kaip jūrų žvaigždė, nuoga parkritusi kniūbsčia ant lovos plačiai išskėstomis rankomis, įsikniaubusi į pagalvę, ant veido užkritusiais plaukais. Nutykinau per kambarį lenkdamasi ant grindų besimėtančių daiktų. Spintoje radau daugiau drabužių, joje Donė tikriausiai nebūtų galėjusi sutalpinti visų turimų, bet ten daugiausia kabojo bikiniai ir prašmatnūs, akį traukiantys apatiniai. Spoksojau į juos ilgiausiai stebėdamasi, kodėl šiuos ji sukabina, o daugumą kitų savo drabužių palieka išdraikytus ant grindų.

Bet per ilgai stebėtis neturėjau laiko. Pamačiau juodą kostiumėlį ir baltą palaidinukę, nusikabinau juos ir tyliai išslinkau iš kambario.

Palikau jai raštelį, jei kartais pabustų man dar negrįžus, ir išėjau.

Man buvo siūloma dirbti nedidelėje buhalterinės apskaitos įmonėje, įsikūrusioje netoli Donės buto. Dariau viską, ką jie liepė: kopijavau dokumentus, viriau arbatą, dėjau į vokus sąskaitas, vaikščiojau į paštą, o dienai baigiantis jie paprašė ryt rytą vėl ateiti. Ponia Niksdon, moteris iš įdarbinimo agentūros, dėl manęs labai džiaugėsi ir pasakė, kad mano darbdaviams labai sunku įtikti, tad, matyt, viską padariau gerai. Oficialios mano pareigos – biuro administratorė, ir man jos tikrai patinka. Turiu tik vieną viršininkę, biuro vadovę Magę, bet ji tikrai miela ir gero būdo. Ji man pasakė, girdi, jei stengčiausi, dienomis išleistų iš darbo, kad galėčiau lankyti mokyklą ir išlaikyčiau baigiamuosius egzaminus, ypač jei norėčiau tapti buhaltere.

Taigi dirbu ten jau du mėnesius (Donė leido pasiimti visus jos kostiumėlius, nes ji vis tiek neketinanti jų vilkėti), tad turėdama darbą galiu pradėti žvalgytis sau buto. Ankstesni pasivaikščiojimai man tikrai išėjo į naudą, nes dabar puikiai pažįstu visus Londono užkampius ir galiu neskubėdama dairytis, kur apsigyventi.

Donė fantastiška. Pastaruoju metu ji atrodo dar labiau pavargusi ir keliasi kasdien vis vėliau, bet kartoja, kaip jai malonu, kad man pasisekė. „Taip džiaugiuosi, kad vienai iš mūsų viskas baigėsi laimingai“, – vis kartoja ji, o tada ją ištinka juoko priepuolis. Bet nemanau, kad ji piktai juokauja; esu tikra, kad kalba nuoširdžiai.

Tai štai kaip gyvenu. Turiu tikrą darbą ir visa kita.

Vėl parašiau motinai, papasakojau apie naują darbą ir kad žvalgausi, kur galėčiau įsikurti, bet kol kas dar gyvenu pas Donę. Nusiunčiau jai atviruką ir „Marks & Spencer“ prekybos centro dovanų kuponą Kalėdoms, bet atsako nesulaukiau. Net atviruko. Į laišką apie susirastą darbą motina neatsakė, kaip ir į visus ankstesnius mano laiškus ir atvirukus. Kurį laiką svarsčiau, gal ji apskritai jų negauna arba jos draugužis juos išmeta? Bet parašiau ir Rijanai, su kuria kartu mokėmės mokykloje, ir ji atrašė, kad atsitiktinai buvo sutikusi mano motiną ir ši gyrėsi, kaip puikiai aš leidžianti laiką Londone. Su kitais ji gali šnekėtis apie mane, o su manimi ne. Argi ne liūdna?

Bet nieko tokio. Galbūt, kai gyvensiu savo bute, ji paskambins man arba parašys. Be to, galėtų ir aplankyti mane, jei atvažiuotų viena. Nemanau, kad grįšiu. Dabar čia mano namai. Čia jaučiuosi tikrai laiminga.

Su meile,

Eva

1988 m. kovo 31-oji

Ką tik grįžau praleidusi vakarą mieste su bendradarbiais.

Kaip smagu dirbti su žmonėmis ir uždirbti pinigų. Kartais pamirštu, kad man tik šešiolika, nes jie visi tokie malonūs ir elgiasi su manimi taip, tarsi būčiau viena iš jų. Mums nuėjus pavalgyti į kinų kvartalą, Dominykas, vienas iš įmonės savininkų, buvo itin mielas, sėdėjo šalia manęs ir išvardijo, kas parašyta valgiaraštyje. Buvo labai skanu. Niekada nebuvau ragavusi kiaulienos su saldžiarūgščiu padažu.

Kaip gera grįžti namo, į savo butą. Pas Donę buvo šaunu, bet prieš man išsikeliant ji tapo nenuspėjama. Visą laiką miegodavo, o atsikeldavo irzli ir pikta. Rodės, jai nuolat šalta, ji vis nesiliovė šnirpštusi, bet, laimė, aš nuo jos neužsikrėčiau. Be to, ji visada atrodė išblyškusi, lyg sirgtų.

Dabar nuomojuosi butą Kaledonijos kelyje, netoli Karaliaus kelio. Man pasisekė, nes vienas iš mano bendradarbių pažinojo merginą, kuriai verkiant reikėjo greitai persikraustyti, bet ji turėjo rasti kitą nuomininką. Nuoma tikrai nedidelė, ypač turint omeny tai, kad turiu svetainę, gana mažą miegamąjį, svetainės gale – mažutę virtuvėlę ir – tik pamanykite! – vonios kambarį su vonia ir dušu virš jos. Butas nėra tobulas, drėgnokas, bet mano. Langai čia milžiniški, be to, išlipusi pro miegamojo langą atsiduriu nedidukėje lauko terasoje ant stogo su einančiais per visą jos perimetrą turėklais, iš kurios matau kelias apačioje besidriekiančio Londono mylias. Butas puikus, nes vasarą, kai rytais anksti švinta, o vakarais vėlai temsta, galiu pėsčia eiti į darbą ir iš jo grįžti. Baldai senoki, griozdiški ir truputį apskretę, bet nusipirkau gerų valomųjų priemonių ir viską nušveičiau taip, kad net tviska. Šeimininkas šiek tiek abejojo, ar priimti mane gyventi, ir tiesiai šviesiai pareiškė, kad veltui manęs nelaikys, bet turėjau pinigų užstatui ir iš karto sumokėjau mėnesio nuomą, tad jis sutiko.

Ar daug šešiolikmečių geba patys išsinuomoti butą Londone? Galiu lažintis, kad nedaug.

Vėl parašiau motinai laišką ir viską papasakojau. Bet atsakymo nesulaukiau. Tačiau tai nereiškia, kad nuleisiu rankas. Kada nors ji turės su manimi pasikalbėti. Tam tikra prasme ne taip jau blogai, kad atsitiko tai, kas atsitiko. Jei nebūčiau išėjusi iš namų, niekada nebūčiau čia apsigyvenusi ir patyrusi to, ką patyriau.

Su meile,

Eva

1988 m. birželio 1-oji

Šiuo metu darbe netyla visokios kalbos ir tvyro nerimas.

Sklando gandai, kad įmonės savininkai parduoda savo verslą didesnei firmai. Niekas nieko tikra nežino, bet Ofelija ir Dominykas vis išėję į susitikimus, o visus laiškus pastaruoju metu skaito ir į juos atsako Magė. Man neleidžiama užmesti akies nė į vieną laišką ar dalyvauti bent viename susitikime. „Tau viskas bus gerai, – aną dieną nuramino mane Beatričė. Ji viena iš jaunesniųjų buhalterių. – Administratorės jiems vis tiek reikės. Nerimauti reikėtų tokiems kaip aš; didesnės įmonės nori turėti savus, pačių apmokytus žmones.“

Senokai nerašiau motinai, nenoriu jos jaudinti. Aną dieną mačiau Donę. Ji įsėdo į automobilį pas vyrą, visai nepanašų į Robį, jos vaikiną. Man visa tai pasirodė labai keista, nes mašina sustojo šiek tiek toliau, o Donė priėjo ir atsisėdo ant užpakalinės sėdynės. Dar truputį pariedėjęs, automobilis vėl sustojo. Rodos, vyras atsisuko su ja pasišnekėti, o paskui vėl ėmė važiuoti. Ji labai sulyso. Žinau, Donė ir anksčiau nedaug valgydavo, bet dabar turbūt apskritai nieko neima į burną. Ji manęs nematė, ir aš dėl to net džiaugiuosi. Abejoju, ar Donė norėtų, kad pamatyčiau ją tokią.

Tikiuosi, kad nemalonumai darbe pasirodys esantys tik audra stiklinėje, kaip sakydavo teta Meivė.

Eva

1988 m. birželio 3-ioji

Ką gi, vis dėlto tai nutiko. Vakar Ofelija ir Dominykas oficialiai paskelbė naujieną.

Sukvietė mus visus, Magė nubėgo nupirkti putojančio vyno (man taip pat leido išgerti nedidelę taurę) ir pasakė, kad pardavė savo verslą didesnei buhalterinės apskaitos įmonei, įsikūrusiai „Sityje“. Taip vadinama vieta, kurioje yra daug verslo įmonių, valiutų birža ir vertybinių popierių birža.

Visi buvome sukrėsti, bet nelabai stebėjomės. Plojome ir šypsojomės, tik aš aiškiai mačiau, jog KIEKVIENAS nerimauja dėl savo darbo vietos. Nepaisant to, ką sakė Beatričė, man taip pat buvo neramu. Manau, būčiau buvusi kvaila, jei nebūčiau nerimavusi.

Ofelija visiems paaiškino, jog tai jaudinantis žingsnis ir turime labai stengtis, kad šis pereinamasis laikotarpis būtų kuo sklandesnis, nes juk kelsimės dirbti į „Sitį“. Padėkojusi visiems mums už sunkų darbą, ji pridūrė, kad turėtume paploti sau per petį, nes padėjome įmonei taip sėkmingai dirbti, kad ja susidomėjo tokia prestižinė kompanija kaip ši ją nupirkusi.

Nieko nenorėjau sakyti, bet nebuvau tikra, ar kas nors pastebėjo, kad Ofelija net neužsiminė apie galimus atleidimus.

Dieve, meldžiu, padėk man išsaugoti darbą.

Eva

1988 m. birželio 25-oji

Kodėl vos ėmus manyti, kad reikalai klostosi puikiai, viskas ima ir pakrypsta į bloga? Perkraustėme biurą, mudvi su Mage tikrai daug dirbome. Mums teko beveik viską tvarkyti, mat, nors ir parduota, įmonė negalėjo nutraukti kasdienės veiklos. Daug žmonių paskambindavo ir pranešdavo „susirgę“, kitaip sakant, eidavo į pokalbius dėl darbo, o mudvi, Magės žodžiais tariant, sukomės kaip voverės rate.

Šiaip ar taip, mes persikėlėme ir visi jautėmės tikrai labai patenkinti. Aš ir Magė mėginome pasikalbėti su Ofelija dėl savo darbo vietų, bet ji tik kartojo, kad mumis pasirūpins.

Mums teko iš naujo dalyvauti konkurse į savo darbo vietas. Didžioji įmonė turėjo raštinės vadovę ir daugybę biuro administratorių, tad Magei teko tenkintis žemesnėmis pareigomis, bet vis tiek dar turėjo dalyvauti konkurse, o aš dėl darbo vietos varžiausi su kita taip pat laikinai priimta mergina.

Tai nutiko prieš dvi savaites. Kai pagaliau mums pavyko pasikalbėti su Ofelija, ji paaiškino, kad padarė, ką galėjo, ir kad jos rankos surištos. Nei Magė, nei aš negavome darbo. Magė labai įsižeidė, mat Ofelijai dirbo daugybę metų. Ir aš nemaniau gausianti tą darbą, nes aną merginą visi pažinojo. Dirbau tikrai sunkiai, ateidavau pirma, išeidavau paskutinė, bet tai nepadėjo.

Taigi likau be darbo. Magė buvo tokia prislėgta, kad sunkiai žodį pratarė. Mačiau, kad norėjo tiesiai šviesiai išrėžti Ofelijai, ką apie ją mano, bet negalėjo, nes jai reikėjo buvusios viršininkės rekomendacijos.

Nuėjau į kelias įdarbinimo agentūras, ir dabar mano galimybės rasti darbą, anot jų, buvo didesnės, nes jau turėjau patirties ir gerą rekomendaciją – kaip tik ją Ofelija turbūt ir turėjo omenyje žadėdama mumis pasirūpinti. Bet ji ir negalėjo parašyti nieko bloga, tiesa? Juk negalėjo parašyti: „Visą dieną trina sėdynę į kėdę, valgo šokoladą ir raugėja.“ Argi galėjo? Aš VISADA sunkiai dirbau. Magė taip pat.

Esmė ta, kad visi man kartoja, girdi, tęsiasi recesija, darbdaviai apsieina be laikinų darbuotojų ir neketina priimti naujų. Galėjau užsiregistruoti darbo biržoje ir gauti pašalpą, bet būčiau praradusi butą, mat šeimininkas sakė, kad nedarys jokių nuolaidų. Kito mėnesio nuomai pinigų turiu, bet man reikia greitai rasti darbą.

Beje, apie šeimininką: aš tokia kvailė, tokia kvailė! Kai paskambinau jam pasakyti, kad mane atleido, bet nuomą galėsiu susimokėti, jis atlėkė kaip žaibas – nepraėjus nė valandai jau stovėjo prie durų. Norėjo apžiūrėti butą, bet butas buvo tvarkingas – aš jo nenuniokojau. Atvirkščiai, net didžiavausi, kad užlaikiau jį tokį tvarkingą. Net nuvaliau pelėsius ir perdažiau vonios kambarį. Jis apsižvalgė ir tikrai nieko bloga nepasakė. Tada atsisėdo šalia manęs ant sofos ir paklausė, kaip čia atsitiko, kad mane atleido? Aš, kaip paskutinė kvaiša, jam papasakojau, atvėriau širdį, o jis mane taip užjautė…

„Sunkūs dabar laikai, Eva, – tarė. – Nepavydžiu tau, kad reikės ieškotis darbo. Bet tikrai ką nors rasi.“

Nežinau, iš kur jis kilęs, bet labiausiai man patinka jo akcentas ir darkyta anglų kalba.

„Ačiū“, – padėkojau.

Kas vyko paskui, nepamenu, žinau tik, kad jis uždėjo ranką man ant kelio, tikrai uždėjo. Rimtai! Ir klausia: „O kol kas gal kaip nors susitarsime?“

O aš, – kartais būnu visiška kvailė, – jam ir sakau: „Kaip suprasti „susitarsime“? Ir mėginu neįžeidžiamai nustumti jo ranką sau nuo kelio.

Jis paaiškina: „Pergulėsime kartą kitą per mėnesį, ir nuomos man nereikės.“

Dievaži, taip ir pasakė! Na, ketinau jam pasakyti, kad susikištų tuos pergulėjimus pats žino kur, bet juk negalėjau, nes kurgi gyvensiu, tad išsisukau: „Jūs labai malonus, bet rytoj esu numačiusi porą pokalbių dėl darbo (nors nieko nebuvau suplanavusi), todėl nenorėčiau jūsų nuvilti.“

„Aaa, na gerai, – nė kiek nesutrikęs tarė jis. – Jei apsigalvosi ar užsimanysi papildomų grynųjų, kreipkis.“

Jis tikrai tikėjosi mano skambučio dėl „pergulėjimo“, kad galėčiau susimokėti nuomą. Ne, jau geriau nakvoti gatvėje.

Kodėl kartais viskas taip sudėtinga? Rodos, reikalai taip puikiai klostosi ir – še tau. Man iškilo pavojus netekti pastogės. O buto šeimininkas laukia, kad aš… fui!

Gerai, turiu labiau pasitikėti savimi. Neabejoju, kad viskas susitvarkys, jei kasdien eisiu ieškoti darbo. Nė sekundės nenoriu atsidurti tokioje padėtyje, kad imčiau svarstyti jo siūlymą.

Ir vis dėlto man įdomu, kiek nuomininkių jau užkibo ant jo kabliuko? Fe, vien pagalvojus apie liulantį jo pilvą ir taukais aptekusias letenas ant mano kūno… Dariau tai tik vieną kartą su Piteriu ir tik todėl, kad jį mylėjau.

Keista pagalvojus, kad kai kurios užsiima seksu ne tik to žmogaus nemylėdamos, bet ir tam, kad užsidirbtų arba susimokėtų nuomą. Keista ir liūdna. Niekada taip negalėčiau.

Reikėtų paskambinti Donei ir paklausti, gal savo bare galėtų parūpinti man valytojos darbą?

Eva

P. S. Pastaruoju metu tiek įvykių, kad visai pamiršau, jog šiandien mano gimtadienis. Motina, rodos, irgi užmiršo, o juk galėtum pamanyti, kad jei apskritai kas nors prisimins, tai tik ji. Sveikinu save gimtadienio proga!

Libė

Bačas, kantriai sėdintis šalia manęs rūsyje ant grindų, staiga pakelia galvą ir pašokęs ant kojų nubėga, kaip ir kas vakarą Džekui grįžus namo.

„Ar jau tikrai taip vėlu?“ – dingteli man, o Bačas skuodžia laiptais, kad nulėkęs į namą lauktų Džeko įeinant. Neturiu laiko vėl perrišti dienoraščių kaspinu, tad bent jau suvynioju į aksominį audeklą, įkišu į plastikinį maišelį ir padedu ten, kur radau – į židinį. Turiu būti atsargi: jei nepadėsiu jų ant vidinės židinio atbrailos ir jie nukris ant grindų, tai negalėsiu jų pasiimti nenuėmusi viso židinio apvado.

Laiptais žemyn atsklinda džiaugsmingas Bačo amsėjimas, o aš užstumiu sklendę ten, kur ji turi būti. Paskui, karštligiškai pamąsčiusi, čiumpu butelį vyno ir imu kopti laiptais.

Viršuje manęs laukia Džekas, o laimingas Bačas suka ratus jam aplink kojas.

– Ar viskas gerai? – klausia Džekas.

– Taip, aišku, kodėl klausi? – atsakau vengdama jo žvilgsnio ir toldama nuo rūsio durų.

– Šiaip jau nesileidi į rūsį, jei nebūtina, – vis dar truputį suglumęs sako jis.

Kilsteliu nutvertą butelį.

– Pamaniau, vakarienei atnešiu mums butelį raudonojo vyno.

– Ar tau galima? Juk geri tabletes… – suabejoja jis.

– Tikriausiai ne, – sakau, – bet galiu žiūrėti, kaip tu mėgaujiesi.

Džekas įdėmiai žvelgia į mane, o aš į jį. Man daužosi širdis. Anksčiau tikrai niekada nieko nuo jo neslėpiau; visuomet būdavau sąžininga ir atvira. Dabar nesijaučiu besielgianti teisingai, bet neturiu kitos išeities, nes Džekas niekada nieko man apie ją nepapasakos. Ir sulig kiekviena naktimi, mudviejų praleista vienoje lovoje, kai jis blaškosi ir šaukiasi Evos, aš vis tvirčiau tikiu, kad Džekas nuo manęs slepia kažką, kas nutiko per automobilio avariją arba iškart po jos. Ir, tiesą sakant, giliai širdyje žinau, kad jo košmarų priežastis – ne trauma, o kaltė.

Mudu žiūrime vienas į kitą, abu akivaizdžiai turėdami ką slėpti.

Vienuoliktas skyrius

Libė

Nubundu viršuje, savo lovoje, ir pirmą kartą per daug mėnesių man nieko neskauda. Neskauda net jei truputį pakeičiu kūno padėtį. Tiesdama ranką jaučiu, kaip raumenys po nakties miego normaliai ir įprastai įsitempia.

Nubloškiu antklodę ir, vėl nepajutusi skausmo, nusišypsau. Praėjo daug mėnesių, per juos mano kūnas išgijo. Keistas šiuresys ant kaktos man primena, kad ataugo plaukai. Vakar Andžela plaukus ištiesino – dabar jie siekia ausis ir dengia randą. Man nereikia žiūrėti į veidrodį ir priminti sau, kad per veidą einantis randas atrodo kaip plonytė gyslelė, kurios, jei atidžiai nežiūri, beveik nematyti.

Apačioje įjungtas radijas arba televizorius, be to, mane pasiekia iš ten sklindantis malonus, svaiginantis kepamos šoninės ir kiaušinių aromatas, prisimenu, kad pas mus svečiuojasi Bendžis ir Bačas. Kvapai ir pašnekesys vilioja mane į virtuvę.

Prie didelės krosnies viryklės moteris verda mano košę su uogomis ir obuolių gabalėliais. Ant medinio spintelės viršaus šalia viryklės žioji tuščia kartoninė košės pakuotė, o paskutinis paketėlis paglamžytas. Man jau neužteks. Džekas ir Bendžis, palinkę prie atversto laikraščio, skaito futbolo naujienas.

Prieinu prie moters, kuri pluša prie viryklės.

– Tu paėmei visą košę, – sakau jai.

Ji atsisuka į mane, tamsūs jos plaukai subanguoja, tarsi pūstelėjus vėjui, nusišypso man tobulomis lūpomis ir neįprasto mėlynumo akimis. Ji vilki mano juodą pižamą su rausvai rožiniais apvadais ir priekyje į briliantus panašiais stikliukais išrašytais žodžiais „AŠ – DIEVIŠKA“. Tą pižamą man nupirko ir padovanojo Džekas per pirmąsias mudviejų Kalėdas.

– Atleisk, Liberte, – apgailestaudama pareiškia Eva. – Čia mano košė.

– Ne, ne tavo. Ji mano. Niekas jos nemėgsta, tik aš.

– Liberte, liaukis spyriotis, – papriekaištauja man Eva. – Tai mano košė, mano namai, mano vyras ir mano sūnėnas. Tu jau nieko neturi, nes mirei, pameni? Turi viską palikti. Ten, anapus, jausiesi daug laimingesnė.

Pažvelgiu į stalą, prie kurio sėdintis Džekas žiūri į mane ir linkčioja, taip pat elgiasi ir Bendžis, tik… tai ne Bendžis, o kitas berniukas. Jis maždaug tokio paties amžiaus kaip Bendžis, tačiau baltaodis ir tamsiaplaukis kaip Eva. Žvilgteliu į šuns gultą prie virtuvės durų, bet jame tupi ne Bačas, o katinas.

– Aš mirusi? – klausiu Evos.

– Taip, – švelniai atsako ji. – Tu ta moteris, su kuria jis anksčiau gyveno. O dabar jis myli mane.

– Bet mirusi esi tu, – prieštarauju.

– Ne, mirusi tu. Patyrei tą siaubingą avariją, pameni? Kelias dienas dar buvai komos būsenos, o paskui numirei. Mudu su Džeku susipažinome po kelerių metų.

– Na gerai, – gūžteliu, nes ji kalba labai įtikinamai. Jei kiti du žmonės pritariamai linkčioja, o į mane spokso katinas, matyt, aš klystu, o ji teisi. Juk negali būti, kad jie visi neteisūs, ar ne? – Jei jau taip sakai…

– Kodėl tau neužlipus į viršų ir neprigulus? Viską prisiminsi ir suprasi, kad mano tiesa.

– Gerai, – sutinku ir vėl užkopiu į miegamąjį.

Čia bent tebestovi mano lova. Vėl įlendu į patalus, užsitraukiu antklodę ir patogiai įsitaisau ant čiužinio. Užsimerkiu ir vėl esu miru…

Atmerkusi akis matau į mane spoksantį Bačą, pakreipusį šunišką galvytę. Sėdžiu svetainėje prie valgomojo stalo. Buvau padėjusi galvą ant priešais gulinčio bloknoto ir trumpai užsnūdusi. Nekreipdama dėmesio į juosmenį varstančius dieglius, atsitiesiu. Kvailė galėtų būti mano antras vardas, jei būdama tokios sveikatos užmigau sėdėdama.

Bačas tebespokso į mane šuniškai susidomėjęs.

– Kas yra? Ar vėl žliumbiau? – klausiu.

Jis lyg urgzteli, lyg amteli.

– Žinai ką? – kreipiuosi į šunį. – Pats pamėgink susapnuoti, kad esi miręs, bet vis tiek gyveni toliau, ir pradėsi žliumbti.

Dar šiek tiek paspoksojęs į mane Bačas apsisuka ir nueina – nucimpina į virtuvę palakti vandens.

Nuo tos dienos, kai radau tuos dienoraščius, avarijos jau nebesapnuoju; dabar mane persekioja šis sapnas apie Evą. Kelias dienas nė nežvilgtelėjau į dienoraščius, užtat ant popieriaus skiaučių mėginau surašyti visas smulkmenas, viską, ką manau prisimenanti apie avariją, ir pažiūrėti, ar tos nuotrupos nesužadins man atminties. Rodos, Eva tais sapnais tyčiojasi iš manęs, nes neturiu drąsos atsigręžti į praeitį; tarsi primena man, jog svarbiausia čia yra ji, ir jeigu noriu toliau gyventi savo gyvenimą, privalau išsiaiškinti daugiau.

Atvirai sakant, aš tų dienoraščių prisibijau. Jie man primena tai, ką mieliau užmirščiau. Puikiai žinau, ką reiškia neturėti pajamų šaltinio ir baimintis, kad neteksi stogo virš galvos, orumo ir savo vietos po saule.

Kai pradėjau doktorantūros studijas, mano vadovas nuoširdžiai pritarė mano pasiūlytai mokslinio darbo temai, juolab kad universitete dar niekas niekada jos negvildenęs. Mudu buvome tikri, kad rasiu privatų rėmėją, kad mano tiriamasis objektas bus įdomus pramonės įmonėms. Bet susidomėjo vos kelios, o ir tos… Vieną kartą buvau susitikusi su įmonės atstovu, kuris atrodė nusiteikęs entuziastingai, ir man nutiko tas pats, kas ir Evai su buto šeimininku: viskas baigėsi tuo, kad jis, uždėjęs leteną man ant šlaunies, pasisiūlė finansuoti bet kokį mano tiriamąjį darbą, jei būsiu jam „draugiška“.

Pažvelgiau į žalsvas jo akis ir veidą, – kai pasitarimų kambaryje susėdome aptarti mano siūlymo, tas veidas man nepasirodė atgrasus, – ir, jo rankai ėmus slysti mano šlaunimi aukštyn, pajutau pasibjaurėjimą. Už to kambario sienų, už durų laukė daugybė žmonių, bet čia, viduje, jis jautėsi saugus ir galįs taip elgtis.

– Kalbate rimtai? – paklausiau.

– Tiriamieji mokslo darbai ir jų finansavimas – rimtas reikalas, – paaiškino jis. – Mus, galimus rėmėjus, reikia kuo nors pamaloninti, o jūs, kandidatai, turite kaip nors išsiskirti iš prašytojų minios.

Skaitant Evos aprašytą panašų pokalbį su nuomoto buto šeimininku, man pasidarė bloga. Prisiminiau tąkart akimirksniu paklaususi savęs: „Ar tai turiu daryti, kad tapčiau, kuo noriu tapti?“, o tada nustūmiau jo ranką, padėkojau už man skirtą laiką ir išėjau.

Pakeliui namo suvokiau turinti atsisakyti savo tyrinėjimo, jei vienintelis žmogus, ketinęs jį finansuoti, pirmiausia norėjo iš manęs sekso. Mane baugino sprendimas, kurį buvo verčiama priimti Eva.

Neatrodė, kad ji galėtų grįžti namo, be to, vos galą su galu dūrė, tad ar galėjo rinktis? Nenorėjau toliau skaityti tų dienoraščių, nes jei Eva būtų buvusi priversta pasirinkti tą kitą kelią, būčiau sužinojusi, kas būtų nutikę man, jei norėdama išlikti būčiau nusprendusi permiegoti su rėmėju.

Bet mane tie dienoraščiai vis tiek traukia. Giliai širdyje jaučiu, kad visų mano bėdų sprendimas, pradedant per miegus Evos besišaukiančiu Džeku ir baigiant po avarijos prarasta mano atmintimi, glūdi buvusiuose jos ir Džeko santykiuose. Ir tebesančiuose. Mat jie nenutrūkę, ir man reikia žinoti kodėl.

Vėl įbedu akis į bloknotą. Paskubomis užrašiusi viską, ką pamenu, imu galvoti apie dienoraščius. Mat jie yra kelias, tik nesu tikra, ar noriu juo toliau eiti.

Libė

– Viskas per tave, – sakau Bačui. – Jei nebūtum nagais draskęs durų, nebūčiau prisiminusi tos paikos rūsyje stovinčios Evos spintos ir dabar to nedaryčiau.

Net nepakėlęs galvos, šuo tingiai ir nerūpestingai urgzteli. Jis geba puikiai prisitaikyti prie žmogaus, su kuriuo leidžia laiką. Su Džeku arba net su Bendžiu jis pilnas gyvybės, nenustygsta vietoje, loja, šokinėja, o su manimi juda labai lėtai ir atsargiai. Didžiąją laiko dalį, kad ir kur būčiau, jis praleidžia drauge – gali pamanyti, kad mane saugo. Ne, nedrįsčiau teigti, kad Bačas mane mėgsta, bet man susidaro įspūdis, jog jaučiasi už mane atsakingas.

Gražu, kai tave saugo pats begėdiškiausias šuo pasaulyje.

Vis dar jausdama kaltę, išvynioju dienoraščius ir išsitraukiu tą, kurį skaičiau.

Versdama puslapius ir ieškodama, kur anąkart baigiau, staiga atkreipiu dėmesį, kad ji grįžo ir įsitaisė ant dokumentų dėžės. Vilki tą pačią suknelę, yra basa, rankos nuogos, tik šį kartą atsilošusi ir atsirėmusi į dėžę sau už nugaros, o kojas nuleidusi nuo dėžės krašto ir supa jas, kaip suptum sėdėdama ant baseino krašto.

„Kur sustojome? – klausia Eva, ir tas sodrus, švelnus jos balso romumas priverčia mane nejučia pirštais paliesti randą ant galvos. Šalia jos jaučiuosi labai nevikri ir juokinga, nors Eva – tik mano įsivaizduojama.

Žiūrėdama į mane, primenančią sau, kaip atrodau, ji ima purtyti galvą.

„Kada pagaliau suprasi, Libe? – sako ji. – Ne tu čia svarbiausia. Svarbiausia esu aš.“

Nepratariu jai nė žodžio. Užuot aušinusi burną, susikaupiu ir mėginu rasti dienoraštyje reikiamą vietą.

„O taip, štai čia. Mane atleido, pinigai sparčiai seko, ketinau skambinti Donei ir paklausti, gal barui reikia valytojos.“

Eva

1988 m. birželio 27-oji

Šiandien nuėjau pas Donę. Paskambinau jai sužinoti, kaip sekasi, ir paklausti dėl darbo. Telefonu jos šneka man pasirodė tokia nerišli ir padrika, kad nutariau užsukti pas ją, vis tiek neturiu ką veikti.

Kai ji pagaliau atidarė duris, vaizdas mane sukrėtė. Iš Donės buvo likę vien kaulai ir oda, skruostai įdubę, o po akimis matyti didžiuliai tamsūs ratai. Išvydusi mane ji nušvito, o aš pasijutau labai prasikaltusi, kad taip ilgai Donės neaplankiau, juolab kad ji tikrai sirgo.

– Dieve, Eva, kokia tu pasikeitusi. Gal nusiprausei, ar ką?

Pižama kabojo ant jos kaip ant mieto, o mėlynas chalatas (kažkada jis priklausė man) karojo nuslinkęs nuo vieno peties, visas suskretęs, patamsėjęs. Buvo akivaizdu, kad man išsikėlus Donė nė karto jo neskalbė.

– Taip, – nusijuokiau. – Ir nusiprausiau, ir paaugau.

– Aha, ir man kada nors reikės pamėginti. Nusiprausti, o ne paaugti – augti aš jau per sena.

Donė prigulė ant sofos, kelis mėnesius atstojusios man lovą, o aš ankštoje virtuvėlėje išviriau mudviem arbatos. Čia viskas buvo švaru ir tvarkinga, spintelėje radau arbatžolių, tik pieno nebuvo. Bet nieko tokio, nes daugumai mūsų, bent jau aš taip maniau, pienas palengva darėsi prabanga.

Parietusi kojas, įsitaisiau sofos gale. Troškau paklausti Donės, kas nutiko, kas negerai, bet nedrįsau versti jos kalbėti, jei pati nenori. Dievaži, kai norėjau išsipasakoti, kas atsitiko namuose, ji buvo kantri ir miela, niekada netraukdavo už liežuvio, kai nutildavau, o man gerklę ir burną surakindavo ašaros ir liūdesys.

– Ar tau viskas gerai? – paklausė ji ir nusišypsojo man sučiauptomis lūpomis.

Supratau kodėl: kai anksčiau juokėsi, mačiau, kad iš jos dantų likusios tik juodos ir pilkšvos bigės.

– Turbūt. Kaip jau sakiau telefonu, aš vėl be darbo. Taigi visai sugniuždyta.

– Taip, aš irgi. Be darbo.

– Dieve mano, tikrai? Atleisk, nežinojau. Kada tai nutiko?

Ji gūžtelėjo.

– Pati nežinau. Tik prisimenu, kad vieną popietę pabudau ir pagalvojau: dar vienos nakties kraipydama užpakalį kokiam nors tipui prieš snukį ir tik tam, kad sukrapštyčiau pinigų dozei, neištversiu. Todėl į barą daugiau nebegrįžau.

– Hm… – numykiau.

Nujaučiau, kuo Donė užsiima, ir žinojau kodėl, bet tiesiai ji man niekada to nesakė, o aš ir neklausiau, apsimečiau tikinti, kad ji tikrai dirba klube barmene, kad tiesiog mėgsta gražius, akį traukiančius apatinius ir kad iš jos miegamojo sklisdavęs vemti verčiantis dvokas yra ne kas kita, o keisti jos deginami smilkalai. Taip manyti buvo lengviau nei galvoti apie kitą variantą.

Jei Donė nebedirba striptizo šokėja ir, – tai buvo akivaizdu, – negali gyventi be narkotikų…

Ir tada prisiminiau dieną, kai mačiau ją lipant į to vyro automobilį. „Dieve, ji tikrai ne…“ – pamaniau.

– Kuo dabar vertiesi? – pasiteiravau, mat nors ir nenorėjau nieko žinoti, aiškiai mačiau, kad Donė trokšta išsipasakoti. Ji man tiek daug padėjo, tad reikia bent jau išklausyti ją.

– O kaip tau atrodo? Leidžiuosi vyrų dulkinama už pinigus.

Pirmiausia man prieš akis iškilo mano nuomojamo buto savininkas – jo veidas, putlios rankos ir liulantis pilvas. Ar jis mokėdavo tokioms moterims kaip Donė? Ar jis mokėdavo tokioms kaip mano draugė, kad galėtų jas dulkinti, nes joms verkiant ko nors reikėdavo – narkotikų arba kad jų neišmestų į gatvę?

– Dieve, kaip man gaila, – užjaučiau ją.

Donė šyptelėjo, jos veide išryškėjo raukšlės.

– Ko čia gailėti?

– Man tik gaila, kad per tuos kvaišalus turi užsiimti tokiais dalykais, – pasakiau ir pasijutau kvailokai, kad neradau tinkamesnių paguodos žodžių.

– Eva, niekada šito neprarask, gerai? Niekada nesileisk, kad pasaulis tave… taip pritrėkštų, jog prarastum gebėjimą užjausti tokią kaip aš. Nors iš tiesų užuojautos aš neverta.

Ji buvo mano draugė, argi galėjau elgtis kitaip? O gal turėjau pasakyti, kad ji šlykšti ir kvaila ir kad nenoriu su ja turėti nieko bendra? Jei taip, tai pati, matyt, nenormali, nes neįstengiau to padaryti. Negalėjau prisiversti apie ją taip galvoti. Juolab kad visus tuos mėnesius galėjau gyventi jos bute tik todėl, jog Donė dirbo striptizo šokėja, be to, ji buvo man labai maloni ir atidavė visus savo kostiumėlius. Kartais būdavo nelengva su ja gyventi, bet vis geriau negu miegoti gatvėje. Manau, bet kas būtų buvę geriau už gyvenimą gatvėje, kuris, rodos, manęs laukia dabar.

– O koks tai jausmas? – paklausiau. – Nusirenginėti. Ar tikrai buvo taip blogai?

Ar tikrai galėjo būti taip blogai, jei uždirbdavo tiek, kad galėjo sau leisti įsikurti brangiame Londono rajone ir taip ilgai tenkinti savo pražūtingą įprotį?

– Iš pradžių buvo visai nieko, bet kai matai vis tuos pačius nusibodusius veidus, tas pačias jų išraiškas, nepaisant visko, ima pjauti nuobodulys. Imi šokti automatiškai, neįdedi į tą šokį visos širdies, o privalai įdėti, jei nori gauti dosnių arbatpinigių. Bet, žinai, kai kurioms merginoms tai tikrai patiko. Sakė, jaučiasi galingos, kad vyrai už galimybę matyti jas šokančias moka pinigus. O man atrodė, kad ilgainiui niekinga tampu ir aš, ir tie vyrai. – Donė papurtė galvą. – Bet man reikėjo dozės, todėl dirbau. Beje, jei esi visai praradusi viltį, tai gana lengvi pinigai.

Buvau praradusi viltį, pinigų man buvo likę labai mažai, tik klausiau savęs: „Ar aš visiškai neturiu vilties?“ Prieš du mėnesius ar net prieš dvi savaites būčiau atsisakiusi. Dabar jau negalėjau taip ryžtingai tarti „ne“.

Norėjau paklausti jos apie mokamą seksą su vyrais, bet nedrįsau.

– Tam tikra prasme, šokti geriau nei tai, kuo verčiuosi dabar, – pasakė ji. – Tai darau iš visiškos nevilties, bet, kita vertus, gaunu daugiau, dirbu mažiau valandų ir su niekuo neprivalau dalytis savo pelnu, kaip būdavo klube.

– Turėjai atiduoti klubui dalį uždirbtų pinigų? Nesuprantu…

– Visos striptizo šokėjos dirba savarankiškai ir turi mokėti klubo savininkui, kad leidžia joms ten šokti. Tai reiškia, kas vakarą turi uždirbti bent tiek, kad susimokėtum duoklę klubui, o visa, kas dar lieka, – tavo. Kartais, jei klientų nedaug, o kitos merginos ryžtingesnės ir trokšta pinigų labiau už tave, nepelnai nė tiek, kad susimokėtum duoklę, ir namo grįžti patyrusi nuostolį. Todėl, tam tikra prasme, tuo, kuo verčiuosi dabar, yra netgi geriau. Jei pasigaunu klientą, pelnas garantuotas.

– Bet ar tau negrasu? – nustebau. – Ar negrasu daryti tai su vyru, kuriam nieko nejauti?

Donė susimąstė, jos žvilgsnis nuklydo į šalį.

– Ką aš žinau… – pagaliau prabilo. – Niekada apie tai rimtai negalvojau. Įsitraukiau atsitiktinai. Klube lankydavęsis ir mane pažįstantis vyras pamatė mane gatvėje ir paklausė, ar neteikiu papildomų paslaugų. Pamaniau: „Kodėl ne?“ ir nusekiau paskui jį į jo mašiną. Viskas baigėsi tikrai greitai ir gavau šimtą svarų. Va tada ir užsikabinau. Dabar tiek gaunu retai. Nejaučiu, kad tai seksas, bent jau ne toks, koks būdavo su Robiu. Tiesiog leidi jam įkišti savo kotą.

Kiek prisiminiau iš savo santykių su Piteriu, seksas buvo kur kas daugiau nei tai. Bet argi aš ką nors išmanau? Juk mylėjausi tik su juo.

– Ar galime pakalbėti apie ką nors kita? Man jau nusibodo… – paprašė Donė.

– Žinoma.

Praleidau pas ją dar valandą, mudvi apie šį bei tą paplepėjome, bet mūsų pašnekesį vis nutraukdavo sausas ir dažnas Donės kosulys. Kuo toliau, tuo aiškiau mačiau, kad ji nervinasi, kažko nerimauja, jos veidas palengva darėsi dar pilkšvesnis, o akys vis krypo į laikrodį ant sienos. Artėjo laikas, kai jai reikės dozės, tad man bus geriausia išeiti.

Prie durų ji mane apkabino ir pasakė, kad buvo malonu su manimi susitikti. Atsakiau, kad ir man buvo miela pasimatyti, ir kalbėjau nuoširdžiai, nes, nepaisant visko, ji tebebuvo ta pati Donė. Pasiūliau jai pinigų, – rankinėje turėjau dvidešimt svarų, – ir pastebėjau, kaip ji išpūtė akis, kaip įsispoksojo į aptrintą banknotą. Mačiau, kaip Donė jo trokšta, bet kažkodėl apsigalvojo.

– Ne, ačiū, Eva, tu tikrai gera, bet imti iš tavęs pinigus – tas pats, kas atimti maistą iš šunyčio. Ačiū.

– Tikrai neimsi? – dar kartą pasiteiravau.

– Na, aišku, norėčiau. Bet geriau patrauk tuos pinigus man iš akių, kad jų nepaimčiau ir rytoj nejausčiau dar didesnių sąžinės priekaištų.

Niekaip negaliu jos pamiršti. Donė atrodo tokia trapi, nežinau, kiek dar ji tvers, kol galutinai palūš. Norėčiau kaip nors ją paremti, bet dabar negaliu padėti net pati sau.

Netrukus turi nutikti kažkas gera, tiesa?

Eva

1988 m. rugsėjo 17-oji

Ak, dar viena diena ir dar vienas įrašas dienoraštyje.

Bet jau senokai nerašiau, ar ne? Tris mėnesius. Ir vėl viskas taip nuostabu! Cha, cha, cha, cha! Negaliu patikėti, kad meluoju dienoraščiui. Ką dar sugalvosiu? Mėginsiu slėptis nuo savo atspindžio veidrodyje?

Na, bent jau tebegyvenu savo bute ir man nereikėjo pergulėti su šeimininku, kad galėčiau jame likti. Dievaži, jis tikrai manė, kad taip ir bus. Kai paskambinau jam pranešti vėl turinti darbą, jo balse gana aiškiai išgirdau neviltį.

Be to, pradėjau rūkyti. Jau gyvendama pas Donę mėginau, bet dabar įpratau kaip reikiant. Rūkymas padeda prastumti laiką ir nusiraminti. Kuo dabar užsiimu? Spėkite. Taip, vėl dirbu biuro administratore didelėje buhalterinės apskaitos įmonėje. Bent jau taip parašiau paskutiniame savo laiške motinai.

O iš tiesų užsiimu tuo, ką anksčiau darė Donė. Šoku striptizą. Bet ne tik nusimetu drabužius, šoku vyrams, galima sakyti, visiškai nuoga.

Laikas ėmė mane spausti, ir nors kartais sulaukdavau pasiūlymo laikinai padirbėti tai šen, tai ten, nenumaldomai artėdavo diena, kai reikės sumokėti už nuomą, tik neįstengsiu. Taip nerimaudavau, kad negalėdavau miegoti, o visą dieną praleisdavau jausdamasi ligone.

Net svarsčiau, ar negrįžti į Lidsą, tačiau vien nuo minties, kad teks gyventi po vienu stogu su „dėde Alanu“, mano motinos draugu, tik ir laukiančiu progos užspeisti mane į kampą ir išniekinti, man darėsi per daug baugu. Žinau, net ir tokiu atveju jis sugebėtų įtikinti motiną, kad nieko neįvyko. Būčiau grįžusi, jei būčiau žinojusi, kad motina manimi tiki, arba jei bent dėdė Henris ir teta Meivė tebebūtų gyvi, nes jie būtų supratę, kas vyksta, ir prireikus leidę ateiti į savo namus. Nedaug trūko, kad būčiau parašiusi motinai ir paklaususi, ar ji neketina jo išprašyti, kad galėčiau grįžti, bet staiga, prisiminusi jos veido išraišką, kai papasakojau, ką jos draugužis su manim daro, ir ji patikėjo juo, o ne savo dukra, apsigalvojau.

Taigi nuėjau į darbo biržą sužinoti, ar galiu registruotis ir gauti pašalpą. Bet vos užmečiau akį į vietinį laikraštį ir „Loot“ skelbimų žurnalą ieškodama nuomoti siūlomų vieno kambario ir didesnių butų, iškart pamačiau, kad net ir nuomojami darbo neturintiems žmonėms man yra gerokai per brangūs. Svarsčiau, ar neišsikėlus iš rajono, kuriame iki šiol gyvenau, bet vieninteliai butai, kuriuos galėjau sau leisti, buvo labai nuošaliose vietose, ten būčiau buvusi atskirta nuo pasaulio ir man būtų buvę sunku pasiekti miesto centrą, kad galėčiau ieškotis darbo. Mėginau įsidarbinti parduotuvėse, kavinėse ir valytoja, bet neišdegė. Dabar mano, kaip biuro administratorės, patirtis pakišo man koją, mat visi manė, kad išeisiu vos radusi darbą biure, ir nenorėjo rizikuoti. Darbdaviai man tiesiai šviesiai pasakydavo: aš jiems pernelyg didelė rizika, kurios per recesiją jie negali sau leisti.

Taigi visiškai praradau viltį. Aną kartą eidama pas Donę supratau praradusi paskutinę viltį, bet buvo neaišku, ar ta neviltis tokia baisi kaip ir jos, o paskui atėjo diena, kai suvokiau, jog net neturiu vilties bent pabandyti. Jau ketinau skambinti Donei ir prašyti patarti, tačiau apsigalvojau. Ji turėjo savų bėdų, be to, juk mėgins mane atkalbėti.

Vietiniame laikraštyje ir „Geltonuosiuose puslapiuose“ paieškojau netoliese įsikūrusių klubų ir radau vieną, iki kurio pėsčiomis reikėjo eiti maždaug penkiolika minučių. Įsiminusi adresą, persirengiau geriausiais apatiniais – dėl viso pikto, jei kartais jie paprašytų manęs nusimesti kelis drabužius, tada šepečiu persibraukiau plaukus, pasidažiau lūpas, pasiryškinau antakius ir blakstienas ir, kol dar neapsigalvojau, išėjau iš namų.

Nuleidusi galvą sparčiai žingsniavau į klubą, sulig kiekvienu žingsniu artėjau ten, kur mano gyvenimas pasikeis, bet supratau, kad kitos išeities nėra. Turėjau arba imtis to darbo, arba apsigyventi gatvėje, arba grįžti namo. Tai buvo mažiausia iš trijų blogybių. Na, bent jau man taip atrodė.

Klubas buvo įsikūręs skersgatvyje, bet nei į tą skersgatvį, nei į jo prieigas niekada nebuvau kojos įkėlusi. Net vidurdienį jis buvo gana tuščias. Atsidūrus jame naktį tikriausiai atrodydavo, tarsi eitum per apleistą pramoninį rajoną. Į klubą vedė didžiulės dvigubos juodo metalo durys, langai apsaugoti storomis grotomis, o lauko sienas „puošė“ nešvankūs užrašai. Virš durų kairėje neoninė, bet neapšviesta rožinė iškaba skelbė, kad tai „Habio“ vyrų klubas; tokiu pačiu šriftu tas pat buvo užrašyta ir dešinėje.

Vos neapsisukau ant kulno ir nenėriau atgal, tačiau nugalėjo sveikas protas, tad pakėliau ranką, sugniaužiau kumštį ir pasibeldžiau. Per tas kelias sekundes, kol prasivėrė durys, vėl vos nepabėgau, o tada iš tiesų žingtelėjau atatupsta ketindama sprukti, mat jas atidarė aukščiausias ir labiausiai įmitęs vyras, kokį kada nors buvau mačiusi.

– Ko nori? – paklausė jis krustelėdamas žandikaulius.

– Gal čia yra darbo? – paklausiau gana ramiai, nors buvau mirtinai išsigandusi, kad tas vyras vienu per daug stipriu kvėptelėjimu neperlaužtų manęs pusiau.

Jis žingtelėjo į šalį, mostelėjo galva užeiti, o man dingtelėjo, kad tas vyras galėtų mane nužudyti ir niekas nesužinotų, kas atsitiko. Mat niekam nesakiau, kur einu. Vis dėlto įėjau ir atsidūriau ilgame siaurame koridoriuje: man iš dešinės riogsojo kasa be kasininko, o purvinas kilimas, rodės, vedė ten, iš kur sklido muzika. Kairėje pamačiau laiptus į pragaro gelmes – tą akimirką jaučiausi įkėlusi koją į vietą, plytinčią žemiau už pragarą.

– Čionai, – parodė kelią jis ir praleido mane į priekį.

Ištiesęs ranką man virš galvos, jis atidarė duris, ir atsidūriau erdvioje salėje su baru, einančiu beveik nuo pat durų per visą salės plotį. Priešais išvydau sceną su blizgiomis portjeromis gilumoje, o viduryje – didžiulį, storą strypą iki pat lubų. Salėje stovėjo staleliai su trimis keturiomis kėdėmis prie kiekvieno. Degė šviesos, todėl akis tik kartais pagaudavo blykstelint mažytį virš galvos besisukančio veidrodinio rutulio kvadratėlį, bet aiškiai buvo matyti, kokia ši vieta nevalyva.

– Nori darbo, – tarstelėjo dručkis kitam vyrukui, kurį tik dabar pastebėjau sėdint prie baro.

Jis buvo jaunas ir gerai, bet kažkaip keistai atrodantis: tamsiais, atgal glotniai sušukuotais plaukais, draugiškais veido bruožais, tačiau neramiomis akimis, o burna, rodėsi, ne šypsojosi, o šiepėsi. Jis mūvėjo džinsus, vilkėjo tamsiai raudoną „Fred Perry“ palaidinę, segėjo masyvų auksinį laikrodį ir beveik ant visų jo pirštų buvo po storą auksinį žiedą. Šalia jo ant baro stovėjo žemas stiklas su gelsvu gėrimu.

– Kiek tau metų? – pasiteiravo jis manęs.

– Devyniolika, – pamelavau.

Žmonės neklausinėja amžiaus, nebent tikrai svarbu, kad būtum pilnametė.

– Tikrai? O gimimo data?

– 1969-ųjų birželio dvidešimt penkta, – akimirksniu išpyškinau ir žvelgdama į jį kilstelėjau antakį.

Elgiausi akiplėšiškai, kaip tikra avantiūristė, bet man susidarė įspūdis, kad tas vyrukas manimi nepatikės, jei savo teiginio bent truputį nepatvirtinsiu ir atitinkama poza.

– Neatrodai… – nusiviepė jis.

Gūžtelėjau.

– Žinau. Visada lengviau gyventi nemokant visos bilieto kainos, – vėl pamelavau. Niekada net nemėginčiau išsisukti ir nemokėti už bilietą tiek, kiek priklauso.

– Patirties turi?

– Ne, – atsakiau.

– Ir manai, kad gali imtis šio darbo jos neturėdama?

– Noriu pabandyti. Šokti man patinka.

– Nusivilk.

Man net kojas pakirto. Bet negalėjau išsiduoti. Pažvelgusi į tą vyruką supratau, kad bet koks silpnumas man pakenks. Susiėmiau, kad nevirpėtų pirštai, greitai atsisagsčiau džinsinio švarkelio sagas ir jį nusivilkau. Jam ir dručkiui spoksant į mane, mano kūnu siūbtelėjo pasibjaurėjimo banga, supratau, kad jei gausiu šį darbą, mane kiekvieną vakarą akimis ris tokie vyrai kaip šie, tik jų bus kur kas daugiau. Bet nuvijau tą mintį šalin ir prisiverčiau apskritai negalvoti, kad elgiuosi netinkamai.

Paauglystėje mačiau biografinį filmą apie garsios striptizo šokėjos Čigonės Rozos Li gyvenimą. Per pirmąjį savo pasirodymą publikai ji tikrai labai drovėjosi, bet ir kaustoma siaubo šoko toliau dainuodama „Leisk tave palinksminti“3 būreliui vyrų, nekantraujančių pamatyti nuogą kūną, rangymąsi ir ritmingą siūbavimą. Ir tada pamėginau įsikūnyti į Čigonę Rozą; įsivaizdavau siaubą ir panieką jos veide, jos, toliau šokančios ir dainuojančios, nors salėje sėdintys vyrai juokėsi. Stengiausi išsaugoti atmintyje šį vaizdą ir staiga, pati nežinodama, kaip tai nutiko, jau stovėjau prieš tuos du vyrus vien su rožine liemenėle ir tokios pat spalvos kelnaitėmis.

Jųdviejų žvilgsniai slydo mano kūnu taip, tarsi būtų slydusios rankos, rodės, liesdami ir čiuopdami kiekvieną linkį, kiekvieną iškilumą, kiekvieną šiurpo kruopelę.

– Nebloga, – tarstelėjo vyras prie baro. Man dingtelėjo, kad net nežinau jo vardo, o stoviu prieš jį be drabužių. – Pilvas geras, plokščias, papai gražūs. Apsisuk, parodyk subinę. – Apsisukau mintyse tebedainuodama „Leisk tave palinksminti“. – Hm… Neblogai. Pasilenk. – Sutrikau. – Prasižerk ir pasilenk, – pakartojo jis ir aš, sukandusi dantis, padariau kaip liepta. – Ne, dar labiau, kiek gali žemiau. Jei nori, delnais įsiremk į kelius… Štai taip. Dabar pažiūrėk į mane. – Ko jau ko, o žiūrėti į jį visai nenorėjau. Tą akimirką apskritai į nieką nenorėjau žiūrėti. Truputį pasisukau ir įvykdžiau jo įsakymą. – Gerai. Dabar nusišypsok. – Jis patenkintas linktelėjo. – Aha, bus gerai. – Man į veidą jiedu nežiūrėjo, žvilgsniais grabinėjo mano užpakalį. – Dabar išsitiesk.

Išsitiesiau ir atsisukau. Nežinojau, kiek galėsiu ištverti, bet šiame darbe tai ir yra svarbiausia, tiesa?

– Nusimesk viską, – traukdamas cigaretę iš gulinčio šalia stiklo su gėrimu pakelio, atsainiai liepė jis.

– Viską? – pasitikslinau, ir mano kūnu vėl nusirito baimės banga.

– Tau sunku nusirengti?

– Ne, tik svarstau, ar turėsiu tai daryti kas vakarą.

– Na ne, paprastai merginos apsinuogina tik iki pusės. Bet man reikia žvilgtelėti žemiau ir įsitikinti, ar nesi… – jis atsisuko į savo bendrą ir jie abu išsiviepė nuo šio nešvankaus juokelio, – …na, supranti, ar tarp kojų neturi kokio nors priedo.

„Kokio dar priedo?“ – pagalvojau.

Matyt, mano veido išraiška išdavė, kad esu suglumusi, nes dručkis paaiškino:

– Ar nesi vyrukas.

– A… – nutęsiau. – Taigi nesu.

– Taigi, taigi… Jie visi taip sako, saldainiuk. Bet ne visada gali jais tikėti, – tarė dručkis.

Mintyse dainuodama „Leisk tave palinksminti“, padariau, ko jiedu norėjo.

– Tikrai pana, – spoksodamas man į tarpkojį ir pakreipęs galvą degdamasis cigaretę, sėsdamasis patvirtino vyras.

Man šmėstelėjo viltis, kad jis degtuku nusisvilins antakius, bet nenusisvilino.

– Tai jau tikrai, – žvelgdamas ten pat pritarė dručkis.

Vyrukas prie baro nusisuko, pasiėmė stiklą su gėrimu ir gurkštelėjo. Staiga jis prarado susidomėjimą manimi.

– Nusiskusk kojas, putę ir rytoj gali pradėti.

Stovėjau nuoga, sušalusi, pažeidžiama ir klausiausi jo nežinodama, jau galiu apsirengti ar dar ne.

– Gerai, – pasakiau.

– Galėtum parodyti ir daugiau noro. Tave priimdamas rizikuoju. Tavo papai ir subinė geri, bet neturi patirties. O mano klientai nemėgsta būti bandomaisiais triušiais ir žiūrėti į nepatyrusias.

– Aš dėkinga už suteiktą galimybę, – atsakiau vis dar nesusigaudydama, ar jau galiu apsirengti.

– Tai renkis, – paragino dručkis.

– Ateik šįvakar, pažiūrėsi, kaip viskas vyksta, – pridūrė vyras prie baro. – Pasišnekėsi su merginomis, sužinosi, koks mokestis, kokios taisyklės. Žiūrėk, išsiaiškink jas, nes jei sulaužysi, lėksi iš čia.

Jis mostelėjo ranka, kad jau viskas, galiu eiti. Paskui keldamas stiklą prie lūpų stabtelėjo ir paklausė:

– Kuo tu vardu?

Vos neleptelėjau: „Čigonė“, bet vargu ar toks būtų tikęs. Pasakyti jam tikro vardo neketinau ir tada prisiminiau filmą „Medaus skonis“, kurį šiandien rodė per televizorių prieš išeinant man iš namų. Žiūrėdama vos neapsiverkiau: scena, kurioje Džozefina priversta palikti namus dėl savo motinos sugyventinio, mane labai sudirgino.

– Meilutė4, – prisistačiau.

– Meilutė, – pakartojo jis. – Tau tinka. Atrodai miela ir nekalta. Ir kitų Meilučių sąraše nėra. Na, gali eiti.

Ir viskas.

Išeidama sutikau kitą į barą einančią merginą. Ji buvo nepaprastai aukšta ir pribloškiamai graži. Nusišypsojo man, o aš nusišypsojau jai.

– Tu naujokė? – paklausė ji.

– Aha.

– Aš Konė, ir jei nori čia grįžti ir ko nors manęs paklausti, žinok, kad šiandien vakare dirbu. Aš čia jau daug metų.

– Ak, ačiū, – nuoširdžiai padėkojau. Neskubėjau veltis į draugystes su merginomis, kad sužinočiau, kokia šiame darbe tvarka. Po to, ką padarė Ofelija, mokiausi nepasitikėti žmonėmis. – Ar galėčiau kai ko paklausti dabar?

Ji linktelėjo, atidžiai ir maloniai žvelgdama į mane didelėmis, gobtuvu pridengtomis akimis.

– Kas ta „putė“? – paklausiau.

Sužinojusi pamaniau, kad skradžiai žemę prasmegsiu. Be to, Konė patarė geriau jos nesiskusti, o depiliuoti vašku, girdi, tuomet ilgiau neatželia plaukai, o kai ima atželti, ne taip niežti.

Jaučiuosi baisiai nuvargusi. Sunkoka rašyti. Šiandienos įvykiai mane truputį išsekino. Nenuostabu, kad Donė pusę dienos miega. Esu tikra, ne tik nuo kvaišalų. Tai labai vargina, tik visai kitaip nei įprastas darbas. Bet daugiau apie tai parašysiu vėliau. O dabar man reikia pamiegoti.

Eva

1988 m. spalio 15-oji

Jau daugiau kaip mėnesį esu striptizo šokėja. Dirbu šešias naktis per savaitę ir gaunu daugiau nei dirbdama biuro administratore, tad galiu leisti sau prabangą praustis užsidegusi šviesą ar per savaitę nusipirkti daugiau kaip vieną kepaliuką duonos. Kai dirbau biure, buvau vargšė, bet tai netrukdė, nes puoselėjau mintį, kad galbūt padarysiu karjerą. Galbūt galėjau tapti biuro vadove arba, kaip kartą užsiminė Magė, baigti vidurinę ir įgyti profesiją. Net jei nebūčiau tapusi buhaltere, vis dėlto būčiau turėjusi kvalifikaciją.

Dabar uždirbu daugiau, pragyvenimui pakanka, išsiverčiu, bet nežinau, ką veiksiu toliau. Tebeieškau darbo, tik dabar tai atrodo truputį beprasmiška. Vargu ar savo gyvenimo aprašyme galiu užsiminti apie šią veiklą.

Tiesą sakant, tas darbas ne toks ir blogas. Antrą naktį buvo gal sunkiau nei pirmąją. Pirmą naktį nervinausi. Stebėjau, kaip merginos prieina prie vyrų, šypsosi jiems, šnekučiuojasi su jais, gundomai juda, kad tarsi užhipnotizuoti trokštų, jog merginos šoktų jiems dar. Mačiau, kaip priėjusios jos atsisėda vyrams ant kelių, bet prie jų nesiliečia – pagrindinė taisyklė: NELIESTI, o dainai baigiantis su vyrais ima elgtis drąsiau ir gašliau, kad kuris nors negailėdamas sumokėtų, tada šokama toliau. Dar buvo ir strypas, aplink kurį per naktį turėjo šokti kiekviena, bet merginos tai darė nenoriai, nes šokdamos ant scenos uždirba mažiau.

Išvydusi, ką merginos išdarinėja prie strypo, supratau kai kurių dalykų niekada nesugebėsianti padaryti. Tam reikia didžiulės ištvermės, tad turėčiau pamėginti kuo labiau susitelkti į patį šokį ir pasistengti būti tokia beviltiška, kad po poros dainų jie mane nušvilptų.

Kodėl antrą naktį buvo blogiau nei pirmą? Pirmąją giliai širdyje dar puoselėjau viltį, kad baro savininkai lieps man nešdintis ir niekada daugiau nebesirodyti. Nenorėjau stovėti prieš vyrą, plačiai pražergusį kojas, kumščius įrėmusį į šlaunis, iš paskutiniųjų besistengiantį tvardytis ir manęs neliesti. Pirmą kartą šokau jaunam išvaizdžiam vyrukui pilku su šviesiais ruoželiais kostiumu, kuris prie stalelio sėdėjo vienas. Jis atėjo čia be draugijos, įsitaisė nuošaliau, vis užsisakinėjo gėrimų ir spoksojo į mane. Prie jo prisigretindavo kitos merginos, bet jis visas jas pavydavo šalin, žiūrėjo vien į mane, todėl galiausiai prie jo priėjau.

– Nori, kad tau šokčiau? – paklausiau.

Visą dieną praktikavausi, kad kalbėčiau visai kitokiu balsu nei įprastai. Palengva ėmiau įsijausti į Meilutės vaidmenį. Ji vaikščiojo kitaip nei aš, kitaip kalbėjo, kitaip šoko. Ji buvo visai kitokia, nes galėjo apsinuoginti matant nepažįstamiems vyrams, o man tai buvo sunku.

Jis linktelėjo. Dabar galvojau apie kai ką kita – apie pinigus, kuriuos uždirbsiu šokdama šį šokį. Susitelkiau į dvidešimties svarų banknotą ir stengiausi nė akimirką nepamiršti to skaičiaus. Tarsi siena atitvėriau savo protą nuo pasaulio, kad negalvočiau, ką darau, ir ant tos sienos mačiau tik stambų užrašą „20 svarų“.

Prasidėjo daina, ir aš ėmiau šokti mėgdžiodama kitas matytas šokėjas ir įpindama tai, ko mokiausi namie. Dainai pasibaigus, jis davė man penkis svarus arbatpinigių ir, kol segiausi liemenėlę ir vilkausi suknelę, kiaurai vėrė mane žvilgsniu. Tai, galima sakyti, kartojosi visą naktį, o paryčiui man buvo liepta rytoj vėl ateiti. Iš mano gautų šlamančiųjų baro darbuotojai atsiskaičiavo mokestį už tai, kad galėjau pas juos šokti, o savininkas – Adrianas – plekštelėjo man per užpakalį patenkintas, kad taip gerai pasirodžiau, ir atsisveikino iki rytojaus.

Antrą naktį buvo prasčiau, nes supratau įklimpusi. Buvau nusprendusi šokti tik tol, kol rasiu kitą darbą, deja, neatrodė, kad šiame recesijos apimtame pasaulyje netrukus jį gausiu. Tad darantis makiažą, kaip darėsi ir kitos merginos, ir ruošiantis pasirodymui mane apėmė toks šleikštulys, kokio nejaučiau nuo tos dienos, kai sugalvojau šį beprotišką planą. Tai buvo mano gyvenimas ir darbas, kurį pasirinkau. Nusprendžiau įsikūnyti į vaizduotės susikurtą merginą ir taip padėti tikroviškajai šiame pasaulyje kaip nors išgyventi. Taigi, kad kaip nors išsiversčiau, artimiausioje ateityje turėjau tapti striptizo šokėja.

Vienų maudynių vonioje nepakakdavo nuplauti tabako dūmų, alkoholio ir prakaitą varančių gašlių lūkesčių tvaikui, įsismelkusiam man į plaukus ir įsigėrusiam į odą, bet galų gale pasijusdavau geriau. Vėl pasijusdavau esanti Eva.

Tiesiog turėjau visa tai palikti Meilutei.

Atsigulusi miegoti po antros nakties, vis nesilioviau galvoti apie Donę. Apie tai, nuo ko viskas prasidėjo – nuo narkotikų ar nuo striptizo? Kaip ji įkalbėdavo save kasdien tai daryti? Ir ar ilgai ji dar gyvens?

Žinoma, dabar tai tarsi antra prigimtis. Vos per dvi savaites, užlipusi ant scenos šokti, išmokau susitelkti ir persikūnyti į Meilutę. Dabar, vos įkėlusi koją į „Habio“ vyrų klubą, akimirksniu tampu Meilute, o išėjusi vėl persikūniju į save. Todėl ir patogu turėti Meilutę: namo grįžtu nuo darbo atsiribojusi, nes šokanti striptizą mergina – tik mano fantazijos pramanas.

Eva

1988 m. spalio 18-oji

Kasdien einu pro tą parduotuvę. Tai paprasčiausia drabužių parduotuvėlė. Bet ten yra ta suknelė…

Ji ne iš tų, kurios man paprastai patinka, ir niekada neįstengsiu tokios suknelės nusipirkti, bet kaskart praeidama stabteliu, nes ji tokia graži. Ne, „graži“ – ne tas žodis. Ji daugiau nei graži. Kvapą gniaužianti, kaip sako žmonės apie kokias nors per atostogas aplankytas vietas. Prarandu žadą ir negaliu į ją nežiūrėti. Kartais, net jei nesu kur nors netoliese, ateinu ir pasižiūriu. Ji turėtų priklausyti man. Noriu, kad būtų mano. Dar niekada neturėjau tokio drabužio – tokio dailaus ir prašmatnaus. Ji nepakartojamo rožinio atspalvio.

Per krūtinę ir iki juosmens ji gražiai prigludusi, priekyje saikingai papuošta saujele blizgančių žvynelių, su dirželiu per juosmenį. Sijonas platėjantis, tarsi vilnijantis. Petnešėlės eina aukštyn ir išsišakoja kaip V raidė, bet iškirptė ne per gili, nes viduryje yra įsiuvas. Vitrinoje jie sukomponavę tą suknelę su ilgu tinkliniu pasijoniu, bet aš jo nedėvėčiau – leisčiau sijono klostėms brūžuotis į kojas ir kristi iki pat blauzdų.

Noriu jos.

Taip noriu, kad net kvapą kartais užgniaužia. Žiūriu į ją ilgai ir įdėmiai, tyrinėju siūles, apdailą, apsiuvo plotį, žvynelių išdėstymą, ant švelnios medžiagos klosčių krentančią šviesą. Ir vis ieškau trūkumo, ko nors, kas galbūt mane atgrasytų, kad ta suknelė man taip labai nepatiktų.

Ji turėtų būti mano. Tik kur su ja eičiau? Kokia proga ją vilkėčiau? Aš niekur neinu. Tik į darbą. Ir grįžtu namo. Kiurksau tame mažame bute ir žiūriu televizorių arba skaitau knygą iš bibliotekos, arba rūkau. Būčiau kvaila, jeigu ją nusipirkčiau. Jei išleisčiau visus pinigus, o paskui apsivilkusi ją sėdėčiau namie.

Noriu liautis ja mėgavusis, bet negaliu.

Rodos, panašius jausmus puoselėju ir savo motinai.

Eva

1988 m. spalio 21-oji

Šiandien kai ką patyriau. Pirmą kartą gyvenime.

Tai mane sukrėtė.

Skersgatvyje už klubo mane sučiupo vyras. Išdygo tarsi iš niekur. Ėjau pro šalį galvodama, kad grįžusi namo nusiprausiu po dušu ir įlįsiu į vonią, tik staiga pajutau vieną ranką ant žasto, kitą – plaukuose, ir jis ėmė tempti mane į siaurą skersgatvį, o man po kojomis kažkas šliuksėjo ir žliugsėjo, traškėjo ir girgždėjo. Tų rankų stipriai prispausta prie sienos, ėmiau dusti, man susvaigo galva, sutavaravo akyse.

Po poros sekundžių pajutau, kad grubi ir stambi kaip rūkytas kumpis plaštaka ima spausti man gerklę, ir sustingau iš baimės. Numaniau, kas dabar manęs laukia.

– Tau patiko, ar ne, kale? – tarė jis spoksodamas man į veidą, nė neslėpdamas savojo. – Tau patiko, kai sėdėjai ant manęs. Norėjai kai ko daugiau.

„Ant tavęs?“ – mintyse pakartojau. O tada prieblandoje pamačiau jo veido kontūrus ir metamus šešėlius. Jis niekuo nebuvo yptingas, bet nė vienas iš jų neišsiskiria. Bent jau ne tiek, kad atkreiptum dėmesį. Nebent būtų labai jau negražus. Arba kuo nors dvoktų. Arba būtų šiurkštus ir nevaldytų rankų. Arba ypač dosniai švaistytųsi pinigais, kad kuo daugiau merginų varžytųsi dėl jo dėmesio. Bet dauguma klientų buvo paprasti vyrai, tad, atsitiktinai sutikusi juos gatvėje, nebūčiau jų pažinusi. Šis vyras irgi niekuo neišsiskirtų nei sutiktas gatvėje, nei prirėmęs mane prie sienos ir norintis gauti daugiau negu tai, už ką susimokėjo, nei trokštantis, kad šokis ir sėdėjimas ant kelių tęstųsi, jam galbūt nė nepaklojus krūvos pinigų.

Įbedžiau žvilgsnį jam į veidą – ar jis yra vienas iš mane lietusiųjų? Vienas iš tų, kuriuos apsimestinai laikiau ypatingais klientais ir leidausi jų čiupinėjama, kad liktų klube ilgiau ir duotų man daugiau pinigų? O gal vienas iš tų, kurie, – tuo nė kiek neabejojau, – troško mane liesti, bet po poros dainų pasitraukė, nes norėjo pabendrauti su kuo daugiau merginų, kad galėtų išeiti iš klubo jausdamiesi įtakingi?

– Tu ne tokia kaip kitos, – žemu, dusliu, gašlaus susijaudinimo persmelktu balsu pasakė man tas vyras.

Jis atrodė ne kaip žudikas, o veikiau kaip paprastas vyrukas, – anksčiau, kas rytą eidama į darbą, tokių sutikdavau nemažai, – po darbo dienos su bičiuliais užsukantis į barą išgerti kelias taures ir pašmaikštauti.

Bet šiam vyrui ne juokai rūpėjo.

– Pasakyk, kad troškai daugiau, – lengvai mane purtydamas tarė.

Pažvelgiau į jį. Ne įžūliai, o iš baimės ir sukrėtimo praradusi žadą. Ar aš tokia gera aktorė? Ar jis tikrai manimi patikėjo?

– Nagi, purvina kekšyte, pasakyk, kad trokšti daugiau!

„Man sakai?“ – mintyse nusistebėjau.

Viena ranka tebespaudė man gerklę, o kita ėmė slysti žemyn ir įsmuko po kelnių juosmeniu, stori jo pirštai rantuotais nagais drėskė odą braudamiesi į mane.

Tada ėmiau rėkti. Šaukti, rėkti ir gintis. Į pražūtingus, vis labiau man gerklę spaudžiančius gniaužtus nekreipiau dėmesio, nes vis dar galėjau klykti. Jis man liepė užsičiaupti iš pradžių piktai šnypšdamas, paskui šaukdamas, ir, nors buvo stipresnis, man pavyko jį įveikti ir neprisileisti artyn.

– Ei, paleisk ją! – per mūsų keliamą triukšmą staiga atsklido balsas, ir kažkas nutempė jį šalin. – Palik ją! Ką čia darai?!

Ir po akimirkos mano užpuolikas jau gulėjo ant apskretusio grindinio, šiaip taip mėgindamas stotis.

– Su moterimis taip nesielgiama, – pasakė mano gelbėtojas.

– Ji ne moteris, ji kekšė, drauguži, – atsistojęs atšovė jam tas vyras. – Jai už tai moka. Jai patinka šiurkščiai.

– Dink iš čia, – paliepė antrasis vyras.

– Už dyką nieko negausi, drauguži, – tarė smurtautojas. – Tavim dėtas nė nevargčiau.

– Nešdinkis! – piktai riktelėjo gelbėtojas.

Mano skriaudikas paspruko, ir likau su antruoju vyru.

– Ar jums nieko nenutiko? – pasiteiravo jis.

Papurčiau galvą vis dar pernelyg sukrėsta, kad galėčiau pratarti bent žodį.

– Šiose apylinkėse turėtumėte būti atsargi. Per tą klubą ir padoriai moteriai nesaugu vaikščioti šiomis gatvelėmis, vyrai jas nuolat painioja su striptizo šokėjomis, – paaiškino jis. – Kažin ar klube dirbančios prostitutės pagalvoja, kokį pavojų kelia kitoms moterims?

O tada jis pažvelgė į mane, atidžiai pažvelgė ir nutilo, nes iš mano makiažo ir šukuosenos suprato, kad esu ne padori moteris, o viena iš tų prostitučių.

Pasibjaurėjęs papurtė galvą.

– Pasisaugok, – tepridūrė. Ir nuėjo.

Iš tiesų šis vyras sužeidė mane skaudžiau už aną.

Bet juk tai tiesa, ar ne? Nesu padori. Padori moteris neužsiimtų tuo, kuo užsiimu aš.

Dieve, kaip kartais savęs nekenčiu…

Nutariau liautis pasirašinėjusi Eva. Kokia prasmė? Žinau, kas esu.

1988 m. lapkričio 8-oji

Iš vitrinos dingo suknelė.

Net bloga pasidarė.

Smarkiai besidaužančia širdimi įpuoliau į parduotuvę. Tiesiog negalėjau patikėti. Po tiek laiko kažkas ją nupirko. Tai buvo nedidelė brangių drabužių parduotuvėlė. Jos savininkė nužvelgė mane nuo galvos iki kojų.

– Kuo galiu padėti? – paklausė kaip baisi pasipūtėlė.

Tikriausiai atrodžiau jai šlykštūnė ir susmirdėlė, bet man buvo tas pats. Rūpėjo tik ta suknelė.

– Suknelė iš vitrinos… – labai susirūpinusi, vos atgaudama kvapą paklausiau. – Jos jau nebėra?

Ji vėl pervėrė mane niekinamu žvilgsniu, greitai ir bjaurėdamasi nudėbė nuo galvos iki kojų.

– Ją matuojasi moki klientė, nors tikrai nežinau, ar čia jūsų reikalas.

– Norėjau ją pirkti, – pasakiau dar labiau pasiduodama jos įtakai, suteikdama jai progą elgtis išdidžiau, globėjiškiau ir pašaipiau.

– Tai originali dizainerio kurta suknelė, ji kainuoja daugiau nei keturis šimtus svarų. Ar tikrai turite tiek pinigų? – paklausė ji tarsi norėdama pridurti, kad visai nenustebtų, jei mėginčiau suknelę pavogti.

Niekada nevogčiau tokio nuostabaus daikto kaip „mano“ suknelė. Niekada nevogčiau, tikrai.

– Turiu! – atsakiau stengdamasi laikytis narsiai.

Savininkės lūpų kampučiai virptelėjo, mat jai pasidarė juokinga. Pajutau ašaras gerklėje, sraunia srove plūstančias į akis. Nenorėjau pravirkti jai matant. Tarp mūsų įsivyravusią tylą sutrikdė metalinių atitraukiamos užuolaidos žiedų džirkštelėjimas, ir mudvi atsisukome į nedidukę persirengimo kabiną parduotuvėlės gilumoje. Iš jos išėjo moteris, vilkinti „mano“ suknelę.

Užplūdo jausmas, kad ji vilki mano vestuvinę suknelę ir ketina tekėti už mano jaunikio. Tarsi ji man gyvai nudyrė odą ir ja apsisiautė. Skausmas buvo didžiulis, jau seniai nieko panašaus nebuvau patyrusi. Ji turėjo tai, kas privalėjo priklausyti man, ir galėjo sau tai leisti. Galėjo nusipirkti suknelę kada panorėjusi. O aš… aš taip ir žiūrėsiu į tokius daiktus stovėdama anapus vitrinos stiklo. Visada būsiu ne toje pusėje, nes tų gražių daiktų nenusipelniau.

– Su šia suknia atrodote nuostabiai! – džiugiai šūktelėti pardavėjos žodžiai pirmiausia buvo skirti man, o ne klientei. Pardavėja norėjo, kad suprasčiau: ji žino, jog esu padugnė. Išėjusi iš už prekystalio, ji nužingsniavo prie „mano“ suknelę vilkinčios moters nekreipdama į mane dėmesio, tarsi norėdama pasakyti, kad nešdinčiaus, kad nesu čia pageidaujama. – Primygtinai siūlau ją pirkti.

– Ji man brangoka, – atsakė moteris.

– Dėl to nesijaudinkite: privilegijuotiems savo klientams taikome gana dideles nuolaidas ir palankius mokėjimų terminus, – garsiai paaiškino parduotuvės savininkė, nes iš tiesų kalbėjo man. – Palikite šiek tiek rankpinigių, o visą sumą galėsite sumokėti per mėnesį ar šiek tiek vėliau.

– Nė nežinojau, kad taikote tokias nuolaidas, – patenkinta tarė „mano“ suknelę vilkėjusi pirkėja.

– Kaip jau sakiau, taip elgiamės tik su labiausiai vertinamais klientais.

– Dieve mano, gal tikrai man ją pirkti? Suknelė graži ir puikiai su ja atrodau…

– Ji labai jums tinka. Reta moteris gali vilkėti tokį nuostabų drabužį. Ši suknelė tinka toli gražu ne kiekvienai.

– O… ji žavinga.

„Ne, ne žavinga! – norėjau jai sušukti. – Ji ne žavinga ir ne graži, jai apsakyti netinka nė vienas jūsų ištartas apgailėtinas, prastas ir niekingas žodis. Ji dieviška. Atkeliavusi iš ten, kur daug saulės, sukirpta iš audeklo, išausto iš vaivorykštės, pasiūta angelų, ji nei graži, nei žavinga. Ji – tobula.“

Šiaip taip atplėšusi žvilgsnį nuo to, kas vyko prieš mane, nusisukau. Negalėjau žiūrėti, kaip ji perka tai, ko negeba deramai įvertinti, o aš dievinčiau. Jaučiausi taip, tarsi mano mylimas vyras, kuriam paskyriau savo gyvenimą, man matant veda kitą moterį. Daugiau niekada nebenorėčiau taip jaustis.

Žinojau, kad parduotuvėlės savininkė, veidrodyje matydama mane išeinančią, šypsosis, jausis pranašesnė ir patenkinta išgrūdusi tokią padugnę kaip aš. Nepadariau jai nieko bloga, bet jai vis tiek buvo labai malonu parodyti, kur mano vieta.

Namo grįžau lyg apdujusi, lyg praradusi kovos dvasią. Anksčiau nesupratau, kiek daug ta suknelė teikė man ryžto. Susikaupimo. Turbūt rimtai neketinau jos pirkti, bet suvokimas, kad galėčiau tai padaryti, teikė man jėgų gyventi. Mintis, jog vieną dieną galėčiau įsigyti kai ką prašmatnaus ir gražaus kaip ir kitos merginos, su kuriomis anksčiau dirbau ir su kuriomis kasdien prasilenkdavau gatvėje, neleido man visiškai išeiti iš proto. Tai neleido priekaištauti sau, kodėl labiau nepasistengiau gauti daugiau laikinų darbų, kodėl dabar kiekvieną vakarą grįžtu dirbti į „Habio“ vyrų klubą, išeinu iš jo pradvisusi tų šlykščių, pro duris į klubą žengiančių padarų tvaiku ir vos galiu žiūrėti į save veidrodyje.

Ta suknelė buvo tarsi ženklas, kad galiu pakeisti savo gyvenimą. Kad galiu daugiau. Kad galiu vėl būti normali.

Dabar einu miegoti. Paskambinsiu ir pasakysiu, kad prasidėjo mėnesinės. Rytoj nėra prasmės keltis.

Su meile,

Aš

1988 m. lapkričio 29-oji

Jau kelias savaites nėjau pro tą parduotuvę. Nėra prasmės. Tebejaučiu nuoskaudą, kad tą suknelę – mano suknelę – turi kita. Be to, man dar skaudu, kad ta savimi patenkinta kalė šitaip su manimi elgėsi.

Tad spėkite, kaip reagavau, kai aną dieną eidama pro tą parduotuvę (kitaip būčiau pavėlavusi į darbą) vėl ją pamačiau. Suknelę. Savo suknelę. Vėl vitrinoje ant tviskančios beveidės manekenės, tarsi kita moteris jos niekada ir nesimatavo. Parduotuvė buvo uždaryta, todėl užeiti negalėjau, bet, nors ir vėluodama, stabtelėjau į ją pasižiūrėti. Vis spoksojau, paskui ištiesusi ranką paliečiau stiklą įsivaizduodama, kad per vitriną jaučiu aptakias jos klostes ir per mano kūną švelniai sklindančius jos dieviškumo virpesius.

Man tai buvo dar viena proga. Galimybė pamokyti tą kalę ir įrodyti sau kai ką dar sugebanti. Galinti įsigyti kai ką tobula.

Atsargiai patraukiau ranką, ir likusį kelio galą iki darbo man teko bėgti. Žinojau, ką reikia daryti. Turiu daryti VISKĄ, kad gaučiau pinigų tai suknelei. VISKĄ.

3 „Let me entertain you“ (angl.).

4 Žodžių žaismas: angl. honey – ir „medus“, ir „meilutė“.

Dvyliktas skyrius

Džekas

Būnant Braitone kartais atrodo, kad esi Londone, apsuptas daugybės žmonių, iš kurių kiekvienas vis kitoks ir labai užsiėmęs. Kelis vakarus esu praleidęs Londone, esu gyvenęs Oksforde ir Braitone (dabar įsikūriau Hove), ir man niekada nepabos galimybė pasislėpti tiesiog visų akivaizdoje. Braitone tai padaryti net lengviau, nes tam tinkamiausios vietos nėra taip plačiai išsidriekusios kaip Londone.

Žingsniuodamas akmenimis grįstomis Šiaurės Leino gatvelėmis, jaučiuosi niekieno neatpažįstamas ir laisvas, tarsi vėl būčiau Džekas Bričamas. Esu ketvirtą dešimtį pradėjęs vyras, kuriam visas gyvenimas dar prieš akis. Galiu daryti ką noriu ir kada noriu. Niekas negali manęs sulaikyti. Įsimaišęs į minią, esu tik dar viena kelio kliūtis, kurią reikia apeiti, tik dar vienas gyvas padaras, atsitiktinai atsidūręs tame pačiame mieste ir tuo pat metu kaip ir pro šalį traukiantys žmonės. Aš visiškai neįtakingas. Man patinka tokiam būti. Dažnai trokštu būti niekuo. Mano pasaulyje tarp mano pažįstamų žmonių būti niekuo tiesiog negalima.

Žvilgsnis užkliūva už gatvės pardavėjo stalo Sodininkų ir Bažnyčios gatvių kampe, ten kelias ima siaurėti ir virsta ankštu skersgatviu, kurio abiejose pusėse rikiuojasi parduotuvės. Į oranžinę plastikinę dėžę nuo pieno butelių jis atrėmęs pragręžiotą lentą, o į ją tvarkingomis eilėmis prismaigstęs stiklinių širdžių. Vienos skaidrios, lygiu paviršiumi, kitos išpjautos gana negrabiai, su plika akimi matomomis briaunomis, dar kitos glotnios, bet šiurkščiu paviršiumi. Jos stulbinamai paprastos: apšviestos spindi daugybe spalvų ir atrodo tarsi ant lentos ištiškę visų vaivorykštės spalvų lašeliai. Jos pigios, bet tokias gražias retokai tenka matyti.

Žingtelėjęs arčiau, kad netrukdyčiau pro šalį plūstančiai žmonių miniai, sustingstu iš nuostabos ir įsispoksau į jas. Pardavėjas maždaug mano amžiaus, apsivilkęs suskretusį garstyčių spalvos neperšlampamą švarką, užsiželdinęs išsipašiusią šviesią barzdą, įdubusiomis akimis. Jis mūvi žalias pirštines, numegztas taip, kad pirštai styrotų nuogi, o jo nosis raudona, tarsi nuolat tektų kęsti šaltį.

– Visas pats padariau, bičiuli, – sako jis su ryškiu londonietišku akcentu, paskui liaujasi manimi domėjęsis ir toliau darosi suktinę. Tie stiklo grynuoliai mane užkeri.

Vienas iš jų Libei tikrai patiktų. Bent jau man taip atrodo. Klaidžiojau po Braitoną ieškodamas tobulos dovanos. Visa, kas patraukė dėmesį ir, manau, būtų jai patikę, yra per brangu, todėl ji ta dovana nesidžiaugtų. Neabejoju, kad kiti vyrai pavydėtų man tokios kuklios žmonos. Libei patinka gražūs daiktai, – ji iš karto suvokia daikto vertę ir žino, ar jis originalus, ar tik kopija, – bet tokiais daiktais ji mėgaujasi retai. Tiesiog neprisiverčia tiek daug išleisti – nors garsiai to nesako, jaučiu, kad svarstydama, ar pirkti nebūtiną daiktą, pagalvoja: „Tai beveik mėnesinė būsto paskolos įmoka. O kas bus, jei įsigijusi šį daiktą negalėsiu sumokėti einamųjų mėnesio sąskaitų?“ Libė visuomet turi matyti platesnį kontekstą, kad nuspręstų, ar už tą daiktą tikrai verta tiek mokėti.

Tuoj po vestuvių pasiūliau Libei, jei tik norinti, sumokėsiąs už tolesnes jos studijas, kad galėtų apsiginti daktaro disertaciją. Ji nusišypsojo man, jos veidas nušvito ir suspindo džiaugsmu.

– Ačiū. Labai ačiū už siūlymą, – atsakė ji. – Bet tas traukinys jau nuvažiavo. Dabar aš kosmetologė. Tiesa, taupiau pinigus, kad galėčiau tęsti mokslinę karjerą, deja, dabar to jau nebenoriu.

– Nes baiminiesi, kad nepasivysi, ką praleidusi? – paklausiau.

Ji papurtė galvą ir susimąsčiusi tarė:

– Ne. Nes dabar esu kosmetologė.

– Ką gi, tuomet Braitone ar Hove galėtum atidaryti nuosavą grožio saloną, – pasiūliau.

Ji vėl nusišypsojo akivaizdžiai pamaloninta ir pakėlė į mane akis – jose šokčiojo džiaugsmo liepsnelės.

– Tai nuostabus pasiūlymas, Džekai. Ačiū tau, bet ne.

– Kodėl? – nustebau.

– Tiesiog nesu tokia ambicinga.

– Tu nepaprastai ambicinga ir motyvuota, tu aistringa ir veržli.

– Norėjau pasakyti, kad neturiu tokių ambicijų, kurios verstų mane žūtbūt siekti to, ko noriu. Nebaigiau savo daktaro disertacijos, nes nenorėjau likti dėkinga žmonėms, kurie būtų finansavę mano tyrimus. Neketinu atidaryti grožio salono už tavo pinigus, nes nenoriu likti tau skolinga.

– Aš tavo vyras. Tai mūsų pinigai.

– Morališkai ir teisiškai gal ir taip, bet čia, – Libė kilstelėjo ranką prie smilkinio, – ir čia, – ji priglaudė delną prie širdies, – tai tavo pinigai. Uždirbai juos ar šiaip gavai gerokai anksčiau, nei mudu susipažinome.

– Bet tai kvaila, – tariau.

– Galbūt. Tikrai jausčiausi kitaip, jei turėtume vaikų. Bet kol esame tik dviese, tuos pinigus laikau tavais. Dabar, kai drauge gyvename, visa, ką uždirbame, jau yra mūsų pinigai.

– Vis tiek kvaila.

– Aš buvau neturtinga, Džekai. Mačiau, kaip pinigų trūkumas ir beviltiškas troškimas jų gauti gali pakeisti žmones. Kai tau mirtinai reikia pinigų, beveik neturi iš ko rinktis, ir kol kas man pavyko to išvengti: niekada nebuvau priversta priimti panašaus sprendimo. Be to… Taip, atvirai sakant, pradėjusi dirbti kosmetologe troškau kai ko kito – sukurti savo grožio produktų liniją. Tačiau tai pasiekiama ilgai dirbant, negaunama lengvai, tarsi ant lėkštutės. Kokia prasmė imtis kokio nors darbo, kai žinai turinti žmogų, kuris, jei nepasiseks, tave išgelbės? Noriu sunkiai dirbti ką nors kurdama, o paskui džiaugtis rezultatais. Didžiuojuosi tuo, ką darau. Tik kokia prasmė dirbti žinant, kad jei susimausi, turtingas sutuoktinis neleis tau žlugti?

Šie žodžiai privertė mane susimąstyti apie sudėtingus mano santykius su tėvu. Hektoras visuomet mėgino pripratinti mane pasikliauti juo. Jam nepatikdavo, jei ko nors imdavausi iš pradžių nepasitaręs su juo, jis mėgo (ir jam reikėjo) viską kontroliuoti. Mudviem su Džefu jis vis duodavo pinigų, vis kartodavo, girdi, jei iškils sunkumų, visuomet galime į jį kreiptis, ir niekada neleido mums būti savarankiškiems, o tai reiškė, kad mūsų sėkmės ir nesėkmės tebuvo jo veiklos atspindys. Man nuolat tenka slėpti ir tramdyti savo pastangas išsiveržti iš tėvo įtakos, nes mama taip trokšta, kad šeimos nariai palaikytų artimus ryšius. Dažnai baiminuosi, kad jei sužinotų, kaip stipriai didžiąją savo gyvenimo dalį nekenčiau tėvo ir kodėl jis mane laikė niekam tikusiu, ji labai sielvartautų. Žiūrėdamas į savo tėvą matau visas vyro savybes, kurių negaliu pakęsti, bet pažvelgęs į mamą suprantu, kad niekada nenorėčiau užduoti jai širdies.

Eva labai priešinosi mano tėvo norui mus kontroliuoti. Ji vis kartodavo, kad nepriimtume iš tėvų piniginių dovanų, bet man būdavo sunku jų atsisakyti, nes žinojau, kaip mama nori padėti man ir Džefui. Eva rado išeitį: tėvo mums duotus devyniasdešimt tūkstančių svarų, kuriuos jis gavo pardavęs vieną iš savo namų, ji paaukojo moterų prieglaudai ir benamius globojančiai labdaros organizacijai. Aš niekada nebūčiau galėjęs taip pasielgti, bet kai tėvui pasakiau, kur nukeliavo pinigai, jis liovėsi mums jų duoti.

Noriu nupirkti Libei stiklinę širdį. Jos nebrangios ir gražios, tik nežinau, ar tokia dovana jai tikrai patiks. Eva, manau, tokią širdį būtų dievinusi. Nesu tikras… Kartais mintyse imu jas taip painioti, kad nebežinau, kas patinka vienai, o kas kitai. Pinigai joms abiem nedaro/nedarė jokio įspūdžio. Abi mėgsta/mėgo gražius daiktus. Abi verčia mano širdį plakti tris kartus smarkiau. Bet jos ne tokios pat. Jos skirtingos daugybe atžvilgių, tačiau tokiomis akimirkomis kaip ši pamirštu, kuri yra kuri. Kas yra kas. Subtilybės, dėl kurių kiekviena iš jų tampa nepakartojama asmenybe ir dėl kurių moteris tampa asmeniu, kurį įsimyliu, kartais tokios miglotos, jog bijau kalbėtis su moterimi, kurią esu vedęs.

Baiminuosi, kad pakartosiu ar dovanosiu Libei tai, ką kadaise pasakė, padarė ar mėgo Eva, ir ji man to niekada neatleis.

Mano dėmesį patraukia skaidri, bet šiek tiek drumsta širdis lentos viduryje.

Suimu ją pirštais, nukabinu ir suspaudžiu delne. Visas mano kūno kraujas, rodos, susitelkia delne, ir mane apima jausmas, tarsi jame esanti širdis plaktų. Ji gyva, sveika ir plakanti.

Nors Eva tokią širdį būtų dievinusi, neabejoju, kad ir Libei ji patiks. Šiaip ar taip, ką dar galėčiau Libei dovanoti po visko, ką jai teko ištverti, jei ne savo netobulą širdį?

Eva

1988 m. gruodžio 1-oji

Šiandien kalbėjausi su Kone, klausinėjau, kaip prasimanyti pinigų, kad galėčiau nusipirkti tą suknelę. Nesakiau jai, kam man pinigai, – abejoju, ar kas nors suprastų, kodėl man būtinai reikalinga ta suknelė, – tik užsiminiau, jog man kuo greičiau reikia gauti daugiau lėšų. Makiažą besidaranti Konė, palinkusi prie elektros lemputės apšviesto veidrodžio tamsiame baro gilumoje esančiame kambarėlyje, kurį juokais vadinome persirengimo kambariu, tai išgirdusi atsitiesė. Su sukamąja kėde atsigręžė į mane. Konė darbe yra vienintelė mergina, kuria tikrai pasitikiu.

Ji jau seniai šoka ir yra tokia optimistė… Ji ne bjauri, ne pašaipi ir ne pikta kaip visos kitos. Jos kūnas puikus, raumenys glotnūs ir įdegę. Jos stotas ir šiaip jau kaip amazonės, bet su aukštakulniais ir atgal sušukuotais, ant pakaušio susegtais plaukais ji atrodo kaip deivė. Vyrai plūsta pas ją būriais, tarsi trokštų, kad Konė sutrintų juos pakulnių smaigais ir sutramdytų. Bet į vyrus ji, rodos, nekreipia dėmesio, jų elgesys jos neveikia. Prieš pradėdama pasirodymą, ji nepersikūnija į kitą asmenį. Ji yra Konė ir šokdama seilę varvinantiems vyrams, ir būdama čia, persirengimo kambaryje, ir baigusi darbą. Aš – Meilutė čia, Meilutė vyrų akivaizdoje, o baigusi dirbti tampu Eva.

– Kam tau tie pinigai, širdele? Jei galiu paklausti… – pasiteiravo ji palenkusi galvą, verdama mane tamsių, aistringų akių žvilgsniu. Kalbėjo tyliai, kad niekas negirdėtų.

Gūžtelėjau.

– Tiesiog man jų reikia.

Tokia kaip Konė, dirbanti šokėja ir nejaučianti jokio šios profesijos poveikio, nesupras, kam man ta suknelė ir kaip tas drabužis galėtų man padėti.

– Tikiuosi, ne dėl vyro?

Papurčiau galvą.

– Ne, tikrai ne. Dėl vyro niekada to nedaryčiau.

– Niekada nesakyk „niekada“, – liūdnai ir išmintingai tarė ji. – Tau reikia užsidirbti daugiau? Ką gi, tuomet gali šokti privačiai, na žinai, kambariuose ypač svarbiems klientams. Pasakyk Adrianui ir kitiems, kad to nori, ir jie ims spausti tokiomis paslaugomis besinaudojančius vyrus, kad rinktųsi tave.

– Ar ten turėsiu šokti įprastai? Tik truputį ilgiau ir galbūt nuoga? – paklausiau.

Konė ilgai ir atidžiai žiūrėjo į mane tarsi svarstydama, ar tikrai esu tokia naivuolė. Niekada anksčiau nešokau ypač svarbiems klientams ir niekad nesmalsavau, kaip ten viskas vyksta. Paprastai uždirbdavau pakankamai: užtekdavo klubo imamam mokesčiui, buto nuomai, maistui, mokesčiams ir taip toliau. Ateidavau, atlikdavau, kas reikia, ir išeidavau. Įsitraukti į kitokią veiklą man nereikėjo.

Ji atsiduso.

– Meilute, privačiuose kambariuose taisyklės, kurių jie atseit laikosi prie scenos, iš tiesų negalioja. Juk pati žinai: salėje sudarome vyrams įspūdį, kad leisdamos jiems mus liesti darome didžiulę asmenišką išimtį. O į tuos kambarius jie ir ateina tavęs grabinėti. Žiūrėdami į tave šokančią jie gali masturbuotis, gali tave čiupinėti, liesti tavo papus, gali reikalauti, kad žaistum su savo tarpkoju, jei paprašys, privalai jaudrinti jų kotus ranka, kol nuleis, kai kurios merginos jiems čiulpia ir… – Konė nutilo – mano veide atsispindėjęs siaubas, matyt, užčiaupė jai burną – ir nusiminusi pažvelgė į mane. – Tikrai nemanau, kad galėtum šokti privačiuose kambariuose.

– Bet man reikia pinigų, – neatlyžau aš.

Konė prikando apatinę lūpą ir lūpų dažais išsitepė dantis – tokią nepasitikinčią savimi mačiau ją pirmą kartą.

– Na gerai, bet turi laikytis kietai. Jei ten būdama bent kiek išsiduosi, kad esi silpna, jie tave gyvą suės. Tikrąja tų žodžių prasme. Kai kurie čia ateinantys šunsnukiai, jei tik pamanys, kad gali išsisukti nenubausti, privers tave čiulpti ir nuleis tau į burną. Tokiame kambaryje kartą viena mergina buvo išprievartauta apsaugininkams stypsant už durų, nes buvo per daug įbauginta ir nešaukė. Paskui tie onanistai baro savininkai ėmė ją spausti, kad nepraneštų policijai, mat būtų praradę leidimą laikyti naktinį klubą. Jie įgrūdo jai pluoštą šlamančiųjų ir liepė nešdintis. O tas niekšas, kuris tai padarė… Tiesą sakant, jis kelis kartus vėl buvo atėjęs į klubą, bet mes, merginos, atsisakėme jam šokti, ir savininkai jį išgrūdo. – Gūžtelėjusi ji pridūrė: – Dabar tikriausiai tą patį daro kitur.

Iš nuostabos net burną delnu prisidengiau.

– Kodėl čia tebedirbi? – paklausiau Konės supratusi, kad negalėčiau dirbti klube žinodama, jog man ten būnant buvo išprievartauta bendradarbė.

Konė vėl liūdnai ir mąsliai šyptelėjo, vėl atsisuko į veidrodį, pasiėmė skaistalų šepetuką ir ėmė dailintis skruostus.

– Man reikia pinigų.

Įsitaisiusi sukamojoje kėdėje, aš irgi atsigręžiau į veidrodį. Pažvelgiau į save. Mano plaukai sušukuoti ant viršugalvio, galai sušiaušti, akys stipriai paryškintos juodais, rudais ir mėlynais šešėliais, kad atkreiptų dėmesį, priklijuotos dirbtinės blakstienos, lūpos skaisčiai raudonos, skruostai spindi. Ant kaklo kabo auksinė tviskanti grandinėlė. Man taip pat reikia pinigų. Man reikia pinigų, kad vėl būčiau Eva.

– Geriau to nesiimk, – darydamasi makiažą tarė Konė. – Žinau, kad pasielgsi savaip, bet geriau nesiimk. Pamenu, pirmą kartą tave pamačiusi iš karto supratau, kad tau čia ne vieta. Tokie naktiniai klubai ne tau, Meilute. Tu nepakankamai stipri. Po daugelio metų žvelgdama į praeitį imsi nekęsti savęs dėl to, ką dabar darai.

– Ir tu savęs nekenti? – paklausiau.

– Aš savęs ėmiau nekęsti daug anksčiau nei atėjau čia. Darbas šiame bare – tik dar viena priežastis tai neapykantai pateisinti.

– Man reikia pinigų, – pakartojau ir sau, ir jai.

– O kam jų nereikia?

„Man reikia pinigų, reikia pinigų, reikia pinigų“, – mintyse kartojau, kai baigusi pamainą paprašiau Adriano leisti man šokti privačiuose kambariuose.

– Tikrai apsisprendei? – aiškiai nustebęs paklausė jis.

Visą laiką, kol čia dirbau, daugiau manęs niekas nedomino, tik atšokti savo pamainą, pasiimti pinigus ir grįžti namo.

Linktelėjau. „Man reikia pinigų, reikia pinigų, reikia pinigų.“

– Klientai bus sužavėti: nauja pupytė privačiuose kambariuose. Be to, gausi didesnę pelno dalį. Tik leisk jiems suprasti, kad tai darysi, bet nepradėk, kol nebaigsi visos programos. Tau patiks, – tarė jis plekšnodamas man per sėdynę. – Tau tikrai patiks, kai vyrai varvins dėl tavęs seilę.

„Man reikia pinigų, reikia pinigų, reikia pinigų.“

1988 m. gruodžio 8-oji

Šiandien pirmą kartą šokau klientui asmeniškai.

Jis nebuvo nei šlykštus, nei girtas. Vilkėjo kostiumą ir atrodė gana malonus. Be to, mūvėjo vestuvinį žiedą. Nežinau kodėl, bet tai mane nuliūdino. Vengiau žiūrėti į jo plaštakas.

Turėjau sėdėti jį apžergusi, nuoga, judėti pagal muzikos ritmą, o jis, viena ranka (ta, ant kurios tviskėjo vestuvinis žiedas) apglėbęs mane per strėnas, kita masturbavosi.

Grįžusi jau tris kartus išsimaudžiau vonioje, bet vis tiek dar jaučiu į mano kūną aukštyn žemyn besibrūžinančią dešinę jo ranką ir strėnas liečiantį aukso žiedą – amžino atsidavimo ir ištikimybės kažkam simbolį; ten, kur jis glaudėsi, galima sakyti, liko nudegimo žymė.

Šiąnakt uždirbtus banknotus įgrūdau į apšerkšnijusią šaldytuvo kamerą – ten juos galėsiu pamiršti. Dabar negaliu apie juos nė pagalvoti. Tiesą sakant, ketinu dar kartą išsimaudyti vonioje.

1989 m. vasario 19-oji

Šiandien įžengiau į drabužių parduotuvę su ryšeliu banknotų, rodės, deginančių skylę mano kišenėje. Kiekvieną jų uždirbau. Buvo akivaizdu, kad nauja mergina ypač svarbiems klientams skirtuose kambariuose kaip medus traukia ir nuolatinius lankytojus, ir tuos, kurie dažnai tokių paslaugų ieškodavo kitur. Jie mano, kad nebus sunku mane įkalbėti labai pigiai teikti papildomas paslaugas, kad pavyks mane paveikti ir priversti eiti iki galo už paprasto šokio kainą arba įtikinti, kad gali būti naudingi ir už nuolaidą ar suteiktą nemokamą malonumą ko nors pamokyti.

„Turi būti kieta“, – sakė Konė, ir aš jos paklausiau. Nors iš pradžių truputį nervinausi ir turėjau kaip reikiant susiimti norėdama atlikti viską iki galo, dar labiau mane gąsdino mintis, kad tie vyrai manimi naudosis, juolab mūvintieji vestuvinį žiedą. Jau kai pirmą kartą jiems šokau, jie nesiliovė mėginę. „Aistra daro tai dvidešimčia svarų pigiau“, – vis kartojo. Ir iš pradžių nežinodavau, ką atsakyti, tad paaiškindavau, kad už tokią sumą nesutinku, bet vis dėlto leisdavau jiems šiek tiek nusiderėti. Paskui tapau nuovokesnė. Sakydavau: „Oi, mielasis, kaip gaila, taip norėjau tau pašokti. Bet jei nori Aistros su jos įkainiais, tai palauk, tuoj ją tau pakviesiu.“ Ir visi jie, nenorėdami prarasti savigarbos, sumokėdavo man, kiek prašydavau.

Tikru seksu niekada neužsiimdavau – nečiulpdavau, ranka nesimasturbuodavau, nesileisdavau klientui įsiskverbti – ir, tam tikra prasme, nejaučiau sąžinės graužaties dėl to, ką darau. Keliems jų už penkių šokių kainą dainai baigiantis leidau keletą sekundžių pagrabinėti man apačioje apsimesdama, kad man tai patinka ir muzikos garsams nutilus norėčiau tai tęsti veltui.

Man buvo labai keista, kad vyrai tuo nuoširdžiai tikėjo. Manė, jog po dainos bent kreiva akimi į juos pažvelgsiu, ką jau kalbėti apie tai, kad apsinuoginsiu jiems matant, jei ir negausiu už tai užmokesčio. Giliai širdyje man tų vyrų buvo gaila, svarstydavau, kaip susiklostė jų gyvenimas ir kas jiems sukėlė iliuziją, kad man tai patinka ir jaučiu simpatiją atėjusiesiems į klubą už tam tikrą mokestį patirti jaudulio. Didžiąją laiko dalį prisiversdavau nieko nejausti. Leisdavau klientui grabinėti krūtis, kol pagaliau jis imdavo čiupinėtis apie savo kelnių užtrauktuką ir masturbuotis, o aš gundomai sukdavausi prieš jį ratu, bet siena, kuria atsitvėriau vos pradėjusi dirbti šiame klube, tik storėjo. Man nepatiko čia šokti, bet mintyse nesilioviau kartojusi: „Man reikia pinigų.“ Savo jausmus sutramdžiau, mintis sutelkiau turėdama vieną tikslą.

Uždirbtus banknotus iš kišenės buvau padėjusi į šaldymo kamerą, kad nereikėtų apie juos galvoti. Dabar už tuos papildomus pinigus ketinau nusipirkti tai, dėl ko juos kaupiau. Žmogui, nesuprantančiam, kad dariau tai norėdama įsigyti tą suknelę, visa tai būtų pasirodę absurdiška, bet man jos reikėjo. Nedaug mano gyvenime buvo dalykų, kurių man reikėjo, – buvo dalykų, kurių norėjau, buvo dalykų, kurių visi mes norime, bet tos suknelės man reikėjo, kad pasijusčiau… na, kad pasijusčiau tikra.

Gyvendama tokiame pasaulyje ir dirbdama tokį darbą jaučiausi neturinti ryšio su tikrove. Labai dažnai savimi bjaurėdavausi, kai liaudavausi buvusi Meilute, kai liaudavausi apsimetinėjusi, kad savo darbe nematau nieko bloga, mane apimdavo baimė, kad tiesiog išnyksiu. Palengva valdžią perims Meilutė, ir netrukus išėjusi iš klubo neatvirsiu į Evą. Meilutė išeis, Meilutė grįš namo, Meilutė nusivilks drabužius, Meilutė įlips į vonią, Meilutė nusišveis ir apsišvarins, užsimetusi chalatą Meilutė šlapiais plaukais sėdės, rūkys ir tuščiu žvilgsniu spoksos sau priešais. Galų gale Meilutė atsiguls miegoti. O kitą rytą Meilutė pabus ir pradės dieną, kaip ją pradėtų Eva.

Kasdien buvo vis sunkiau ir sunkiau susigrąžinti tikrąją savo asmenybę. Vis ilgiau užtrukdavau, kol liaudavausi būti ja ir vėl tapdavau savimi. Man reikėjo tos suknelės, nes į ją mėgdavo žiūrėti Eva. Jei turėsiu tą suknelę, tetos Meivės rožinį, dėdės Henrio kuprinę ir nuotrauką, kurioje nusifotografavę mano tėvai su manimi, kai buvau dvejų, būsiu sukaupusi dar daugiau daiktų, kai ką reiškiančių man, Evai. Daiktų, patvirtinančių, kad esu tikra. Turėsiu daiktų, kurie mane čia laikys, tad pavojus, kad išnyksiu, bus mažesnis.

Man stumtelėjus ir atidarius parduotuvės duris, švelniai suskambo varpelis. Bjaurioji aną kartą mane pravirkdžiusi savininkė pakėlė akis nuo megztinio, kurį lankstė ant prekystalio, ir nutaisė šypseną, skirtą labai vertinamai klientei, įžengusiai į šį prabangų prieglobstį. Ji mane pažino, – tai išdavė veide susimetusios raukšlės, – bet kažkodėl pašaipiai neišsiviepė ir neprisimerkė. Gal ketino palaukti, kol prieisiu arčiau, o tada mėginti išvyti mane lauk? Bet dabar ji negalės, tiesa? Aš turiu pinigų ir nesu prastesnė už ją. Kad ir kaip nenorėtų, kad ir daug pranašesnė už mane jaustųsi, ji vis tiek turės parduoti man tą suknelę.

Truputį virpėjau, bet pinigai kišenėje įkvėpė man drąsos žengti toliau.

– Ko pageidautumėte? – paklausė pardavėja, kai sustojau prieš ją ir mudvi skyrė tik prekystalis.

– Norėčiau pasimatuoti suknelę iš vitrinos, – tariau. Mandagiai ir pasitikėdama savimi.

– Žinoma, – linktelėjo ji.

Nesusilaikiau ir iš nuostabos žingtelėjau atatupsta. Tikėjausi, kad teks ištraukti iš kišenės pinigus ir įrodyti pardavėjai, kad negaišinu jos ir ji neturi priežasties man tos suknelės neparduoti.

Sulanksčiusi megztinį, ji išėjo iš už prekystalio ir ramiai nužingsniavo prie vitrinos. Įlipusi į ją, atsegė suknelės užtrauktuką ir atsargiai nuvilko ją nuo begalvės manekenės. Man ausyse suskambo daina iš kino filmo „Manekenė“: „Žvelgiu tau į akis ir matau rojų…“ Mačiau tą filmą per vieną pasimatymą su Piteriu. Man rodos, tai buvo dar prieš mudviejų „pirmą kartą“. Sėdėjome pirmoje eilėje susikibę už rankų, o mano širdis vos nesprogo nuo jausmo, jį tada palaikiau meile. Manau, ilgainiui, kai daugiau pragyveni, daugiau išmoksti ir daugiau nuveiki, meilės suvokimas keičiasi. Pamenu, mudviem pasimylėjus mano meilė Piteriui labai pasikeitė. Jaučiausi jam priklausanti, lyg jis negalėtų manęs nuskriausti, o aš negalėčiau jausti skausmo. Kol buvome drauge, manęs neapleido jausmas, kad niekas negali mūsų nei įskaudinti, nei išskirti. O paskui jis tiesiog dingo iš mano gyvenimo…

Parduotuvės gale persirengimo kabinoje nusiėmusi nuo nedidelio vąšo tą suknelę pastebėjau, kad ji pasiūta iš geros kokybės audinio ir yra gana sunki. Neskubėdama į ją įsirangiau, pagarbiai užsitraukiau po pažastimi įsiūtą užtrauktuką. Audinys labai švelniai prigludo prie odos, lyg glamonėjo, kaskart oda pajutusi medžiagą nuščiūdavau, o baigiant vilktis suknelę bangomis plūstanti jos teikiama paguoda buvo tiesiog neįtikėtina. Ašaros gniaužė man gerklę ir plūdo į akis. Pasijutau tarsi glėbyje, mylima ir sūpuojama švelnių kažkieno rankų.

Nusiteikusi pardavėjos patyčioms, atitraukiau užuolaidą ir išėjau norėdama pamatyti save veidrodyje. Ji, prispaudusi telefono ragelį prie ausies, žvelgė į parduotuvės vitrinas klausydamasi, ką kalba skambinantis žmogus. Aš išslinkau basa, mat neturėjau prie šios suknelės tinkančių batų, ir patraukiau prie veidrodžio.

Pirmą kartą aiškiai išvydusi save veidrodyje, delnu užsidengiau burną ir vos susivaldžiau neaiktelėjusi. Neatrodžiau kaip mergina, kuria maniau esanti. Nebuvau panaši į Meilutę. Nebuvau panaši į jokią kitą merginą, kuria spėjau pabūti nuo to laiko, kai prieš daug mėnesių palikau motinos namus. Atrodžiau kaip suaugusi moteris, kaip žmogus, nors ir sunkiai, bet išmokęs stovėti ant kojų. Bet kartu atrodžiau trapi, gležna ir romi. Vilkėdama šią suknelę aš tiesiog švytėjau. Tikriausiai būtent toks jausmas apimdavo merginas, taip pasipuošusias savo vestuvių dieną. Jos jausdavosi lyg gražiausios moterys pasaulyje.

– Spalva dera prie jūsų akių, – pagyrė pardavėja.

Negirdėjau jos prieinant ir nė nenumaniau, ar ilgai ji ten stovėjo, nes pirmą kartą buvau susitelkusi tik į save. Atplėšusi žvilgsnį nuo savo atspindžio maniau išvysianti kandžią jos veido išraišką, bet ji nesišaipė.

– Gražiai atrodote, – mąsliai tarė ji. – Šios suknelės jūs tikrai nusipelnėte. Kita taip puikiai su ja neatrodys.

Tebežvelgiau į ją veidrodyje svarstydama, kur dingo pagiežingoji moteris. Ta, kuri nekentė manęs vien už tai, kad peržengiau parduotuvės slenkstį.

– Nebuvau labai maloni, – neištvėrusi mano tylėjimo pripažino ji. – O jūs vis grįždavote. Ta suknelė jums labai daug reiškė.

Prisiminiau viską, ką darė Meilutė, kad man užtektų pinigų jai nusipirkti. Ta suknelė man reiškė… reiškė tiek daug, kad grįžau. Atvirai kalbėtis su pardavėja bijojau, dar ims ir mane išgrūs.

– Jei norite, supakuosiu jūsų drabužius, manau, namo jums reikėtų grįžti su šia suknele.

Ji numanė, kad neturėsiu kitos progos jos apsivilkti, kad tai tikriausiai bus pirmas ir paskutinis kartas, kai taip jaučiuosi. Delnais braukiau per suknelės sijoną, ir kai tik audinys prisiliesdavo prie mano odos, kūnu nuvilnydavo virpulio banga. Lauke oras nebuvo šiltas, bet pardavėja neklydo: savo suknelės nusivilkti nenorėjau.

Parduotuvės savininkė atnešė iš persirengimo kabinos mano drabužius, padavė man švarkelį ir sportbačius, o megztinį, džinsus ir kojines nusinešė prie prekystalio. Apsiaviau sportbačius, užsimečiau švarkelį. Net šie paprasti batai ir drabužis nesumenkino suknelės grožio ir nė kiek neaptemdė puikios mano savijautos.

– Du šimtai dvidešimt penki svarai, – man pagaliau priėjus prie kasos tarė pardavėja.

Mano pirštai, jau tiesęsi į kišenę ir ketinę ištraukti ryšelį banknotų, stabtelėjo.

– Sakėte, kad suknelė kainuoja keturis šimtus, – priminiau jai.

Moteris nuraudo, susigėdusi nuleido akis.

– Elgiausi labai nemaloniai… – paaiškino ji.

Staiga suirzau. Man nebūtų reikėję taip ilgai dirbti ypatingų klientų kambariuose, jei būčiau žinojusi… „Ne, negalvok apie tai“, – sudraudžiau save. Turėjau tą suknelę, tai ir buvo svarbiausia. Padaviau pinigus, o visa kita pasistengiau išmesti iš galvos.

Išėjusi iš parduotuvės trumpai stabtelėjau mėgaudamasi tuo pakiliu jausmu, kad esu tinkamą drabužį vilkinti moteris, kuriai pasaulyje nėra neįveikiamų kliūčių. Galėjau daryti ką panorėjusi, nes suknelė suteikė man ypatingų galių; galėjau išgelbėti visą pasaulį.

Bet užuot jį gelbėjusi užėjau į kavinę ir užsisakiau kavos. Sėdėjau prie lango ir laukdama, kol man atneš gėrimą, spoksojau į gatvę. Tai buvo gyvenimas, kurį manė gyvensianti veidrodyje mano matyta Eva. Ir visai nesvarbu, kad galbūt ji būtų buvusi viena: būtų radusi ramybę ir šiame beprotiškame pasaulyje.

– Man patinka jūsų suknelė, – dėdama prieš mane baltą puodelį su puta, tarė padavėja.

– Ačiū, – padėkojau.

– Ši suknelė iš parduotuvės už kampo? – pasiteiravo ji.

– Taip, – atsakiau.

– Ji mane labai žavėjo, – tarė padavėja. – Bet net ir po šimto metų negalėčiau jos nusipirkti. Jūs taip puikiai atrodote su ja… Abejoju, ar man ji būtų tikusi.

Mergina nusišypsojo, ir man gerklėje įstrigo ašarų gumulas – ji buvo man tokia maloni… Londone dauguma žmonių neturėjo laiko būti malonūs, nebent ko nors iš tavęs norėjo. Ten, kur dirbau, dauguma vyrų nė nesivargindavo elgtis su manimi maloniai, nes mokėdavo man už tai, kad padėčiau jiems gerai jaustis.

– Ačiū, – padėkojau.

Ji dar plačiau nusišypsojo ir pakreipusi galvą nužvelgė mane.

– Žinote, dabar jau lengviau, – tarė.

– Kas lengviau? – nesupratau.

– Gyventi, – ji gūžtelėjo. – Vis lengviau ir paprasčiau, tikrai.

Padavėjai nuėjus, dar ilgai galvojau apie jos žodžius, svarsčiau, kodėl ji taip pasakė ir ar tai tiesa. Mano gyvenimas netapo lengvesnis. Priešingai, kuo ilgiau gyvenau šiame pasaulyje, tuo viskas buvo painiau ir sunkiau. O jeigu vis dėlto ji teisi? Matyt, iš tiesų nusipelniau didelės porcijos paprastumo ir lengvumo. Turbūt netrukus sulauksiu šiokios tokios laimės ir galėsiu gyventi kaip įprasta septyniolikmetei.

Man išeinant padavėja atsisveikindama pamojo, ir kai tik praėjau pro kavinės langus, pasileidau namo tekina. Nenorėjau, kad ji sektų iš paskos, klausinėtų ar galbūt bruktų man atgal jai paliktus šimto septyniasdešimties penkių svarų arbatpinigius. Negalėjau tų pinigų pasilikti. Pavargau mėgindama pamiršti, kad jie egzistuoja. Padariau tai, ką turėjau padaryti, kad nusipirkčiau tą suknelę, o likusių pinigų norėjau tiesiog atsikratyti. Be to, norėjau atiduoti juos žmogui, kuris manys, kad tai didžiuliai, sunkiai uždirbti pinigai, ir nė neįtars, jog jie gauti iš vyrų, išnaudojusių tariamai paslaugų mano kūną savo įgeidžiams tenkinti.

Vis dar vilkiu savo suknelę. Nenoriu jos nusivilkti. Jei nusivilksiu, drauge išsinersiu ir iš Evos kūno. Įsivaizduoju save kaip tą prieš veidrodį stovinčią moterį. Norisi ilgiau prisiminti tą vaizdą ir išsaugoti tą pojūtį.

Juk taip elgdamasi nieko neskaudinu, tiesa?

Aš

1989 m. kovo 17-oji

Šiandien nutiko kai kas malonaus.

Vaikštinėjau po prekybos centrą rinkdamasi kelis mažmožius ir sukdama galvą, kaip užpildyti pajamų mokesčių deklaraciją – esu savarankiškai dirbanti ir privalau tai padaryti, privalau išsiaiškinti, kaip sumokėti mokesčius, kuriuos skolinga valstybei (jei apskritai esu jai ką nors skolinga), ir netikėtai kai ką sutikau.

Vyrą. Trumpai žvilgtelėjau į jį ir išraudau kaip vėžys, nes dingtelėjo, kad mačiau jį klube. Nuleidau galvą, o jis paklausė: „Tu Eva?“ Man labai palengvėjo, giliai atsidusau, nes jei tai būtų pažįstamas iš klubo, manytų, kad mano vardas Meilutė.

– Ar aš jus pažįstu? – paklausiau.

– O, kaip apmaudu! Maniau, prisimeni mane. Aš Eliotas. Dirbu įmonėje, nupirkusioje kontorą, kurioje tu dirbai. Tuomet buvau jaunesnysis buhalteris. Na ir tebesu…

Jis buvo aukštesnis už mane, bet nedaug. Rusvais garbanotais plaukais, mielomis rudomis akimis. Vilkėjo tamsiai mėlyną kostiumą, bet viršutinę baltų marškinių sagą buvo atsisegęs, o kaklaraiščio mazgą truputį atlaisvinęs.

– Ak, taip, – tarstelėjau nežinodama, ką pasakyti.

Bet ėmiau jaudintis: kuo ilgiau ten stovėjau, tuo gražesnis Eliotas man atrodė.

– Labai nusivyliau, kad negavai darbo. Tu buvai daug geresnė už tą merginą, kurią darbdaviai priėmė. Bet galų gale jie liko kvailio vietoje, nes ji apsivogė ir buvo atleista.

– Tikrai? Tai gal atsirado laisva vieta? – Tai būtų buvę nuostabu.

– Ne, tai nutiko jau senokai. Jie jau priėmė kitą.

– Kodėl darbdaviai nepaskambino man? Juk aš dalyvavau konkurse, – pasakiau jausdamasi neįvertinta. Juk ariau jiems kaip juodas jautis.

– Dabar pas mus daug kas pasikeitę. Po kelių mėnesių jie išgrūdo Ofeliją. Bet daug kas šnekėjo, kad ji nieko kito ir nenusipelnė, juk taip bjauriai pasielgė su tavimi ir ypač su Mage. Jos su Mage buvo gi mokyklos laikų draugės.

– Šito nežinojau.

– Taigi… Mano įmonė siekė perimti geriausius Ofelijos klientus, o jos jiems nereikėjo. Jie kūrė Ofelijai pragariškas darbo sąlygas tol, kol ji pasitraukė. Netrukus toks pat likimas ištiko ir Dominyką: matydamas, kokie vėjai čia pučia, jis irgi išėjo. Jiedu pradėjo naują verslą nuo nulio neturėdami rimtesnių klientų ir dar persekiojami gandų, kaip bjauriai elgėsi.

Oho, rodos, teisingai sakoma, jog kaip šauksi, taip ir atsilieps. Mane net lengvas šiurpas nukrėtė pagalvojus, kad Ofelija buvo atsidūrusi panašioje padėtyje kaip ir aš. Tik niekaip neįsivaizdavau jos lipančios ant scenos ir šokančios aplink strypą.

– Gal kada nors nueitume išgerti? – nei iš šio, nei iš to pasiūlė jis.

– Atleisk, – atsakiau, – aš turiu vaikiną.

Taip sakydama mintyse susukau špygą, nes šiaip jau meluoti nemėgstu. Bet juk negalėjau eiti su juo į barą, kol šokau naktiniame klube.

– Aišku, kad turi. Tokios merginos kaip tu ilgai vienišos nebūna.

– Tokios merginos kaip aš? – nustebusi paklausiau ir pasirengiau gintis.

Kad nusimetu drabužius, dar toli gražu nereiškia, jog miegu su bet kuo.

– Gražios merginos.

– Aaa…

– Klausyk, štai mano vizitinė. Jei kartais išsiskirtum su savo vaikinu, paskambink man. Jei reikės padėti sutvarkyti buhalterinius dalykus, irgi skambink. Padėti gal ir negalėsiu, tačiau bent jau bus puiki proga su tavim susitikti.

– Turi rašiklį? – paklausiau.

Iš vidinės švarko kišenės jis išsitraukė mėlyną „Bic“ tušinuką. Apverčiau vizitinę jo kortelę ir užrašiau savo telefono numerį.

– Jei išgirsi apie laisvą darbo vietą, būk geras, paskambink man, – grąžinau Eliotui jo vizitinę. – Tavo darbo telefono numerį prisimenu, tad prireikus tave ten rasiu.

Jis linktelėjo ir nusišypsojo.

– Puiku. Geriau ir nebūna.

Namo grįžau pakylėta. Neabejojau, kad Eliotas atneš man sėkmę. Ir neapsirikau. Šiandien vakare nuolatinis klientas davė man šimtą svarų arbatpinigių.

Taip, šimtą svarų! TAIP tiesiog nebūna. Visos kitos merginos juodai pavydėjo, bet man buvo tas pats. Niekam prieš nosį tuo banknotu nemosavau ir niekam nesigyriau, bet likusi nakties dalis prabėgo tarsi akimirka, nes supratau gavusi tiek, jog užteks susimokėti už butą, taigi neprivalanti nertis iš kailio, kad kuo daugiau uždirbčiau.

Tiesą sakant, namo grįžau su šypsena veide. Mat jeigu kantriai lauki ir labai stengiesi, visuomet nutinka kas nors gera.

Labanakt, labanakt…

Su meile,

Aš

Libė

Ant mano pagalvės padėtas nedidelis paketėlis, įvyniotas į rožinį šilkinį popierių, perrištas dramblio kaulo spalvos kaspinu, tarp jo juostelių įkištas atvirukas.

Tikriausiai todėl po pietų Džekas nei iš šio, nei iš to pasisiūlė man atnešti iš miegamojo tabletes, prieš paskutinįkart išvesdamas Bačą pasivaikščioti.

Susmukusi sėdžiu ant lovos ir spoksau į paketėlį. Džekas mėgsta dovanoti man daiktus, teikti dovanas, savo meilės ženklus. Jie visada gražūs, kartais brangūs, bet dažniausiai man labiau patiktų tiesiog būti drauge su juo. Labiau patiktų, jei jis su manim kalbėtųsi, dalytųsi įspūdžiais, pasitikėtų manimi. Man patiktų, jei prakalbus apie visagalę Evą mūsų santykiai nebūtų stumiami į antrą planą.

Tiesa, man vis sunkiau blogai apie ją galvoti. Kuo daugiau žinau apie Evą, tuo labiau jos gailiu, o kai imu gailėti, pradedu suprasti, kodėl Džekas dėl jos vis dar kaip apsėstas.

Man žūtbūt reikia, kad ji liktų bjauri kalė. Man reikia, kad Džekas būtų kaip nors niekingai jos apkerėtas, tuomet galėčiau žvelgti į ateitį ir tikėtis, jog tiems kerams išsisklaidžius jis vėl visas atsiduos man. Bet sužinojusi, ko jai teko imtis, kad užsidirbtų pinigų, sumokėtų nuomą, jaustųsi nepraradusi ryšio su pasauliu… pajutau, kad man plyšta širdis. Lyg būčiau ją pažinojusi. Jos vietoje kadaise galėjau būti aš. Galėjau permiegoti su kuo nors, kad gaučiau finansavimą tiriamajam darbui. Galėjau daryti tai, ką buvau girdėjusi darant kai kurias kitas merginas, rašančias magistro darbus ir daktaro disertacijas, arba tapti striptizo šokėja, kad sudurčiau galą su galu. Aš pasitraukiau, bet apskritai galėjau atsidurti jos kailyje. Nes ji buvo Eva.

Ištiesusi ranką paimu paketėlį ir nustembu, kad toks mažas daiktas apgaulingai sunkus. Nurišu kaspiną, nuvynioju popierių ir dėžutėje randu širdį. Maždaug dviejų centimetrų ilgio, skaidraus stiklo, su draiskanomis, primenančiomis baltutėlio ūko bangeles, įstrigusias ir įšalusias pačiame viduryje. Viršuje, kur širdis plačiausia, įlieta metalinė kilpelė, o pro ją pravertas plonytis juodos odos dirželis.

Dar niekada nieko panašaus jis nebuvo man nupirkęs.

Pagauta smalsumo ištraukiu iš voko atviruką.

„Myliu tave. Dž.“

Vėl paimu širdį, švelniai pasidedu ją ant delno ir priglaudusi prie krūtinės aukštielninka atsigulu ant pagalvių.

Turiu liautis skaičiusi dienoraščius. Tai nepadoru, be to, dabar, kai šiek tiek daugiau apie ją žinau, į jos erdvę brautis jau nebenoriu. Negana to, taip elgdamasi apgaudinėju ir Džeką. Turėčiau paklausti jo, pasikalbėti, pasiekti, kad jis pats man papasakotų apie Evą. Dabar, kai padovanojo man savo širdį, žinau, jog tai įmanoma. Iki šiol niekada nejaučiau, kad visa Džeko širdis priklausytų man.

Tryliktas skyrius

Libė

Mums laukiant prie šviesoforo Vienuoliktojo aveniu gale netoli pajūrio bulvaro, šalia mūsų kitoje eismo juostoje sustoja automobilis. Vyrukas vairuoja raudoną „Ferrari“, o jam ant kaktos aiškiai užrašyta „Gaidys“. Jis burzgina variklį, kad Džekas atkreiptų į jį dėmesį ir savo „mažame“ keturiais ratais varomame „BMW“ pasijustų įbaugintas.

Tuoj pat užverčiu akis į mašinos salono lubas ir sakau:

– Džekai, nereikia.

Uždedu ranką jam ant dilbio norėdama nuraminti. Tai viena iš tokių akimirkų, kai Džekas taip įsiaudrina, kad pasikeitus šviesoforo signalui trokšta palikti tą idiotą uodegoje, nebent nepavyktų – tuomet suirztų ir būtų piktas.

– Pusgalvis… – prataria Džekas beveik nekrutindamas lūpų, pro sukąstus dantis.

– Manau, tai žinome mes visi trys, laukiantys prie šviesoforo. Bet būtum dar didesnis pusgalvis, jei nutartum su juo lenktyniauti. Ar tavo savigarba tikrai tokia menka? Be to, įsivaizduok, kas būtų, jei prieš pat užsidegant žaliam šviesoforo signalui kas nors nuspręstų perbėgti gatvę ir tu tą žmogų partrenktum? Kaip jaustumeis ką nors sužeidęs tik dėl to, kad leidaisi to bybčiulpio provokuojamas?

Vėl suurzgia „Ferrari“ variklis, ir man pasirodo, kad iš pykčio Džekui ant sprando piestu stojasi plaukai.

– Žinai, dažnai klausiu savęs, kaip toks vyrukas kaip šis vaikšto su milžinišku iš kaktos styrančiu kotu, – priduriu.

Džekas atitraukia žvilgsnį nuo gatvės ir nusijuokia.

– Ar po pirmo mudviejų susitikimo tą patį sakei ir Andželai? – ir jo akys vėl nukrypsta į šviesoforą.

– Pone Bričamai, niekaip negaliu atsakyti į šį klausimą, nes liudyčiau savo nenaudai.

– O, kokia tu žiauri moteris! – pašmaikštauja jis.

Įsižiebia geltonas šviesoforo signalas, po akimirkos vietoj geltonos sušvinta žalia, „Ferrari“ kaip strėlė šauna pirmyn, o Džekas pajuda normaliu greičiu. Su malonumu pastebiu, kad virš šviesoforo įtaisyta filmavimo kamera užfiksuoja „Ferrari“ vairuotojo pažeidimą.

– Galiu lažintis, kad dabar, kai nesileidai įveliamas į lenktynes, jis jaučiasi dar didesnis mulkis, – pareiškiu aš.

– O ne, ponia, taip lengvai neišsisuksi, – nenusileidžia Džekas. – Ką po pirmo mūsų susitikimo pasakei apie mane Andželai?

– Mes susituokę, tad koks dabar skirtumas? – mėginu išsisukti.

– Jokio, bet vis tiek noriu žinoti. Ką tu jai pasakei?

– Juk jau sakiau, kad apie tave jai apskritai neužsiminiau, – paaiškinu. – Mano radaras tavęs tikrai nefiksavo, kol nepasirodei nešinas kava ir sviestiniais rageliais. Bet ir tada mano smalsumą sužadino kava ir rageliai.

– Hm… Vis dėlto Oskaras Vaildas buvo teisus, kad geriau būti apkalbinėjamam negu apskritai neminimam.

– Neimk taip į širdį, – guodžiu jį. – Mano žodžiuose tikrai nebuvo nieko asmeniška.

– Negaliu patikėti, kad buvai man tokia abejinga, – apsimestinai dejuoja jis.

– Laimė, ne kiekvienai moteriai iš karto pasirodai žavus.

– Kodėl „laimė“?

– Na… Nes nenoriu, kad kiekviena tavo gerbėja…

Pirmiausia man iš dešinės į mašiną kažkas trenkiasi ir automobilis lekia į šalį, tarsi blokštas įtūžusio milžino. Padangų cypimas užgula man ausis, mašina pakyla į orą ir jaučiu, kaip mano pilvas apsunksta; paskui prieš akis iškyla šiurkščių, gelsvų smiltainio plytų siena ir link manęs labai greitai artėja šviesiai pilkas gatvės žibinto stulpas…

Atsimerkiu ir susivokiu esanti savo miegamajame, miegančio Džeko glėbyje. Išpilta prakaito visa tirtu; širdis daužosi, blaškosi, tarsi sprukdama nuo tikrove tapusio košmaro. Alsuoju nelygiai, trūkčiodama, o kai pamėginu įkvėpti ir sulaikyti deguonį, suskausta krūtinę.

Tikriausiai verkiu, bent jau taip jaučiuosi. Jaučiuosi tarsi vėl įkalinta automobilio lauže, įstrigusi prie gatvės žibinto stulpo, o mano veidas skaudamas ir šlapias.

Kalbėdama negalėjau išleisti nė garso; buvo didelių laiko tarpų, kai man aptemdavo sąmonė. Bet vis mėginau, stengiausi šaukti jį vardu, susigaudyti, ar jam viskas gerai. Man niekas nerūpėjo, tik kad jis būtų gyvas ir sveikas.

Rodos, dūstu. Džekas mane dusina. Stengiuosi kvėpuoti, bet jis laiko mane glėbyje ir spaudžia man plaučius. Nesukdama sau galvos, ar jį pažadinsiu, ir nepaisydama nervų šakneles dirginančio skausmo, nustumiu Džeką, atsisėdu lovoje, ir man iš karto lengviau kvėpuoti, o širdis rimsta kiekvieną sekundę ir mudu vis labiau tolstame vienas nuo kito.

– Libe, kas ne taip? – pasirėmęs alkūne į patalus klausia Džekas.

Nusisuku, nes nenoriu, kad jis žiūrėtų į mane, o aš į jį. Trokštu būti nuo jo kiek galima toliau. „Viskas ne taip“, – noriu pasakyti.

– Nieko, – atsakau garsiai, – tik sapnavau.

– Ak, mieloji, – slinkdamasis prie manęs ištaria Džekas.

Dabar mano eilė jo vengti. Jis su manimi taip elgėsi daugybę kartų, o dabar aš taip elgiuosi su juo. Man pasitraukus jis atsisėda, suraukia kaktą. Džekas pamėgina dar kartą – ištiesia ranką manęs apkabinti, o aš negaliu to pakęsti, negaliu pakęsti, kad Džekas elgiasi taip, tarsi viskas gerai, tarsi viskas normalu, nors jis man meluoja. Meluoja nuo tos dienos, kai dar gulėdama ligoninėje paklausiau apie automobilio avariją. Jis pamena, kas atsitiko iš karto po tos avarijos, kai abu atsipeikėjome, ir žino, ką padarė. Pasitraukiu, kad Džekas manęs nepasiektų, ir išlipu iš lovos.

– Einu atsinešti stiklinės vandens, – paaiškinu.

– Gerai.

Vos jam suspėjus pakrutinti lūpas, išsmukusi iš miegamojo jau lekiu koridoriumi į virtuvę.

Sėdžiu tamsoje spoksodama į stalviršį, žvilgsniu fiksuodama medžio netobulumus ir dėliodama juos į piešinius.

„Visa dėl to, kad nusprendžiau neskaityti dienoraščių, ar ne?“ – mintyse klausiu Visagalio. Nutariau suteikti Džekui dar vieną progą, pasistengti žvelgti į ateitį ir galbūt su juo pasikalbėti, bet, užuot sulaukusi nuoširdaus atsakymo į savo klausimą, gulėdama ligoninėje vėl turėjau tenkintis Džeko melu. Dabar jau žinau, kas nutiko. Jau galiu įvardyti jausmą, skatinantį mane domėtis Evos gyvenimu. Tas jausmas pulsuoja mano gyslose, ropoja mano oda kaip daugybė skaudžiai kandančių skruzdžių, telkšo giliai gerklėje nelyginant rūgšties balutė.

Jaučiu išdavystę, tarsi vijoklis apsivijusią milžinišką pavydo monolitą.

Džekas

Manau, Libė žino, kas nutiko iškart po avarijos ir kad aš jai melavau. Sprendžiu iš to, kaip ji vakar naktį spruko iš miegamojo ir negrįžo, kol vėl neužmigau, iš to, kokia tyli ir santūri buvo šiandien rytą, iš to, kad nesivėlė į kasdienį ginčą su Baču dėl to, ar ji atneš jam į koridorių ėdesio ir vandens; taip elgdamasi ji duoda suprasti, jog žino.

Net Bačas sėdėjo įtariai žiūrėdamas į ją, paskui žvilgtelėjo į ėdesį ir jį apuostydamas patikrino, ar jis tinkamas.

„Susitiksim vėliau, – padėjusi pusryčius ant stalo ir nė nedirstelėjusi mano pusėn tarė Libė. – Geros dienos.“ Ir nelaukusi atsakymo paliko mane virtuvėje vieną.

Ji žino, tad tik laiko klausimas, kada viskas baigsis.

Libė

Nepamenu, kad augdama kada nors būčiau jautusi pavydą. Jeigu ir jaučiau, tai ne tokį, kuris suleidžia nuodingus nagus tau į širdį, ryja tavo smegenyse esantį sveiko proto centrą ir visą tave sutepa šlykščiu, nenuplaunamu žaliu rašalu. Pavydas – kaip narkotikas, paverčiantis didesne šio blogo įpročio verge ir teikiantis didesnį pasitenkinimą nei bet kuris kitas žmonijai žinomas kvaišalas. Jis sklinda tavo kūnu greičiau už šviesos spindulį, ir per vieną akimirką pasijunti jo pakylėta.

Kai pasieki tą būseną, kai patenki į spąstus ir apsvaigsti nuo pavydu vadinamo narkotiko, kiekviename žingsnyje imi matyti tau priešiškas apraiškas.

Štai Džekas kelia puodelį prie lūpų, tada lenkia galvą ir ketina siurbtelėti karštos kavos: ar jis taip pat elgdavosi ir gyvendamas su Eva, ar vis dėlto ji gebėdavo patiekti savo vyrui tobulos temperatūros kavą, kad jam būtų patogu ir malonu ją gurkšnoti? Arba jis pamiršta, kur pasidėjo raktus: ar jam nuolat taip nutikdavo, ar Eva buvo sukūrusi tam tikrą sistemą, kad Džekui niekada nereikėtų jų ieškoti? O Džeko šypsena? Ar jis visuomet taip šypsodavosi, o gal jausdamas, kad jau niekada nieko nebegalės mylėti taip kaip Evą, jis šypsodavosi jai kitaip?

Juk tai ir yra svarbiausia, tiesa? Tai kelia man pavydą, kaip tik tai kasdien, kiekvieną akimirką jį kursto – ar Džekas gali dar ką nors mylėti taip pat stipriai kaip ją? Ar jo meilė man gali būti tokia pat gili kaip meilė jai?

„Ne“ – toks atsakymas šmėžuoja man prieš akis nuo tos akimirkos, kai jo namų koridoriuje mudu susiejo seksas. Galbūt jis to ir nori, bet negali. Arba nemylės. Pagaliau ir nesvarbu: tiesa yra ta, kad nemyli.

Tuščioje šių tobulų namų virtuvėje susmunku ant grindų stipriai spausdama prie krūtinės ką tik išplautą ir iššluostytą lėkštę, tarsi bent kiek mane paguosti galintį pliušinį meškutį. Visas mano gyvenimas su juo buvo vien melas. Mulkinau save manydama, kad Džekas gali mane mylėti. Negali, nes tebemyli Evą. Jam atrodė, kad ras širdyje vietos dviem moterims, kad abiem padalys tos meilės po lygiai. Tačiau tai nėra taip paprasta: jei dviem mergaitėms duodi po pyrago riekę, vyresniajai visuomet atrieksi didesnę, nes ji vyresnė, ilgiau su tavimi gyvena ir nusipelno gauti daugiau. O jaunesnioji, kad ir kaip stengtųsi, negali net varžytis, mat vyresnioji buvo čia daug ilgiau.

Man teko mažesnioji jo širdies „pyrago“ dalis.

Kaskart, kai užsimerkiu, kuo aiškiausiai prisimenu pirmąsias akimirkas, kai po avarijos atgavau sąmonę, ir vėl grįžtu tenai: uodžiu degančios gumos dvoką, matau sulankstytą metalą, jaučiu menkiausio judesio keliamą skausmą ir kažką drėgną, nuolat žliaugiantį veidu ir visu kūnu…

Nežinia kodėl, bet dabar man taip labai jau nebeskauda, skausmas slūgsta tarsi besitraukiančio potvynio banga, bet imu šalti. Kita vertus, man visada šalta, todėl tikriausiai neverta nerimauti. Galiu pajudinti dešinę ranką, taigi ištiesiu ją ieškodama Džeko. Užčiuopiu tvirtą jo kūną, paskui paliečiu jį stipriau ir pajuntu palengvėjimą bei dėkingumą.

– Džekai… – sakau. – Ar tu nesužeistas?

Bet mano tariami žodžiai nenuskamba, tariu juos be garso.

– Eva, kaip tu? – klausia Džekas, ir po mano ranka jo kūnas truputį sujuda. – Širdele, prašau, pasakyk, kad tau nieko neatsitiko.

– Aš ne Eva, – be garso jam atsakau.

– Eva, – neatlyžta jis, nes manęs negirdi. – Jei girdi mane, spustelėk man ranką.

Nespusteliu jam rankos, nes nesu moteris, kuria jis nori, kad būčiau.

– O Dieve, Eva. Jaučiu tavo plaštaką ant dilbio, maldauju, pasakyk, kad tau nieko nenutiko. Prašau… Aš tave myliu, negaliu be tavęs gyventi.

– Aš ne Eva! – mėginu rėkte jam išrėkti, bet nuo tų pastangų mane visą vėl nudiegia skausmas.

Paskui viskas užtemsta.

– Libe, Libe! – žadina mane Džekas. – Viskas gerai, viskas bus gerai. Patekome į avariją, bet viskas bus gerai. Turime pamėginti išlipti, kol mašina nesprogo.

– Taip būna tik filmuose, – sakau, bet jis, žinoma, negirdi, nes mano tariami žodžiai nebylūs; mano tariami žodžiai virpina orą kaip vandenį virpina ant jo paviršiaus paskubomis ir be jokios prasmės rašomi laiškai.

– Pagalba jau pakeliui. Jie tau padės. Viskas bus gerai.

Ir vėl tamsuma.

– Libe, Libe, pabusk.

Atsimerkusi pamatau nepažįstamą vyrą, sėdintį ten, kur vos prieš minutėlę buvo Džekas. Jis apsirengęs kaip ugniagesys. Nusprendžiu, kad jis Semas.

– Ar mane girdite? – klausia jis.

– Taip, – atsakau.

– Gerai, gerai. Aš Bilas, ugniagesys gelbėtojas.

– Ugniagesiai man patinka, – pareiškiu.

– Ką gi, puiku. Laikykite mane savo asmeniniu ugniagesiu.

– Gerai, – sutinku.

– Mėginame jus iš čia ištraukti, bet tai sudėtinga, nes automobilis pakrypęs ir pernelyg arti gatvės žibinto stulpo, kad galėtume iš karto leisti dirbti pjaustytojams.

– Gerai. Į mane nekreipkite dėmesio, aš pamiegosiu.

– Ne, Libe, nemiegokite. Negalima miegoti.

– Kodėl? Ar mane sučiups Fredis Kriugeris?

– Ne, jis netikras.

– Negadinkite man nuotaikos. Leiskite pamiegoti.

– Ne. Papasakokite apie save ir savo vyrą.

– Apie Džeką? Kai pagalvoju apie Džeką…

Tamsuma.

Staiga atsimerkiu, mat jei kartais vėl būčiau ten įstrigusi, jei kartais, kaip tuomet, man aptemtų sąmonė, čia manęs nebūtų kam pažadinti.

Svarbiausia ne tai, kad Džekas pavadino mane Eva. Jis buvo sukrėstas, sutrikęs ir tikriausiai išsigandęs. Galėčiau tai suprasti ir labai pasistengusi pamiršti, jei ne jo reakcija susivokus, kad esu Libė. Jis buvo susirūpinęs ir išsigandęs, bet nei maldavo, nei sakė: „Be tavęs negaliu gyventi.“ Juk galėjau mirti, o jis net nepratarė: „Aš tave myliu.“

Libė

Eidama per gydytojos priimamąjį, galvą stengiuosi laikyti nuleistą. Duksli kepurė su snapeliu slepia randą ant galvos, ir jei pėdinsiu nudelbusi akis, mažiau žmonių matys mano veidą. Žingsniuoju kuo sparčiau, bet, kai taip skauda, vis tiek gana lėtai. Taksi važiuoti negalėjau. Vos pagalvoju apie tą automobilį, kuris iš ligoninės parvežė mane namo, mane fiziškai susargdina vien ta mintis, taigi negalėčiau važiuoti mašina.

Suprantu, tai buvo nelaimingas atsitikimas ir automobiliai nėra pavojingi, – pavojų kelia juos vairuojantys žmonės, – taip pat suvokiu, kad reikia sėsti į automobilį, nes kuo ilgiau atidėliosiu, tuo bus sunkiau. Žinau visus loginius argumentus, nuolat juos sau kartoju, bet vis tiek negaliu to padaryti. Ir kuriam galui, jei turiu vieną visiškai sveiką ir vieną visiškai sužalotą koją, su kuriomis galiu nueiti visur, kur man reikia? Šiuo atveju – iš anksto nenumatyto vizito pas šeimos gydytoją. Kažkas pranešė neatvyksiąs, ir jie paskambino radę laiko man. Oda jaučiu orą, bet jis keistokas: šiltas, bet gaivesnis, nei pamenu būnant orą. Kasdien kelioms minutėms išeinu į sodą, tad dar nevisiškai pamiršau, koks yra grynas oras, bet šis kitoks. Jis gaivesnis ir švaresnis, nepaisant užterštos aplinkos, nepaisant aplink esančių žmonių iškvepiamo anglies dioksido. Dirbdama grožio salone esu dariusi ir pati gavusi nemažai gydymo deguonimi procedūrų, bet niekada nejaučiau tokio valomojo poveikio, kokį teikia šis oras.

Man reikia atidaryti visus namų langus ir leisti šiam orui įsiveržti į vidų, kad jis sklisdamas išneštų visas dulkes, nušluotų voratinklius, sąstingį ir, žinoma, Evą. Mudu viską perdažėme, paklojome naują kiliminę dangą, nupirkome naujus baldus, kai kuriuos net pervežėme iš mano buto, ir vis dėlto dažnai jaučiu, kad ji čia tvirtai tebesilaiko įsikibusi į savo namą, savo gyvenimą, savo vyrą.

Anksčiau jaustas skausmas, tas ugnies žiedas vėl ima veržti man juosmenį. Jis mane surietė sėdinčią ant virtuvės grindų ir galvojančią apie Džeką – vos nenualpau. Man ropojant grindimis prie telefono, padėto ant virtuvės stalo, skausmas smogė vėl, o Bačas tupėjo tarpduryje ir žiūrėjo į mane. Susitarus dėl vizito pas gydytoją, man atlėgo, bet dabar ir vėl ėmė skaudėti.

Stabteliu gatvėje, švelniai apsiveju rankomis juosmenį ir kelis kartus giliai įkvepiu. Įkvepiu – iškvepiu, įkvepiu – iškvepiu, įkvepiu – iškvepiu.

– Ar viskas gerai, mieloji? – kažkas klausia.

Iš siaubo, kad mane kažkas užkalbino, kūnas nueina pagaugais. Jau gera savaitė, kai akis į akį nesikalbėjau su niekuo, išskyrus Džeką, Greisę ir Andželą. Dar labiau nuleidžiu galvą. Vyras mūvi išblukintus džinsus, avi darbiniais batais. Ką dar jis apsivilkęs, nežinau, mat nenoriu nė trupučio pakelti galvos, kad jis nepamatytų mano veido.

– Viskas gerai. Einu pas gydytoją, – paaiškinu.

– Ar dar toli eiti? Gal norite, kad palydėčiau?

Imu nuo jo trauktis.

– Ne, man viskas gerai. Gerai. Ačiū.

Ir kojos ima nešti mane tolyn, pas tą, kuri gali man padėti ir išvaduoti iš šio skausmo.

– Kuo skundžiatės? – klausia gydytoja Last.

– Man reikia daugiau skausmą malšinančių vaistų, – sakau.

– Gerai, – linkteli gydytoja, nusigręžia į kompiuterio monitorių ir veda mano asmens duomenis. – Dabar vartojate gana didelę kokodamolio dozę, – perskaičiusi įrašus monitoriuje priduria ji.

Gal kompiuteris ir nemeluoja, gal dozė ir didelė, bet nepakankama: tabletės neveikia.

– Vaistai neveikia. Man reikia ko nors stipresnio, – sakau. – Man skauda.

– Skauda nuolat? – suklūsta ji.

– Ne, ne nuolat.

– Apibūdinkite tą skausmą.

– Skaudėjo kažkur ties juosmeniu ir krūtinės srityje. Skaudėjo taip, kad vos nenualpau. Tai buvo toks spaudžiantis skausmas…

– Ką tuo metu veikėte?

– Nieko, tik mąsčiau.

– Jums judant skausmas stiprėjo ar silpnėjo?

– Nesikeitė.

– Vadinasi, tai buvo kitoks skausmas, ne tas, kurį sukėlė per automobilio avariją patirti sužeidimai?

– Taip, ne. Nežinau… Žinau tik, kad skauda.

– Ar seniai jaučiate, kad tabletės nepadeda? – klausia gydytoja.

– Pajutau tik šiandien, kai suėmė tas naujas skausmas. Manau, man reikia dar kokių nors vaistų.

– Man neramu, kad dvi savaites pavartojusi vienus vaistus imate jausti, jog jie neveikia.

– Bet neveikia. Anksčiau jų išgėrusi pasijusdavau geriau, o dabar nepagerėja.

– Kalbate apie fizinę ar psichinę savijautą?

Supratau, kur ji suka, bet nusprendžiau nepasiduoti.

– Žinoma, apie fizinę.

– Skausmą malšinantys vaistai skirti ne tam, kad pagerintų jūsų fizinę ar psichinę savijautą, – paaiškina ji. – Jie tik skausmą mažina. Jeigu tų vaistų jums reikia, kad fiziškai arba psichiškai pasijustumėte geriau, galbūt yra dar kas nors, į ką reikėtų atkreipti dėmesį.

– Aš tik noriu, kad neskaudėtų, – kartoju.

– Patyrėte nepaprastai stiprų sukrėtimą…

– Žinau! – neištvėrusi šūkteliu. – Žinau. Tik noriu, kad liautųsi skaudėti.

Ji atidžiai žvelgia į mane ir žinau, ką galvoja: „Libertė Bričam išprotėjo.“ Žinau, nes ir man pačiai taip atrodo. Šiaip jau tokia isterija ir panika man nebūdinga. Paprastai esu rami ir šaltakraujiška, bet šią akimirką pati savęs nebepažįstu.

– Atsiprašau, man nederėjo kelti balso.

– Ar turite, kas jums padėtų? – maloniai teiraujasi gydytoja.

– Taip, – sakau jai.

„Ne“, – atsakau sau. Turiu žmonių, kurie manimi rūpinasi, žmonių, kuriais galiu pasikliauti, bet jie negali man padėti, nes negaliu jiems papasakoti, kad sapnuoju Evą, kad radau jos dienoraščius, kad supratau padariusi didžiausią savo gyvenime klaidą. Man nereikėjo pradėti draugauti su Džeku, o juo labiau už jo tekėti. Jis nebuvo tam pasirengęs. Buvau kvaila, nes sutikau tekėti todėl, kad jį mylėjau. Kažkas yra pasakęs: meilė ne akla, o kvaila. Tas žmogus teisus. O aš buvau didžiausia kvailė visame pasaulyje.

– Gal užrašyti jus psichologinei konsultacijai? – klausia gydytoja.

Papurtau galvą ir nusibraukiu skruostu riedančią ašarą.

– Aš lyg ir turiu asmeninį konsultantą, – sakau. – Pati nežinau, kas man yra. Juk niekas nemirė.

– Tam tikra prasme mirė, – paprieštarauja gydytoja. – Jau nesate tokia asmenybė, kokia buvote. Tikriausiai vis dar jaučiate sukrėtimą ir emocinę traumą, juk sugriuvo jūsų pasaulis. Nieko keista, kad jūs, rodos, ne mėginate įveikti psichologinį sukrėtimą, o daugiau dėmesio kreipiate į fizinius simptomus.

– Ką gi, ačiū, daktare, – sakau, nors pati nesuprantu, už ką dėkoju: juk ji nieko nepadarė, net neišrašė vaistų nuo skausmo.

– Jei norėsite psichologo konsultacijos, ateikite. Peržiūrėsime jums paskirtus vaistus, jeigu vėl ims varginti skausmas.

Atsisveikindama linkteliu jai ir žengiu iš kabineto. Dabar, kai mano pečius slegia visa tona plytų, eiti labai sunku.

– Mamyte, žiūrėk! Ta moteris be plaukų! – per erdvų laukiamąjį man traukiant prie durų, šūkteli mažas berniukas.

Gydytojos kabinete pamiršau kepurę, mat atsisėdusi kažkaip savaime ją nusiėmiau.

Pajuntu, kaip visų priimamajame laukiančiųjų žvilgsniai nukrypsta į mane; tie, kurie sėdi iš kairės, žinoma, mato randą – storą, juodą, blizgantį, lyg riebaluotą šašą, neleidžiantį žaizdos kraštams prasiskirti. Tikriausiai jie tuoj pat nusuka akis į šalį, tarsi tai jiems nebūtų įdomu, bet vis tiek jaučiu galva ropojantį bendrą jų visų žvilgsnį. Turėčiau grįžti kepurės, bet tada užtruksiu čia kelias akimirkas ilgiau, nei būtina. Be to, daugiau man jos nebereikės, nes nuo šiandien nekelsiu iš namų kojos iki tos dienos, kol neatrasiu savyje jėgų palikti Džeką.

Libė

„Džiaugiuosi, kad grįžai, – sako Eva sėdėdama ant dokumentų dėžės. – Aš tavęs pasiilgau.“

Žvelgiu į Evą ir matau, kad ji kalba nepašaipiai. Nėra pikta ir klastinga.

„Sustojai ten, kur aš ką tik prekybos centre sutikau Eliotą ir gavau šimtą svarų arbatpinigių. Pameni?“

Linkteliu jai. Pastaruoju metu nieko daugiau ir neveikiu, tik prisimenu.

Eva

1990 m. birželio 25-oji

Ką tik atšvenčiau patį geriausią savo gimtadienį.

Žinojau, kad reikalai ims taisytis, ir neapsirikau. Po dviejų ankstesnių gimtadienių, kurie buvo „tik dar viena eilinė diena“, ir dviejų pastarųjų, per kuriuos motina man nei atviruko atsiuntė, nei paskambino, šiemet nusprendžiau švęsti kitaip. Neketinau sėdėti namie ir ilgesingai laukti atviruko, juk tikriausiai jis ir neateis.

Motinai rašiau tikrai daug, po laišką per savaitę, bet iš jos negavau nieko. Norėčiau liautis rašiusi, bet ji mano motina, – kadaise buvo mano mama, – kaip galiu ją imti ir pamiršti? Ji mane galbūt ir pamiršo, o aš negaliu. Myliu ją. Vis dar.

Vakar padariau tai, apie ką man gėda čia rašyti. Paskambinau jai. Paėmiau telefono ragelį ir paskambinau. Tiesą sakant, dažnai skambindavau, bet po pirmo ar antro signalo padėdavau ragelį, nes per daug bijodavau kalbėti ir būčiau nežinojusi, ką sakyti. Jei pasikalbėčiau su ja, tikriausiai pasakyčiau, kad noriu grįžti namo, bet ten jau ne mano namai. Jau nesu mažoji Eva. Be to, kaip man grįžti, jei ten tikriausiai vis dar gyvena jos draugužis? Vis dėlto vakar sukaupiau drąsą ir po antro signalo ragelio nepadėjau. Jaučiau gerklėje mušant širdį, visa drebėdama laukiau, kad kas nors atsilieptų.

– Klausau, – ragelyje nuskambėjo vyriškas balsas.

Dar labiau ėmiau tirtėti – apėmė baimė, kad jis vis dar ten, ir dar labiau pašiurpau iš siaubo, kad nenumečiau ragelio ir dabar su juo šnekuosi.

– Alio! – vėl atsiliepė vyras.

– Kas ten?! – kažkur tolumoje šūktelėjo motina ir turėjau gerai susiimti, kad nepradėčiau kūkčioti. Taip seniai nebuvau girdėjusi jos balso, tokio ryšio su motina, rodės, neturėjau visą amžinybę.

– Nežinau, bet dar nepadėjo! – atsakydamas riktelėjo jis. O į ragelį tarė: – Tai paskutinė jūsų galimybė kalbėti. Klausau!

Tebespausdama rankoje ragelį užsimerkiau, ir man iš akių plūstelėjo ašaros, delnu prisidengiau burną, kad neišsiduočiau.

– Nagi, duokš, – tarė motina ir staiga visiškai aiškiai ragelyje išgirdau jos balsą.

– Sveiki, čia Airisė Kvenoks. Kuo galėčiau padėti? – mandagiai atsiliepė ji manydama, kad toks ryškus telefoninis mandagumas atbaidys skambintoją.

– Myliu tave, – be garso sušnabždėjau į ragelį trokšdama, kad ji mane išgirstų, ir baimindamasi pasekmių.

– Klausau! – pakartojo ji.

– Kasdien apie tave galvoju, – pridūriau balsu netardama žodžių.

– Eva? – tarė ji.

– Ir pasiilgau tavęs. Taip pasiilgau, kad net skauda.

– Eva? – paklausė vyras. – Manai, čia Eva?

– Gal ne, – atsakė motina, – bet neišmanau, kas dar galėtų skambinti ir nešnekėti.

– Lik sveika, – atsisveikinau. – Sudie, mama.

Tada padėjau ragelį ir visą vakarą praleidau verkdama.

Man gėda, juk turėjau normaliai su ja pasišnekėti, reikėjo ką nors pasakyti. Laiškus rašyti lengva, tiesa? Tačiau dabar bent jau žinau, kad ji sveika, kad jai gerai sekasi ir, jei Alanas vis dar ten, tai ji tikriausiai savotiškai laiminga. Ir galbūt vieną gražią dieną panorės, kad grįžčiau.

Užuot ėmusis valytojos darbo, šiandien nusprendžiau vykti prie jūros. Argi ne beprotybė, kad nuo pat paauglystės nesu buvusi prie jūros? Pakeliui į metro stotį, iš kurios traukiniu ketinau pasiekti Karalienės Viktorijos gatvę, vėl atsitiktinai sutikau Eliotą. Prisimenate jį? Jis dirbo įmonėje, kurioje prieš kelerius metus turėjau gauti darbą, ir ne taip seniai buvau sutikusi jį prekybos centre. Jis atrodė vyresnis ir truputį labiau gyvenimo nuvargintas, bet žavesnis, nei jį prisiminiau. Galbūt dėl to, kad tuomet man rūpėjo vien susirasti darbą, o daugiau į nieką rimtai nekreipiau dėmesio. O gal man jau spėjo atsiskleisti šlykščioji žmogaus asmenybės pusė ir kiekvienas, kuris toks nėra, – nėra toks šlykštus ir nemėgina pakenkti man šokių aikštelėje arba nėra klientas, siekiantis, kad leisčiausi išdulkinama be užmokesčio, nes jis, matote, toks ypatingas, – man atrodo išskirtinis ir palyginti mielas.

– Dieve mano, Eva, – tarė jis nuoširdžiai džiaugdamasis mane sutikęs. – Negaliu patikėti, kad taip ilgai tavęs nemačiau.

– Taip, aš irgi, – atsakiau. – Tebedirbi „Hanch & Gliff“ įmonėje?

– Taip, už savo nuodėmes. O tu? – pasiteiravo Eliotas. – Radai darbą?

– Aha. Nežinau, ar visą gyvenimą norėčiau jį dirbti, bet vis darbas, – gūžtelėjau. – Jį turėdama galiu apmokėti sąskaitas ir būti rami dėl stogo virš galvos.

– Suprantu tave. Aš ir šiandien negaliu pasakyti, kada nusprendžiau, kad tapti buhalteriu gera mintis.

O aš, žinoma, tiksliai žinojau, kada nusprendžiau, jog puiku būtų tapti kambariuose ypatingiems klubo klientams dirbančia kekše. Mat dabar mano pareigos tokios. Pervertusi dienoraščio puslapius supratau iki šiol taip ir neišdrįsusi įvardyti, kuo užsiimu, bet esu būtent šokėja kekšė. Jei sakyčiau, kad esu striptizo šokėja, tai reikštų, kad tik nusimetu drabužius ir jaudinu vyrus arba kad tam tikra prasme didžiuojuosi savo darbu, o iš tiesų, žadindama kliento geismą, priartėju prie pavojingos ribos, bet tik todėl, kad jis numeta man porą banknotų. Taip, kai kurios merginos tvirtina esančios padėties šeimininkės: girdi, jos įkaitina vyrą, bet gali jį ir atstumti, jeigu jis bjaurus ar šiurkščiai elgiasi. „Tikra padėties šeimininkė, – vis noriu pasakyti, – esi tada, kai gali didžiuotis savo darbu ir tau nereikia teisintis dėl to, kuo kiti tave laiko.“ Be to, kokia prasmė manyti, kad viską kontroliuoji, jei pinigus mokantis vyras mano tą patį?

– Klausyk, Eliotai… Atleisk, bet turiu suspėti į traukinį. Buvo malonu tave sutikti.

– Kur važiuoji? – paklausė jis.

– Į Braitoną. Noriu pabūti prie jūros.

– Gal galėčiau kartu? – pasisiūlė jis. – Šiandien mano gimtadienis, tad būtų puiku ištrūkti iš darbo.

Susimąsčiau. Gal tai likimo pirštas, mat mudu gimę tą pačią dieną, tad sutikau, ir mes nuvažiavome prie jūros. Praleidome pačią gražiausią gyvenimo dieną.

Valgėme žuvį ir traškučius, vaikštinėjome paplūdimiu, mėtėme monetas į prekių pardavimo automatus, nusipirkome ledinukų lazdelių, krantinėje gėrėme alų, o vakarop stovėdami geležinkelio stoties perone pakštelėjome vienas kitam į skruostą.

Traukinyje užsnūdau padėjusi galvą Eliotui ant peties, o jis glostė man plaukus. Manau, praleidau pačią geriausią dieną. Patyriau kito žmogaus prisilietimą – švelnų, malonų, kupiną meilės ir nereikalaujantį nieko, ko nebuvau nusiteikusi duoti.

Taip ir gimsta meilė, tiesa?

1990 m. gruodžio 17-oji

Jau beveik pusę metų susitikinėju su Eliotu.

Per pastaruosius tris mėnesius mano gyvenimas labai pasikeitė. Jis persikėlė gyventi pas mane ir maldavo liautis šokus ypatingiems baro klientams. Eliotas gauna pakankamą atlyginimą, kad išlaikytų mus abu, tad man nereikia dirbti. Atvirai sakant, nieko taip netroškau, kaip mesti tą darbą, bet širdyje jaučiau, kad taip elgtis neturėčiau. Man nepatinka nebūti savo likimo šeimininke.

Ir vis dėlto malonu turėti žmogų, kuris mane taip myli, kad nenori, jog dirbčiau naktiniame klube, kad kiekvieną naktį kiti vyrai varvindami seilę spoksotų į mano kūną. Jis nesmerkė nei manęs, nei sprendimo, kurį buvau priversta priimti, tik baisėjosi, kad jau taip ilgai šoku. „Juk tu tokia protinga, kaip gali ten dirbti?“ – klausdavo.

O aš atsakydavau, kad nusimesti drabužius už pinigus toli gražu nereiškia, kad esi kvaila ar nenuovoki. Tam tikra prasme tai ženklas, jog esi gana apsukri, mat seksas, kad ir kokia gili recesija slėgtų šalį, visada turės paklausą. Visada.

Galų gale Elioto akyse ėmiau matyti skausmą ir liūdesį, kai jis vien pagalvodavo apie mano darbą, ir supratau negalinti toliau jo taip kankinti. Tiesą sakant, gailėjausi jam tai pasakiusi. Geriau būčiau paaiškinusi, kad prie baro pilstau gėrimus, o ne viską atvirai išklojusi, kaip būdinga man, kvaišai Evai.

Todėl mečiau darbą klube; tai šen, tai ten padirbėdavau laikinai, valydavau patalpas: dabar įsidarbinti buvo lengviau, nes gyvenimo aprašyme turėjau didžiulių spragų, patvirtinančių, kad neturiu jokių aukštesnių siekių ir pirmai progai pasitaikius prastai mokamo darbo nemesiu. Kasdien vis tvirčiau įsitikindavau, kad šokti už pinigus – toks pat juodas darbas kaip ir bet kuris kitas, tik dirbant kitus darbus nereikia nusirengti. Kaip tik dėl to patalpų valymas, darbas prie kopijavimo aparato, atsakinėjimas į telefono skambučius ir duomenų įvedimas buvo daug geresni užsiėmimai. Tik negalėjau pakęsti, kad praradau galią, tai yra praradau geroką dalį pinigų. Ta istorija su suknele man įpiršo mintį, kad turėdama pinigų ir galią turi, ir esi gerbiama. Gal tai ir netobula, galbūt tobulame pasaulyje taip neturėtų būti, bet pasaulyje, kuriame gyvenu aš, taip yra.

Sutikusi mesti striptizo šokėjos darbą, savo ruožtu pareikalavau, kad Eliotas liautųsi rūkęs žolę ir retkarčiais šniaukštęs kokainą. Bet jis atsakė, girdi, žolę, o ypač kokainą vartoja nelabai dažnai, be to, jau geriau žolė, negu kiekvieną vakarą kur nors prisiplempti. Ir, manau, jis teisus. Bet kvaišalų nemėgstu. Prisimenu, kuo per juos pavirto Donė, ir man nepatinka būti ten, kur jų yra, taip pat nesu patenkinta, kad Eliotas juos vartoja. Bet jis, rodos, viską kontroliuoja, tad privalau tikėti, jog žino, ką daro.

Tai štai, grįžau ten, nuo ko viską pradėjau, tik, manau, atsidūriau dar blogesnėje padėtyje. Turiu šiek tiek susitaupiusi, bet apsimetu neturinti nė skatiko. Pamenu, teta Meivė kartą man pasakė, kad visada reikia turėti atsidėjus juodai dienai, kai reikės bėgti. Anot jos, kad ir kaip stipriai vyrą mylėtum, visada turi turėti pasislėpusi krūvelę šlamančiųjų, kad, jeigu ką, galėtum sprukti nuo jo kuo toliau. Deja, pirmą kartą tų santaupų man prireikė bėgant nuo savo motinos ir jos draugo. Per kelerius metus man pavyko nemažai atsidėti ir vėl papildyti tą fondą. Dėl to ir nepaėmiau tų pinigų suknelei pirkti. Privalėjau turėti pakankamai santaupų, jei kartais tektų dėti į kojas.

Kodėl esu dar blogesnėje padėtyje? Mat pinigų uždirbu gerokai mažiau, nei reikėtų, kad galėčiau laisvai juos leisti: jei negaunu darbo, grynųjų tenka prašyti iš Elioto, ir dėl to blogai jaučiuosi.

Bet negaliu per daug skųstis, nes turiu, kas mane myli. Kai prieš kelerius metus atvykau į Londoną ir ypač kai pradėjau dirbti striptizo šokėja, negalėjau nė įsivaizduoti, kad taip nutiks.

Man patinka tai parašyti… Turiu, kas mane myli.

Nuo tų žodžių norisi šypsotis.

Su meile,

Aš

1991 m. kovo 11-oji

Kada pasimokysiu? Puikybė baigiasi nuopuoliu. Neišvengiamai. Per daug didžiavausi gražiu mudviejų gyvenimu ir dabar, praėjus trims mėnesiams, mus ištiko nuopuolis.

Kas atsitiko? Na, šiandien Eliotas po darbo grįžo namo ir pasakė, kad jį atleido. Ir vis per mane. Žinoma, tiesiai jis šito nepasakė, bent jau tol, kol iš jo neišpešiau.

Žodžiu, grįžusi po valytojos pamainos vietinėje gimnazijoje, jau radau jį sėdintį ant sofos. Televizorius buvo išjungtas: iš karto suvokiau, kad kažkas ne taip ir kad jis tuščiu žvilgsniu tiesiog spokso sau priešais.

– Kas atsitiko? – paklausiau pernelyg nenutoldama nuo durų, mat manęs neapleido jausmas, kad tą akimirką, kai jis papasakos man, kas nutiko, norėsiu sprukti kuo toliau.

Pagaliau apsiblaususiomis akimis Eliotas pažvelgė į mane. Atrodė sugniuždytas, tarsi kažkas būtų iš jo iškratęs vidurius, kaulus ir palikęs tik odą. Jis tebevilkėjo kostiumą, tik kaklaraištį buvo nusirišęs.

– Mane atleido, – galų gale pratarė.

Kol jis man paklausus atsakė, praėjo tiek laiko, kad klausimą jau ketinau pakartoti.

– Dieve mano, kodėl? Kas atsitiko?

– Jie prišnekėjo man kažkokių nesąmonių, bet negaliu patikėti, kad atleido. – Sprendžiant iš balso, Eliotas nebuvo draugiškai nusiteikęs, tarsi jo pasitikėjimas pasauliu rimtai sutrikdytas. Prisiminiau, kaip jaučiausi, kai ne taip jau seniai tas pats nutiko man.

Perėjusi per kambarį, atsisėdau ant sofos, šalia jo, nors puikiai suvokiau, kad nuo manęs trenkia amoniaku, balikliu ir chloru. Prisiglaudžiau prie Elioto: apglėbiau jį per juosmenį, padėjau galvą jam ant krūtinės, prisislinkau prie jo kiek galėdama arčiau. Mėginau palengvinti jo kančią, įsiurbti ją į savo kūną. Širdis jo krūtinėje plakė taip, kad bijojau, jog staiga nesustotų.

– Kas atsitiko? Juk jie negali tavęs lyg niekur nieko atleisti, tiesa? Argi tokie dalykai tvarkomi nesilaikant darbo įstatymų?

Jis neskubėdamas pirštais persibraukė smakrą ir vėl ilgai tylėjo.

– Gal gali paduoti juos į teismą? Kaip jis ten vadinasi?.. Darbo santykių teismas? Kaip manai? Ar teismas negalėtų tau padėti?

Eliotas papurtė galvą.

– Negalėtų. Niekas negali.

– Bet kodėl? Negaliu patikėti, kad net neketini mėginti. Jie neturi teisės taip elgtis. Tu puikus darbuotojas. Ir jei už save nekovosi, kaip susirasi kitą darbą?

– Galbūt dirbsiu ką nors kita. Ieškoti vietos kitoje buhalterinės apskaitos įmonėje nėra prasmės, juolab dabar, kai jie sumenkino mano reputaciją. Be to, tas darbas man, šiaip ar taip, jau buvo nusibodęs.

– Nieko panašaus! Tu savo darbą dievinai. Ir… dėl Dievo, kaip jie gali sumenkinti tavo reputaciją? Juk nieko bloga nepadarei.

– Geriau nekalbėkime apie tai, Eva. Aš nenusiteikęs. Tai niekšų gauja, todėl aš geriau tiesiog išeisiu.

– Nieko nesuprantu… – suglumau. – Prašau, papasakok man, kas čia vyksta. Per tą jaudulį vis tiek negalėsiu miegoti.

Eliotas atsiduso, ir man širdis nusirito į kulnus. Supratau, kad tai kažkaip susiję su manimi.

– Filas pasikvietė mane į savo kabinetą. Paklausė, ar susitikinėju su tavim. Pasakiau, kad susitikinėju, kad kartu gyvename ir net šnekėjome, kad vieną dieną susituoksime. – Man net kvapą užėmė, mat apie santuoką nebuvome kalbėję, bet buvo akivaizdu, kad Eliotas apie tai galvojo. – Tada jis paklausė, ar žinau, kad šokai striptizą ir aptarnavai ypatingus klubo klientus?

Mano širdis, vos prieš akimirką taip smarkiai plakusi, stabtelėjo, ėmė ristis į kulnus, ir aš visai nusiminiau.

– Paaiškinau jam, jog kadaise šokai, bet dabar jau nedirbi. O jis paklausė, ar žinau, kad tuose privačiuose kambariuose teikdavai ir papildomas paslaugas. Paneigiau tai, bet jis užsispyręs tvirtino priešingai. Sakė, girdi, kartą jam atsidavei… Sakė, kad leidaisi… Atrėžiau, kad to niekada nedarytum. Tarp mūsų įsiplieskė ginčas, mudu dar apsižodžiavome, ir aš jam užvožiau.

– O Dieve, Eliotai!

Sėdėdama ant sofos, pakraupusi pažvelgiau į jį. Tai, kad tas vyras, tas Filas, mane apšmeižė, tebuvo smulkmena, palyginti su tuo, kad gindamas mano garbę, nors ir gerokai suterštą, Eliotas jam smogė.

– Liaukis, liaukis. Jau ir taip siaubingai jaučiuosi. Tačiau bent jau priverčiau jį pripažinti, kad nesileidai jo dulkinama.

– Jie tave atleido.

– Ir dar sakė, girdi, man pasisekė, kad nekels bylos dėl užpuolimo. Bet algą sumokės už visą mėnesį. Vis šis tas.

– O Dieve, Eliotai, man labai gaila.

– Tu čia niekuo dėta.

– Jaučiuosi atsakinga. Bet tai netiesa, juk tu žinai, kad netiesa, ar ne? Niekada nieko panašaus nedariau. Gal kitos merginos ir darydavo, bet ne aš.

– Žinau, Eva, žinau. Dėl to taip baisiai ant jo ir supykau. Šunsnukis. Jam pasisekė, kad bendradarbiai laiku mane nuo jo patraukė.

– Koks jovalas… – atsidusau.

– Taigi… – pritarė jis.

Mes abu beviltiškai atsidusome ir beveik valandą prasėdėjome netardami nė žodžio. Nežinau, apie ką Eliotas galvojo, bijojau ir klausti: o jei jis mano, kad gal reikėjo būti apdairesniam ir nesusidėti su tokia kaip aš? O aš mąsčiau, kas įvyko, norėjau Eliotą apkabinti už tai, kad jis galvojo apie vedybas. Paskui mane prislėgė rūpestis dėl pinigų. Mečiau ankstesnį darbą, nes Eliotas galėjo išlaikyti mus abu. Bet jei to darbo neturime…

Tiesą sakant, nežinau, ką darysime. Valandą praleidę sėdėdami ant sofos ir tylėdami, nė vienas nenorėjome valgyti, tad jis sutraukė porą cigarečių (prie savo lovos su cigaretėmis aš jo nė artyn neprisileisdavdau, o juo labiau su žole, kurios, kaip pastebėjau, dabar jis rūkydavo gerokai daugiau), porą ir aš surūkiau ir nuėjome miegoti.

Galų gale jis užmigo, o aš sėdžiu ir rašau dienoraštį vildamasi, kad grėsmingai artėjančias finansines bėdas kaip nors pavyks išspręsti. Kol kas nieko gudraus nesumečiau. Vos pagalvojus apie mudviejų padėtį darosi bloga. Nežinau, ar vėl galėčiau grįžti į klubą ir šokti privačiuose kambariuose. Nors pasiilgstu Konės ir kelių kitų merginų, nors ilgiuosi laisvės, kurią man teikė uždirbami pinigai, vis dėlto… tai reiškia, kad dienai pasibaigus kiekvieną naktį svetimi vyrai ris mane akimis ir grabinės.

Eliotas nelabai žavėjosi mano darbu baruose, bet dabar, kai visą dieną, kol ras kitą darbą, praleis namie, gal ir neprieštaraus, kad vakarais nesimatysime. O jei ir prieštaraus, kitos išeities nėra, tiesa? Mums reikia pinigų.

Koks mėšlas…

Aš

1991 m. spalio 14-oji

Juokčiausi, jei visa nebūtų taip… kažkaip…

Man sunku rasti žodžių apibūdinti tam, kas kartais vyksta. Dažnai atrodo, lyg gyvenčiau kieno nors kito gyvenimą, o pati studijuočiau universitete, žiūrėčiau komedijas, kartais pasigerčiau koledžo bare ir labai domėčiausi politika. Bet tikroji aš, kurios kailyje gyvenu, turi vaikiną, jau pusmetį sėdintį be darbo, vieną rytą pabudusi randa išjungtą elektrą, o po kelių minučių prie buto durų jau stypso antstoliai, nes sąskaita už elektrą, kurią ji manė esant apmokėtą, iš tiesų neapmokėta ir jiems reikia pinigų – tuojau pat ir grynais, kitaip jie įeisią į butą paimti daiktų. Sakydami „daiktų“, jie, žinoma, turi galvoje buto šeimininkui priklausančius baldus, seną mano televizorių, kuris veikia tik tuomet, kai būna tam nusiteikęs, mano garso grotuvą, aiškiai tokį pat įnoringą kaip ir televizorius, ir mano drabužius, kurių dauguma tinkami tik išmesti, išskyrus mano gražiąją suknelę. Kai antstoliai paaiškino dėl tos sąskaitos siuntę mums kelis įspėjamuosius laiškus ir daug kartų mėginę skambinti, atidaviau jiems visus savo turėtus grynuosius.

O tada, instinkto vedama, pakėliau telefono ragelį ir pamačiau, kad ir jis išjungtas. Tad apsirengiau ir nuėjusi iš taksofono gatvės gale paskambinau į dujas tiekiančią įmonę ir pasiteiravau, ar jie taip pat mėgino susisiekti, ir jie, žinoma, mėgino. Kaip ir komunalininkai, telekomunikacijų bendrovės darbuotojai ir – o, taip! – vandentiekininkai. Vienintelis mūsų buto šeimininkas nesivaikė manęs ir nereikalavo pinigų, bet tik dėl to, kad atsiskaitydavau su juo pati. Visus kitus mokėjimus „tvarkė“ Eliotas.

Taigi, ta kita „aš“, gyvenanti linksmą studentės gyvenimą, nutaria pasiimti beveik visas savo santaupas ir su tais žmonėmis atsiskaityti, o grįžusiam savo vaikinui (kad ir kur jis išėjęs) tiesiai šviesiai pasakyti, kad privalo susirasti darbą, net, jo nuomone, per prastą, – pavyzdžiui, įsidarbinti barmenu, – nes jiedu liko pliki kaip tilvikai ir toliau negali sau leisti finansuoti jo tobulos karjeros siekio.

Paskui, bankomatui prarijus ir negrąžinus mano kortelės, einu į banką ir sužinau, kad mano sąskaitoje – šimto svarų skola. Matyt, čia kažkokia klaida, nes kai paskutinį kartą tikrinau sąskaitos likutį, dar turėjau beveik du tūkstančius svarų. Susitaupiau tuos pinigus šokdama „Habio“ vyrų klube, be to, šiek tiek dar atsidėjau valydama patalpas ir dirbdama biuro administratorės darbą. Kaip pinigai galėjo dingti ir dar susidaryti skola?

– Ar galėtų būti, kad jūsų banko kortelę kas nors pavogė? – klausia maloni kasininkė kitoje stalo pusėje, aiškiai matydama, kokia aš susikrimtusi.

– Ne, – atsakau jai, – man išduota tik viena kortelė ir ją sulaikė bankomatas.

– Gal kas nors galėjo pasinaudoti kortele jums nežinant? – susirūpinusi beveik taip pat kaip aš, teiraujasi ji.

Nenutuokiu, kodėl nuo tos moters susirūpinimo staiga man tarsi akys atsivėrė. Padėkojau jai, kad skyrė man laiko, pasiėmiau atspausdintą sąskaitos išrašą ir išėjau iš banko. Klaidžiojau gatvėmis, kol pasiekiau parką, tada atsisėdau ant suolelio, tuščiu žvilgsniu žvelgiau į erdvę priešais ir svarsčiau, kaip čia atsitiko, kad mano gyvenimas, rodės, vienu metu jau buvęs ramus ir malonus, dabar vėl tapo toks sumautas?

Iki sutemų neradusi atsakymo, patraukiau namo ir grįžusi radau jį išsipleikusį ant sofos, pilna burna traškučių, įsijungusį televizorių, kambaryje užgesinusį šviesą ir dėl nieko nesukantį sau galvos. Elektros tinklų darbuotojai buvo stebėtinai malonūs ir, kai grynais sumokėjusi skolą dar truputį paašarojau, jie vėl įjungė mums elektrą. Atsisėdau šalia Elioto ir labai ilgai laukiau, kol prasidės reklamos, nes trukdyti būtų buvę nemandagu, tiesa? Ir štai kaip tada viskas vyko:

Jis: „Na, viskas gerai?“

Aš: „Nelabai.“

Jis: „Kodėl?“

Aš: „Šiandien buvo antstoliai paimti mūsų daiktų, nes nesumokėjome už elektrą.“

Jis (išjungęs televizorių): „Ką?! Tai niekšai! Rytoj paskambinsiu jiems ir parodysiu, iš kur kojos dygsta. Jie suklydo, aš sąskaitą apmokėjau.

Aš: O, kaip gerai. Bet rytoj tavęs laukia daug darbo, nes tą pačią klaidą padarė ir dujininkai, ir komunalinė tarnyba, ir telekomunikacijų bendrovė, ir vandentiekininkai. Keista, ar ne?

Jis (sėsdamasis): „Eva, aš viską tau paaiškinsiu.“

Aš: „Ne, nesijaudink, aš viską sutvarkysiu. Turiu truputį atsidėjusi nenumatytiems atvejams, rytoj tuos pinigus paimsiu ir už viską sumokėsiu.“

O jis tik sėdėjo ir spoksojo į mane. Paskui linktelėjo, lyg tai būtų buvusi gera mintis, lyg tai būtų buvę įmanoma.

Aš: „Oi, palauk, negalėsiu to padaryti, tiesa? Nes tu tą sąskaitą jau ištuštinai ir dar užtraukei šimto svarų skolą.“

Jis spoksojo į mane kas akimirką vis labiau prisimerkdamas, o jo žvilgsnis darėsi vis niūresnis.

– Aš turėjau tokią pat teisę į tuos pinigus kaip ir tu, – piktai tarė Eliotas. Tik nenutuokiau, dėl ko jis pyksta.

– Tikrai? Iš kur ištraukei? – atsakiau ramiai, nepasiduodama jo pykčiui.

– O iš kieno pinigų gyvenome visus praeitus metus? Kas nešdavo namo pinigus, kai aš dirbau, o tu visą dieną trynei subinę namie? Ir visą laiką turėjai pasislėpusi krūvą šlamančiųjų, apie kuriuos aš nieko nežinojau.

– Kai pareikalavai, kad liaučiausi šokusi klube, rankų sudėjusi nesėdėjau, – vėl kuo ramiausiai atsakiau. – Ir visada uždirbdavau pakankamai nuomai susimokėti, o gal to net nepastebėjai?

– Bet už visa kita mokėjau aš. Ar suvoki, kaip tai nelengva? Ar bent nutuoki, kokią jaučiau įtampą?

– Ką? Gal turi galvoje įtampą, kurią jaučiau pastaruosius septynis mėnesius? O gal įtampą, kurią man dar teks ištverti, nes turiu sugalvoti, kaip apmokėti visas tas sąskaitas, juolab kad negaliu pasinaudoti juodai dienai atsidėtomis santaupomis?

– O kaip tau atrodo, iš ko visus tuos mėnesius turėjau apmokėti sąskaitas, jei niekur nedirbau?

– Bet tu jų neapmokėjai. Paskutinius du ketvirčius už nieką nemokėta. Be to, slėpei sąskaitas, priminimus, galutinius įspėjimus, paštu siunčiamus mano banko sąskaitos išrašus. Viską. Taigi man belieka paklausti, kur mano pinigai?

– Tai nebuvo vien tavo pinigai.

Šiuos žodžius praleidau pro ausis, nes niekada nė negalvojau prašyti Elioto galimybės leisti man naudotis jo banko sąskaita arba klausti, kiek pinigų joje turi, be to, niekada nebūčiau drįsusi imti jų prieš tai neatsiklaususi.

– Kur jie? – pakartojau.

Buvome finansiškai visiškai žlugę, bet kažkodėl jaučiausi keistai rami.

– Išleidau, – įžūliai atrėžė Eliotas verdamas mane tokiu žvilgsniu, tarsi aš būčiau jį nuskriaudusi, o ne atvirkščiai.

– Kam?

– Prekėms.

– Eliotai! – staiga griežtai šūktelėjau. – Aš tau ne motina, o tu – ne mano paauglys sūnus. Mudu suaugę žmonės. Paaiškink, kam išleidai pinigus, arba susirask kitą kvaišą, kuri išlaikys tave, visą dieną rūkantį hašišą, drybsantį ant sofos ir rezgantį planus, kaip užkariauti pasaulį.

Niūri jo veido išraiška pasikeitė, ir staiga jis vėl tapo Eliotu.

– Aš… kai kam buvau skolingas. Blogiems žmonėms, kurie grasino suknežinti man kelių girneles, jei negrąžinsiu skolos su palūkanomis.

– Bet kam tuos pinigus išleidai? – neatlyžau aš.

– Jei manęs nebūtų atleidę, nebūčiau patekęs į tokią bėdą, – tarė jis, vėl netiesiogiai versdamas kaltę man.

– Turbūt norėjai pasakyti, kad jei nebūtum metęs darbo, nebūtum patekęs į bėdą? – atšoviau.

O taip, jis pats išėjo. Valydama vienos įstaigos patalpas, susipažinau su mergina, dirbusia valytoja „Hanch & Gliff“ firmoje. Ji manęs pasiteiravo, kaip sekasi Eliotui po to, kai metė darbą. Paklausiau jos, ar versija, kad jis įsivėlė į konfliktą su vienu iš įmonės savininkų, yra oficiali? Ir tada ji man išklojo visą tiesą: pasirodo, Eliotas nuolat priveldavo klientų buhalterinės apskaitos klaidų, be to, į darbą ateidavo gerokai pavėlavęs, vėluodavo grįžti ir po pietų pertraukos (jei apskritai dar grįždavo) ir daug kartų buvo sučiuptas už rankos vartojantis kokainą. Dėl to gavo antrą – ir jau paskutinį – raštišką įspėjimą. Bet, užuot stengęsis pasitaisyti, pasiprašė atleidžiamas.

Aš taip labai nė nenusiminiau, kad Eliotas, saugodamas savo kailį, sukurpė tokią gudrią ir melagingą istoriją, – darbą jis prarado ne dėl mano kaltės, tad man labai palengvėjo. Jam apie tai nė žodžiu neužsiminiau – kokia prasmė vėl pyktis? Tačiau dabar bent jau žinojau, kodėl Eliotas negali ieškoti darbo kitose buhalterinės apskaitos įmonėse: jam nuolat kišo koją prasta reputacija.

Suvokęs, kad žinau tiesą, jis keletą kartų sumirksėjo ir sustingo lyg stabo ištiktas. O atitokęs atkirto:

– Vadini mane melagiu?!

– Ne, tik klausiu, už ką buvai skolingas?

– Nežinau! – rėžė jis suirzęs, kad nepavyko man užkalbėti danties. – Už prekę! Buvau skolingas Zedui už prekę, kurios man parūpino. Ir dar keliems vyrukams už lažybas, kurias prakišau. Mėginau ištraukti mus iš skolų liūno. Bandžiau susigrąžinti pinigus.

– Kodėl nemėginai tų pinigų vėl pelnyti sąžiningai, o gal dirbti tau jau per sunku?

Jis tėškė man per veidą, ir man truputį suskaudo, bet ne taip labai, kaip tikriausiai būtų turėję, mat dar nebuvau atitokusi nuo sukrėtimo, patirto pamačius, kad visi mano sunkiai uždirbti pinigai dingo.

Nieko nelaukusi tėškiau jam atgal, tik dvigubai stipriau.

– Nė nemėgink, – sušnypščiau. – Tu nevogsi iš manęs ir manęs nedaužysi. Supratai? Aš ne iš tų.

Eliotas sudribo ant sofos, o jo veidas apniuko, buvo akivaizdu, kad nežino, kaip elgtis toliau. Tikriausiai svarstė, ar turėtų man dar kartą trenkti, tik šį kartą gerokai stipriau, ar numoti į viską ranka.

Aš atsistojau.

– Rytoj rytą pamėginsiu kaip nors apmokėti skolas, bet privalai arba susirasti darbą, arba išsinešdinti. Turi tik dvi galimybes. Ir, tiesą sakant, šią akimirką man tas pats, kurią pasirinksi.

Jis pasielgė gana išmintingai nuspręsdamas šiąnakt miegoti ant sofos. Laimė, tarp dienoraščio lapų turiu taupomąją knygelę, taigi ji patikimai paslėpta, o joje iš kelerių pastarųjų metų dar yra likę apie du šimtai svarų. Taigi, bėgimo fondą tebeturiu, bet daugiau – nė skatiko. Ir tai mane nervina. Ketinu rytoj paskambinti komunalininkams ir, tikiuosi, sutvarkysiu reikalus su tomis sąskaitomis, be to, pasidomėsiu, gal galėčiau gauti daugiau valytojos darbo po pietų ir vakare, mat jis pastovesnis nei pavaduojančios biuro administratorės. Kol kas su barmenės darbu man nesisekė, nes anksti rytą turėdavau eiti valyti patalpų, taigi jei iki vidurnakčio dirbčiau antrame darbe, man apskritai neliktų laiko miegoti. Tikrai nežinau, kaip mudviem pavyks susitvarkyti. Suprantu, kad turėčiau Eliotą išgrūsti, bet dabar tiesiog negaliu. Jis neturi kur eiti, be to, kadaise buvome puiki komanda, ar ne? Gana ilgai atrodė, kad Eliotas ir Eva metė iššūkį visam likusiam pasauliui. Aš jį mylėjau.

Dieve, ranką prie širdies pridėjus manau, kad tebemyliu. Jeigu tik Eliotas išsikapstytų, tikrai tikiu, kad jis gali, tuomet mudu vėl atsigautume – ir finansiškai, ir emociškai.

Aš

1992 m. sausio 15-oji

Reikalai truputį pasitaisė.

Jaučiau, kad Eliotas gali atsitiesti, ir atsitiesė. Dabar turi darbą. Paskambinus antstoliams, kitą dieną Eliotas rado darbą statybų aikštelėje. Iš pradžių dirbo pagalbiniu darbininku, paskui kelis kartus šnektelėjo su viršininku, ir jam buvo leista tvarkyti buhalteriją. Nuo to laiko jis rūpinasi sąskaitomis. Atlyginimas – katino ašaros, bet vis geriau negu nieko.

Tris ketvirtadalius uždirbamų pinigų Eliotas atiduoda man, o likusius pasilieka ir gali išleisti kaip tinkamas. Visus jo parnešamus pinigus pervedu komunalininkams, kuriems esame skolingi. Reikėjo trupučio laiko, bet keletą kartų paskambinus, pavarvinus ašaras ir pasižadėjus vykdyti įsipareigojimus jie visi sutiko, kad skolas sumokėčiau dalimis. Mes taip susiveržę diržus, jog kartais sunku kvėpuoti. Man dažnai tenka apsispręsti, ar valgyti, ar nusipirkti cigarečių, ir dažniausiai renkuosi maistą, mat jei suvalgau viską, Eliotui nieko nelieka. Paskui jaučiuosi bjauri, nes matau, kad ir jis stengiasi.

Nekenčiu jo už tai, ką padarė, bet tebemyliu tą Eliotą, kokį pažinojau anksčiau. Tai beprotiška, bet ar meilė kada nors turi ką nors bendra su protu? Myliu Eliotą už tai, kad jis buvo vyras, kuriam rūpėjo, jog liaučiausi šokusi klientams privačiuose klubo kambariuose; vyras, prie kurio vakare prigludusi išsipasakodavau, apie ką svajoju; vyras, padėjęs man, „Habio“ klubo klientų tiek metų varstytai geidulingais žvilgsniais dėl krūtų, užpakalio ir menkai tepridengtos gėdos, pasijusti normaliu, visaverčiu žmogumi. Gal esu kvaila, bet tikiu, kad tikrasis Eliotas, Eliotas, kurį myliu, dar niekur nedingo. Jam tik reikia pereiti šį kliūčių ruožą, o jį įveikęs jis vėl bus toks kaip anksčiau.

Aš

1992 m. balandžio 5-oji

Mano buto šeimininkas pakėlė nuomos kainą.

Ir manau, kad pasielgė sąžiningai: jis nekėlė kainos nuo to laiko, kai čia apsigyvenau, o butas yra tikrai gerame rajone. Mačiau laikraščiuose, kiek jis galėtų gauti nuomos, kad ir už tokį apleistą dviejų kambarių butuką. Jis užėjo ir pasakė norįs gauti daugiau, bet elgėsi labai maloniai. Net neužsiminė, kad kainos skirtumą galėčiau sumokėti „natūra“. Paaiškino, kad tai tik verslas, ir pridūrė, jog jam būtų gaila prarasti tokią nuomininkę, juolab kad taip rūpestingai prižiūriu butą, bet nuomos kainą norįs kelti ir aš turinti sutikti arba atsisakyti.

Štai kokie reikalai. Sėdžiu čia pasidėjusi pluoštą sąskaitų, pasiėmusi popieriaus lapą su mokėtinomis sumomis ir tikėtinomis įplaukomis jame ir matau, kad niekaip nepavyks tų finansų subalansuoti. Kol kas gyvename ant skurdo ribos. Eliotas vis neišlaiko ir vėl ima vartoti, tada gauna į kailį, kad nesugeba grąžinti skolų, nes kol pasveiksta, tiek laiko nedirba, kad jį atleidžia. Dabar jis ieško kito darbo, tačiau be jo pinigų aš niekaip negaliu sudurti galo su galu. Neduodu jam nė penso, dažniausiai valgome vien skrebučius, be to, mečiau rūkyti, nes negaliu sau to leisti. Visur, kur tik dirbu, vaikštau pėsčiomis ir iš namų dažnai išeinu jau pusę penktos ryto – žiemą tokiu metu dar visai tamsu, o vasarą vos pradėję švisti. Sparčiai žingsniuoju gatvėmis ir jaučiuosi svetima tarp kitų praeivių, daugiausia grįžtančių namo po bemiegės nakties ir šėlionių. Jei galėčiau sau leisti prabangą važiuoti autobusu, įsėsčiau į patį pirmą ir patekčiau į minią kitų į savo biurus, išsibarsčiusius po visą Londoną, vykstančių valytojų, kurių dauguma nemoka angliškai. Eidama pėstute jaučiuosi vieniša, o tos vienatvės nepraskaidrina ir beviltiška padėtis, iš kurios nėra kam manęs ištraukti. Žingsniuodama pro namų eiles, – kai kurių languose dega šviesos, kituose tamsu, – dažnai svarstau, ar daug juose gyvenančių žmonių yra tokie vargšai, kad gyvena pusbadžiu, ar daug iš jų yra įkliuvę į spąstus vyro, kurį kadaise mylėjo ir nori mylėti vėl? Net jeigu jie ir nebuvo nusiritę taip žemai kaip aš, tikriausiai nemažai yra tokių, kuriuos nuo manosios prarajos skiria tik vienas atlyginimas.

Pinigai, visada svarbiausia pinigai. Nekenčiu jų. Tikrai nekenčiu pinigų. Pinigai nėra blogio šaltinis; meilė pinigams nėra blogio šaltinis; blogio šaltinis yra BŪTINYBĖ jų gauti. Tau jų reikia, nes be pinigų esi nulis ir nugarmėsi į prarają be jokio pėdsako.

Vis galvoju apie Donę, apie tai, kaip ji verčiasi. Ji gyvena daug geresniame, gerokai brangesniame bute nei aš, sukrapšto lėšų narkotikams ir… kažkaip išgyvena. Bet ką jai tenka daryti, kad tų pinigų užsidirbtų…

Turiu tris savaites kaip nors prasimanyti pinigų, kad įstengčiau sumokėti nuomą, kitaip aš, tiksliau, mes liksime be stogo virš galvos. Išmestai į šaltas gatves man reikės pasirūpinti savimi, nors vos suduriu galą su galu turėdama namus ir darbą. O kai atsidursiu gatvėje, kaip vėl išsikapstysiu?

Su Eliotu nė neketinu apie tai šnekėtis. Kai parslinko visas sudaužytas, mudu beveik nesikalbame. Kartais nuperku jam cigarečių, nes be jų jis pašo minkštų baldų gobeleną. O šiaip visą dieną plerpso ant sofos ir žiūri televizorių. Dažnai girdžiu jį verkiant, nors nenutuokiu, dėl ko žliumbia, jei tokioje beviltiškoje padėtyje atsidūrėme vien per jį.

Paskambinau į „Habį“ ir dar kelis naktinius klubus, bet nė viename nėra vietos naujokei.

Be to, skambinau nekilnojamojo turto agentams ir jie man paaiškino, kad mėnesio nuomą man reikėtų sumokėti avansu, turėčiau palikti vieno mėnesio nuomos dydžio užstatą, be to, šiais laikais dauguma nuomojamų butų šeimininkų tikrina, ar nuomininkas yra patikimas banko klientas. Žinoma, po to, ką Eliotas iškrėtė su sąskaitomis, mano, kaip banko klientės, patikimumas lygus nuliui, be to, neturiu pinigų nei užstatui, nei mėnesio nuomai avansu. Žiūrinėjau butus toliau nuo miesto centro, jų nuoma mažesnė, bet tuomet turėčiau susirasti darbą arčiau namų, nes iš atokių rajonų pėsčia miesto centro nepasiekčiau. O dauguma nuomotojų nepriims gyventi bedarbio. Įklimpau. ĮKLIMPAU. ĮKLIMPAU. ĮKLIMPAU.

Gal tiesiog sėsti į traukinį ir grįžti į Lidsą? Galbūt motina mane priimtų? Jau nesu paauglė: jei Alanas mėgins lįsti, gaus keliu į tarpkojį ir kumščiu į snukį. Bet… ji neatsakė nė į vieną mano laišką. O aš iš tiesų taip ir neatleidau jai, kad pasirinko jį, o ne mane.

Negaliu susitaikyti su mintimi, kad net ir manydama, jog tai aš paskambinusi nekalbėjau, ji nepasivargino parašyti man arba paskambinti ir išsiaiškinti.

Dieve, ką aš dabar darysiu?

Kaip visada

1992 m. balandžio 10-oji

Ką tik grįžau aplankiusi Donę.

Ji atrodo daug geriau nei pastaruosius kelis kartus, kai su ja mačiausi. Donė buvo reabilitacijoje ir, kaip pati sako, kol kas atsikratė to pražūtingo įpročio. Ji priaugo svorio, jos oda atrodo geriau, plaukai ne tokie nutriušę, bet akys ne kažin kiek tepasikeitė. Nors jos ne stiklinės kaip anksčiau, bet žvilgsnis vis tiek negyvas, tarsi tai jau nebūtų Donė.

– Ar tai tikrai taip blogai? – mudviem, kaip ir dera, persimetus keliomis mandagumo frazėmis ir pasiteiravus viena kitos, kaip sekasi, paklausiau aš.

Ji atsiduso, įbedė akis į numindžiotą apskritą kilimėlį, dabar patiestą tarp sofos ir kavos stalelio, ir šiek tiek patylėjo.

– Taip, – pagaliau prabilo. – Tikrai. Kartoju sau, jog nėra taip blogai, kad negalėčiau dirbti toliau, bet iš tiesų yra.

Man nereikėjo Donei aiškinti, apie ką klausiu. Donė nužvelgė mane taip pat kaip ir Konė, kai pasiteiravau jos apie darbą privačiuose „Habio“ vyrų klubo kambariuose.

– Prisimink bjauriausią seksą, kokį kada nors patyrei, – pridūrė Donė. Ir aš iš karto prisiminiau naktį su Eliotu, praėjus maždaug dviem savaitėms po to, kai jis pavogė mano pinigus ir buvau per daug nuo visko pavargusi, kad jį atstumčiau. – Milijoną kartų padidink tą bjaurastį ir maždaug žinosi, koks tai jausmas.

– O dabar prisimink patį maloniausią dulkinimąsi. – Eliotas prieš akis neiškilo, prisiminiau Piterį. Tai buvo ypatinga, neprilygstama, mat kai pirmą kartą mylėjausi su Eliotu, jau buvau taip persisotinusi vyrų ir gašlių jų žvilgsnių, slystančių moterų kūnais, kad negalėjau jaustis laisvai. Įveikę jaudulį, mudu su Piteriu mėgavomės ir fiziniu, ir dvasiniu artumu. Man patiko jausti jį šalia ir įsiskverbusį į mane. Be jokios abejonės, tas meilės aktas buvo pats maloniausias. – Tai štai: jei nori, kad klientai grįžtų ir galėtum nuolat užsidirbti, kaskart tai darydama privalai apsimesti, kad jautiesi būtent taip.

– Nenoriu užsiimti tuo ilgai.

– Ir aš nenorėjau. Bet dabar, tiesą sakant, neišmanau, ko dar galėčiau imtis. – (Grįždama namo suvokiau, kad iš visų Donės ištartų žodžių šie buvo patys baisiausi.) – Ar tikrai turi imtis šito darbo, Eva? Tikrai?

– Kitos išeities nematau.

– O Eliotas? Ką jis veikia?

– Sėdi, rūko ir gaili savęs. Ir vis gauna į kailį už tai, kad ima kvaišalus skolon. Stebiuosi, kad dar atsiranda, kas jam jų duoda.

Donės žvilgsnis apniuko, ji pasibjaurėjusi susiraukė.

– Tas Eliotas – tau akmuo po kaklu, Eva.

Dažnai ir pati taip manau, bet paskui prisimenu Eliotą, ankstesnį Eliotą, kurį įsimylėjau, ir negaliu net pagalvoti, kad galėčiau jį išgrūsti žinodama, jog jis gali vėl tapti toks, koks buvo.

– Kodėl tau, kol susitvarkysi savo reikalus, nepagyventi čia? Žinau, sofa sena ir šiek tiek griozdiška, suprantu, kad galbūt jausiesi žengusi žingsnį atgal, bet, patikėk, gyvensi geriau nei gyveni dabar.

– Negaliu, Done. Negaliu vėl naudotis tavo svetingumu. Be to, turiu daug skolų, kurias privalau atiduoti. Mėginau rasti šokėjos darbą keliuose naktiniuose klubuose, bet dabar dėl visų tų naujų apribojimų daugiau merginų niekas nepriima. Be to…

Nenorėjau to sakyti, bet mudvi abi supratome, kad negalėčiau palikti Elioto. Negalėčiau palikti jo, taip žemai nusiritusio.

– Eva, paleisk jį. Jei nebūsi atsargi, jis kartu nusitemps žemyn ir tave. Tik laiko klausimas, kada tie vyrukai, kuriems jis skolingas, atkreips dėmesį į tave.

– Negaliu, Done, juk supranti, kad negaliu. Kas aš būčiau per žmogus, jei palikčiau jį, visiškai žlugusį?

– Žinai, tu per daug gera, – papurtė galvą Donė. – Tikiuosi, jis tai deramai vertina. – Ji vėl papurtė galvą. – Klausyk, jeigu jau tuo užsiimsi, žiūrėk, kad galų gale neatsidurtum gatvėje. Tu protinga ir gerai atrodai. Jei gražiai apsirengsi, galbūt galėsi dirbti net viešbučiuose. Pamėgink pasisukioti tuose, kurie įsikūrę prie Karaliaus kryžkelės ir Padingtono stočių. Ten lankosi pinigingi vyrai. Siūlyčiau dirbti palydove, bet agentūros plėšia žiaurius procentus, o kadangi tau žūtbūt reikia pinigų, šitas variantas visai netinka. Pasisukiok prie viešbučių barų – kekšių paslaugomis besinaudojantys vyrai, rodos, visada mus atpažįsta. Aš viešbučiuose dirbti negaliu: pernelyg akivaizdu, kas tokia esu, ir apsauga išgrūda mane lauk.

– Be to, neprašyk tikslios kainos. Paminėk apytikrę sumą, paskui įvertink atlygį siūlančio vyro galimybes ir tada atitinkamai užsiprašyk. Nėra prasmės už penkiasdešimt svarų daryti tai su vyru, kurio kišenėje penki šimtai svarų smulkiais.

Buvau dėkinga jai už patarimus. Ir už tai, kad dar uoliau nemėgino manęs atkalbėti, nes dar truputį, ir tikriausiai būčiau pasidavusi ir nusprendusi tuo nebeužsiimti.

Jos žodžiai, kad dabar jau nežinotų, kuo dar galėtų verstis, mane išgąsdino, nes priminė, kad ir vėl esu tarsi visiškai atsiskyrusi nuo pasaulio. Jau seniai nelaikiau rankose knygos, nors kadaise taip mėgau skaityti. Pastaruoju metu tik keliuosi, einu į darbą, valau, grįžtu namo, suku galvą dėl pinigų ir miegu. Jau beveik nebežiūriu į gražiąją savo suknelę; neturiu nieko nauja, kas man primintų, kas esu; neveikiu nieko malonaus, kas man primintų, kad nesu automatas, mėginantis uždirbti pinigų ir užkaišioti skolas.

Kas bus, jei užsiimsiu tuo ir imsiu prarasti vis daugiau tikrosios savęs, kol galų gale iš manęs nieko neliks?

Asmuo, gyvenantis šį gyvenimą

1992 m. balandžio 11-oji

Papasakojau Eliotui, kuo ketinu užsiimti. Jis nieko neatsakė, tik jo lūpos ėmė virpčioti, lyg vėl būtų ketinęs pravirkti. O aš žinojau, kad negaliu praleisti dar vienos nakties jį guosdama. Viso to jau per daug: o kas paguos mane, mėginančią kapstytis iš tokios padėties? Kur tas žmogus, kuris apkabintų mane ir pasakytų, kad galų gale viskas susitvarkys?

Jis neverkė, nors rudos jo akys, akys, kurios kadaise mane taip žavėjo, truputį sudrėko.

– Gaila… – pagaliau tarė jis.

„Atsiknisk“, – pagalvojau.

– Žinau, – atsakiau Eliotui.

Ir tuo, rodos, viskas baigėsi.

Aš

Libė

Girdžiu viršuje skambant laidinį telefoną. Norėčiau nekreipti į jį dėmesio, bet tai gali būti Kalebas. Daug kartų mėginau jam prisiskambinti ir pasakyti, kad atvažiuotų pasiimti Bačo arba ieškotų kito žmogaus, galinčio juo rūpintis, nes kai tik atsiras, kas prižiūri šunį, persikelsiu gyventi kur nors kitur.

Dabar suprantu, kodėl Džekas taip nenorėjo papasakoti man, kas nutiko tuoj po avarijos: tai įrodo, kad iš tiesų jis manęs nemyli. Tik apsimeta. Susivokęs, kad automobilyje aš, o ne Eva, jis reagavo taip, tarsi mirties patale gulėtų ne šeimos narys, o koks nors bendradarbis, – pirmuoju atveju padarytum viską, kad tik jis pasveiktų, antruoju tiesiog nuoširdžiai viltumeisi, kad viskas bus gerai.

Padedu dienoraščius ant grindų. Džekas parvažiuos dar negreitai: pasišnekėsiu su Kalebu ir grįšiu.

Vos spėju pakelti ragelį.

– Na, sese, kas yra? – Kalebo balsas trūkčioja ir, rodos, sklinda iš toli, nes iš tiesų jis ir yra toli nuo mūsų.

Turiu šiek tiek santaupų, tad tikriausiai galėčiau nuomotis butą arba, pamynusi savo išdidumą, grįžti gyventi pas tėvus. Išeitis nebūtų tobula, bet vis geriau nei likti Evos name su Evos vyru.

– Turi grįžti, – sakau broliui.

– Kodėl? Kas atsitiko? Ar kas nors Bačui?

– Ne, jis sveikas, bet man reikia, kad grįžtum namo ir jį pasiimtum arba rastum kitą jį prižiūrėti galintį žmogų.

– Kaip suprasti? – staiga ryšys tampa idealiai geras, puikiai girdžiu Kalebo balsą. Jis nusprendžia šnekėtis su manimi normaliai: tikriausiai žengia labai svarbų žingsnį ir priglaudžia ragelį prie ausies. Iš dešimties mano paliktų žinučių, kuriose prašiau man paskambinti, jis, matyt, nesuprato, jog kas nors galėtų būti negerai.

– Mes daugiau nebegalime prižiūrėti Bačo, todėl tau reikia rasti kokį nors kitą žmogų, – sakau.

– Palauk, sesute, kas atsitiko?

– Tiesiog man reikia, kad grįžtum ir pasiimtum Bačą arba pasakytum, ką su juo daryti.

– Jei nutiko tikrai kas nors rimta ir daugiau nebegalite rūpintis šunimi, tai parvežkite jį į mano namus. Nedidelė bėda: jį prižiūrės žmogus, kurį pasamdžiau saugoti namą.

– Žmogus, kurį tu pasamdei saugoti savo namą? Nori pasakyti, kad visą laiką buvo ir kita išeitis, o tu prievarta įpiršai šunį man?

Tyla.

– DIEVE MANO! Kas tau darosi? Kodėl pažadinęs manyje kaltės jausmą įkalbėjai rūpintis savo šunimi, kai tai galėjo padaryti kitas žmogus?

– Nes tau jo reikia. Bačas linkęs erzinti, bet yra geros širdies – kaip Bendžis, be to, kas nors turi tavim rūpintis. Žinau, kad su Bendžiu visuomet jautiesi geriau, tad Bačas irgi visai nebloga išeitis, nes, sesute, tau nelabai gerai sekasi. Vos įkėlęs koją į tą ligoninę, iš karto tai supratau. Be to, tavo balsas telefono ragelyje išdavė, kad grimzti, todėl Bačas galėtų pabūti su tavimi ir padėti atsitiesti.

Ar mano brolis, didžiausias savanaudis pasaulyje, padarė tai dėl manęs? Išsigandusi, kad neimčiau kūkčioti, delnu prisidengiu burną.

– Klausyk, jei nori, parvežk Bačą į mano namus, bet jį turėti nėra taip blogai. Nors jis truputį ir linkęs vesti iš kantrybės.

– Gerai, – sakau. – Aš… Hm… Pranešiu tau, ką nusprendžiau.

– Sutarta, sesute. Tikiuosi, jautiesi geriau. Netrukus vėl paskambinsiu.

– Aha, – linkteliu, ir jis baigia pokalbį.

„Kada lioviausi rūpintis savimi? – klausiu savęs. – Kada taip pasinėriau į Evos gyvenimą, kad manasis tapo nebe toks svarbus ir atsidūrė tarsi antrame plane?“ Mat akivaizdu, kad taip nutiko. Vis knaisiojausi norėdama kuo daugiau sužinoti apie ją, stengdamasi išsiaiškinti, ką Džekas nuo manęs slepia, bet visai negalvojau apie save, apie sveikimą, apie tai, kaip man gyventi toliau. Jei nesijaučiu gerai, argi galiu išsikraustyti iš Džeko namų? Jei mano gyvenimas taip priklausomas nuo to, ką Džekas man jaučia, nuo to, kad su manimi nesikalba, nuo to, kad slepia faktus apie gyvenimą moters, kurią anksčiau mylėjo, tai koks vaidmuo čia tenka man? Kas man nutiks, kai jos gyvenimo faktai bus atskleisti? Ar man apskritai dar liks dėl ko gyventi? Neskubu grįžti į darbą, nes turėčiau dar daug mėnesių nešioti peruką ir darytis maskuojantį makiažą, be to, žmonės spoksotų į mane mėgindami suprasti, kas man iš tiesų negerai.

Šią akimirką neturiu nieko. Turiu susigrąžinti savo gyvenimą. Tai nereiškia, kad privalau kuo daugiau sužinoti apie Evą; tiesiog turiu kuo geriau pažinti save ir suprasti, kur eisiu toliau.

„Man reikia specialisto konsultacijos, – sakau sau. – Dabar, kai jau nebeturiu ankstesnio savo gyvenimo, man reikia, kad kas nors padėtų susivokti, kas esu.“

Bačo skalijimas priverčia mane liautis spoksojus į stalą ir nukreipti žvilgsnį į jį.

– Ir tau atrodo, kad man reikia konsultacijos, ar ne? – klausiu šuns.

O jis tik žiūri į mane.

– Tu teisus, geriau vėl paslėpsiu tuos dienoraščius, grįšiu į namą ir susirasiu telefono numerį žmogaus, galinčio man padėti.

Bačas patenkintas amteli ir nukicena į savo guolį.

Džekas

Libė nepradėjo vakarieniauti, grįžęs radau ją sėdinčią prie virtuvės stalo tamsoje ir laukiančią manęs. Kitaip nei įprasta, Bačas neatlėkė manęs pasitikti. Kol prie jo ėjau, jis gulėjo savo guolyje, o tada kilstelėjo galvą ir tyliai suinkštė, taip reikšdamas man solidarumą.

Patraukiau priešais Libę stovinčią kėdę ir atsisėdau.

Ji sėdėjo įbedusi akis į stalviršį ir kelias ilgiausiai mano gyvenime trukusias minutes visiškai nekreipė į mane dėmesio. Tai man priminė akimirkas, kurioms praslinkus greitosios pagalbos medikai patvirtino, kad Eva mirusi. Žinojau, ką jie pasakys, bet sulaikęs kvapą laukiau tikėdamasis, kad tie žodžiai nebus ištarti. Taip pat elgiuosi ir su Libe: sulaikęs kvapą viliuosi, kad ji to nepasakys.

– Tikiuosi, neprieštarausi, jei dar čia pasiliksiu, kol Kalebas grįš pasiimti Bačo ir rasiu, kur gyventi? – drebančiu balsu paklausė ji.

– Kur tu eisi?

– Nežinau, tikriausiai grįšiu į tėvų namus, – tyliai pasakė Libė. – Paloma žadėjo, kad bet kada galiu grįžti į darbą, bet nesu tikra, ar apskritai noriu ten grįžti. Nežinau, pasaulis toks platus… Ką nors susirasiu.

– Aišku, – linktelėjau.

– Man patiktų, jei ir toliau galėtume likti draugai, – tarė ji.

– Nenoriu būti tavo draugu, noriu būti tavo vyru, – atsakiau.

Mačiau, kaip jai per kūną nuvilnijo mano žodžių sukelta kančios banga.

– Suprantu, kad nori, bet negali, tiesa? – Ji atsistojo. – Nes ir savo mintimis, ir visais kitais svarbiais atžvilgiais tebesi vedęs ją.

Bėgiojant man visuomet būdavo lengviau atsikratyti įtampos, surikiuoti mintis, bet dabar tai nepadeda. Kaip ir tą vakarą, kai Eva atskleidė kai ką, kas sugriovė mano pasaulį: tą vakarą bėgau ir bėgau – kelias valandas – ir vis negalėjau suvokti to, ką sužinojau.

Jau ir taip labai blogai, kad Libė mane palieka, bet jei tarčiau, kad ji teisi, kad ir protu, ir širdimi tebesu susituokęs su Eva, pripažinčiau, jog labai neteisingai elgiausi su moterimi, kuri man buvo gera kaip angelas. Libė, o ne Eva padėjo man tapti žmogumi, kuriuo šiandien esu, o aš, atsidėkodamas už tai, ją išdaviau.

Libė

Šiandien Eva guli ant dėžių embriono poza, ir kai atsiverčiu vieną iš jos dienoraščių, vos įstengia kilstelėti galvą.

Man nereikėtų to daryti, bet negaliu liautis apie ją skaičiusi. Kai praeitą kartą baigiau skaityti, ji buvo susidūrusi su bjauriu pasirinkimu: turėjo nuspręsti, kokio darbo imtis, kad išspręstų savo bėdas.

Suprantu, kaip ji jaučiasi. Vakar vakare nutraukti santykius su Džeku buvo sunkiausias kada nors man tekęs darbas. Bet jei būčiau likusi su juo ir gyvenusi žinodama, kad visada būsiu tik antras numeris, galų gale būčiau save pražudžiusi. Žinau, kokia esu, ir, kaip jau sakiau kalbėdama apie savo biochemikės karjerą ir savo plaukus, geriau neturėti nieko nei kai ką pakenčiama. Maniau, jis myli mane taip pat, kaip tebemyli Evą, bet taip nėra. O aš nusipelniau kai ko geriau. Kiekviena nusipelnė.

Eva nusipelnė geresnio už Eliotą, bet jai pasisekė: galų gale ji sulaukė Džeko. Ir sprendžiant iš to, kokius jausmus Džekas jai tebepuoselėja, atrodo, kad Eva buvo jam skirtoji.

Keturioliktas skyrius

Eva

1992 m. balandžio 13-oji

– Galiu pavaišinti gėrimu?

– Taip, jei tik nori.

– Prašyčiau taurę baltojo poniai. Man alaus.

Tyliai:

– Dirbi?

Taip pat tyliai:

– Aha.

Dar tyliau:

– Kiek?

– Čiulpimas – septyniasdešimt penki; su ranka – penkiasdešimt; visa programa – du šimtai.

– Analinis?

– Gabalas.

– Be sargio?

– Du gabalai.

– Šimtas penkiasdešimt už visą.

– Šimtas septyniasdešimt penki.

– 214-as kambarys. Po dešimties minučių.

– Gerai.

Vynas taip ir liko neparagautas. Kambaryje drabužiai nuslydo lėtai, gundomai, kaip kadaise klube. Sueitis nėra nemaloni: jis liečia, laižo, bet nebučiuoja. Apsirengiu greičiau nei nusirengiau, – tik staiga nudiegia, kad iš anksto nepaėmiau atlygio.

Man atskaičiuojama dešimt dvidešimties svarų banknotų, – dvidešimt penki iš jų arbatpinigių, – paskui pasinaudoju vonios kambariu: susitvarkau plaukus, išsivalau dantis, pasitaisau makiažą. Atsisveikindami vienas kitam pamojame ir pažadame dar kada nors susitikti ir pakartoti.

Tai buvo mano pirmas kartas. Pirmas Meilutės kartas. Antrąkart buvo prasčiau. Viskas vyko panašiai, bet, kaip ir antrą naktį šokant striptizą, darydama tai antrą kartą suvoki, kad šitą kelią pati pasirinkai ir bus labai sunku iš jo išsukti.

Neseniai verkiau maudydamasi vonioje. Nė vienas iš tų vyrų nesielgė su manimi blogai; nė vienas nebuvo šlykštus; visi sumokėjo ir paliko arbatpinigių; kai viskas baigėsi, visi buvo labai malonūs; grįžau namo uždirbusi šešis šimtus penkiasdešimt svarų, bet… vis tiek verkiau.

Verkiau, nes norėjau, kad nei Meilutė, nei Eva daugiau tuo neužsiimtų. Verkiau, nes man reikėjo likti namie, Lidse. Turėjau leistis Alano išprievartaujama, nes jei būčiau leidusis, dabar šiame mėšle nesėdėčiau. Ir neleisčiau nepriekaištingai mandagiems vyrams, – beveik visi mūvėjo vestuvinį žiedą, – skaudinti savęs taip, kaip anksčiau nė nenumaniau galinti būti skaudinama, taip, kad to skaudinimo neįmanoma apsakyti.

E.

1992 m. gegužės 6-oji

Kiekvieną vakarą sėdžiu prie tualetinio stalelio pasidėjusi prieš save makiažo reikmenis.

Pirmiausia imu maskuojamąjį pieštuką ir paslepiu trūkumus: dėmes ant odos, paraudusius ir uždegimo apimtus spuogelius ir tamsius ratilus po akimis. Tada imuosi makiažo pagrindo. Naudojuosi ne kempinėle, o šepetėliu, – Konė mane išmokė, kad taip taupiau naudojama kosmetika. Įtrinu jį į odą: pradedu nuo veido, tada ištepu kaklą, kad būtų tokios pat spalvos kaip veidas, paskui ausis ir paausius, juk viskas turi atrodyti natūraliai, aišku, kosmetikos sunaudoju daug. Negaliu jos taupyti – makiažas turi laikyti per naktį, nesvarbu, kuo užsiimsiu. Paskui makiažo pagrindą nupudruoju, paskleidžiu pudrą kitu, storu, įvairių gyvūnų šerelių šepetėliu. Tada truputį pudros brūkšteliu ant lūpų, taip paruošiu jas dažyti. Juodu pieštuku pasiryškinu akių kontūrus, ant vokų užsitepu mėlynus šešėlius. Galiausiai dar kartą pieštuku pervedu per akių kontūrų linijas ir tušu pasidažau blakstienas, kad trauktų akį.

Apvedu lūpų kontūrus rusvai raudonu pieštuku, o tada paryškinu jas tokios pat spalvos lūpdažiu, nepaliekančiu žymių vyrui ant veido ar kūno. Atsargiai nusausinu lūpų dažus popierine nosinaite ir dar kartą pasidažau. Galų gale pasileidžiu ką tik ištrinktus ir išdžiovintus plaukus, ir garbanos laisvai nukrenta man ant pečių.

Apsivelku ant lovos ištiestą suknelę – paprastai juodą, trumpą ir prigludusią, apsiaunu juodus batelius smailiais kulniukais. Pasiimu rankinę (joje prezervatyvai, dvejos atsarginės apatinės kelnaitės, kompaktinė veido pudra, akių pieštukas, plaukų šepetys, lūpdažis, dantų šepetėlis, veidrodėlis ir raktai) ir grįžtu prie veidrodžio – iš jo į mane žvelgia Meilutė.

– Sveika, Meilute, – visada pasisveikinu.

Išeinu iš miegamojo ir per svetainę žengiu link buto durų. Evos vaikinas, Eliotas, sėdi ant sofos, žiūri televizorių ir rūko. Dabar, kai Eva duoda jam pinigų, šią prabangą jis gali sau leisti. Jis kažką sako, rodos, „pasisaugok“, bet Meilutė nekreipia į jį dėmesio. Ne darbo metu su tokiu kaip jis Meilutė niekada nesišnekėtų ir, nors jis yra Evos vaikinas, tai dar nereiškia, kad Meilutė turi su juo kalbėtis. Uždariusi duris, ji nužingsniuoja tamsiu koridoriumi, nusileidžia laiptais prie lauko durų ir žengia į naktį. Vakare lauke paprastai šalčiau, ir ji įkvepia to gaivaus oro leisdama jam nutvilkyti, nusvilinti ir užgrūdinti plaučius, suteikti jai jėgų eiti tenai ir daryti tai, ką turi daryti, kad užsidirbtų.

Tą ritualą kartoju kiekvieną vakarą, tad galiu pažvelgti į veidrodį ir prieš išeidama pamatyti Meilutę. Kai dirbau striptizo šokėja, Meilutė veidrodyje pasirodydavo tik klube. Taip man lengviau jas skirti. Pastebėjau, kad jei iš buto išeina ir paskui grįžta Meilutė – pasitikinti savimi, dalykiška ir abejinga, Eva per naktį neverkia. Mat kol Meilutė darbe, Eva įsitaisiusi namie lovoje su knyga ar priešais televizorių įnikusi žiūri serialą „Ist Endo gyventojai“ arba „Korė“.

Dabar jau nebeverkiu. Ir tai svarbiausia.

1993 m. sausio 18-oji

Mečiau valytojos darbą ir tapau Meilute, kitaip sakant, lioviausi dirbusi ir dieną, ir naktį.

Ketinau pamažu nutraukti Meilutės darbą, norėjau jo atsisakyti, bet sumokėjusi skolas tapau priklausoma nuo laisvės, kurią teikia pinigai, ir nuo galimybės būti savimi.

Juk šito tikrai nesitikėjau. Dabar, kai per tris keturias valandas uždirbu tiek, kiek dirbdama valytoja gaudavau per dieną ar dvi, galiu net knygas skaityti. Galiu eiti į biblioteką arba net nusipirkti knygų. Jos man jau nėra prabanga, dėl kurios turėčiau sau teisintis. Popietes galiu praleisti vaikštinėdama po mane dominančias Londono vietas, be to, aš netgi vėl pradėjau po truputį taupyti.

Nejučia, – tikrai nežinau, kaip čia nutiko, – šiek tiek savo uždirbamų pinigų ėmiau duoti Eliotui. Dabar jo sveikata pasitaisė, tad galėtų dirbti, bet nedirba. Rodos, Eliotui net patinka, jog moku jam už tai, kad leistų man tuo verstis. Ar čia yra kokia prasmė? Tiesą sakant, man tai atrodo visiška nesąmonė, bet vis tiek taip elgiuosi.

Iš dalies tai susiję su mano iš naujo atrasta laisve. Širdyje jaučiuosi kalta, kad neplušu visų tų valandų, kurias Dievas skyrė dirbti, be to, niekaip neprisiverčiu mylėtis su Eliotu, nors užsiimu seksu su kitais. Ir tai ne vien negebėjimas atskirti Evos ir Meilutės. Kai Eliotas užsigeidžia manęs, galiu apsimesti esanti Meilutė, galiu įsijausti į jos vaidmenį ir leistis paimama, bet nenoriu. Nenoriu mylėtis su Eliotu. Tad jaučiuosi kalta, matyt, dėl to jam tiesiog sumoku. Moku, kad paliktų mane ramybėje. Moku nuomą, apmoku visas sąskaitas, perku maistą. Manau, Eliotas yra mano sąvadautojas tikrąja žodžio prasme, nes gyvena iš mano uždarbio. Iš tiesų jis yra vyras, su kuriuo gyvenu viename bute, miegu vienoje lovoje, bet negyvenu bendro gyvenimo.

Jei vieną vakarą jis negrįžtų, man būtų tas pats, tikrai nesukčiau dėl to galvos, bet išgrūsti jo tiesiog negaliu. Gyvename kiekvienas savo gyvenimą, ir man toks variantas tinka.

Pinigus, žinoma, slepiu patikimai. Laikau juos atskirai nuo dienoraščių: jeigu Eliotas rastų dienoraščius, man bent jau liktų santaupos, arba atvirkščiai.

Mano gyvenimas nėra tobulas nei netgi geras. Tiesiog… kitoks. Geresnis.

Norėčiau, kad man nereikėtų tuo užsiiminėti; norėčiau, kad nereikėtų pardavinėti savo kūno ir taip užsidirbti gyvenimui, kuriame jaučiuosi dėkinga bent jau už tai, jog nesu beviltiškai nelaiminga; norėčiau laimingo gyvenimo. Bet tokioms kaip aš, vargšėms merginoms be jokio diplomo, yra tik vienas kelias.

Kol kas geriausia, kad nereikia sukti galvos dėl pinigų. Nepaisant pavojaus, jog tave gali sulaikyti policija, nuskriausti klientas arba vieną gražią dieną imsi ir suprasi, kad Meilutė užvaldė mano – Evos – gyvenimą.

Aš (kad ir kas būčiau)

1995 m. vasario 14-oji

Jie buvo dviese.

Vienas pasikvietė mane į savo viešbučio kambarį nė nesiderėjęs dėl kainos, o kitas su peiliu pasislėpė vonios kambaryje.

Jiedu iš manęs tenorėjo pinigų, ir aš nesispyriodama juos atidaviau. Paprastai pinigus slėpdavau už praplėšto rankinės pamušalo ir iš karto jiems pasakiau, kur ieškoti, nė akimirkos neatitraukdama žvilgsnio nuo peilio ašmenų man prie skruosto. Širdis iš išgąsčio tarsi nustojo plakti, kvėpavau lėtai, nelygiai ir negiliai.

Jiedu privertė mane išsirengti – norėjo įsitikinti, ar dar kur nors neslepiu pinigų, tada nuogą išgrūdo iš viešbučio kambario į koridorių. Po pusės minutės, garsiai juokdamiesi, išmetė mano suknelę, švarkelį, apatinius, kojines, batus ir rankinę. Tiems vyrams už durų tebekvatojant ir jų juokui mano ausyse skambant nelyginant signalizacijos sirenai, drebančiomis rankomis susirinkau daiktus ir nubėgau į koridoriaus galą apsirengti.

Kita moteris būtų kreipusis į policiją. Būtų galėjusi žodžiais apibūdinti ją užpuolusių dviejų baltaodžių vyrų bejausmiais žvilgsniais ir gyvuliškomis šypsenomis išvaizdą. Ji būtų pasakiusi, kiek vingelių ir dantukų buvo ant pjūkliškų peilio ašmenų ir kaip ji jautėsi užpuolikui prispaudus juos prie skruosto. Būtų galėjusi papasakoti apie jos šnerves užplūdusį baimės kvapą. Būtų galėjusi užsiminti apie siaubą, sužadintą minties, kad ją išprievartaus ir perrėžta gerkle paliks tysoti nedideliame Londono viešbutyje. Būtų galėjusi bent bendrais bruožais nusakyti, kaip pašiurpo iš siaubo įsivaizduodama, kad kur nors nedidukėje laikraščio skiltyje bus aprašyti jos gyvenimo faktai ir smurtinės mirties aplinkybės. Ji būtų galėjusi prisiminti šlykštų ir kartu malonų pažeminimo ir palengvėjimo jausmą, kai bėgo į koridoriaus galą ir stovėdama prie lifto stengėsi kuo greičiau apsirengti, o grįžusi namo vis tiek to jausmo nebūtų įstengusi atsikratyti.

Tik aš nebuvau kita moteris, apskritai nebuvau moteris. Juk apskritai nebuvau „moteris“, ar ne? Buvau prostitutė, kekšė, šliundra.

Policijai nebūtų rūpėję, kad mane apiplėšė. Jie tikriausiai būtų suėmę mane už nelegalų vertimąsi prostitucija; tikriausiai būtų mane apklausę ir išsiaiškinę, ar nevartoju narkotikų. Tai, kas nutiko man, pagal visų įmanomų nusikaltimų sąrašą būtų buvę traktuojama kaip vienas iš smulkių nusižengimų. Net jei būčiau buvusi nužudyta, kam tai būtų rūpėję?

X

1995 m. vasario 17-oji

– Į darbą neini? – neseniai paklausė manęs Eliotas.

Jau trys dienos nedirbu. Per daug bijau. Dienoraštyje galiu prisipažinti. Vis kartojau sau, kad galiu nedirbti. Nesvarbu, kad aną naktį buvau apiplėšta, pinigų dar turiu užtektinai, taigi pakaks visam šiam mėnesiui, bet iš tiesų pernelyg bijau kelti koją į viešbučius. O mintis, kad niekam nerūpės, jei man kas nors atsitiktų, tą baimę tik dar labiau sustiprina.

Kai praeitą vakarą grįžau, Eliotas buvo išėjęs, tad išsimaudžiau vonioje ir išsiverkiau – pirmą kartą per nežinau kiek laiko, – o paskui prisiverčiau eiti miegoti. Pasakiau sau, kad rytą viskas bus geriau. Bet kelis kartus per naktį prabudau išpilta prakaito, apimta panikos ir sukaustyta siaubo, tad rytą galva buvo sunki, be to, jaučiausi be jėgų.

Jis nepastebėjo, kad kažkas ne taip, net neatkreipė dėmesio, kad vėl pradėjau rūkyti. Pamatė tik dabar, nes neišėjau uždirbti pinigų. Keletą dienų per mėnesines dažnai neidavau į darbą, bet jos buvo prieš savaitę.

– Ne, – trumpai atsakiau ir įbedžiau akis į televizoriaus ekraną.

– Kodėl? – paklausė jis, tarsi turėčiau normalų darbą, tarsi neidama į jį rizikuočiau būti atleista. Tarsi jis neturėtų prieštarauti tam, kuo užsiėmiau.

– Nes vieną vakarą, prieš tris dienas, mane užpuolė ir grasindami peiliu apiplėšė du vyrai, – paaiškinau.

Kai dalykiškai išdėsčiau, kas atsitiko, man net širdis apmirė. „Ar tai tikrai nutiko man?“ – pamaniau. Staiga nei iš šio, nei iš to prisiminiau, kaip buvau užpulta prie „Habio“ vyrų klubo. Tuomet irgi kelias dienas nedirbau.

– Juk neatidavei jiems visų pinigų, ar ne? – pasiteiravo Eliotas, ir jo baiminimasis dėl pinigų mane labai sujaudino.

– Ne, aš nenukentėjau, ačiū, kad rūpiniesi, – atšoviau.

– Na, akivaizdu, kad tau nieko nenutiko, – pasakė Eliotas, tarsi būčiau visiška kvaiša. – Bet ar jie neatėmė iš tavęs šlamančiųjų?

– Kodėl nepaklausei, ar jie manęs neišprievartavo? – papriekaištavau.

– Na… Juk negalėjo, ar ne? – tarė jis atsainiai gūžtelėdamas. – Tu kekšė. Neįmanoma išprievartauti kekšės.

– O, atsiknisk tu, šlykštyne, – rėžiau.

– Kas yra? Juk neįmanoma, ar ne?

– „Ne“ ir reiškia „ne“, nesvarbu, kas tą žodį ištaria. Jei nuėjau į to vyro kambarį, vadinasi, sutikau už pinigus užsiimti su juo seksu. Jei būčiau persigalvojusi ir pinigų nepaėmusi, jis nebūtų turėjęs teisės manimi pasinaudoti.

– Taip, bet…

– Užsičiaupk. Jei nori toliau čia gyventi ir gauti iš manęs pinigų, tiesiog užsičiaupk.

Padidinau televizoriaus garsą, sulenkusi kojas kelius prisitraukiau prie krūtinės ir atkakliai įbedžiau žvilgsnį į ekraną. Supratau, kad turiu sprukti nuo Elioto. Jis mane nuodijo. Jei nebūtų nugvelbęs visų mano pinigų, dabar nesėdėčiau čia bjaurėdamasi savo kūnu, tvirtai nežinodama, kas esu, ir iš paskutiniųjų stengdamasi išsiveržti iš šio pragaištingo rato, kuriame atsidūriau.

Žinoma, aš ir vėl įklimpau. Nenorėjau ilgai tuo užsiiminėti, bet tebeužsiimu jau pustrečių metų.

Greit reikalai turėtų imti taisytis, tiesa?

Tiesa?

Panelė (cha, cha!) mėšle

Penkioliktas skyrius

Libė

– Ko tikitės iš šių konsultacijų, Libe? – klausia priešais mane sėdinti moteris.

Esu kambaryje, pusrūsio aukšte esančiame jos bute, čia ji dirba. Pro tamsias didelius langus dengiančias žaliuzes iš gatvės prasiskverbia šiek tiek šviesos, o pačioje patalpoje vyrauja subtilus praktiško ir patogaus stilių derinys. Prie dviejų sienų rikiuojasi lentynos, prikrautos knygų apie psichologiją, psichoterapiją, psichologinę konsultaciją ir dvasines traumas. Ant trečios sienos, tos, kuri jai už nugaros, ir šalia durų, prikabinėta įrėmintų jos diplomų ir kvalifikaciją patvirtinančių sertifikatų. Žemiau lango, man už nugaros stovi didelis medinis rašomasis stalas, švarus ir tvarkingas. Be to, jai pavyko čia įgrūsti dar ir du didelius minkštus fotelius, į kuriuos atsisėdusi tiesiog nugrimzti. Ant kiekvieno padėta po tris pagalvėles – per daug, bet tikriausiai jos būtinos ramybės iliuzijai sukurti. Ko jau ko, o ramybės čia tikrai nebus.

– Nežinau, – prisipažįstu.

Noriu vėl tapti savimi, noriu grįžti į tą savo gyvenimo tarpsnį, kai maniau, jog Džekas mane myli ir man tereikia palaukti, kol jis užsigydys žaizdą ir iki galo man atsivers. Noriu liautis sapnavusi keistus sapnus. Noriu susigrąžinti savo veidą ir plaukus. Noriu suprasti, kaip pasaulis galėjo įsiurbti ir sužlugdyti tokią mielą merginą kaip Eva. Noriu daugybės dalykų ir tikrai nesitikiu, kad juos gausiu vien pasišnekėjusi su šia moterimi.

– Tikite ar netikite, o vis dėlto čia puiki vieta pradėti. Tikriausiai būsite atviresnė šiam vyksmui, jei nepuoselėsite nepagrįstų lūkesčių.

Kadaise garsėjau tuo, kad suteikdavau nepamatuotų lūkesčių žmonėms, atėjusiems pas mane į veido masažo procedūrą ir besitikintiems tiesiog panaikinti tuos du dešimtmečius, kai be saiko kepinosi saulėje, miegojo nenusivalę makiažo, rūkė ir per daug gėrė. „Jums pasisekė, kad turite puikią figūrą, – sakydavau tokiems. – Ilgai džiuginanti jaunatviška išvaizda priklauso ir nuo genų, ir nuo pasirinkto gyvenimo būdo. Manau, veido masažo procedūros labai padės, bet negaliu garantuoti, kad atitaisys visą padarytą žalą.“ Kitaip sakant, jūsų lūkesčiai pagrįsti būtų tik tuomet, jei turėčiau laiko mašiną ir grįžusi į praeitį ištepčiau jūsų kūną storu kremo nuo saulės sluoksniu, išmuščiau jums iš rankų cigaretę, kiekvieną vakarą stovėčiau už nugaros jums besivalant makiažą ir išsiųsčiau namo miegoti vos po kelių taurelių.

Esu tikra, kad ši moteris sako man tą patį, nes kalbėdamasi telefonu truputį susipažino su mano bėdomis ir tikriausiai pamanė, jog mano atvejis vadovėlinis ir kad šiek tiek pašnekėjusi nesunkiai mane pagydys. Bet matydama mane trimačiu formatu spalvotai, dabar ji greičiausiai galvoja apie nepagrįstus lūkesčius – apie tą patį, kas dingtelėdavo ir man išvydus saulės vonias dievinančią ir padauginti alkoholio linkusią rūkalę, trokštančią atrodyti kaip jauna manekenė ant žurnalo viršelio.

Orlai Dženkins nieko nesakau. Daugumai žmonių aš užkalbu dantį leisdama suprasti, kad padarysiu viską, ką galiu, ir reikia tikėtis stebuklo. Esu realistė ir suprantu, kad šis gydymas nepadarys stebuklo: galbūt man pasiseks ir išeisiu iš čia tvirtesnė, bet vis tiek su senų bėdų kupra.

– Kokia šiuo metu didžiausia jūsų problema? – klausia Orla Dženkins.

Noriu palikti vyrą. Kaip apsėsta nesiliauju galvojusi apie vieną mirusią moterį. Vis dar negaliu įveikti siaubo, apimančio mane, kai pažvelgiu į veidrodį ir matau, kad atrodau visiškai kitaip nei save įsivaizduoju. Iškėlusi koją iš namų, pasijuntu tarsi patekusi į pragarą, kuriame esu kankinama įmantriausiais būdais.

– Negaliu įsėsti į automobilį.

– O kaip atvykote pas mane?

– Pėsčiomis.

– Ir kaip jaučiatės?

– Lengva nebuvo, nes man labai sunku įveikti bent kiek didesnį atstumą.

– Ar po avarijos bent kartą sėdėjote automobilyje? – klausia ji.

– Taip. Kai iš ligoninės važiavau namo. Į autobusą būčiau neįlipusi, todėl teko rinktis taksi.

– Ir viskas?

– Taip.

– Kaip jautėtės ant užpakalinės taksi sėdynės?

– Prastai, – prisipažįstu. – Gal ir nebūtų buvę taip blogai, jei pati būčiau vairavusi. Man nepatiko, kad sėdžiu ten rankas sudėjusi ir negaliu nieko…

Man užlūžta balsas.

– Ir negaliu nieko?.. – Orla Dženkins paragina mane kalbėti.

Gūžteliu.

– Na, net nežinau… – sumurmu.

– Rodos, jums gana svarbu viską kontroliuoti. Mėgstate viskam vadovauti?

O kas nemėgsta? Argi tų, kurie atsisakė kontroliuoti kitus žmones, nuolat nekankina abejonė, ar tikrai teisingai elgiasi?

– Taip, bet man tai atrodo normalu. Juk dauguma žmonių mėgsta vadovauti, tiesa?

– Tačiau gyvenime būna daugybė atvejų ir situacijų, kurių kontroliuoti negalite.

Rakinėjau nagus ir man pavyko nykščio nago kraštu atskelti gabalėlį lako. Dabar jis lupasi man kaip jogurto pakuotės folija. Šis malonumas apmalšina Orlos Dženkins žodžių kandumą ir ne taip skaudu girdėti, kad esu gyvas pavyzdys, jog didžioji gyvenimo dalis yra atsitiktinumų virtinė, kurios neįmanoma kontroliuoti; kad kažkoks vyras, kurio niekada nesu sutikusi ir kuris mano galįs manevruodamas staiga įsisprausti į nedidelę properšą transporto sraute, bet suklysta vertindamas situaciją, nes šnekasi smakru ir petimi prispaustu prie ausies mobiliuoju, gali pakeisti mano gyvenimą. Neketinu sakyt: „sugriauti mano gyvenimą“, nes jis nesugriautas. Tebeturiu jį, vis dar galiu vaikščioti ir kalbėti, tiesiogine prasme nepraradau jokio artimo žmogaus, – Džekas yra išimtinis atvejis, – tad mano gyvenimas nesugriautas. Nors kosmetologe tikriausiai jau niekada nebedirbsiu. Net jei pasidaryčiau makiažą ir, kol ataugs plaukai, nešiočiau peruką, nemanau, kad vėl galėčiau dirbti tą darbą. Bet man vis tiek pasisekė. Aš tai žinau.

– Galbūt, – sakau, – bet man vis tiek nepatinka, kai mano gyvenime viešpatauja netvarka ir anarchija. Mėgstu kiek galima labiau viską kontroliuoti.

Orla Dženkins atsidūsta.

– Matote, Libe, – prabyla ji tokiu tonu, kuriuo žmonės kalba tik tuomet, kai ketina duoti tau pylos, – man neramu, kad jūs, rodos, labai daug samprotaujate apie tai, kas jums nutiko. Ir neleidžiate sau jausti.

Neleidžiu sau jausti? Aš daug jaučiu. Daug verkiau, priverkiau kibirus ašarų.

– Per pastarąsias kelias savaites verkiau daugiau nei buvau verkusi per visą gyvenimą, – paaiškinu konsultantei.

– Bet jums nesiseka atsiverti ir išsiverkti iš širdies, tiesa? Tikriausiai labai pykstate ir liūdite, – neabejoju, kad, jumis dėta, kiekviena būtų pikta ir liūdna, – bet jūs, rodos, nesuteikiate sau erdvės arba neleidžiate sau to jausti.

– O ką gero gali duoti nevaržomai reiškiamas pyktis? Taip elgdamasi tik įskaudinčiau artimiausius žmones, – atšaunu ir paklausiu: – Be to, ant ko turėčiau pykti?

– Kaip jūs pati manote, ant ko?

– Ant to idioto, vairavusio kitą automobilį, – truputį dvejodama atsakau.

Nežinau kodėl, bet kalbėdama apie tai, kas įvyko po avarijos, apie tą vyrą nė negalvoju. Kai paskambina policijos pareigūnas ir nori man papasakoti, kaip vyksta tyrimas, negaliu su juo kalbėtis ir prašau, kad šnekėtųsi su Džeku. Kelis kartus Džekas mėgino man viską perduoti, bet po keleto ištartų žodžių nutilo supratęs, kad spoksau į jį blausiu žvilgsniu, delnais užsidengusi ausis. Nenorėjau nieko žinoti; nenutuokiu kodėl, bet tiesiog negalėjau to sužinoti.

– Klausantis jūsų neatrodo, kad labai pasitikėtumėte savimi, – pastebi Orla Dženkins.

– Ar jau praėjo valanda? – klausiu.

– Dar ne.

– Na ką gi… Klausykite, aš atsiprašau, jūs labai maloni ir jūsų oda tiesiog nuostabi, neabejoju, kad esate padėjusi daugybei žmonių, bet negaliu čia pasilikti. Visa tai ne man. Manau… Manau, toliau tvarkysiuos pati. Suprantate? Turiu liautis savęs gailėjusi. Jei mėginsiu mąstyti pozityviau, susitelksiu į tai, ką turiu, ir neabejoju, kad viskas bus gerai. – Atsistojusi stipriau užsimaukšlinu skrybėlę, kad nesimatytų veido, tvirčiau susisupu į lietpaltį. – Bet labai ačiū. Jūs puiki konsultantė.

– Apgailestauju, kad pokalbis nebuvo toks, kokio tikėjotės, – taip pat stodamasi sako Orla Dženkins. – Bet jei apsigalvosite, žinosite, kur mane rasti.

– Ačiū, – dar kartą padėkoju. – Jei reikės, aš jums dar paskambinsiu.

Nepaskambinsiu. Mes abi žinome, kad nepaskambinsiu.

Užtat puikiai žinau, ką padarysiu grįžusi namo.

Libė

Grįžusi namo, rūsyje stovinčios Evos spintos duris randu praviras, o pačią spintą tuščią. Vakar taip nebuvo. Stoviu, spoksau į ją ir jaučiu, kaip mane kausto baimė. Tikiuosi, jis padarė tai ne dėl manęs. Tikiuosi, neišmetė jos daiktų. Aš to neverta.

Jeigu jis sunaikins jos daiktus arba jų atsikratys manydamas taip pakeisiantis mudviejų santykius, tai netrukus ims nekęsti ir manęs, kad priverčiau jį taip pasielgti, ir savęs, kad buvo toks silpnas ir man pakluso.

Džekas nekaltas, kad manęs nemyli. O aš nekalta, kad jį tebemyliu.

„Viskas truputį susijaukė, ar ne?“ – sako Eva, sėdėdama prie krūtinės pritraukusi kelius, užjaučiamai į mane žiūrėdama.

– Taip, mums abiem, – atsakau. – Be to, atrodo, kad visiškai praradau sveiką protą: moteriai, besikalbančiai su mirusia pirmąja savo vyro (kuris greit irgi bus tik buvęs vyras) žmona, iki tikros beprotystės – tik vienas žingsnis.

Eva

1995 m. gegužės 25-oji

Taigi dabar aš Braitone.

Paskutinis pokalbis su Eliotu buvo tarsi žadintuvo skambutis, kurio man reikėjo, kad liaučiausi gyvenusi kaip iki šiol. Kitą dieną, vos tik jis išėjo iš buto, susipakavau savo dienoraščius, suknelę, tetos Meivės rožinį, tėvų ir savo nuotrauką, nepamiršau ir grynųjų, slėptų dėdės Henrio kuprinėje. Pasiėmiau tiek drabužių, kiek per trumpą laiką spėjau sugrūsti į kuprinę, ir išbėgau, kur kojos nešė.

Pasišnekėjusi su Eliotu ir supratusi, kaip jis mane niekina ir kaip vertina pinigus, kuriuos uždirbu parsidavinėdama, nusprendžiau pirmiausia žiūrėti savęs. Leidau sau prabangą taksi važiuoti į Karalienės Viktorijos stotį ir sulig kiekviena įveikta gatve, sulig kiekvienu vairuotojo daromu posūkiu mano nerimas ir baimė vis labiau slūgo, nes tolau nuo Elioto. Jau apsisprendžiau palikti Londoną. Nebuvo prasmės likti mieste, kuriame yra bent menkiausia tikimybė susitikti Eliotą. Tai būtų pernelyg skausminga ir siaubinga.

Antrą kartą viską mesti ir pabėgti nebuvo taip baisu. Palikti savo knygas, drabužius, apatinius, savo indus, stalo įrankius ir visokius niekučius šį kartą buvo lengviau nei išvykstant iš Lidso. Šįkart žinojau, kas svarbu, ko negalima nusipirkti už pinigus ir kad sunkiausia yra išeiti ir palikti motiną.

Taigi dabar aš Braitone.

Kelias pirmąsias naktis praleidau turistinės bazės viešbutėlyje, o paskui radau ir išsinuomojau mielą trijų kambarių butuką vietovėje, vadinamoje Kemptaunu. Čia gražu.

Sėdžiu švarioje svetainėje, lauke veriamai klykaujant žuvėdroms, tarsi apverkiančioms prarastą meilę, ir tuoj išeisiu šiandien jau į trečią pokalbį dėl biuro administratorės darbo.

Po Braitone praleisto savo gimtadienio panorau apsigyventi prie jūros. Dabar ir gyvenu.

Laikau suspaudus kumštį, kad gaučiau tą darbą, o tada tikrai galėsiu pradėti naują gyvenimą. Visa kita nugrims į praeitį ir vėl būsiu verta savo suknelės. Laikau kumštį, laikau kumštį.

Eva (taip, tai tikrai vėl aš)

1995 m. rugsėjo 21-oji

Aš jau septyni mėnesiai Braitone.

Ir štai ką supratau: vyrai, kurie samdo tave kaip palydovę, labai skiriasi nuo vyrų, sutinkamų viešbučiuose.

Dauguma jų jau būna apgalvoję, ką veiks, na, jie viską iš anksto būna suplanavę: užsakę viešbučio kambarį arba pasirūpinę, kad liktų vieni savo namuose ir galėtų parsivesti tokią merginą kaip aš.

Baigiantis mano darbui Londone, sumažinau kainas, nes vyrai tiesiog nemokėjo tiek, kiek anksčiau. Nežinau kodėl. Donė kažką burbleno, girdi, tokios didelės pasiūlos dar nėra buvę, tad klientai tapo pernelyg išrankūs. Ir šiame darbe galiojo seno gero kapitalizmo dėsniai. Agentūra, su kuria pasirašiau sutartį, moka man gerokai daugiau, nei uždirbdavau savarankiškai, net ir atsirėžusi savo pelno dalį (trisdešimt procentų!). Be to, jos darbuotojai tikrina vyrus, ar jie patikimi ir su teisėsauga reikalų neturėję klientai. Taigi su peiliu manęs daugiau niekas nebetyko.

Henrieta (nemanau, kad tai tikrasis jos vardas, bet ji mane vadina Meilute, tad tebūnie), viršininkė, pas kurią atėjau į pasikalbėti dėl darbo, paprašė manęs nueiti į prabangią kirpyklą ir pasidaryti šukuoseną, nuolat rūpintis manikiūru ir veido masažu ir nusipirkti brangių apatinių, nes vyrai, kuriems ji siunčia merginas, tikisi aukščiausios klasės. O aš ir atrodanti kaip aukštuomenės moteris… Na, bent jau galėčiau atrodyti, jei pasirūpinčiau savo išvaizda. Ji man truputį priminė Ofeliją: apskritaveidė, į viršų sušukuotais žylančiais plaukais, stilingai apsirengusi, kalbanti, kaip dera aukštuomenės damai. Tačiau, kitaip nei Ofelija, Henrieta gana dažnai užsimiršdavo, ir tada, – esu tuo tikra, – mano ausis pagaudavo Jorkšyro tarmės nuotrupų. O gal man tik taip atrodė, juolab kad mane labai dažnai apimdavo namų ilgesys – net kojas pakirsdavo.

– Dienai baigiantis vis tiek teks sugulti, mieloji, – paaiškino ji, – bet tie vyrai mano, kad „urvelis“, į kurį jie įsmunka, turi būti dailus, išpuoselėtas ir gardžiai kvepiantis. Tai moters esmės visiškai neatitinkantis požiūris, bet kas man darbo? Gavę tinkamą merginą, tie vyrai gali pakloti iki penkių šimtų svarų už valandą, ir mane tai labai džiugina.

Greitai supratau, kad mano darbe toli gražu ne seksas svarbiausia. Kai kurie vyrai tikrai nori, kad juos lydėtum į įvairius renginius, vakarienes, šventes, net į kiną. Kiti prieš vesdamiesi pas save nori kartu pavakarieniauti, pasišnekėti, šio bei to paklausti. Jiems patinka rodytis visuomenėje su įsikibusia į parankę gerai atrodančia mergina arba apsimesti, kad tai pasimatymas. Kad ir ką reikia daryti, manęs tai netrikdo: gaunu sutartą valandinį atlygį, tad kuo ilgesnis susitikimas, tuo didesnę sumą parsinešu namo.

Būna ir tokių vyrų, kurie per pirmus kelis susitikimus tavęs net nedulkina: jie nori su tavimi kalbėtis, glamonėti tave, nori, kad juos apkabintum. Trokšta, kad žodžiais glostytum jų savimeilę, o rankomis – kūną. Kai kurie prašo nusirengti, atsigulti prieš juos nuogai, tada tave liečia ir mėgina suteikti tau malonumą.

Svarbiausia yra bendravimas: vyrai, kuriems palaikau draugiją, beveik visuomet nori išsipasakoti. Visi jie dažniausiai vedę arba šiaip kam nors įsipareigoję ir trokšta man pasiguosti, kad jų žmonos ar draugės tiesiog nenori sekso. Žinoma, jie tai pasako kitais žodžiais: kad jų žmonos nenori mylėtis, kad yra pernelyg užsiėmusios augindamos vaikus, kad meilės žaidimams jaučiasi per senos arba neturi tiek seksualinės energijos, kiek turi jie, tad jaučiasi visiškai sutrikę ir jiems būtina išsilaisvinti iš šios fizinės įtampos.

O aš pritariamai linkčioju, nes jaučiu jų skausmą, apkabinu juos, leidžiu jiems įsiskverbti į savo kūną, glamonėju juos geriau ir rūpinuosi, kad jie atsikratytų tos fizinės įtampos, kuri juos taip slegia.

Paskui grįžtu namo, vėl tampu Eva ir prisiminusi nesąmones, kurių turėjau klausytis, užverčiu akis į lubas. Jei nebūčiau šokusi privačiuose vyrų klubo kambariuose, jei nebūčiau draugavusi su narkomanu arba nedirbusi prostitute Londone, gal visais tais niekais netgi patikėčiau. Tuomet galbūt tikrai jausčiau užuojautą ir supratimą, kurį dabar tik apsimetu jaučianti. Bet dirbau tai, ką dirbau, buvau tuo, kuo buvau, tad žinau viena: jei esi labai nelaimingas, paprasčiausiai išeini, o ne skaudini kitą žmogų jam meluodamas ir jį apgaudinėdamas. Turiu vyti tas mintis šalin, nes jei toliau apie tai galvosiu, pradėsiu jaustis kalta, kad imu iš tų vyrų pinigus, ir negalėsiu užsidirbti pragyvenimui.

Vis dar atlieku Meilutės ritualą, tik naudoju brangesnę kosmetiką ir velkuosi brangesnius drabužius, nes nenoriu, kad Eva verktų. Uždirbu daugiau, darbo sąlygos saugesnės, bet vis tiek pardavinėju savo kūną, vis tiek tarsi atskeliu dalelę kai ko labai vertingo ir atiduodu ją žmogui, turinčiam atitinkamą sumą. To vis dar pakanka, kad pravirkčiau.

Beje, įdarbinti manęs niekas nenorėjo. Per keturis mėnesius, kai čia, Braitone, ieškojau biuro administratorės arba raštinės darbuotojos padėjėjos vietos, niekas manęs nepriėmė. Tas darbas atitekdavo baigusiems gimnaziją arba net koledžą. Darbdaviams aš patikdavau, visi jie manė, kad esu sumani ir puikiai atlikčiau savo pareigas, bet vis tiek mieliau priimdavo žmogų, bent jau baigusį gimnaziją ir turintį atitinkamo darbo patirties, o ne mane, buvusią valytoją, tebaigusią dešimt klasių.

„Kartą už tris šimtus svarų dulkinausi su tarptautinės įmonės pardavimo skyriaus direktoriumi. Argi tai nėra atitinkama patirtis?“ – vos nepaklausiau paskutinio darbdavio, paskambinusio man pranešti, kad nebūsiu priimta. Tie, kurie tikrai jausdavo man simpatiją, paskambindavo, ir tam tikra prasme tai būdavo pats blogiausias variantas. Sunku būdavo skaityti laišką, kuriame rašoma, kad esu mielas, bet jiems netinkantis žmogus, tačiau šlykščiausiai jausdavausi, kai būdavau priversta su jais kalbėtis ir sakyti, kad viską suprantu.

Tuomet pasijusdavau labai menka, išsigandusi ir niekam netinkama. Todėl vėl ėmiausi garantuojančios uždarbį veiklos, kuria versdamasi jaučiausi ne tokia didelė menkysta ir ne taip bijojau, kad mane atleis. Nebuvau savo vietoje, bet tai geriau nei neturėti pinigų duonos kąsniui arba sulaukti antstolių.

Iki ausų įsimylėjau Kemptauną. Iš čia labai paprasta pėsčiomis pasiekti Braitono centrą arba krantinę. Kemptaune daug šaunių parduotuvėlių, nuostabių kavinukių, madingų drabužių krautuvėlių ir daugybė knygų antikvariatų, padedančių man būti priklausomai nuo skaitymo.

Beje, jeigu jau užsiminiau apie priklausomybę… Neseniai kalbėjausi su buvusiu savo šeimininku, iš kurio Londone nuomojausi butą. Prieš sėsdama į traukinį, iš Karalienės Viktorijos stoties išsiunčiau jam voką su savaitės nuoma ir rašteliu, kad netikėtai turiu išvykti ir apgailestauju, kad nepranešiau jam apie tai iš anksto. Dar pridūriau, kad užstatą pasiliktų kaip buto nuomą už paskutinį mėnesį ir kad esu jam dėkinga, jog visus tuos metus maloniai su manimi elgėsi.

Paskui dar paskambinau įsitikinti, ar viskas gerai. Likau ištikima sau: jaučiau sąžinės graužatį, kad palikau jį ant ledo, be to, pagalvojau, jog man prireiks buvusio buto šeimininko rekomendacijos. Bet pasirodo, kad čionykščiai nuomotojai, jei tik parodai jiems, kad turi grynųjų, į šiuos reikalus žiūri daug laisviau.

Jis man pasakė apgailestaujantis, kad neteko tokios nuomininkės, bet jau rado kitą žmogų. O juk nepraėjo nė savaitė, kai išvykau.

– Ką, Eliotą? – paklausiau.

– Eliotą?.. – sumišęs pakartojo jis. – Ar tai vardas to idioto, su kuriuo tu gyventi?

(Jo anglų kalba nė kiek nepatobulėjo.)

– Taip, – patvirtinau.

– Ne. Išgrūdau jį tą pačią dieną, kai gavau laišką. Vyras, kuris gyvena iš moters uždarbio… mano akyse ne vyras. Žinau, kad nuomos jis nesumokės. Neketinu klimpti į tą nesąmonę, kai nuomininkas sėdi ir nemoka. Neturiu tam laiko. Pasikviečiau kelis vyrus, atėjom, paėmėm jį ir švyst į gatvę su visais smirdančiais kvaišalais ir kvailais drabužiais.

– Iš kur žinote, kad aš jį išlaikiau? – paklausiau.

– Evute, mano miela nekalta avele, žinau, kuo užsiimi. Turiu draugų: jie viską žino, viską man papasakoja. Žinau, kuo užsiimi, kad sumokėtum nuomą. Dėl to mane ėsti sąžinė, bet nuoma yra verslas. Taip pat žinau, kad vyras, kuris leidžia savo damai tuo verstis ir naudojasi jos pinigais, ne vyras…

Savaip – iškrypėliškai – jis mėgino pasakyti, kad jam rūpiu. Ne taip labai, kad nepakeltų nuomos arba, kaip kadaise, nepasiūlytų pergulėti ir taip ją susimokėti, bet galų gale… nė vienas nesame tobulas.

Suvokus, kad iš tikrųjų man nusispjaut, kas nutiko Eliotui, mane apėmė siaubas. Ne vienus metus mylėjau jį ir rėmiau, bet ilgainiui ta meilė ėmė irti. Irti ir nykti, kol iš jos liko vien labai menkas ir miglotas prisiminimas, kokie kadaise buvo mudviejų santykiai.

Vėl ėmiau rašyti laiškus motinai. Pasakoju jai apie Braitoną ir apie tai, koks jausmas gyventi prie jūros. Apie nuostabią miesto architektūrą, druskos prisigėrusį orą, po kojomis šiugždančius jūros nugludintus akmenėlius ir apie nepakartojamus klykavimus žuvėdrų, aukštais balsais pasakojančių vienos kitoms apie naujausius savo nuotykius.

Ji vis dar man neatsako, bet aš nesiliausiu rašiusi.

Štai kur esu. Grįžau, kur buvusi, tik dabar tuo keliu aš nužingsniavusi tolėliau. Nesu nelaiminga ir tai, manau, svarbiausia.

Aš

1995 m. gruodžio 7-oji

Šiandien atsitiko kai kas netikėta.

Pagal užsakymą atvažiavau į vieną Braitono viešbutį anksčiau, nei buvo sutarta, ir pamačiau, kad ten vyksta privatus vakarėlis. Artėjo Kalėdos ir, rodės, visas pasaulis šventė, bet aš taip ir nesulaukiau kliento, su kuriuo būčiau turėjusi dalyvauti kokios nors įmonės darbuotojams skirtame pobūvyje, jei suprantate, ką turiu omenyje. Durininkas į mane atidžiau nė nežvilgtelėjo, mat buvau pasipuošusi, todėl nusprendžiau įslinkti į salę ir pasižvalgyti.

Pokylių salė buvo įspūdinga: su šokių aikštele, staleliais, prie kurių buvo pastatyta po kelias kėdes, sidabrinėmis žvaigždėmis, dirbtiniu sniegu ir didžiausia Kalėdų egle, kokią kada nors buvau mačiusi. Visi svečiai buvo apsivilkę prašmatniais drabužiais ir pasidabinę brangiais papuošalais, vieni jau įkaušę, kiti beįkauštantys, jie šoko, juokėsi, šnekučiavosi, žodžiu, gerai leido laiką. Tiesą sakant, man dar niekada nebuvo tekę dalyvauti tokiame vakarėlyje ir tiesiog smagintis: jei ir eidavau, tai tik kaip palydovė, kitaip sakant, dirbti. Stovėjau gale salės prie durų stengdamasi niekam nekristi į akis, kad nė nespėjusi pajusti bent kiek Kalėdų dvasios, ne man skirtos, nebūčiau išprašyta lauk.

– Atrodote kaip pašalietė.

Tai buvo pirmi žodžiai, kuriuos jis man ištarė.

Buvau atsirėmusi į sieną, bet akimirksniu atsistojau tiesiai kaip styga baimindamasi, kad mane šiurkščiai paims už parankės ir išmes. Londono viešbučiuose man ne kartą buvo taip nutikę. Bet kai kurie durininkai elgdavosi švelniau ir į mano verslą prie viešbučio baro žiūrėdavo pro pirštus.

– Ak, atleiskite, išgirdau, kad čia pobūvis, ir panorau žvilgtelėti… Atsiprašau, jau išeinu. Neturėjau jokių blogų kėslų. – Stipriai spausdama pasikišau po pažastimi rankinę ir pasisukau eiti.

– Ne, ne, ne, – sulaikė mane jis. – Aš visai ne apie tai. Visus čia pažįstu, išskyrus jus.

– Todėl, kad esu nekviesta viešnia, – paaiškinau paskutinius žodžius tardama pašnibždomis.

– Ir aš nekviestas svečias, – atsakė jis.

Sutrikau: jis vilkėjo smokingą ir atrodė savo vietoje, bet ir aš vilkėdama juodą vakarinę suknelę iki kelių ir avėdama juodus aukštakulnius nebūčiau išsiskyrusi iš kitų svečių.

– Tikrai? – nustebau.

– Teoriškai ne, nes esu pakviestas ir visa kita. Bet prie šios draugijos, tiesą sakant, kažkaip nepritampu.

Ir nusišypsojo. Nusišypsojo, ir man taip suspaudė krūtinę, kad atrodė, tuoj sprogs.

– Atrodote kaip vienas iš jų, – atsainiai pasakiau.

– Ak, išorė gali būti apgaulinga, – tarė jis ir vėl nusišypsojo.

Po antros šypsenos mano širdis, plakusi neritmingai, apskritai sustojo ir, rodės, apsisuko aplink savo ašį. Vos ji nurimo, mane užliejo tokia jaudulio banga, kad net kojos ėmė linkti.

– Žinoma, – linktelėjau. Tada ištiesiau ranką ir paliečiau jo veidą toje vietoje, kur garbanoti plaukai krito ant ausų. – Rodos, žaidėte su baltais dažais. – Turėjau paliesti tą vyrą, nes jis buvo pernelyg nuostabus, kad to nepadaryčiau. Tos trumpos akimirkos, kai pirštų galiukais pajutau jo odą, pakako, kad mano kūnu siūbtelėtų šilumos banga. Kol neprisiliečiau prie normalaus žmogaus, nesupratau, koks šaltis visus tuos metus tvyrojo mano krūtinėje. Pasijutau taip, tarsi per visą tą laiką, nuo tos dienos, kai nusipirkusi suknelę kavinėje kalbėjausi su padavėja, nebuvau sutikusi tokio žmogaus, kuris nenumanytų, kuo užsiimu. Ir tas jo normalumas nuvilnijo per mane sušildydamas kiekvieną mano kūno dalelę. – Žmonės, apsirengę kaip jūs, dažniausiai nebūna išsitepę dažais. Todėl turiu pripažinti, kad išorė gali būti apgaulinga.

Jis atrodė nustebęs, pirštais palietė sau veidą.

– O Dieve, negi ne viską nusiploviau? – jis pasitrynė odą. – Ar nutrupėjo?

– Taip, – linktelėjau.

– Cha! – susiraukęs pridūrė jis. – Tai spąstai vyrams, kurie patys remontuoja namą.

– Namą? Tikrai turite namą? Sau vienam? – nustebau.

– Taip. Jam sugriūti neleidžia tik tapetai ir dulkių sluoksniai, bet aš jį myliu. Ar ne kvaila taip sakyti? Kad myliu namą?

– Ne, visai ne. Gera turėti daiktų, kuriuos dievini. Jie padeda įleisti šaknis ir suprasti, kiek daug galima netekti.

– Anksčiau apie tai nesusimąsčiau…

– Gera mylėti žmones. Bet jei nėra kam nuoširdžiai padovanoti širdies, tuomet ir koks nors labai svarbus daiktas dažnai gali būti visai neblogas pakaitalas.

– O kokį pakaitalą jūs turite?

– Iš ko sprendžiate, kad tokį turiu?

– Nes ši teorija ne žmogaus, kuris jau sutiko sau artimą sielą ir atidavė jam savo širdį, – nusišypsojo jis. – Ir aš veikiau ne darau išvadą, o viliuosi, kad nepažadėjote savo širdies kitam ir man dar ne viskas prarasta, nes nemūvite sutuoktuvių žiedo.

Jei būčiau gyvenusi kitokį gyvenimą, jei tikrovė būtų buvusi kitokia, nieko nebūčiau troškusi labiau už šį vėl man užėjusį silpnumą ir suspurdėjusią širdį. Bet pradėti šių santykių aš negalėjau.

– Spėju, kad tai bus viena didžiausių gyvenimo paslapčių, – atsakiau. – Na gerai, jau eisiu, kol žmonės neėmė rodyti į mane pirštais šūkčiodami: „Nekviesta viešnia!“ ar vadindami kitu aukštuomenėje įprastu vardu.

Jo šypsena priblėso, ir aš nusiminiau.

– Gal galėčiau jus palydėti? – pasisiūlė.

– Ačiū. Būtų malonu, – sutikau.

Prie viešbučio durų jis kyštelėjo ranką į kišenę ir ištraukė savo vizitinę kortelę.

– Jei kada nors nuspręsite atsakyti į mano klausimą, paskambinkite, – pasakė.

Paėmusi kortelę žvilgtelėjau, koks jo vardas ir pavardė.

– Džekas Bričamas, – nedrąsiai ištariau.

– O kuo jūs vardu?

– Eva.

Vos nepasakiau „Meilutė“. Vos neleptelėjau, bet laiku susigriebiau, kad šiam vyrui nėra reikalo meluoti. Jis man nemokėjo, nežiūrėjo, kaip šoku; tiesiog buvo mandagus.

– Tiesiog Eva?

– Tiesiog Eva.

– Gerai.

Pamaniau, kad Džekas ketina pasilenkti ir pakštelėti man į skruostą, bet paskui apsigalvojo, matyt, nenorėdamas brautis į asmeninę mano erdvę. Vėl norėjau jį paliesti, kad mane sušildytų, bet nedrįsau – baiminausi, jog paskui nepajėgsiu patraukti rankos.

Supratau, kad Džekas Bričamas labai greitai tampa mėgstamiausiu mano narkotiku.

– Sudie, Džekai Bričamai, – atsisveikinau sunkia širdimi, nes pamaniau, kad niekada daugiau jo nebepamatysiu.

– Labos nakties, Eva.

Pažingsniavusi gatve, kelias minutes pastovėjau už kampo ir luktelėjau, kol jis nueis. Kai grįžau į viešbutį, jo niekur nebuvo matyti, ir aš greitai vestibiuliu nužingsniavau prie liftų.

Vyras atidarė 301-o kambario duris, grįžo į krėslą prie rašomojo stalo ir palaukė, kol įeisiu.

– Labas, aš Meilutė, – prisistačiau nutaisiusi atitinkamą toną ir šypsodamasi.

Jis galvos mostu parodė man ant lovos baltą voką, papuoštą reljefiška viešbučio emblema, o aš jį paėmiau, patikrinau, ar yra sutarta suma, ir įsidėjau į rankinę.

Atsisukusi vėl jam nusišypsojau. Nors beveik visas jo veidas skendėjo šešėlyje (šviesa sklido tik nuo uždegtos stalinės lempos ir per praviras vonios kambario duris), pastebėjau, kad jis pagyvenęs ir daug pasiekęs vyras; dauguma vyrų, galinčių pakloti agentūros prašomą sumą, buvo sėkmingai padarę karjerą.

– Nusirenk, pasilik tik batelius, o tada atsisėsk ant lovos pražergusi kojas, – kimiu balsu liepė jis.

– Žinoma, – tebesišypsodama pasakiau.

– Pirmiausia noriu su tavim pasišnekėti.

– Kaip pageidaujate, – sutikau.

Aš – Eva – jau buvau dingusi, viską kontroliavo Meilutė.

Vėliau, vonios kambaryje, kai vėl leidau sau pasijusti Eva, pagalvojau apie Džeką Bričamą. Tiesą sakant, dėl jo mane draskė vidiniai prieštaravimai. Norėjau jam paskambinti. Bet kaip galėjau skambinti, jei buvau ne tik Eva, moteris, su kuria jis susipažino, bet ir kekšė, vardu Meilutė? Argi galėjau jam tai papasakoti ir dar tikėtis, kad jis norės kur nors drauge su manimi eiti?

Kai kurios kitos merginos, su kuriomis susipažinau dirbdama šį darbą, turėjo vaikinus, keli iš jų net nebuvo jų sąvadautojai. Vienos sakė, girdi, jų vaikinai neprieštarauja, kad jos tuo užsiima, ir jas myli, nors jos už pinigus daro tai ir su kitais vyrais. Kitos tvirtino, kad jų vaikinai nieko nežino ir tai apskritai ne jų reikalas. Nė vienas iš tų variantų man netiko. Nepasakyčiau, kad labai gerbiau Eliotą už tai, jog jis neprieštaravo tam, kuo man teko užsiimti norint mudviem turėti stogą virš galvos, be to, nebūčiau galėjusi meluoti vyrui, kurį buvau įsimylėjusi, ir nepapasakoti, jog turėjau tuo verstis, kad netektų atsidurti gatvėje.

Bet, Dieve mano, kaip sunku galvoti apie Džeką, apie jo šypseną, apie jo veido formą, apie jo žvilgsnį ir nenorėti jam paskambinti! Pasilikau jo vizitinę kortelę tik todėl, kad ji – kaip ta suknelė, rožinis, kuprinė ir nuotrauka, kurią pasiėmiau sprukdama iš motinos namų. Tai dar vienas daiktas šiame pasaulyje, kurį turi Eva, dar vienas daiktas, kuris mane čia laiko. Dar viena proga prisiminti, kad nesvarbu, kaip užsidirbu pragyvenimui, vis dėlto tebesu neišgalvotas asmuo.

Eva (Džeko Bričamo, man tai priminusio, garbei)

1996 m. vasario 14-oji

Žinau, tai kvaila, bet kad ir kur eičiau, atrodo, jog matau Džeką.

Protu suvokiu, kad tai negali būti jis, kad jis negali būti visur – autobuse, ant užpakalinės taksi sėdynės, kavinės lauko terasoje, vaikštinėti vienas pajūriu arba įsikūnyti veiduose klientų, kuriuos aptarnauju, bet kaskart, kai man prieš akis šmėsteli šviesiai rusvi plaukai, jo nosies profilis, jo ūgis arba sudėjimas, širdis suspurda iš laimės ir šokteli kaip tuomet, kai pirmą kartą su juo šnekėjausi. Tai geras jausmas. Turbūt pats geriausias, kurį pastaruoju metu esu patyrusi. Jaučiuosi, tarsi kiekvieną gyvenimo dieną panirčiau į svajingą laimės būseną. Prisiminusi jį, visuomet nusišypsau, o išvydusi jo antrininkus įsispoksau, paskui, apėmus tam jausmui, romiai ir mąsliai šypsodamasi užsimirštu.

Ar įmanoma įsimylėti žmogų, su kuriuo praleidai vos penkias minutes?

Jis tapo mano gyvenimo dalimi, nematydama jo jaučiuosi nusivylusi. Jei iki vakaro nepamatau jį primenančio vyro, ant manęs tarsi užslenka blankus šešėlis, ir vienintelis būdas pasigydyti – pasiėmus įsistebeilyti į jo vizitinę. Perskaityti jo vardą ir pavardę, telefono numerį, viską įsiminti ir pasvarstyti, ar kada nors būtų įmanoma tapti Eva Bričam.

Taip, žinau, reikia grįžti į tikrovę, ar ne? Štai ką šiais laikais žmonės pasakytų tokiai nevykėlei kaip aš. Bet man sunku, nes galvodama apie Džeką Bričamą, žaisdama žaidimą, kuriame kasdien nors trumpai jį pamatau, tam tikra prasme išsilaisvinu. Tai man padeda prastumti dieną. Ir primena, kad esu dvidešimt ketverių.

Man labai patiktų jį pabučiuoti. Per visą gyvenimą esu bučiavusi tik du vyrus: Piterį ir Eliotą. Norėčiau Džeką ir glamonėti. Mudu su Piteriu glamonėdavomės; bučiuodavomės, myluodavomės ir laikydavome vienas kitą apkabinę. Net kai permiegojome, kartais tiesiog vienas kitą glostydavome. Eliotas tuo požiūriu elgėsi kaip suaugęs. Mudu pasibučiuodavome pasisveikindami ir atsisveikindami, bučiniai būdavo ir įžangos į meilės aktą dalis, bet niekada nesibučiuodavome tik šiaip sau. Bent jau ne tuomet, kai tikrai tapome pora.

Labai norėčiau glamonėti Džeką Bričamą. Man patiktų jį uosti, mėgautis jo aromatu, apsvaigti nuo jo. Ir, žinoma, juk nebūtų nieko bloga į jį tiesiog žiūrėti. Norėčiau pirštais perbraukti per jo kūno linkius, paliesti jį ir įsitikinti, ar galėčiau įsiurbti jį savo pirštų pagalvėlėmis, kad jis patektų į mano kraują ir galėtų tekėti mano gyslomis. Man magėtų jo paragauti. Ir patikrinti, ar jo skonis toks pat geras kaip ir išvaizda.

Nežinau, kodėl jį taip baisiai įsimylėjau, bet taip jau nutiko. Ir nemanau, kad tai blogai. Man rodos, ta meilė teikia man šiokių tokių vilčių.

Įsimylėjusi Nevykėlė

1996 m. kovo 15-oji

Šiandien išėjau praleisti vakaro su nuolatiniu savo klientu, vardu Cezaris, ir tai tikras jo vardas: mačiau kredito kortelę, kuria jis mokėjo, ir ant jos buvo parašyta „Cezaris Holdingsas“, be to, tokiu vardu ir pavarde jis užsiregistravęs ir mano agentūroje.

Šiaip jau čia nėra nieko nuostabaus, neįprasta ar verta dėmesio, bet per vakarienę nutiko kai kas keista.

Susitikinėjame su juo jau trys ar keturi mėnesiai ir jis visuomet mėgsta pašnekėti. Visad nusirengiu pasilikusi tik apatinius, mudu apsikabinę gulime lovoje, bet toliau taip ir nesame nuėję. Jis iš tų, kurių žmonos nenori sekso, todėl labiau už viską trokšta švelnumo ir moters prisilietimo. Apie tokius vyrus kaip jis nieko bloga negaliu pasakyti. Man malonu šnekėtis, malonu, kai su manimi kalbamasi taip, tarsi turėčiau savo interesų ir nuomonę, be to, malonu užsidirbti neišsirengiant nuogai. Tokio bendravimo trūkumas, žinoma, yra tas, kad turiu būti atsargi ir neleisti išnykti ribai, skiriančiai Meilutę ir Evą. Būtų taip lengva prarasti budrumą ir, kai nereikia užsiimti seksu, tiesiog tapti Eva, bet svarbiausia, aišku, yra tai, kad, ar apsirengusi, ar nuoga, dulkinta ar ne, vis tiek gavau pinigus už tai, jog buvau ten, kur šiaip manęs nebūtų buvę; tai vis tiek verslo sandoris.

Sėdėjome žavingame restorane Siforde, kuris yra prie pat jūros, be to, vakare šičia taip tylu ir ramu. Kelis kartus jau čia vakarieniavome, tad šį vakarą nutariau paragauti marinuotos antienos, nors Cezaris pasakė, girdi, keista žuvų patiekalų restorane valgyti paukštieną. Mums valgant pagrindinį patiekalą, jis atsilošęs patogiai įsitaisė ir pasijuto truputį laisviau. Cezaris daug vyresnis už mane, rudaplaukis sveikata trykštančiu veidu – jis neišblyškęs, bet ir neįrudęs soliariumuose. Jam aplink akis, ant kaktos ir skruostų įdubose matyti raukšlės, bet jos, kaip čia pasakius… tarsi netikros. Be tų raukšlių jo veidas atrodytų keistas, jam tarsi kažko trūktų. Cezaris, kaip sakoma, iš kitų vyrų išsiskiria, mat ne tik gerai ir stilingai rengiasi, bet ir elgiasi atitinkamai. Jis sėdi tiesia nugara ir, rodos, puikiai žino, kaip dera elgtis: kada ragauti vyną ir kokiais stalo įrankiais kokį patiekalą valgyti, net jei aptarnavimas nėra itin geras.

– Ar turi kokių nors tikslų, Meilute? – atidžiai žvelgdamas į mane paklausė Cezaris.

Tuo metu pjovusi gabalėlį antienos stabtelėjau ir nusišypsojau Meilutės šypsena. Man patiko, kai vyrai, kurie manęs nedulkino, vadino mane Meilute, tai man primindavo, kad ne šiaip sau maloniai leidžiu vakarą, o dirbu.

– Turiu, – atsakiau. – Taupau studijoms koledže, paskui stosiu į universitetą.

– O ką studijuotum?

– Arba anglų kalbą, arba sociologiją. Žaviuosi visuomeniniais reiškiniais. Tai svarbiausias mūsų, žmonių, skiriamasis bruožas, ar jums taip neatrodo?

Jis nieko neatsakė, tik toliau atidžiai žvelgė į mane, o aš svarsčiau, ar tik nebūsiu nuėjusi per toli ir per daug pasakiusi. Ar tik nebūsiu peržengusi ribos, skiriančios dėmesį traukiančią palydovę nuo palydovės, kuri, būdama pernelyg protinga, tik nervina.

– Aš irgi norėjau studijuoti anglų kalbą, – tarė jis. – Bet tėvas nusprendė, kad man labiau tiks teisė. Ilgainiui teko pripažinti, jog jis buvo teisus.

Šypsodamasi supratingai linktelėjau iš paskutiniųjų stengdamasi patylėti, kol susigaudysiu, ko jis tikisi iš šios vakarienės. Dažnai Cezaris norėdavo tik pasišnekėti, ir aš mielai tą pokalbį palaikydavau: mudu drauge gilindavomės į tam tikrus dalykus, mesdavome vienas kitam iššūkius, švelniai traukdavome kits kitą per dantį. O kartais, kad ir kiek daug išmanydavau aptariama tema, jis norėdavo, kad jo klausyčiausi nepertraukdama ir per daug nepiršdama savo nuomonės. Pamaniau, kad šį vakarą vyks tikras dialogas, bet akivaizdžiai klydau.

– Noriu tau kai ką pasiūlyti, – minutėlę patylėjęs tarė jis.

Nusišypsojau svarstydama, ką jis galėtų man pasiūlyti.

– Sumokėsiu trisdešimt tūkstančių svarų, kurių tau pakaks ir koledžo, ir universiteto studijoms, jei pusę metų sutiksi būti tik mano vieno palydove.

Staiga prisiminiau filmą „Gražuolė“, kuriame vaidino Džulija Roberts. Mačiau jį prieš daug metų, gerokai anksčiau nei pasukau šiuo keliu, ir tuomet man tai buvo tokia jaudinanti meilės istorija. Bet dabar, kai buvau kitoje pusėje, viskas atrodė kitaip. Net klaidžiodama gatvėmis ji, rodės, buvo pernelyg atvira ir sąžininga, kad tuo užsiimtų. Na o jis, žinoma, buvo ištvirkėlis, besitrinantis su prostitutėmis, – argi įmanoma sugalvoti ką nors dar neromantiškiau?

Ir vis dėlto sėdėjau restorane čia ir dabar ir man buvo siūloma kažkas panašaus.

– Jūs labai dosnus, – atsakiau, – bet sutikti negaliu.

– Tu net neapsvarstei, ką tau siūlau, – sprendžiant iš tono truputį nustebęs ir sutrikęs skėstelėjo rankomis jis. Ir vargu ar kas nors būtų galėjęs jį kaltinti. Argi mes, kekšės, dirbome savo darbą ne vien dėl pinigų?

– Apsvarsčiau. Ir… tai ne man.

– Net nepasidomėjai, ką turėtum daryti. – Dabar Cezaris atrodė įsižeidęs. Nenorėjau jo liūdinti; jis buvo dosnus klientas, be to, dar nė karto su juo nesidulkinau. Tokių vyrų reta.

– Atsiprašau, atleiskite. Ką turėčiau daryti?

– Tiesiog būtum mano palydovė ir nesusitikinėtum su jokiais kitais klientais.

– Pusę metų?

– Pusę metų.

– Ačiū, tai tikrai nuostabus ir dosnus siūlymas, ir aš tikrai labai dėkinga, kad manimi rūpinatės, bet negaliu jo priimti.

– Kodėl ne? – rūstokai paklausė Cezaris. – Maniau, tau tai būtų puikiausia galimybė pradėti įgyvendinti savo tikslus.

– Taip ir yra. Tikrai, pasiūlymas nuostabus ir dosnus, bet… visa tai – ne man.

– Pasakyk man rimtą priežastį kodėl, ir daugiau apie tai nekalbėsiu, – neatstojo Cezaris.

Iš jo veido išraiškos mačiau, kad jis nusivylęs, nors kaip įmanydamas stengėsi to neparodyti, jo akyse atsispindėjo atstumtojo skausmas. Bet aš vis tiek nenorėjau jam aiškinti, kodėl nesutinku.

Ir negalėjau: kad ir kokią didelę sumą būtų pasiūlęs, pusę metų nebūčiau įstengusi visą parą būti Meilutė. Nebūčiau norėjusi visiškai palaidoti Evos, o juo labiau, vos tik jam pasirodžius, akimirksniu atsisakyti tikrosios savo tapatybės ir persikūnyti kitam vaidmeniui. Būčiau turėjusi nuolat būti išsičiustijusi – bet kuriuo paros metu. Man būtų tekę imtis kai kurių šleikštulį keliančių priemonių, apie kurias pasakojo Donė, kad galėčiau dirbti per menstruacijas. Trumpai tariant, būčiau pardavinėjusi tas savo asmenybės dalis, kurios negali būti – ir niekada nebuvo – parduodamos. Nenorėjau Cezariui to aiškinti, nes kartu būčiau pripažinusi, kad kiekvieną drauge su juo praleistą minutę atlieku tam tikrą vaidmenį, ir jam tikriausiai nebūtų buvę sunku numanyti, jog, liovusis būti Meilute, vyrams, su kuriais susitikinėju, nejaučiu nei gailesčio, nei užuojautos. Kaip įmanydama stengiuosi apskritai nieko nejausti.

– Ar negalėtume tiesiog sutarti, kad man šis siūlymas nepriimtinas? – paklausiau nujausdama, kad teks grąžinti Cezario duotą voką su pinigais ir daugiau tikriausiai jo nebepamatysiu.

– Meilute, būsiu tau atviras: tai, kad neskubi naudotis tokia proga, yra viena iš priežasčių, kodėl tau tai siūlau. Tu ne tokia kaip kitos mano sutiktos merginos, tu dirbi ne vien dėl pinigų.

„Tik dėl pinigų“, – pamaniau.

– Rodos, šis darbas tau tikrai patinka.

„Ne“, – pagalvojau.

– Tu tai darai išskirtinai profesionaliai.

„Ne, tikrai ne! Matyt, aš tiesiog geresnė aktorė.“

– Kalbėsiu visiškai atvirai, – tęsė jis. – Negaliu pakęsti minties, kad susitikinėji ir su kitais vyrais. Man nepatinka, kad kiti su tavimi kalbasi ir turi intymių santykių.

– Jūs labai malonus, – pertraukiau jį, kad liautųsi žeminęsis. To dar niekada nebuvo nutikę – nemaniau, kad tai įmanoma, bet, rodės, Cezaris mėgino pasakyti, kad jaučia man kai ką ypatinga; kad galbūt ima mane įsimylėti, nors niekada nebūčiau galėjusi atsakyti jam tuo pačiu, mat Meilutė negeba mylėti, gali tik užsiiminėti seksu, o Eva buvo įsimylėjusi vyrą, su kuriuo prieš daug mėnesių šnektelėjo vos penkias minutes. Mano darbotvarkėje meilei nebuvo vietos. – Ir jaučiuosi labai pagerbta jūsų man puoselėjamos simpatijos. Bet, turėdama omeny, ką pasakėte, tikrai negaliu priimti jūsų siūlymo. Iš mano pusės būtų nesąžininga kelis mėnesius nutraukti kitus ryšius ir suteikti jums vilties, o paskui vėl juos atnaujinti, jei sutartam laikui pasibaigus kartais nuspręsčiau vėl imtis įprasto darbo. Rimtesnės priežasties nesugalvoju. Tiesiog būtų nesąžininga taip su jumis elgtis.

Staiga Cezaris ėmė elgtis kitaip, lyg ir truputį susigūžė, kad neatrodytų toks savimi pasitikintis ponas, kuriam palaikau draugiją, tapo pažeidžiamas, nuviltas, netgi nuskriaustas. Ištiesė per stalą ranką ir uždėjo man ant plaštakos, bet tas prisilietimas buvo ne toks kaip paprastai. Dažniausiai jis trokšdavo švelnumo, mėgindavo gauti jo iš manęs ir papildyti sumenkusias jo atsargas; šį kartą Cezaris pats spinduliavo švelnumą tarsi norėdamas užmegzti artimesnį ryšį ir parodyti savo jausmus.

Nepasakyčiau, kad nepajutau malonumo, bet tikrai ne tai buvo svarbiausia.

– Maldauju, Meilute, bent jau pagalvok apie tai. Jei nuspręsi, kad šis siūlymas ne tau, prisipažinsiu pralaimėjęs ir daugiau apie tai nė žodžio. Ar pagalvosi? Dėl manęs. Prašau…

– Gerai, pagalvosiu, – sutikau, kad jis pagaliau liautųsi apie tai šnekėjęs.

Tad štai, svarstau jo siūlymą. Atvirai sakant, jausdama šiokį tokį apmaudą. Jis labai gudriai privertė mane apie tai pagalvoti, ar ne? Mat dabar dirbu jam – veltui ir kaip Eva. Rodos, kalbu kaip beširdė, bet Cezaris moka man už praleistą su juo laiką, o kai išsiskiriame, apie darbą apskritai negalvoju.

Kad ir ką sakytum, vis dėlto trisdešimt tūkstančių svarų – krūva pinigų.

Argi galėčiau atsisakyti tokio siūlymo? Jis vedęs, daug pasiekęs, turi nemažai pastangų reikalaujantį darbą – kiekvieną vakarą tikriausiai nė nesusitiktume. Be to, sprendžiant iš to, kaip jis šnekėjo, tikriausiai galėčiau viską kontroliuoti ir iškelti papildomų sąlygų, pavyzdžiui, pageidaučiau susitikti su juo tik vakarais ir apie susitikimą jis man turėtų pranešti iš anksto, kad spėčiau pasiruošti ir persikūnyti į Meilutę.

Išnešti iš buto viską, kas susiję su Eva, nebūtų sunku, bet tikriausiai tektų pasakyti jam tikrąjį savo vardą.

Be to, dar yra ir agentūra: jie neapsidžiaugs, kad susitariau dėl darbo be jų žinios. Su agentūra greičiausiai tektų atsisveikinti. Kita vertus, turėdama banko sąskaitoje trisdešimt tūkstančių svarų, vėl galėčiau dirbti valytoja, baigti mokyklą ir galvoti apie studijas koledže.

Tiesą sakant, nežinau, ką daryti. Bet man vis neišeina iš galvos posakis: „Jei atrodo, kad kas nors yra per gerai, jog būtų tiesa, tikriausiai neklysti.“ Manau, geriausia būtų atsisakyti, ar ne?

Suglumusi braitonietė

1996 m. balandžio 3-ioji

Dabar Cezaris jau siūlo keturiasdešimt penkis tūkstančius svarų vos už tris mėnesius, jis vėl apie tai prabilo, nors buvo žadėjęs daugiau nebeužsiminti; mano atsisakymas, rodos, suteikė jam tik dar daugiau ryžto.

Kaip galėčiau atsisakyti keturiasdešimt penkių tūkstančių, juolab už dar trumpesnį laiką? Tai protu nesuvokiama suma. Ar jis apskritai tiek turi? Kai uždaviau Cezariui šį klausimą, jis paaiškino banke atidarysiąs man specialią sąskaitą ir padėsiąs ten tuos pinigus, kad, jei tik norėsiu, kasdien galėčiau pasitikrinti, ar jie tebėra, bet pasiimti juos galėsiu tik po paskutinės dienos vidurnakčio. Iki tol jis duosiąs man pakankamai grynųjų nuomai, sąskaitoms apmokėti, maistui ir kitoms išlaidoms, o sandorio laikui pasibaigus tą sumą išskaičiuosiąs iš tų keturiasdešimties tūkstančių.

Kai užsiminiau, jog, be palydovės darbo, dar turiu ir asmeninį gyvenimą, Cezaris atsakė, kad, jei noriu, galiu kelti sąlygas. Tad paprašiau kelių akiplėšiškų dalykų:

1. Jokių susitikimų ar pasimatymų dieną, kad ir kaip labai jam to reikėtų;

2. Apie būsimą susitikimą pranešti bent prieš dvi valandas;

3. Jokių nakvynių – iki trečios valandos nakties jis privalo išeiti;

4. Jokių klausimų ar pavydo scenų dėl to, ką veikiu laisvu laiku;

5. Jokių kalbų apie meilę ar panašius jausmus;

6. Jokio sekso – jei viskas taip pakryptų – per mėnesines;

7. Visada naudotis prezervatyvu;

8. Neniurnėti man prireikus papildomų lėšų suknelėms ar kitiems dalykams, jei tai susiję su mano, kaip jo palydovės, darbu.

Cezaris nedvejodamas su viskuo sutiko, ir aš įklimpau. Argi turėjau pagrįstą priežastį atsisakyti jo siūlymo? Šiaip ar taip, aiškiai žinojau, kada turėsiu liautis buvusi Eva, – panašiai kaip ir dabar, – o seksu turėjau užsiiminėti tik su vienu vyru. Manau, buvo šiokia tokia grėsmė, kad prie jo priprasiu, bet toks pavojus kildavo ir prostitutėmis nedirbančioms merginoms. Kekšės bent jau suprato, kad įsimylėti klientą yra pavojingiau nei dirbti gatvėje be jokios apsaugos, mat klientas, kad ir koks geranoriškas, kilnus, malonus, įskaudintas, mylintis ar nuskriaustas būtų, nėra tas žmogus, kuriam gali atverti širdį. Dėl to, kuo užsiimi, jie VISADA kaltina tave. VISADA.

Neketinu sakyti Cezariui savo tikro vardo, nes jis man labai daug reiškia. Privalau prisiminti, kad ir Cezariui, ir bet kuriam už seksą man mokančiam vyrui esu Meilutė. Nueisiu su juo į banką ir pasiimsiu atspausdintą savo sąskaitos išrašą. Paskui kada panorėjusi galėsiu grįžti ir pasitikrinti, ar pinigai tebėra.

Rodos, apsidraudžiau visais atžvilgiais. O po trijų mėnesių man nereikės sukti galvos dėl pinigų. Galėsiu dirbti valytoja, bet turėsiu atsidėjusi aukso puodą, ir Meilutė galės išnykti amžiams. Susigrąžinsiu savo gyvenimą. Galbūt net pasiimsiu kelias dienas atostogų ir nuvažiuosiu aplankyti motinos. Ji man taip ir neparašė, bet jai bus sunku nekreipti į mane dėmesio, kai stovėsiu prie jos namų durų.

Rodos, aš to imsiuos, ar ne?

Iš tiesų šis užsiėmimas niekuo nesiskiria nuo to, kuo verčiuosi dabar, tad kodėl manęs neapleidžia – kažkur giliai širdyje vis nesiliauja kirbėjęs – jausmas, kad labai dėl to gailėsiuos? Bet tai menkutis, vos atpažįstamas jausmas, ir esu tikra, kad man pradėjus vykdyti sutartį jis išnyks.

Aš

1996 m. birželio 7-oji

Ilgai nerašiau, nes neturiu ką pasakyti. Jau du mėnesius vykdau sutartį, ir žinai ką? Vis dar su juo nesidulkinau.

Gulime kartu ant mano lovos ir kartais jis paprašo manęs išsirengti iki apatinių, bet neatrodo, kad jam būtų įdomu, kaip nusirenginėju. Jam tiesiog patinka matyti mane tik su liemenėle ir apatinėmis kelnaitėmis, lytėti mane netgi be atvirai reiškiamų seksualinių ketinimų. Susidaro įspūdis, kad jis trokšta liesti odą, glaustytis ir išsipasakoti man į ausį savo rūpesčius, panašiai kaip jie šnabždami mėgstamoms lėlėms. Kai laikau Cezarį apkabinusi ir glostau jam plaukus, jis atsipalaiduoja. Bet iki sekso taip ir neprieiname.

Nežinau, gal jis negali, gal bijo, kad pernelyg greitai baigs, o gal tiesiog nenori, bet jo kotas standus – jaučiu per drabužius.

Vakarais Cezaris ėmė vedžiotis mane į verslo susitikimus, sako, kad gerai atrodo, kai tokia kaip aš įsikibusi jam į parankę. Dauguma jo verslo partnerių irgi turi „drauges“ (visoms mums akivaizdu, kas tokios esame), o kiti ateina su žmonomis.

Visiems, kurie klaus (ne tik žmonoms), turiu sugalvojusi paaiškinimą, girdi, ketinu studijuoti teisę, tad man labai pasisekė, kad galiu lydėti Cezarį ir pamatyti visus jo darbo aspektus. Bet niekas neklausia. Niekam neįdomu. Kartais kuris nors iš jų pasiteirauja, ką manau apie vyną arba valgį, bet dažniausiai jiems įdomesnė sava draugija, savi pokalbiai ir verslo reikalai.

Vakar vakare nuėjome pavakarieniauti į tą patį viešbutį, kuriame susipažinau su Džeku Bričamu, ir sukilo tiek prieštaringų jausmų, man vos širdis iš krūtinės neiššoko, nes ir norėjau (buvo visiškai neįtikėtina, kad jis būtų galėjęs čia pasirodyti, bet mano jausmai tam vyrui neturi nieko bendra su sveiku protu), ir kartu nenorėjau jo sutikti, mat nenorėjau, kad jis pamatytų mane su kitu. Troškau pasakyti jam: „Aš laisva!“, nors, žinoma, tokia nebuvau.

Per tą vakarienę viešbučio restorane sėdėjo bent trys vyrai, nedalyvaujantys mūsų susitikime, kuriems anksčiau teikiau palydovės paslaugas. Suprantama, jie visi apsimetė, tarsi manęs čia apskritai nėra, ir tai gerai, bet jei būčiau buvusi Eva, būčiau stebėjusis, kaip jie tokie bejausmiai? Jie turėjo su manimi intymių santykių, buvo su manimi nuogi, apie savo žmonas visi tikriausiai pasakojo maždaug tą patį, – beje, nė viena iš jų neatrodė tuo „jau besibodinti“ arba tam „dar nenusiteikusi“, – jiems reikėjo manęs, kad pasijustų geriau, bet dabar tiesiog galėjo nekreipti į mane dėmesio. Arba, dar blogiau, apskritai mane pamiršti.

Buvau lovoje su daugybe vyrų ir visus juos prisimenu. Prisimenu jų veidus, vardus, pamenu, koks buvo seksas. Privalau prisiminti ir dėl saugumo, kad vėl neatsidurčiau pavojuje, jei tas klientas buvo mane sutrikdęs, ir verslo sumetimais, nes vyrai jaučiasi pamaloninti, jei prisimeni su jais susijusias smulkmenas, ir tą pasitenkinimą išreiškia plačiau atverdami piniginę. Kaip sau sakau, tai yra dalykai, apie kuriuos Eva niekada negalvotų. Todėl ir gerai, kad visą šį darbą dirba Meilutė.

Ir vis dėlto malonu neužsiimti seksu. Tai tarsi gydymas. Cezaris tebesinaudoja mano kūnu, kad gautų taip trokštamos paguodos ir švelnumo, bet nieko daugiau nedaro, tik liečia mane. Dar kelias savaites kaip nors ištversiu.

Aš

1996 m. birželio 27-oji

Praėjo trys dienos, ir viskas pasikeitė.

Vakar vakare atėjo Cezaris, tylus ir susirūpinęs.

– Ar viskas gerai? – paklausiau.

– Taip, – nelaimingas atsakė jis linktelėdamas galvą, – viskas gerai.

– Padėsiu jums atsipalaiduoti, – pasiūliau rišdama jo aukso spalvos kaklaraištį ir segdama viršutinę marškinių sagą.

– Norėčiau atsigulti ant lovos, jei tau tai priimtina, – paprašė Cezaris.

– Žinoma, – sutikau. Man buvo liūdna, nes jo nuotaika truputį veikė ir mane.

– Žinau, kada baigiasi sutartis, – pasakė jis. Prisiglaudė prie manęs ir pajutau po drabužiais stačią jo kotą, besiremiantį man į koją. Jo ranka įsmuko po mano priekyje susegamos vasarinės suknelės sijonu, slystelėjo aukštyn ir ėmė glamonėti man šlaunį. – Mulkinau save manydamas, kad ta sutartis niekada nesibaigs. Pasiilgsiu tavęs, Meilute.

– Ir man jūsų trūks, – atsakiau daug negalvodama, bet tai buvo tiesa: tikrai pasiilgsiu Cezario. Iki šiol gyvenau maloniai ir ramiai, nes nereikėjo nuolat išsipuošti ir išeiti nežinant, su kuo susitiksi ir ko klientas iš tavęs norės. Man patiko palaikyti apsimestinius santykius nepainiojant jų su jausmais.

Praėjo kelios akimirkos, kol susigaudžiau, kad jis mane nurenginėja – gana nerangiai sega suknelės sagas. Pasijutau netikėtai užklupta, bet nepersigandau: galų gale, už tai jis man ir mokėjo. Radęs priekyje susegamos liemenėlės sagtelę Cezaris atsegė ir man nė nespėjus atitinkamai nusiteikti lūpomis godžiai, bet gana nemokšiškai ėmė bučiuoti man krūtis. Paskui pavertė ant nugaros ir ėmė tempti žemyn kelnaites. Pakėlusi klubus norėdama jas nusimauti supratau, kad jis nori padaryti tai pats. Norėjo pats mane nurengti.

Netrukus jis išlaisvino savo penį, tik aš jo nemačiau, nes tuo metu ištiesiau ranką prie naktinės spintelės paimti prezervatyvo. Jis įsiskverbė į mane man net nespėjus atidaryti stalčiaus. Buvo stipriai užsimerkęs, o jo veidas sulig kiekvienu stūmiu tai persikreipdavo, tai vėl nurimdavo, be to, jame atsispindėjo keistas kančios ir ekstazės derinys. Po poros minučių Cezario kūnas ėmė ritmingai trūkčioti, ir jis nuleido, o aš beveik nepajudėjau. Kaip ir per daugumą kitų sueičių, kurias patyriau dirbdama prostitute, man pakako tiesiog čia būti.

– Atsiprašau dėl sargio, – risdamasis nuo manęs tarė jis. – Turėjau tave visiškai pajusti.

Nieko neatsakiau, nes taip nebuvo tartasi. Laimė, gėriau kontraceptines piliules, bet nežinojau, kur dar jis buvo ir su kuo gulėjo. Kita vertus, po beveik trijų mėnesių, už kuriuos man mokėjo nereikalaudamas sekso, tai atrodė per menkas nusižengimas, kad galėčiau labai pykti. Turėjau pasirūpinti, kad tai nebepasikartotų, ir anksčiau nei paprastai nueiti pasidaryti AIDS testo.

– Ar… ar gerai buvo? – nervingai pasiteiravo jis.

Ar buvo gerai? Buvo nerangiau, nei tikėjausi. Rodės, Cezaris pats nežinojo, ką daro, be to, neatrodė labai patyręs, ir aš nustebau, kad šitoks vyras kaip jis galėtų toks būti. Buvau susidariusi įspūdį, jog Cezaris – pasaulio matęs vyras, permiegojęs su daugybe moterų, taip pat ir prostitučių, taigi šio reikalo žinovas. „O gal, – pamaniau gerokai susigėdusi, – jis man sakė tiesą? Gal žmona tikrai buvo didžioji jo gyvenimo meilė, ir negalėdamas su ja mylėtis, o jai nenorint apkabinti savo vyro ir jo glamonėti, nes abu žinojo, kad visa baigsis nevykusiu mėginimu sugundyti, jis tikrai labai kentėjo? Gal Cezaris nuoširdžiai troško meilės bei švelnumo ir lemtingą ribą peržengė tik su manimi, nes artėjant sutarties terminui būtų jautęsis ir vėl pralaimėjęs?“

– Buvo gera, – atsakiau.

Ir tada, didžiam mano siaubui, Cezaris pravirko.

Jis ką tik išėjo. Kai išsiverkė, mudu apsikabinę dar pagulėjome lovoje. Tada jis atsikėlė, apsirengė ir išėjo.

Dievas žino, ką visa tai reiškia!

Truputį nerimauju, kad jis nesilaikys sutarties ir po trijų dienų manęs nepaleis. Bijau, kad Cezaris nepareikštų, jog mane įsimylėjo ar panašiai, ir nelikčiau tuščiomis rankomis. Juk negaliu jo priversti atiduoti žadėtų pinigų, o jo meilės, tiesą sakant, visai nenoriu. Nesvarbu, ar sulaukia iš žmonos švelnių jausmų, ar ne, vis dėlto jis buvo jai neištikimas. Nenoriu susidėti su tokiu žmogumi, net jei ir įstengčiau jį pamilti. Taip pat negaliu tapti nuolat jo išlaikoma mergina.

Pačiai užsidirbti pinigų ir pasikliauti savimi – štai kas man svarbiausia.

Fe! Kodėl jis tai padarė? Galbūt klystu, bet tai viską keičia, ir ne į gera. Žiūrėsiu, kaip viskas klostysis per kitas kelias dienas.

Kvaiša Aš

1996 m. birželio 29-oji

Jis man pasiūlė dar keturiasdešimt tūkstančių, jei pratęsime sutartį dar trims mėnesiams. Šito nesitikėjau.

Viena vertus, linkstu sutikti, nes pastarieji trys mėnesiai nebuvo tokie blogi. Kita vertus, nenoriu žadinti jam vilčių arba jo skaudinti. Kai Cezaris pateikė šį siūlymą, taip jam ir pasakiau.

– Tu manęs neįskaudinsi, Meilute, – tvirtai pareiškė jis. – Aną naktį buvau truputį… nusivylęs savo žmona. Kai pirmą kartą suartėjome, ji pasakė lygiai tą patį. Mums abiem tai buvo pirmas kartas, ir tavo žodžiai pažadino malonius, bet liūdnus anų laikų prisiminimus. Man patinka tavo draugija, Meilute, ir negaliu apsakyti, koks esu dėkingas už viską, ką man padarei, už tai, kad grąžinai man gyvenimo džiaugsmą, bet dabar turiu sau pripažinti, jog tai, ką manau jaučiantis tau, iš tiesų jaučiu savo žmonai. Man labai liūdna, kad mūsų su žmona santykiai be fizinio artumo. Kaip tik dėl to ir noriu pratęsti mudviejų sutartį, – jaučiuosi taip, tarsi atėjęs pas tave turėčiau bent dalelę anksčiau mus su žmona siejusių santykių. Supranti?

Linktelėjau ir pasijutau šiek tiek geriau. Ir vis dėlto…

Nenutuokiu, kodėl rašau visa tai, tarsi dar reikėtų nuspręsti. Mudu kalbėjomės, kalbėjomės, ir pagaliau aš sutikau. Rytoj jis ketina man parodyti, kad jo sąskaitoje tikrai yra tiek pinigų, ir tuomet mes pratęsime sutartį.

Galbūt kuoktelėjau, bet jei ateinantys trys mėnesiai bus panašūs į tris pastaruosius, tai sunku nebus.

1996 m. liepos 13-oji

Ant mano antkapio tikriausiai bus užrašyta „Eva Kvenoks, kvailiausia moteris pasaulyje“. Arba kas nors trumpiau, šmaikščiau, ką lengviau iškalti akmenyje.

Tai, kas vadinama juodu humoru.

Bet vakar vakare toli gražu nebuvo linksma. Turėjau pamėginti pažvelgti į tai bendrame įvykių kontekste, kad nenueičiau į virtuvę ir nesusivaryčiau į krūtinę peilio. Arba neimčiau gremžtis viršutinio odos sluoksnio, kol šlykštus mano kūnas nepasikeistų amžiams.

Vakar vakare Cezaris atėjo su bičiuliu, kelis kartus buvau jį mačiusi verslo susitikimuose, kuriuose dalyvavau. Jis beveik nešnekėjo ir atrodė geras žmogus: nerangokas, žioplokas, bet gana malonus. Kalbėdamas telefonu Cezaris neužsiminė ką nors atsivesiąs, tad truputį nustebau, bet palydėjau vyrus į svetainę, jie atsisėdo ant sofos, o aš ėmiausi geros šeimininkės vaidmens: įpyliau išgerti, paklausiau, ar nenorėtų užkąsti, o tada įsitaisiau fotelyje ir laukiau Cezario nurodymų, ką daryti toliau.

Kaip ir vyrai, kuriuos matydavau dalyvaudama verslo susitikimuose, į mane jiedu, galima sakyti, visai nekreipė dėmesio: sėdėjo, šnekėjosi, rūkė cigarus ir gėrė viskį, kurį laikiau Cezariui. Paskui Arnoldas atsistojo, paklausė, kur vonios kambarys, ir nuėjo palikęs mudu vienus. Vienoje rankoje laikydamas cigarą, kitoje – žemą stiklą su viskiu, Cezaris atsisėdo į savo fotelį, tarsi manęs kambaryje nė nebūtų. Jis buvo visai ne toks, kokį spėjau pažinti per kelis pastaruosius mėnesius, ir aš ėmiau nerimauti.

– Gera mergaitė, eik ir sėskis ant sofos, – staiga liepė žiūrėdamas ne į mane, o į viduryje svetainės stovintį stalelį.

Jausdamasi vis nejaukiau, paklusau jo įsakymui. Jis tai pasakė labai griežtai ir šaltai, tik nesupratau kodėl. Nesuvokiau, ką ne taip padariau. Gal buvau nepakankamai svetinga, gal kaip nors jį įžeidžiau?

Grįžęs iš tualeto Arnoldas vėl atsisėdo ant sofos, bet taip arti manęs, kad mudviejų šlaunys susilietė. Aš akimirksniu pakėliau akis į Cezarį laukdama jo reakcijos, norėdama įsitikinti, kad jis mato, kas vyksta. O jis sėdėjo ir žiūrėjo į mane – į mudu. Jam tebežiūrint, Arnoldas uždėjo ranką man ant kelio – palietė jį taip, tarsi būtų atsitiktinai uždėjęs ranką ant baldo, o ne ant žmogaus.

Įbedžiau žvilgsnį į Arnoldo plaštaką, mažą, putlią, nuo rūkymo gelsvais pirštų galais. Mano odą liečiantis jo delnas buvo drėgnas. Vėl pakėliau akis į Cezarį, bent jau dabar tikėdamasi, kad jis kažkaip reaguos. O jis – nieko, tik patogiai atsirėmė į fotelio atlošą, pakėlė stiklą prie lūpų ir iš padilbų žvelgė į mane.

Slinkdama po suknele, Arnoldo plaštaka paliko drėgną pėdsaką, o paskui įsmuko man tarp šlaunų. Staiga prisiminiau, kaip kadaise motinos draugužis mėgino mane paliesti, kaip nemalonu ir šlykštu buvo justi mano kūną liečiančią jo ranką. Arnoldo ranka buvo tokia pat nemaloni, nors per kelerius pastaruosius metus mane lietė tikrai daug vyrų.

Arnoldas negrabiai slankiojo nykštį aukštyn žemyn, beviltiškai mėgindamas mane glamonėti. Tada palinko arčiau prie manęs.

– Nuo to vakaro, kai įžengei į restoraną, laukiau progos su tavim suartėti, – apgirtęs, neaiškiai tardamas žodžius pasakė jis, o jam iš burnos sklido gaižus alkoholio, ką tik išgerto viskio ir rūkyto cigaro tvaikas.

Pažvelgiau Cezariui į akis, bet jo žvilgsnis liko nuožmus ir negailestingas, abejingas ir šaltas. Nieko nesiimdamas, jis tarsi be žodžių sakė man, ko iš manęs tikisi.

Sutartyje nepaminėjau, kad apie tai negali būti nė kalbos, tiesa? Neiškėliau sąlygos, kad Cezaris neturi teisės pasikviesti ką ir kada panorėjęs ir leisti tam vyrui manimi naudotis.

– Tu irgi to troškai, ar ne? – pridūrė Arnoldas stipriau spausdamas man šlaunį ir nykščiu trindamas ją taip stipriai, kad ant odos liko trynimo žymės.

Šiaip taip sutramdžiusi gerkle kylantį šleikštulį ir kūnu vilnijantį pasibjaurėjimo virpulį, prisiverčiau susitelkti į priešais sėdintį vyrą. Sukaupusi valią, ištiesiau ranką ir atsegiau antrą jo marškinių sagą; nors ir per prievartą, nusišypsojau; priverčiau savo kūną atsipalaiduoti tiek, kad galėčiau tai atlikti; priverčiau savo širdį liautis raudojus.

– Nori, kad tave išdulkinčiau, tiesa? – tarė Arnoldas, bet pernelyg garsiai, tad jo žodžiai nuskambėjo ne gundomai, o niekingai. Niekingas buvo ir jis pats. Ir aš, sutikusi visa tai patirti.

„Liaukis galvojusi, – mintyse sudraudžiau save, – liaukis jautusi ir vėl būk ji. Būk Meilutė, būk moteris, kuri gali tai padaryti.“

– Manau, miegamajame mums bus daug patogiau, – pasakiau jau kaip Meilutė.

Buvau pasidariusi jos makiažą, vilkėjau jos drabužiais, tik pamiršau įsijausti į jos vaidmenį. Plačiau nusišypsojau. Neskubėdama atsistojau ir išsitiesiau visu ūgiu, kad jis galėtų mane matyti. Paėmiau Arnoldą už rankos ir nusivedžiau nekreipdama dėmesio į kitą vyrą, taip pat pakilusį iš fotelio ir per svetainę bei koridorių sekantį paskui mudu iki miegamojo durų. Vienoje rankoje tebelaikydamas cigarą, kitoje – stiklą viskio, Cezaris stovėjo miegamojo tarpduryje, lyg būtų ką nors žiūrėjęs per televiziją.

– Nusirenk, – tariau prislopintu, aistringu Meilutės balsu, – ir gulkis ant lovos. Po minutėlės pas tave grįšiu.

Įkaušęs ir labai nekantraudamas, Arnoldas per kelias sekundes nusimetė drabužius. Tokius kaip jis gerai pažinojau: jie pasakodavo iš koto verčiančias istorijas apie jaunas moteris, maldaujančias, kad jie jas išdulkintų, bet iš tiesų niekada nebuvo sugulę su jokia kita, išskyrus savo žmoną. Jis buvo arba vienas iš tų, arba vyrukas, darbe seksualiai priekabiaujantis prie kelių savo sekretorių, išvengiantis atsakomybės ir dabar manantis, kad yra didelis mergišius.

Trumpai nusisukau nuo Arnoldo, suėmiau durų rankeną ir žvilgsniu pervėriau tarpduryje stypsantį vyrą. Tai buvo visai ne jo reikalas.

Ryžtingai užtrenkiau duris – jos net dunkstelėjo, ir užrakinau.

Tada vėl atsigręžiau į Arnoldą, nuogą gulintį ant lovos sudribusiu, nesveikai pablyškusiu ir papurtusiu, bet keistai tvirtu ir nepajudinamu kūnu, gašlaus troškimo iškreiptu veidu, stačiu ir darbui pasiruošusiu peniu.

Jis tebemūvėjo juodas kojines ir, sprendžiant iš to, kad jų kraštai siekė blauzdas, matyt, buvo užsitraukęs jas prieš pat guldamasis į lovą.

Meilutė būtų jį sutvarkiusi kaip šiltą vilną.

Bet čia buvo Eva. Kalbėjo Meilutės balsu, šypsojosi Meilutės šypsena, bet prie lovos priėjo ir, ruošdamasi dirbti, drabužius ėmė vilktis Eva.

1996 m. liepos 14-oji

Vakar turėjau liautis rašiusi, nes vėl taip aiškiai viską prisiminiau, kad išsigandau, jog galiu pakelti prieš save ranką.

Prieš dvi valandas išėjo Cezaris: užsukęs pareiškė, kad nuo šiol turėsiu aptarnauti tuos, kuriuos jis norės, ir tada, kada norės. O jei ne, negausiu pinigų, jis nesumokės ateinančio mėnesio nuomos, be to, kad ir kur sprukčiau, ras mane ir nudės.

– O po pusmečio, – (taip, dabar jau kalbama apie pusę metų), – pasvarstysiu ir nutarsiu, atleisti tave nuo sutarties ar ne, – pridūrė jis.

Cezario akyse įžvelgiau kai ką, kas mane įtikino, jog tai toli gražu ne tušti grasinimai; jo ramaus ir abejingo kūno kalboje buvo kažkas, kas man patvirtino, kad Cezaris nė nemirktelėjęs savo grasinimą įvykdys. Jis tikrai pakankamai turtingas ir galingas, kad mane nužudytų.

Pažvelgusi į tą ant sofos sėdintį vyrą, pamačiau ankstyvos mirties šešėlį, kuris, – prostitutės tai žino, – nuolat kybo virš galvos tokioms kaip aš, ir nieko neatsakiau. O ką galėjau pasakyti? Cezaris man nesumokėjo anksčiau žadėtų keturiasdešimt penkių tūkstančių (sutarčiai pasibaigus būtų susidariusi tikrai milžiniška suma), be to, neturėjau kur bėgti. Abejoju, ar policija rimtai žiūrėtų į mano pareiškimą, o per tuos mėnesius, kai prieš vėl tapdama palydove ieškojau tikro darbo, mano santaupos buvo gerokai aptirpusios.

– Supratai? – paklausė jis.

Įbedžiau į jį akis. Klausdamas, ar supratau, jis, žinoma, reikalavo paklusti jo reikalavimams.

– Tavo tylėjimas man nepatinka, – pridūrė.

– Supratau, – linktelėjau.

– Džiaugiuosi, kad sutinki. Savo pačios labui.

O tada… tada jis man parodė, koks yra iš tiesų. Tas nerangus, neįgudęs vyras, verkšlenantis dėl prastai besiklostančių santykių su žmona, verkęs po pirmo ir paskutinio karto, tėra melagis apsimetėlis.

Tikrasis Cezaris taip sužalojo man kūną, kad vos galiu pajudėti. Jis privertė mane pajusti tokį pažeminimą, kad vos įstengiu mąstyti. Tikrasis Cezaris – velnias. Ir aš sudariau su juo sandėrį.

Dabar turiu eiti miegoti, tikiuosi, kad rytoj bent jau fiziškai jausiuosi geriau. Kūnas tikriausiai greitai atsigaus, bet ką reikės daryti su siela?

Aš

1996 m. liepos 30-oji

Ne visi jie tokie kaip Arnoldas, su juo man dar teko susitikti.

Dauguma iš jų už Arnoldą daug blogesni. Pora jų tokie pat niekingi kaip jis, bet kiti…

Žinai, blogiausia, kad dingo Meilutė. Ji pasitraukė. Niekaip negaliu jos susigrąžinti; kaukė nesilaiko. Dabar tai darau aš. Visada aš. Eva.

Tiek daug laiko praleidžiu vonioje, dušinėje verkdama, persirenginėdama, keisdama ir šiaip švarią patalynę. Be to, dabar miegu ne pagrindiniame miegamajame, o mažesniame antrame kambaryje, kad nepabusčiau apsupta prisiminimų, pavidalų, kuriuos, rodos, būtų galima paliesti, ir jausmų, primenančių, ką patyriau.

Donė mane įspėjo, kad sąvadautojų vengčiau kaip maro. „Jie visada iščiulpia tau kraują iki paskutinio lašo, paima viską, ką turi, o tada randa kitą. Visada.“

Ir tik pažiūrėkite į mane: turiu ne šiaip sąvadautoją, bet tikriausiai pačios aukščiausios klasės kultūringiausią sąvadautoją visame mieste, baigiantį iščiulpti man kraują, bet kitos aukos tikriausiai neieškantį.

Šešioliktas skyrius

Libė

– Klausyk, Bačai, rytą Džekas tave jau vedžiojo, ir tu, ir aš tai žinome, tad jei manai, kad dar kartą eisim pasivaikščioti, tai labai apsirinki.

Bačas inkščia tupėdamas savo guolyje prie durų, įsikandęs pavadėlį, sielvartingai žvelgdamas į mane didelėmis juodomis akimis.

– Nutarei išmėginti jausmų šantažą? – klausiu.

Dar vienas inkštelėjimas, ilgiau trunkantis, švelnesnis ir gailesnis už ankstesnįjį; jis dar labiau pakreipia galvą ir dar labiau išplečia akis.

– Tu nenaudėli, – papriekaištauju. – Niekas čia neketina tau nusileisti.

Atsakydamas Bačas vėl suinkščia. Aišku, kad nusileisiu. Visą laiką nusileidžiu. Ką nors iškrėtęs, jis pasislepia po virtuvės stalu ir iš ten inkščia ir šaudo akimis, kol jam atleidžiu.

– Matai, esmė ta, kad nebuvau iškėlusi kojos iš namų nuo tos dienos, kai grįžau iš konsultacijos. Tiesą sakant, neturiu jokio reikalo eiti iš namų ir būti gatvėje man nepatinka. Namie jaučiuosi saugiau, be to, čia žmonės į mane nespokso.

Šuo atsigula, pasideda galvą ant letenų, o jo mėlynos ir sidabro spalvos pavadėlis krisdamas tarkšteli į medines grindis.

Negaliu patikėti. Šuo pažadino man kaltės jausmą. Negana to, tas šuo – net ne mano.

Toks mažas šuo kaip Bačas, sakyčiau, per tragiškai atsidūsta, bet vis tiek pasiekia, ko nori.

– Eikš, – nusileidžiu. – Išeisime pro užpakalines duris, kad turėčiau laiko pasiryžti vėl kelti koją į gatvę.

Bačas atsistoja neskubėdamas, tarsi abejotų, ar kalbu rimtai. Bet nuėjusi į miegamąjį užsimauti džinsų ir susirasti skrybėlės, žinau, kad koridoriuje jis tikriausiai sušoka trumpą pergalės šokį.

Šonines namo duris pasiekiu be jokių trukdžių, bet sustojus ant slenksčio, už kurio trinkelėmis išklotas šaligatvis, man sunku pajudinti pėdą ir peržengti ribą, skiriančią namą ir gatvę.

Akivaizdu, kad Bačas tokių sunkumų nepatiria: jis tupi ant šaligatvio ir, pakreipęs galvą, žiūri į mane. Kad nesusmukčiau, delnu remiuosi į grublėtą, gelsvai rudą išorinės sienos tinko sluoksnį, oras, kuriuo mėginu apsirūpinti, patenka į kūną ir palieka jį pernelyg greitai, kad galėčiau kvėpuoti.

„Aš galiu, – mintyse kartoju sau, – aš galiu tai padaryti.“

Tačiau mano kūnas nenori judėti. Dešinė koja atsisako atsiplėšti nuo žemės ir žengti į priekį. Krūtinė kilnojasi dar greičiau nei prieš tai.

„Aš galiu. Galiu tai padaryti.“

Prisiverčiu žvilgtelėti į sportbačiais apautas savo pėdas ir įsitikinti, ar jos kartais neprilipo ir neįaušo į cementą. Ne, nei prilipo, nei įaušo.

„Aš galiu tai padaryti. Pavyko du kartus, pavyks ir dabar.“

BUM! Staigus trenksmas sudrebina kūną, pajuntu, kad kiekviena mano dalelė siaubingai sukrėsta. Apsidairau gatvėje ieškodama triukšmo šaltinio. Staiga vėl –BUM! Išgirstu, kaip sužviegia automobilio padangos, jaučiu, kaip bloškiamas mano kūnas, matau sieną ir gatvės žibinto stulpą, prie kurio artėju…

Žingteliu atatupsta, laukdama susidūrimo, kurio… nebus, nes jis įvyko jau beveik prieš mėnesį ir yra praeitis. Bet jaučiuosi taip, tarsi viskas vyktų dabar, jaučiu, kad man trūksta oro.

Bačas tupi ant šaligatvio ir žvelgia į mane.

– Eikš, Bačai, – šiaip taip ištariu. Tik be garso. Kaip ir po avarijos, kalbu krutindama lūpas, bet neišleisdama nė garso. – Bačai! – šūkteliu. Nieko. Nieko. Tai vadinama afonija. Priglaudusi delną prie gerklės nusisuku tikėdamasi, kad veiksmu paskatinsiu Bačą sekti iš paskos.

Skausmas, kurį pastaruoju metu dažniausiai pavykdavo apmalšinti, vėl perveria man vidurius, rankomis susiėmusi pilvą prisiverčiu judėti ir nušlepsiu į saugų namų prieglobstį. Staiga Bačas atsiduria šalia manęs, eina su manimi nenuleisdamas akių ir tokia išraiška, kuri žmogaus veide atrodytų kaip susirūpinimas.

– Viskas bus gerai, – nebyliu balsu jam sakau. – Kai grįšime į vidų, viskas bus gerai.

Vos įkėlusi koją į virtuvę ir užtrenkusi duris, pajuntu palengvėjimą.

– Ar tau viskas gerai, Bačai? – klausiu šuns. Mano balsas kaip medumi teptas, nė nesuvokiau, kaip mano ausys buvo pasiilgusios tokio švelnumo.

Bačas atsako linksmai amtelėdamas.

– Puiku, labai gerai.

Priėjusi prie plautuvės ir atsukusi šalto vandens čiaupą, apsišlakstau veidą, mėgaudamasi vėsa ir lengvumu, su kuriuo dabar man į plaučius plūsta deguonis.

– Eisiu prigulti, – sakau šuniui. – Ir išgersiu vaistų nuo skausmo. Nors iš šeimos gydytojos mėginau jų gauti daugiau, pastarąją savaitę, o gal ir ilgiau, man jų beveik nereikėjo. Bet dabar reikia. Man jų reikia, kad skausmas visiškai liautųsi ir galėčiau pamiegoti.

Bačas tyliai nuseka paskui mane į miegamąjį. Palaukia, kol išgeriu dvi tabletes ir atsigulu. Kai įsitaisau, jis liuokteli ant lovos ir susirango šalia manęs. Nuo tada, kai Džekas vėl ėmė miegoti viršuje, Bačas taip elgiasi beveik kas vakarą. Tikriausiai turėčiau jį nuvyti, kad neprirastų miegoti žmonių lovoje, bet tabletėms ėmus veikti tik ištiesiu ranką ir pirštais tingiai perbraukiu jam per kailį. Tiesa ta, kad, rodos, tapau šio namo įkaite, ir jaučiuosi daug geriau turėdama šalia Bačą.

Libė

Šiandien Eva guli ant nugaros plačiai atsimerkusi, nejudėdama. Atrodo, tarsi kas būtų iščiulpęs jai gyvybę. Tarsi ji nebeturėtų ko duoti.

– Man labai gaila, kad tau taip nutiko, – sušnabždu.

O ji atsisuka į mane ir nusišypso.

– Tu dėl to nekalta, – sako. – Man irgi gaila dėl to, kas nutiko tau.

Tada Eva vėl nukreipia įdėmų žvilgsnį į lubas ir vėl atrodo lyg būtų mirusi.

Eva

1996 m. rugpjūčio 14-oji

Šiandien išėjau į miestą užsiimti tuo, ką bene labiausiai mėgstu – įsitaisyti ant vienos iš pertvarų, skiriančių krantinę nuo jūros, ir skaityti. Kaip nuostabu, kad šviesiuoju paros metu galiu lauke praleisti tiek laiko, kiek noriu: dažnai atsigulu ant betono, pasidedu ant krūtinės skaitomą knygą ir klausausi pasaulio garsų.

Tai ramina sielą, skaidrina protą ir stiprina kūną. Visada nueinu iki Hovo, nes jame mažiau žmonių nei Braitone.

Gulėjau ant nugaros akimis rydama rankose laikomos knygos puslapius, tik staiga kažkas man tarė:

– Nedažnai matau žmones, skaitančius Noelį Kovardą.

Džekas Bričamas. Žinojau, kad pakėlusi akis pamatysiu Džeką Bričamą. Ir nualpsiu, apsipilsiu ašaromis arba pulsiu jam ant kaklo ir apkabinsiu, kaip apkabinamas daug metų nematytas bičiulis.

Giliai įkvėpiau, užsimerkiau, vėl atsimerkiau, o tada padėjau knygą ir pasukau galvą.

Vos jį išvydus, mano krūtinėje pragydo tūkstančio angelų choras ir pasielgiau visai ne taip, kaip tikėjausi pasielgsianti. Įsispoksojau į jį. Dar kartą giliai įkvėpusi pasukau knygą ir žvilgtelėjau į viršelį, tarsi nebūčiau žinojusi, kad rankose laikau savo mėgstamiausią Noelio Kovardo pjesę.

– Tiesiog Eva, – kai vėl į jį pažvelgiau, tarė Džekas.

– Sveikas, – pasisveikinau stebėdamasi, kad mano burna gali kalbėti, nors, kaip ir aš visa, buvo suakmenėjusi. Kitaip ir nepavadinsi. Būtent suakmenėjusi.

Vėl įkvėpiau ir pastebėjau, kad Džeko krūtinė po dažais aptaškytu statybininko kombinezonu įkvėpus pakilo taip pat aukštai, o iškvėpus subliūško taip kaip ir manoji. Jo rankos buvo švarios, bet plaukai ir veidas aptaškyti kažkuo baltu.

– „Laiminga dvasia“ – vienas geriausių jo kūrinių, – pasakiau. – Truputį keistokas, bet ir gana įdomus, ir ciniškas.

Atsisėdusi pamačiau, kaip jis žiūri į man ant pečių krentančius plaukus. Dažnai stebėdavau į mane spoksančius vyrus, bet Džeko žvilgsnyje nebuvo nieko, dėl ko vyrai man atrodė bjaurūs. Žvelgdamas į mano plaukus, jis neįsivaizdavo, kaip sugriebia juos ir traukia arba, kol teikiu jam malonumą, suleidžia į juos pirštus. Džekas Bričamas žiūrėjo į mano plaukus kaip į vandens krioklį – su pasigėrėjimu ir baime. Pagarbiai.

– Neprisimenu, ar ją skaičiau, – prisipažino jis. – Tai yra tikrai neskaičiau. Nežinau, kodėl taip pasakiau.

– Gal tik tam, kad ką nors pasakytum? – gūžtelėjau.

– Tikriausiai tu teisi.

Akimirką mudu žvelgėme vienas į kitą, o tada prabilome abu kartu. Staiga abu nutilome. Ir vėl pravėrėme burnas. Ir vėl sustojome. Dar niekada su niekuo nebuvau pajutusi tokio vieningo ritmo. Abu palaukėme, o paskui aš kilstelėjusi mostelėjau jam ranka lyg norėdama pasakyti: „Tu kalbėk.“

Jis nusišypsojo, ir man staiga vėl pasidarė silpna kaip ir aną kartą, net kojas pakirto.

– Norėjau tau pasakyti, kad nuo tos dienos, kai susipažinome, kur tik einu, visur matau tavo antrininkes. Kvaila, bet vis pamatau tave, o tada suvokiu, kad ten ne tu. Tiesą sakant, prieš minutėlę tave išvydęs pamaniau, kad netrukus turėsiu aiškinti apsirikęs moteriai, nė nenutuokiančiai, kas aš toks.

– Aš irgi visur tave matau, – prisipažinau. – Tik dar nė prie vieno tavo antrininko nepriėjau.

– Tikrai? – nustebo Džekas, o jo akys suspindo. Bet netrukus jis sumišo ir jo žvilgsnis apsiblausė. – Kodėl man nepaskambinai?

„Nes esu kekšė, – tariau sau, – nes beveik kiekvieną naktį vyrai, kurių nepažįstu ir negaliu pakęsti, dulkina ir žemina mane vien dėl to, kad pardaviau sielą velniui, mat jo neatpažinau. Nes niekada negalėtum mylėti tokios kaip aš. Nes aš tikriausiai niekada negalėčiau mylėti tavęs tokio, koks iš tiesų esi, tik tokį, kokį noriu įsivaizduoti.“

– Tiesiog nepaskambinau… – atsakiau.

Džekas Bričamas nusišypsojo, ir aš taip apsalau, jog man tuoj turėjo širdis iššokti iš krūtinės, mat jis atrodė toks tyras ir mielas, o aš buvau visiškai kitokia. Ir vis dėlto turėjau būti atsargi. Džekas Bričamas galėjo būti visai ne toks, koks atrodė. Draugaudama su Eliotu, nepastebėjau, kad jis įklimpęs į kvaišalus, būdama su Cezariu nepajutau, kad jis lankosi pas daugybę kitų prostitučių, tad dabar svarsčiau, ką pražiūrėjau susipažinusi su Džeku Bričamu, į kokius tamsius jo sielos užkaborius neatkreipiau dėmesio?

Tačiau tą akimirką tai nebuvo svarbu, nes jis šypsodamasis stovėjo prieš mane. O visus tuos ilgus mėnesius aš nieko daugiau ir netroškau.

Atsakiau jam šypsena, lyg tai būtų buvęs natūraliausias dalykas pasaulyje. Tada mudu vėl kartu prabilome, nutilome, vėl prabilome ir vėl nutilome. Aš dar kartą kilstelėjau pirštą ir daviau jam ženklą kalbėti. O jis vėl pribloškė mane plačia savo šypsena.

– Gal sutiktum su manim pasivaikščioti? – paklausė. – Tik pajūriu. Atėjau pravėdinti smegenų. – Tada Džekas parodė į savo drabužius. – Teberemontuoju namą, tai milžiniškas darbas, ir man patinka nužingsniuoti iki Braitono ir grįžti. Ar palaikysi man draugiją?

– Gerai, – sutikau.

– Tikrai? – nustebęs paklausė jis.

– Ketinau tau pasakyti, kad grįžtu namo, nes vėliau dar laukia susitikimas, ir pasiteirauti, ar nenorėtum truputį pasivaikščioti, jei tau nelabai skubu grįžti prie darbo.

– Tikrai? – pakartojo jis.

– Tikrai.

Nuo kitos jo šypsenos man net nugara pagaugais nuėjo.

– Čia tai bent. Vieno rankos piršto pakaktų suskaičiuoti, kiek kartų man taip nutiko, – tarė Džekas.

– Šit kaip?

– Taip.

Nušokau nuo pertvaros ir kelias akimirkas atrodė, tarsi jis būtų ketinęs man padėti, bet abejojęs, ar tą pagalbą priimsiu. Man tai patiko; patiko, kad jis gerbia asmeninę mano erdvę.

Ėjome lėtai, be tikslo žingsniavome pakrante labai arti vienas kito, jaučiausi taip, tarsi reikėtų susikibti už rankų, tarsi draugautume pakankamai ilgai ir turėtume eiti per pasaulį prigludę vienas prie kito.

– Nežinau, apie ką kalbėti, – prisipažino jis. – Kiekvienąkart, kai įsivaizduodavau atsitiktinai tave sutikęs, mintyse kūriau pokalbius, kad pasirodyčiau išprusęs ir sąmojingas, o dabar nė vieno iš jų nepamenu – nors kuolą ant galvos tašyk.

– Aš taip pat nežinau, ką pasakyti, – tariau.

– Praeitą kartą šnekėjomės penkias minutes.

– Taip.

– Bet vis negalėjau liautis apie tave galvojęs.

– Ir aš.

Džekas sustojo, pasisuko į mane, tad ir aš stabtelėjusi atsigręžiau į jį.

– Jaučiuosi taip, tarsi dabar mudu turėtume pasibučiuoti, – pareiškė jis.

– Ir aš taip jaučiuosi.

Palengva vis labiau šiurpau nuolat girdėdama jį garsiai kartojant mano mintis.

Džekas tvirtai sučiaupė lūpas ir atrodė, kad tikrai ketina žingtelėti į priekį ir tai padaryti, tik staiga aš atitokau ir grįžau į tikrovę. Buvau kekšė, iš esmės patekusi į beviltišką padėtį ir nežinanti, kaip iš jos išsivaduoti. Toli gražu nebuvau dvidešimt penkerių metų jokių rūpesčių neturinti moteris, galinti laisvai megzti santykius su bet kuriuo sutiktu vyru.

Žingtelėjau artyn. Jis taip pat.

Pro mudu ėję žmonės, kitaip nei būtų buvę Londone, nereiškė jokio nepasitenkinimo, rodės, mūsų net nematė. Čia, plačioje krantinėje, viskas buvo leidžiama. Mūsų kūnai susilietė, bet neblykstelėjo nei kibirkštis, nei ugnis, nei staigi aistra; tai buvo kai kas daug gražiau. Taip liesdamasi prie Džeko pajutau, tarsi jis įsismelkė į pačią mano esybę ir mylinčiomis rankomis apkabino sielą. Neabejojau sutikusi artimą sielą.

O bučinys, nors ir labai žavingas, toli gražu nebuvo toks svarbus.

Eva

1996 m. rugpjūčio 15-oji

Dieve, koks sentimentalus buvo vakarykštis mano įrašas, tiesa?

Bet nesistebiu, mat tiesiog norėjau aprašyti kokį nors malonų potyrį. O pajūryje bučiuoti Džeką Bričamą tikrai buvo vienas iš nuostabiausių per VISĄ gyvenimą man nutikusių dalykų.

Bučinys, kad ir koks žavus, truko tik porą minutėlių, paskui mudu atšlijome vienas nuo kito ir stovėjome žvelgdami sau į pėdas, tyliai ir droviai kikendami. Visa tai buvo taip paika ir nemalonu – mums abiem.

– Dėl Dievo, kas mums užėjo? – šypsodamasis ir vis dar nudūręs akis paklausė Džekas.

– Gal vidurvasario beprotystė? – pasakiau.

– Gal norėtum kartu su manim papietauti? – pakvietė mane jis. – Kaip ir dera.

Drauge su keliais niekšingiausiais pasaulio vyrais buvau lankiusis daugelyje pačių geriausių Braitono, Hovo, Verdingo, Šohamo – tikriausiai daugumos Rytų Sasekso miestų ir Londono restoranų. Kiekvieną kartą, kai sėsdavausi pietauti, ypač pastaruosius du mėnesius, prie to paties stalo sėdėdavo bent du vyrai, dulkinę mane ir mėgavęsi kankindami, o man tekdavo apsimesti, kad patinka jų draugija. Jokiu būdu nenorėjau eiti į restoraną vakarienės su tikrai man patinkančiu vyru.

– Ačiū, bet ne, – atsisakiau.

– Hm… – nuliūdo jis. – Na ką gi, ne tai ne. Atsiprašau.

– Ne dėl tavęs. Tiesiog man nepatinka restoranai.

– Šit kaip? Tai gal nueikime kur nors išgerti?

– O gal geriau parodyk man tą savo namą, kurį vis dar remontuoji?

– Tikrai norėtum pamatyti?

– Žinoma.

– Puiku. – Jis nuoširdžiai apsidžiaugė. – Kadangi šiandien vakare esi susitarusi, tai gal rytoj vakare?

– Jei sutartume rytoj popiet, tikrai ateičiau, – atsakiau.

Permąstydamas darbotvarkę, jis pakėlė akis į dangų.

– Manau, rytoj po pietų numatytą susitikimą galėčiau atidėti. Ar pusę keturių tiks?

– Puikiausiai.

– Gal galėtum pasakyti savo telefono numerį, jei kartais nepavyktų nukelti susitikimo?

– Ne, – papurčiau galvą. – Jei negalėsi nukelti susirinkimo, vadinasi, likimas mėgina mums kai ką pasakyti. Taigi, duok man savo adresą, ir tikiuosi, kad rytoj susitiksime.

Netrukus kaip tik ten eisiu.

Neapsakomai jaudinuosi. Taip susijaudinusi nebuvau nuo tos dienos, kai ėjau į pirmą pasimatymą su Piteriu.

Beje, tą bučinį aš palaikiau atsainoku, ar ne? Juk kelerius metus – tikrai metus – su niekuo nesibučiavau, tad tiesiog negaliu patikėti, kad tiek mažai apie tą bučinį galvojau. Jis buvo malonus ir labai skyrėsi nuo kitų bučinių, kuriuos prisimenu. Galbūt dėl to, kad bučiuotis su Eliotu, geriau jį pažinus, man nelabai patikdavo. Bučinys su Džeku buvo visai kitoks. Toks gražus ir tyras, švelnus ir nesavanaudiškas.

Buvau pamiršusi, kaip man patinka bučiuotis, kol Džekas manęs nepabučiavo. Tas bučinys buvo geresnis, nei kada nors svajojau. Tikiuosi, šią popietę jų bus daugiau.

Tik bučiuotis. Tikrai nenoriu nieko daugiau.

Eva

1996 m. rugpjūčio 15-oji

Cezaris nesiliauja skambinęs į duris, o aš sėdžiu ant grindų mažame miegamajame, kuriame dabar nakvoju, ir rašau šiuos žodžius, mat nuo gatvės žibinto į vidų sklinda pakankamai rausvai gelsvos šviesos, tad man nereikia jungti lempos. Įsitaisiau ant grindų, nes jei atsisėsčiau ant lovos, iš gatvės būtų matyti mano kūno kontūrai. Nemanau, kad būtų galima juos įžiūrėti, bet nenoriu rizikuoti.

Rytoj atsiimsiu, nes grįžusi atsakiklyje radau jo žinutę, kad užsuks. Tas „užsuksiu“ galėjo reikšti, kad ateis vienas, bet nebuvau tikra. Šiaip ar taip, po šios popietės nesu nusiteikusi nieko aptarnauti. Ir kaip galėčiau, jei dar užuodžiu ant savo kūno mylimo vyro aromatą ir nenoriu jo nusiplauti?

Tegul Cezaris rytoj daro, ką nori, man tas pats. Šį vakarą man terūpi likti vienai su prisiminimais apie Džeką Bričamą. Vis liečiu savo lūpas – jos jautrokos ir skaudamos nuo bučiavimosi. Nuo to malonaus, nuostabaus bučiavimosi. Argi kurioje nors pasaulio kalboje rastųsi žodžių, tinkamų apsakyti, kokie tai buvo bučiniai. Norėčiau visa tai aprašyti šiame puslapyje, kad vėl galėčiau prisiminti ir patirti tuos jausmus.

Durų skambutis nutilo. Nežinau, ar Cezaris pasidavė, ar mėgina rasti būdą patekti į namą. Nesvarbu, dėl to nesuku sau galvos. Kad įeitų, jam teks išlaužti duris.

Iš lauko Džeko Bričamo namas atrodė nuostabus, didžiulis, atskiras pastatas, dunksantis vienoje iš itin brangių gatvelių, vedančių tiesiai į pajūrį. Namo fasadą gerokai apiblukino druskingas oras ir saulė, bet vis tiek dar buvo matyti puiki gelsvai ruda jo spalva. Seni pakeliami langai su apsilaupiusiais dažais ir suskilusiais mediniais rėmais buvo gražūs, o akmeniniai prie lauko durų vedantys laiptai taip pat atrodė gerokai numindžioti daugelį metų čia vaikščiojusių žmonių.

Lipdama jais link aiškiai naujų lauko durų svarsčiau, kiek moterų per visus tuos metus, kaip dabar aš, kopė šiais laiptais susitikti su tuo, kurį neabejojo esančios įsimylėjusios? Kiek kartų meilė įveikė šiuos laiptus ir pasiliko?

Jis atidarė duris vos po kelių sekundžių ir, išvydę vienas kitą, mudu nusišypsojome kaip tąkart vaikščiojant krantine, tiesiog negalėjau susilaikyti; jis, manau, taip pat. Džekas Bričamas vertė mane šypsotis.

– Atėjai… – tarė jis.

– Ir tu buvai namie, – atsakiau.

Džekas buvo apsirengęs kaip į darbą, – numaniau, kad dirba kokioje nors kontoroje, – ir, sprendžiant iš padėto prie durų portfelio ir ant laiptų turėklų pakabinto kostiumo švarko, ką tik grįžęs.

– Ką tik grįžai? – paklausiau.

– Tikrai, – linktelėjo jis, dirstelėjęs į juodą odinį savo portfelį. – Tiesą sakant, negalėjau atidėti to susitikimo, todėl teko apsimesti, kad nutiko kai kas nenumatyta ir būtinai turiu išeiti.

– Manai, jie tavimi patikėjo? – pasiteiravau.

– Rytoj atėjęs į darbą sužinosiu. Ant rašomojo stalo rasiu arba atleidimo raštą, arba puodelį arbatos. Kad ir kas nutiktų, ištversiu.

Jis aprodė man savo namą. Kiekvienas kambarys buvo tarsi atskiras pasaulėlis, turintis savo istoriją. Kai kurie jų buvo visiškai sudarkyti: išluptomis grindų dangomis, nugrandytomis ir tik su pilkšvu glaistu paliktomis sienomis ir ką tik rausvai rudu glaistu išglaistytomis lubomis su styrančiais susiraizgiusiais elektros kabeliais, laukiančiais, kol bus sujungti po lubų plokšte į painų tinklą ir jais ims tekėti šviestuvą maitinsianti elektros srovė. Kiti kambariai atrodė dar labiau nuniokoti: sienose, kur ištraukti elektros laidai ir pakeisti naujais, žiojėjo didžiulės skylės ir grioveliai, grindyse išrausti grioviai ir pakloti nauji kanalizacijos vamzdžiai, ant sienų tebebuvo senų tapetų fragmentai – juos dar reikėjo nugrandyti, didžioji dalis grindjuosčių buvo atlupta, išsikišę stirksojo dar nepritvirtinti radiatoriai, o židiniai priminė įsiurbti grasinančias juodas prarajas. Tačiau buvo ir dažyti paruoštų kambarių: jie atrodė tobulai sutvarkyti, pakeistomis grindjuostėmis, pastatytu ir prisuktu radiatoriumi, su baigta lubų apdailos rožele ir sumontuota įmantria apšvietimo sistema, švariomis, dažytomis ir kloti kiliminę dangą paruoštomis grindimis, lygiomis, sausu tinku glaistytomis sienomis ir židiniais su ketaus kapsulėmis ir baigta apdaila, laukiančiais žiemos, kai juose suliepsnos malkos.

Keli kiti kambariai – jo miegamasis, pagrindinis vonios kambarys ir didžiulė virtuvė – buvo baigti. Matyt, kad Džekas galėtų čia gyventi ir toliau remontuoti namą. Apėjau kiekvieną kambarį, į kurį tik buvo įmanoma įkelti koją, delnais braukiau per tapetus, mėgaudamasi atsiradusia proga taip asmeniškai prisiliesti prie istorijos. Butas, kuriame gyvenau aš, buvo sename karalienės Viktorijos laikų name, suskirstytame į atskirus apartamentus, bet iš jo buvo išplėšta širdis, o kartu su ja panaikinti ir pėdsakai istorijos, palaikiusios to namo dvasią. Jis buvo praradęs savo esmę, išdažytas baltai ir smėlio spalva.

O iš šio namo, taip švelniai ir rūpestingai Džeko Bričamo renovuojamo, kiekviename žingsnyje tiesiog dvelkė istorija, kadaise čia gyvenusių žmonių likimais ir daugybe kitados čia nutikusių įvykių. Rodės, pirštų pagalvėlėmis jaučiu plakančią namo širdį, tad norėjau priglausti ausį prie sienos ir pasiklausyti to plakimo, klausytis kiekvienos praeities nuotrupos ir viską įsiminti, kad tie, kurie anapilin išėjo anksčiau, būtų ne pamiršti, o prisimenami.

Žinau, kad kvaila, tačiau Džekas Bričamas nepalaikė manęs beprote, o tiesiog vedė iš kambario į kambarį, leido liestis prie sienų ir truputį pastovėti, kad pasijusčiau to namo dalimi.

– Gražus namas, – pasakiau, kai pagaliau grįžome į virtuvę ir jis užkaitė virdulį su vandeniu.

– Ačiū, – padėkojo jis.

– Nors žodis „gražus“ čia netinka. Jis per daug paprastas.

– Tą patį manau galvodamas apie tave. Kai mėginu mintyse tave apibūdinti, žinau, kad esi graži, bet to žodžio, rodos, nepakanka.

Sutrikusi įsispoksojau į Džeką. Dar niekas nieko panašaus man nesakė. Komplimentas buvo toks keistas ir taip mane suglumino, kad nespėjau pajusti nei malonumo, nei nejaukumo.

– Ar tu visada toks atviras? – galų gale paklausiau, juolab kad jis tiesiog rijo mane akimis lyg norėdamas, jog mesčiau jam iššūkį.

– Beveik niekada, – paaiškino Džekas. – Aš ne taip auklėtas. Užaugau šeimoje, kurioje daug kas, kaip sakoma, pašluojama po kilimu ir nutylima. Tik būdamas su tavimi negaliu susilaikyti.

Vis dar žiūrėjau į jį – ir vėl suglumusi, tik šį kartą dėl savo reakcijos. Nesijaučiau nepatogiai kaip tikėjausi, nesijaučiau pamaloninta, jaučiausi… Tai buvo pats natūraliausias dalykas pasaulyje, nes iš jo sklido žodžiai, įvardijantys daugumą mano jaustų dalykų. Jei taip būtų kalbėjęs kitas žmogus, su kuriuo manęs nesiejo toks ryšys, jo žodžiai būtų skambėję sentimentaliai, įkyriai ir trikdomai, bet tai, ką sakė Džekas, buvo tarsi priešais mano sielą pastatytas veidrodis.

– Nieko apie tave nežinau, – pasakiau jam. – Argi ne keista? Ir vis dėlto daug negalvodama atėjau į tavo namus, nors gal esi kirviu besidarbuojantis žudikas maniakas.

– Geri stiprią juodą kavą su trimis gabalėliais cukraus, – pareiškė Džekas.

– Su keturiais.

– Per dieną surūkydavai pakelį silpnų cigarečių, paskui atsikratei šio įpročio, bet ne dėl sveikatos.

– Tiesa.

– Gyveni viena trijų kambarių bute, nes anksčiau labai ilgai gyvenai dviejų kambarių bute ir tau reikia papildomos erdvės pajusti, kad gali sau leisti tokią prabangą.

– Taip.

– Tu kilusi iš Jorkšyro.

– Ar sekei mane? – paklausiau.

– Ne, – papurtė galvą Džekas. – Viską atspėjau, išskyrus jorkšyrietišką tavo kilmę, nes tebekalbi su silpnu akcentu. Visa tai tiesiog šovė man į galvą, tai ir pasakiau. Beje, jei tau įdomu, man atėjo ir daugybė kitokių minčių. Pavyzdžiui, kad esi nelaimingai ištekėjusi už vyro, kuris yra nuverstas kokios nors mažos šalies prezidentas, kad esi turtinga paveldėtoja, kuriai netrukus atiteks didžiulis palikimas, kad esi dviguba agentė, besislapstanti po visą pasaulį nuo tave persekiojančių žmonių, ir kad negaliu patikėti, jog praleidai mano namuose daugiau nei dvidešimt minučių, o aš dar nemėginau tavęs pabučiuoti.

– Visa tai irgi tiesa, – juokdamasi tariau. – Kiekvienas žodis. O tu… Manau, profesiją pasirinkai tėčio liepiamas. Pirkdamas šį namą, labai rizikavai ir vis dar abejoji, ar pasielgei teisingai. Tau labiau patinka futbolas, o ne regbis, nors ir mokykloje, ir koledže žaidei regbį. Be to, turbūt esi jauniausias žmogus, įmonėje einantis tokias aukštas pareigas.

– Gal ir tu mane sekei? – paklausė jis.

– Žinoma, – atsakiau.

Ir jis taip nusikvatojo, kad ir aš ėmiau juoktis. Staiga atsidūrė prieš mane, apkabino ir pabučiavo. Atsakiau į jo bučinį ir vėl prisiminiau, kaip man patiko taip bučiuotis. Kaip nuostabu buvo ir kokia jaučiausi tyra.

Nežinau, ar ilgai virtuvėje taip stovėjome, nes laikas, rodės, sustojo. Paskui, nebyliu abiejų sutarimu, susikibę už rankų užlipome į viršų. Suprantu, kad neturėjau to daryti, bet… su juo tai atrodė savaime suprantama. Jo miegamajame sustojome prie lovos ir vėl ėmėme bučiuotis.

Tada pirštais užčiuopiau jo kaklaraištį ir trumpai prisiminiau visus kaklaraiščius, kuriuos man gyvenime teko nurišti, visus vyrus, kuriems padėjau nusirengti, su kuriais kritau ant lovos ir užsisklendžiau tą pačią akimirką, kai prasidėjo seksas. Paskui pagalvojau apie bučiavimąsi, apie tai, kaip jis viską keičia. Suėmusi laikiau ne kokio nors kliento, o Džeko Bričamo kaklaraištį. Vyro, kurį jau kelis mėnesius buvau įsimylėjusi. Tai buvo visai kas kita. Tai buvo jo ir mano – ir niekieno kito – reikalas. Nenorėjau įsileisti čia visų tų vyrų, apskritai nieko nenorėjau įsileisti: turėjo būti tik Džekas Bričamas, aš ir tobuli mudviejų bučiniai. Kai jau atsipalaidavau ir ėmiau mėgautis jo artumu, Džekas suspaudė man rankas ir atšlijo.

– Niekada anksčiau nesu to daręs, – tiesiai šviesiai išpyškino jis.

– Tu apie ką? – paklausiau.

Sutrikęs ir išsigandęs, jis švelniai paglostė suspaustas mano rankas.

– Dar niekada, – skausmingai vyptelėjęs paaiškino, – nemiegojau su moterimi.

– Tikrai? – nustebau.

– Vis laukiau tos tikrosios. Žinau, tai skamba apgailėtinai, bet aš… aš tik norėjau, kad pirmas kartas būtų toks, kaip dera. Ypatingas.

Kekšė ir nekaltas bernelis: kas galėjo patikėti, kad taip atsitiks? Iš karto turėjau jam iškloti visą tiesą, bet neprisiverčiau. Būdama su Džeku jaučiausi tarsi kitu žmogumi.

– Gal tuomet norėtum palaukti? Juk mudu nieko neprivalome daryti. Galim tiesiog atsigulti ir pasišnekėti.

Jis pabučiavo man rankas.

– Ne, aš to noriu. Tikrai noriu, jei ir tu dar nori. Gal tau ir nebus labai malonu, nes, tiesą sakant, aš ir pats nežinau, ką darau… Dieve, niekada nemaniau, kad šnekėsiuos apie tai su moterimi, kurios net antro vardo nežinau.

– Tu žinai antrą mano vardą. Eva.

– Eva? – suglumęs pakartojo jis.

– Taip. Juk sakiau, kad mano vardas – Tiesiog Eva.

Džekui nusišypsojus pajutau, kad mano siela nušvito. Nieko taip netroškau, kaip būti su juo. Iš savanaudiškų paskatų. Kad galėčiau pasakyti, ką jam jaučiu, kad galėčiau sugriauti tą užtvarą, kuriuo visuomet atsitverdavau užsiimdama seksu. Norėjau būti su juo ir žinoti, kad net tiek metų nieko panašaus nepatyrus galima kai ką gražaus pajusti vyrui, su kuriuo myliesi.

– Jei nori tu, – pasakiau, – noriu ir aš. Labai paprasta.

Kai vėl ėmėme bučiuotis, nuvijau šalin visas mintis apie vyrus, su kuriais anksčiau buvau lovoje. Užsimerkiau ir mėgavausi bučiniais to, su kuriuo buvau dabar.

Tai buvo pavojinga, bet aš užsimiršau. Gulėjau su juo, glamonėjau jį, leidausi jo mylima ir mintyse tam nesipriešinau, draudžiau sau atsitverti apsaugine siena, nedariau nieko, tik mėgavausi patirtimi, ką reiškia būti su Džeku Bričamu.

Paskui dar ilgai gulėjome apsikabinę, netardami nė žodžio, tiesiog drauge tylėdami, kartais pasiglamonėdami, bet šiaip, tiesiog leisdami laiką. Su Džeku Bričamu galėjau būti. Su juo galėjau būti ir niekuo, ir viskuo. Su juo tiesiog galėjau egzistuoti.

Kai Džekas užmigo, išėjau: apsirengiau ne miegamajame, o koridoriuje, kad jo nepažadinčiau. Kelias akimirkas pastovėjau miegamojo tarpduryje žiūrėdama į jį miegantį, padėjusį galvą ant pagalvės, iki juosmens užsitraukusį antklodę, užsimerkusį, ilgomis blakstienomis, kurios lietė paakių odą, susitaršiusiais, patraukliai atrodančiais plaukais, išraiškingais ir dailiais veido bruožais. Pranokti tokį tobulumą nebūtų buvę lengva. Atkišusi suglaudžiau lūpas, pasiunčiau jam oro bučinį ir dar palaukiau žiūrėdama į Džeką, įsivaizduodama, kaip tas bučinys lengvai nusileidžia jam ant lūpų, o tada išėjau.

Prie lauko durų atsisveikinau ir su namu. Jis buvo nuostabiai gražus, be to, tapęs neatskiriama Džeko Bričamo dalimi, tad staiga nuliūdau, kad tikriausiai jau nebepamatysiu nei vieno, nei kito. Tai, ką padariau, buvo savanaudiška. Man nereikėjo miegoti su Džeku žinant, koks tas meilės aktas jam buvo svarbus. Ir man jis buvo svarbus, tik kitu atžvilgiu. Mane jis pamaitino ir suteikė jėgų nesijausti bename ir visuomenės atstumtąja. O jam tai buvo ilgai lauktas įvykis ir toli gražu ne vien fizinė sueitis.

Pasirausiau kišenėje tikėdamasi rasti kokį nors kvitą, ant kurio galėčiau brūkštelėti raštelį, bet užčiuopiau Džeko vizitinę. Talismaną, kurį šiandien popiet įsikišau į kišenę tikėdamasi sėkmės. Tos vizitinės kortelės man jau nebeprireiks, juk daugiau nebesusitiksime, todėl prieškambaryje pakėliau nuo telefono stalelio nukritusį rašiklį ir brūkštelėjau:

„Pirkti šį namą buvo pats geriausias sprendimas iš visų, kuriuos ligi šiol tau teko priimti. Norėjau tau pasakyti tai anksčiau. X“

Išėjusi pasigavau taksi ir grįžau namo, nes buvo jau gana vėlu ir neabejojau, kad netrukus atvažiuos Cezaris.

Praustis po dušu neskubėjau – man patiko ant kūno likęs jo kvapas. Džekas buvo vienintelis, kurio, pirmai progai pasitaikius, netroškau nusiplauti. Man patiko jį jausti, patiko įspaudai, kuriuos jo kūnas paliko ant manojo. Įsikibusi laikiausi minčių apie jį, galvojau, ką veikėme ir kaip susijungėme. Pakakdavo paliesti lūpas, nuostabiai skaudamas nuo bučiavimosi, ir vėl viską prisimindavau.

Nepajėgiau įsivaizduoti, kad šiandien vakare gulėsiu su kuo nors kitu. Todėl ir slėpiausi, todėl ir neatidariau durų. Nesvarbu, kas rytoj nutiks, bet aš patyriau tobulos meilės akimirką ir todėl ištversiu viską, kas manęs laukia.

Eva

1997 m. vasaris (papildymas)

Su Džeku mylėjausi jau būdama nėščia.

Manyje augo mažytis berniukas arba mergytė, ir aš pirmą kartą nuo tada, kai buvau penkiolikos, supratau, ką žmonės turi galvoje seksą vadindami mylėjimusi.

Žinoma, aš to nežinojau, kitaip nebūčiau to dariusi.

Dėl to nėštumo ir Cezarį palikau. Kai susivokiau, kai išsiaiškinau, jog pykinimas ir nuovargis randasi visai ne dėl to, kad paprasčiausiai nekenčiu kiekvienos savo gyvenimo akimirkos, supratau daugiau taip nebegalinti. Nebegaliu leisti skverbtis į savo kūną kitiems vyrams, kad Cezaris galėtų jausti pasitenkinimą.

Viskas dėl tų kontraceptinių piliulių. Gydytoja išrašė kitų, nes nuo anksčiau gertų man baisiai skaudėdavo galvą, ir įspėjo pereinamuoju laikotarpiu naudoti prezervatyvus, bet ne visi vyrai to paisė. Be kitų siaubingų ir iškrypėliškų dalykų, su kuriais sutikusi gaudavau didesnį atlygį dirbdama viešbučiuose ir agentūroje, kartais turėdavau užsiimti ir nesaugiu seksu. Rizikavau ir įkliuvau.

Pirmadienį pasidariau tyrimą. Trečiadienį pasakiau Cezariui. Dvi dienas tai buvo mano maža paslaptis, tai, ko niekas kitas pasaulyje nežinojo, ir man buvo taip gera… Jaučiausi tarsi gavusi kažkokią ypatingą dovaną. Pirmą kartą gyvenime gavau kai ką, kas priklausė vien man. Nesukau sau galvos, kas kūdikio tėvas, svarbiausia – kas jo motina, o motina juk aš. Bet artėjant penktadieniui turėjau viską papasakoti Cezariui, nes penktadieniai buvo tikras pragaras. Nuėję į vieną iš savo klubų, jie prisiplempdavo vyno, portveino ir dar stipresnių gėrimų, prisirūkydavo cigarų, tada traukdavo į butą tikėdamiesi, kad bus aptarnauti. Kartais du iškart. Kartais kiti žiūrėdavo. Jei ateidavo tik vienas iš jų, žinodavau, kad ta naktis man sėkminga. Bet negalėjau daryti nieko panašaus su kūdikiu įsčiose.

– Atsikratyk jo, – iš pradžių tepasakė Cezaris. Net nepalaukė, kol ši naujiena įsismelks jam į smegenis, tiesiog ėmė ir pasakė. Paskui kyštelėjo ranką į šalia numesto švarko kišenę ieškodamas piniginės. Iš jos išėmė baltą kortelę ir pluoštą banknotų.

Kortelę ir pinigus padėjo ant stalelio man priešais. Sėdėjau ant grindų Cezariui prie kojų – jis taip labiausiai mėgo, tad nesunkiai perskaičiau, kas toje kortelėje parašyta.

– Šie žmonės reikalą sutvarkys taktiškai, greitai ir nekeldami triukšmo. O tau kaip tik to ir reikia. Tikiuosi, iki savaitgalio šią problemą išspręsi.

Iki penktadienio. Jis norėjo, kad „šią problemą“ išspręsčiau per dvi dienas.

Pati nežinau, ko tikėjausi. Nežinau, gal slapta vyliausi, kad jis leis man gimdyti?

Bet jo atsakymas buvo aiškus. Jis visą naktį manęs nė nepalietė, neatsisegė kelnių sagos, mat paprastai tai reikšdavo, kad turiu atsiklaupti, atitraukti užtrauktuką ir čiulpti. Pasilikęs jis šnekėjo, lyg nieko bloga nebūtų nutikę, lyg niekas nebūtų pasikeitę, tarsi ant stalelio prieš mane nebūtų pinigų ir reikalingos informacijos, kaip nužudyti mano nešiojamą kūdikį.

Antrą valandą nakties, kai buvau visiškai tikra, kad Cezaris namie su žmona ir tikrai neateis, į dėdės Henrio kuprinę susidėjau savo suknelę, dienoraščius, tetos Meivės rožinį, savo nuotrauką ir išėjau kaip stoviu. Tikriausiai pasielgiau kvailai, bet jo duotų pinigų – ten buvo tūkstantis svarų – nepaėmiau.

Po tos nakties, kai neatidariau jam buto durų, Cezaris pareikalavo padaryti jam atsarginį raktą, kad galėtų ateiti ir išeiti kada panorėjęs. Norėjau, kad jis atėjęs rastų pinigus, kortelę ir suprastų, jog jo reikalavimo neįvykdžiau.

Taigi rugsėjo mėnesį palikau Braitoną turėdama ne kažin kiek daugiau daiktų nei tuomet, kai sprukau iš Londono. Taksi nusigavau į Verdingą, tuomet iš taksofono prie stoties pagaliau drįsau paskambinti į prieglobstį moterims teikiančią organizaciją, kurios numerį buvau įsiminusi.

Tie žmonės man padėjo. Rado saugią vietą apsistoti tolimame Kento užkampyje, kaime, ir maloniai su manimi elgėsi net tada, kai pasakiau, kad esu besilaukianti prostitutė ir slapstausi nuo savo sąvadautojo. Jie rūpinosi manimi visą savaitę: susitarė dėl vizitų pas gydytoją, leido kuo daugiau būti namo viduje, kad manęs niekas nepamatytų, ir apskritai buvo man neįtikėtinai geri. Ir vis dėlto… nebuvo lemta. Būtent taip sau sakau. Taip sakiau tuomet ir tą patį kartoju sau dabar. Nebuvo lemta.

Gyvenime buvau patyrusi tikrai siaubingų dalykų, bet šis, ko gero, buvo pats baisiausias. Negaliu to aprašyti, nepajėgiu vėl to patirti. Ištveriu tik kartodama sau, kad nebuvo lemta.

Praradusi kūdikį nusprendžiau, kad visai nesvarbu, ar jis mane ras. Ar vėl partemps į butą. Ar išniekins mane taip, kad nė neįmanoma apsakyti. Grįžau į Braitoną ir kreipiausi į darbo biržą dėl pašalpos, ėmiau ieškoti bet kokio darbo, dėl kurio tariantis nereikėjo aiškinti, iš kur tos spragos mano gyvenimo aprašyme, ir dar nesulaukusi pašalpos buvau priimta dirbti valytoja anksti ryte ir vėlai vakare, be to, susiradau ir dar vieną vietą: po pietų dirbau padavėja. Visą laiką, kai nedirbau, skaičiau knygas iš bibliotekos ir vis kartojau sau, kad nebuvo lemta. Uždirbau katino ašaras, tad pinigų neturėjau niekam, jų vos pakakdavo buto nuomai, maistui ir komunaliniams mokesčiams, bet tai buvo geriau nei tas kitas kelias. Vėlų vakarą, plaudama grindis ir klausydamasi, kaip kitos bendradarbės skundžiasi, girdi, turinčios tvarkyti tų purvinų kiaulių paliktą jovalą, šypsodavausi, nes žinojau, kad šiąnakt į mane nesiskverbs joks nekenčiamas vyras. Supratau, kad valyti tualetą yra geriau, nei būti naudojamai kaip pastarasis. Ir vyliausi vieną gražią dieną patirti tai, ką patyriau su Džeku Bričamu.

Stengiausi būti užsiėmusi, visą dieną versdavau save arba dirbti, arba skaityti, ir tai mano sielą veikė tarsi vaistai. Ilgainiui tas užimtumas padėjo man vėl atrasti save. Pasijutau gana stipri ir ėmiau galvoti apie ateitį, nusprendžiau užsirašyti į parengiamuosius koledžo kursus ir pagaliau įgyti šiokį tokį išsilavinimą, kad ta moteris, kuria buvau, palengva imtų grimzti į praeitį. Sulig kiekvienu žingsniu į priekį aš vis labiau grioviau senąją Evą, buvusią biuro administratore, paskui striptizo šokėja, dar vėliau prostitute, o galiausiai tapusią sekso verge.

Eva

Libė

Šiandien Eva guli ant šono ir žvelgia tuščiomis akimis. Ji atrodo visiškai palūžusi, ir aš nesistebiu. Ji tiek daug patyrė ir vis tiek liko moteris, kurią mylėjo Džekas ir mėgo Greisė. Ji buvo nepaprasta.

Eva

1999 m. sausio 16-oji

Manau, vieną dieną tai turėjo nutikti. Juk Braitonas – toli gražu ne didžiausias miestas pasaulyje. Gyvenu pačiame jo centre virš alkoholinių gėrimų parduotuvės. Butas mažytis, ko gero, mažesnis už tą, kuriame gyvenau Londone, bet jis miesto centre ir pėsčiomis galiu nueiti visur, kur noriu.

Nuomos daug nemoku, mat susitariau su šeimininke, kad gyvendama tą butą paremontuosiu. O visų geriausia, kad iš to buto iki kavinės – vos dvi minutės pėstute, tad eidama į darbą ir iš jo grįždama daug laiko nesugaištu. Be to, ir į įvairias kontoras Braitone, kuriose dirbu valytoja, kelias netolimas. Pastaruoju metu gyvenu labai tvarkingai ir man labai patinka. Taigi, kas tokio turėjo nutikti ir būtent šiandien?

Žinoma, turėjau atsitiktinai vėl susitikti su Džeku.

Lioviausi vadinusi jį Džeku Bričamu, mat taip vadinau jį tuomet, kai buvau ką tik įsimylėjusi, kai jis buvo svajonių vyras, įdavęs man vizitinę kortelę ir atskleidęs savo vardą bei pavardę. Bet dabar, kai jau esu vyresnė ir išmintingesnė, man jis tiesiog Džekas. Keista, kaip pasikeitusios aplinkybės gali keisti ir tavo požiūrį į žmogų. Nė neabejoju, kad anuomet buvau jį įsimylėjusi. Tas stiprus jausmas buvo nei apsimestinis, nei įsivaizduotas, tik ar įmanomas ištverti?

Priėjau prie stalelio, prie kurio jis sėdėjo, vykdyti užsakymo, mat jį priėmusi Klara slapta išsmuko iš kavinės parūkyti. Atnešiau puodelį juodos stiprios kavos ir į tą vyrą atidžiai nė nepažiūrėjau. Vengiau žiūrėti į kavinės lankytojus, nes visur tebemačiau vyrus, labai panašius į tuos, kuriems kadaise dirbau palydove. Kai kurie iš jų greičiausiai tikrai buvo naudojęsi mano paslaugomis, bet kiti – visiškai niekuo dėti – atrodydavo tokie panašūs į anuos, kad man net kūnas pagaugais nueidavo.

Be to, kartais atrodydavo, kad mano sielos randai matyti ir išorėje, man reikėjo slėptis, kad žmonės nespoksotų, kad liautųsi stebėjęsi, kad nesijausčiau išsigimėle.

Mano sielos randai – net jei būtų matomi ant kūno – niekam nerūpėjo, nes žmonės pernelyg užsiėmę savo gyvenimais, savo meilėmis ir savo skauduliais. O tu, ypač jeigu jie tavęs nepažįsta, žmonėms esi tokia nereikšminga, kad jie tavęs net nepastebi. Žinau tai, bet vis tiek einu nuleidusi galvą ir vengiu žiūrėti žmonėms į akis, kad jų žvilgsniai, nors trunkantys vos akimirką, kartais neišryškintų mano randų ir neatskleistų pasaulio netobulumo.

– Sveika ir gyva, Tiesiog Eva, – man padėjus puodelį ant stalo ištarė jis.

Staiga pakėliau akis ir mūsų žvilgsniai susitiko.

– Rimuojasi, – pridūrė jis. – Pastebėjai?

Nesusilaikiusi nusišypsojau, jis atsakė man tuo pačiu.

– Džekas… – pasakiau. Ir išgirdusi savo balsą supratau, kad jį tebemyliu, bet taip pat suvokiau, kad tas jausmas ne toks pat. Ir aš jau nebuvau tokia pat. Išaugau iš įsimylėjusios kvaišos vaidmens, kaip išaugama iš pomėgio skaityti sentimentalius romanus.

– Pavadinai mane vardu, – atsakė irgi pasikeitusiu balsu, jis taip pat jau nebebuvo toks naivuolis. – Nuo tada, kai susipažinome, niekada neištarei mano vardo.

– Pati nežinau kodėl, bet visuomet galvodavau apie tave ne kaip apie Džeką, o kaip apie Džeką Bričamą, ir nė nenumaniau, kad pastebėsi, jog taip dariau.

– O kodėl taip darei? – paklausė jis ir iš karto supratau, ką turi omeny.

Gūžtelėjau ir papurčiau galvą.

– Šiaip sau.

– Ar… nebuvo gera? – tyliai ir nedrąsiai paklausė jis.

– Buvo fantastiška. Tikrai, Džekai. Geriau nė būti negalėjo, bet… kas buvo, tas. „Tai buvo pačios nuostabiausios mano gyvenimo valandos.“

– Nors likimas aiškiai nori, kad būtume kartu, manau, negali būti nė kalbos apie tai, kad sutiktum nueiti kur nors išgerti, ar ne?

– Kodėl, gal ir gali…

– Eisi su manim? Į pasimatymą?

– Taip.

– Kodėl? – suglumęs paklausė jis.

– Tiesiog šiaip sau.

– Tai gal galėtum pasakyti savo telefono numerį?

– Aišku, – linktelėjau, ir jo veidas išdavė dar vieną sukrėtimą.

Pasakiau Džekui savo numerį ir sutikau nueiti su juo kur nors išgerti, nes pastaruoju metu daug galvojau apie laimės akimirkas. Ir viena iš mano patirtų didžiausio džiaugsmo akimirkų buvo neatskiriamai susijusi su Džeku. Tokių akimirkų buvo vos keletas, o norėjau turėti daugiau. Jei buvo bent menkiausia galimybė, kad jis galėtų tapti dar vienos laimingos ar bent jau smagios akimirkos dalimi, norėjau tą galimybę išnaudoti. Neturėjau ko prarasti, o laimėti galėjau daug. Tad neketinau savęs kankinti.

Taigi įprastai prasidėjusi diena tapo tiesiog puiki. Turėjau grįžti prie darbo, o jis sėdėjo, gėrė kavą ir mudu vis žvilgčiojome vienas į kitą. Arbatpinigius – penkis svarus – jis paliko pakišęs po stačiakampe balta kortele. Net nepaėmusi jos žinojau, kas tai: žinoma, jo vizitinė. Apverčiau ją ir išvydau žodžius, kuriuos, rodos, prieš daugybę metų, prieš visą amžinybę savo ranka jam parašiau.

Užsikišau vizitinę už liemenėlės ir, kai vėl ėmiau aptarnauti kavinės lankytojus, man patiko jausti ją ten (penkinę, aišku, turėjau atiduoti Klarai).

Skamba telefonas, žinau, kad tai Džekas.

Eva

1999 m. gegužė (dar vienas papildymas)

Jau buvau pamiršusi, kaip malonu bučiuoti Džeką. Bučiuotis su juo – ne šio pasaulio užsiėmimas. Daugiausia tai ir darome, nors dažnai užsiimame ir kitkuo, ir tai nuostabu, bet kad prie to grįžtume, mudviem prireikė poros mėnesių. Taip, aš rašydama nesuklydau – „mėnesių“.

Abu turėjome savų priežasčių laukti. Manau, Džekas taip elgėsi todėl, kad po pirmo karto nuo jo pabėgau ir nuo to laiko jis nesimylėjo su jokia kita (nors tai mane tikrai nustebino). Bet jam būdinga nepaprasta savitvarda, tai akivaizdu. Nors esu tikra, kad pats meilės aktas jam patinka, vis dėlto Džekas, matyt, nejaučia būtinybės daryti tai kaskart, vos pasitaikius progai. O progų, – tuo neabejoju, – jam pasitaiko kasdien, nes moterys nuolat lenda su juo susipažinti. Keista, bet anksčiau nepastebėdavau, kad moterys, net kai esame drauge, sustoja ir žiūri į Džeką. Dėl savo drovaus baiminimosi, kad mano sielos randai gali išryškėti ir tapti visiems matomi, esu nepaprastai budri, tačiau Džekas man – puiki priedanga, nes būdama su juo tampu nematoma.

Moterys nuolat jam šypsosi, sveikinasi su juo, kai kurios mėgina jį kalbinti, būna ir tokių, kurios net siūlo jam savo telefono numerį net ir tuomet, kai jis laiko mane už rankos arba apkabinęs. Tos moterys nekreipia į tai dėmesio, nes dauguma jų priklauso visuomenės grietinėlei, yra turtingos ir žino, kad aš nepriklausau jų sluoksniui, o Džekas priklauso, todėl mane laiko viso labo jo žaisliuku.

Man patinka, kad Džekas visuomet įtraukia mane į pokalbį ir ne kartą yra atsisukęs ir manęs paklausęs: „Nežinau, ar mes norime turėti (įterpkite bet kurios turtingos merginos vardą) telefono numerį?“ Tai jas atbaido, nes Džekas, įtariu, vaikystėje nebuvo mokomas taip nemandagiai elgtis su savo aplinkos žmonėmis. Bet aš, žinoma, tik noriu pasakyti, kad per tą laiką, kai nesusitikinėjome, jis galėjo permiegoti su keliomis kitomis, bet nemiegojo. Iš jo elgesio aiškiai mačiau, kad jis vis neprarado vilties mudviem dar susitikti. Kartais svarstau, ar ilgai jis būtų laukęs?

Kodėl nedegiau dideliu noru su juo susitikti, aišku kaip ant delno.

Tai nebuvo Džeko kaltė, tiesiog, praradus kūdikį, man prireikė daug laiko, kol ėmiau jausti ryšį su savo kūnu. Pirmomis dienomis po tos nelaimės vis klausiau savęs, gal kaip tik dėl to ir persileidau, kad taip ilgai ir sėkmingai buvau atsiejusi kūną nuo širdies ir proto? Suvokiau, kad taip negali būti, kūdikis – jį man teko vadinti embrionu – turbūt buvo ne visai sveikas, todėl ir nesivystė. Matyt, šiuos reikalus tvarko pati gamta. Ir galbūt, turint omenyje jos dėsnius, tai buvo geriausia išeitis. Tačiau visa tai – logiškas samprotavimas. O iš tiesų galvojau apie jį ar ją kaip apie vaikelį, norėjau jo, troškau ką nors mylėti ir kuo nors rūpintis, o jį praradusi negalėjau nei paaiškinti, nei nurodyti svarios priežasties, kodėl taip atsitiko. Dabar turėjau kai ką kita. Dar vieną randą. Baiminausi, kad žmonės jo neįžvelgtų. Dėl visko kaltinau savo kūną. Ką gi dar galima buvo daryti? Kai atsitinka toks dalykas, juk nepaaiškinsi, girdi, tiesiog taip jau nutiko.

Todėl visai neskubėjau vėl atsidurti su kuo nors lovoje ir daryti tai, kas galų gale mane taip skaudžiai sužeidė. Man nusispjaut, kad daug kas sako, girdi, po traumos reikia kuo greičiau vėl sėsti ant arklio, – ko jau ko, o grįžti prie to paties ir vėl rizikuoti tikrai nesinori. Net jei galbūt daugiau tuo niekada nebeužsiimsi.

Jei kartą nukritusi nuo arklio jausčiausi taip kaip dabar, vengčiau jo iš tolo. Nebent kas nors man įteigtų, kad arklys, prie kurio vėl prisiartinsiu po daugelio metų, kai į baimę dėl to, kas nutiko, jau galėsiu žvelgti iš laiko perspektyvos, yra visiškai saugus.

Tą galėtų padaryti Džekas.

Praėjo pora mėnesių, kol tuo įsitikinau. Bet man labiausiai patiko bučiuotis. Jis man sakė, kad bučiavo daugybę moterų, mat užuot daręs kai ką kita apsiribodavo bučiniais, bet tik bučiuodamas mane suprato, kaip jam tai patinka. Mano parašyti šie žodžiai skamba kvailai, bet tuo metu žinojau, ką jis turi omenyje.

Jau buvau beprasižiojanti (bet nepasakiau), kad daugiau jam nebereikės bučiuoti jokios kitos, tik mane, nes vyliausi, kad ir man nebeteks miegoti su niekuo, išskyrus Džeką. Jei santykiai su Džeku nenusiseks, esu tikra, niekada tuo nebeužsiimsiu. Bent jau seksu – tikrai ne. Kad ir kaip norėčiau kūdikio, negalėčiau įsileisti į save kito vyro.

Tikriausiai negreitai vėl ką nors čia parašysiu, nes didžiąją laisvalaikio dalį mudu su Džeku leidžiame drauge. Kiekvieną laisvą akimirką godžiai pasiimame. Šiandien rašau tik dėl to, kad dabar sekmadienio popietė ir jis išėjo ko nors valgomo. Jo virtuvinės spintelės ir šaldytuvas tušti tikrąja žodžio prasme, mat nuo penktadienio vakaro iš namų, tiksliau iš miegamojo, nebuvome kojos iškėlę. „Eisiu ir pabūsiu medžiotojas rinkėjas“, – mušdamasis į krūtinę pareiškė jis. Ir man teko kelis kartus pabučiuoti Džeką, kad pajusčiau, jog tikrai saugu jį išleisti.

Kvaila, bet prieš mudviem išsiskiriant būtinai turiu pasakyti Džekui, kad jį myliu, ir patvirtinti tą prisipažinimą bučiniu, nes jeigu vienas kito daugiau nebepamatysime, bijau, jis to nežinos. Neketinu nei išvykti, nei mirti, bet kartais mane apima protu nepaaiškinama baimė, kad Eliotas arba Cezaris mane seka ir radę nužudys.

Tačiau labiau už smurtą mane baugina mintis, kad prieš man numirštant Džekas taip ir nesužinos, kad per visą savo gyvenimą mylėjau tik jį. Mylėjau ir Piterį, bet jis buvo dar berniukas. Gyvenime nuoširdžiai mylėjau tik vieną vyrą – Džeką.

Tai štai koks mano papildymas.

Gal ir nelabai aiškiai pasakiau, kokia jaučiuosi laiminga. Man rodos, tokioms moterims kaip aš „laimė“ – nesuprantama sąvoka, ir vis dėlto esu laiminga. Jis mane prajuokina, skatina mąstyti, mudu kalbamės, bučiuojamės, kartais net kartu dažome namą. Ateiti į savo butą jam neleidžiu: svarbu, kad į mano erdvę daugiau nebekeltų kojos joks – kad ir pats patikimiausias, kad ir pats mylimiausias – vyras. Man reikia saugaus prieglobsčio, todėl tebesinuomoju tą butą, nors gyvenu čia.

Aš laiminga. Turiu du darbus, lankau parengiamuosius kursus į koledžą ir turiu savo Džeką. Taigi esu laiminga. Juk tai ir yra svarbiausia: būti laimingai.

Su meile,

Eva

1999 m. lapkričio 22-oji

Sveikas, senas drauge, tu ir vėl čia.

Man patinka, kad tu visada čia, bet niekad neteisi ir niekada manęs neapleidi. Kad ir kaip ilgai būnu tave užmetusi, visada žinau, kur esi, kai man tavęs prireikia. O dabar reikia.

Kas nutiko jaudinančiame Evos pasaulyje? Vėl jį mačiau, štai kas. Cezarį. Aš jį vėl mačiau.

Vakar vakare po ilgų įkalbinėjimų (nes aš tokių pasimatymų nemėgstu) Džekas nusivedė mane į operą Londone.

Turėjau progą apsivilkti savo suknelę. Kai nusipirkau, nė karto jos nedėvėjau ir, vėl ją vilkdamasi, pasijutau tarsi senos draugės glėbyje. Jaučiausi taip pat puikiai kaip anuomet parduotuvėje ir buvau dėkinga Džekui, kad įkalbėjo mane eiti į tą operos spektaklį ir suteikė progą vilkėti šią suknelę.

Opera „Madam Baterflai“ buvo puiki. Kadangi prieš kelerius metus buvau skaičiusi jos libretą, leidau sau pleventi drauge su muzikos garsais ir patirti žodžiais reiškiamus jausmus. Užjaučiau ponią Baterflai, pasiryžusią padaryti viską, kas nuo jos priklauso, – taip pat ir išsižadėti savo tikėjimo, – kad galėtų būti su mylimu vyru, kuris nuo pat pradžių nenorėjo nieko daugiau, tik įsitempti ją į lovą.

Per pertrauką aš, kaip ir kitos ponios, atsistojau į eilę prie tualeto, o Džekas nuėjo paimti mums gėrimų.

Sulaukusi savo eilės ir pažvelgusi į veidrodį supratau, kad atrodau labai pasikeitusi. Ne tik dėl suknelės: kitokios buvo ir mano akys, ir žvilgsnis – buvau kitokia, nes jaučiausi laiminga. Buvau be makiažo (makiažas primena man Meilutę, tad dabar niekada nebesidažau) ir vis tiek buvau ir atrodžiau laiminga.

Grįždama pas Džeką, iš tolo pamačiau jį kalbantis su kažkokiu vyru. Tikrai nieko nuostabaus, nes visur, kur tik nueiname, Džekas susitinka pažįstamų. Bet priėjusi arčiau pažinau, su kuo jis šnekasi. Su kokiu padaru.

Vos aiškiai išvydusi jį – Cezarį – iš siaubo sustojau kaip įbesta.

„Džekas pažįsta Cezarį“, – dingtelėjo. Linkstančiomis kojomis tyliai stovėjau ir žiūrėjau į juos. Jųdviejų laikysena buvo oficiali, judesiai santūrūs, tad jie negalėjo būti geri pažįstami. Bet paskui, atitraukusi akis nuo Džeko ir atidžiau pažvelgusi į jo pašnekovą, pastebėjau panašų jų abiejų ūgį, panašų sudėjimą, veido bruožus… „Ne, ne, – iš karto nuvijau tą mintį šalin. – Ne. To negali būti.“

Taip galvodama jau traukiausi, paskui tuo pačiu keliu, kuriuo grįžau, vėl sprukau link moterų tualeto, kuo toliau nuo čia. Atsidūrusi ištaigingai įrengtoje tualeto patalpoje, žvilgsniu karštligiškai permečiau moterų veidus, ieškodama tarp prašmatnių suknelių, brangiai kainavusių šukuosenų ir svaiginančių kvepalų aromatų jos, atlydėjusios Cezarį. Ir netrukus radau: šaunią, aukštą šviesiaplaukę su šukuosena, vilkinčią paprastą juodą prigludusią suknelę, pasipuošusią perlų vėriniu, apsiavusią brangiais juodais aukštakulniais, rankoje laikančią juodą rankinę, pasidariusią nepriekaištingą makiažą. Cezario palydovę. Kitos moterys jos nė nepastebėtų, manytų, kad ji, kaip ir jos, atėjo čia dėl muzikos, malonios aplinkos ir naujos patirties; tik viena kita susivoktų, kad ji dirba. Kas yra kas, labiau suprastų vyrai, nes dauguma čia susirinkusiųjų tikriausiai būtų galėję sau leisti ją pasisamdyti.

Pastebėjusi mano žvilgsnį mergina pamalonino mane šalta, vos pastebima šypsena, ir aš supratau, kad ji taip pat atpažino, kas aš tokia ir kuo anksčiau užsiėmiau. Mudviejų žvilgsniams susitikus iš karto suvokiau, kad jai dar toli gražu iki liepto galo, kurį buvau priėjusi aš. Ji greičiausiai tebetikino save, kad už tokius pinigus verta dirbti ir padeda tiems vyrams, be to, dirbdama savo darbą jaučiasi įtakinga ir laisva. Ta mergina, ko gero, užjautė mane, kad neturėjau jėgų eiti iki galo ir leidausi įveikiama. Išdidžiai pro mane pražingsniavusi, ji grįžo į fojė, o aš nusekiau iš paskos ir kyštelėjau galvą pro duris norėdama įsitikinti, ar nesuklydau.

Buvau teisi. Pamačiusi jį kalbantis, laikėsi atokiau ir stūmė laiką rausdamasi rankinėje, paskui žaisdama mobiliuoju ir apskritai stengėsi niekam nekristi į akis, kol jis bus laisvas.

Skambutis, kviečiantis mus grįžti į savo vietas, privertė mane krūptelėti; paskubomis, Džekui nespėjus pakelti galvos ir imti dairytis manęs, vėl įtraukiau galvą ir grįžau į tualetą. Pabuvau tualete, tiksliau, kabinoje, kol iš fojė sklidę garsai nutilo ir antras skambutis pranešė žiūrovams, kad tuoj prasidės antroji spektaklio dalis.

Dar kelias minutes palaukusi išėjau ir radau Džeką stovintį vieną, laikantį mūsų gėrimus, pasispaudusį po pažastimi mūsų programas.

– Ar viskas gerai? – paklausė jis. – Ilgokai užtrukai, jau norėjau siųsti paieškos būrį.

– Atleisk, – tyliai pasakiau. – Aš… prastai jaučiuosi.

– Truputį pablyškusi, – tarė Džekas. – Ir… tu visa drebi. – Jis skubiai apsidairė ieškodamas, ant ko pastatyti gėrimus. Tada grįžo ir paėmė mane už rankos. – Tu visa šąli, – susirūpinęs pridūrė. – Geriau grįžkim namo.

– Ar tikrai neprieštarausi? – paklausiau. – Tie bilietai tikriausiai kainavo didžiulius pinigus.

– Man vis tiek. Svarbiausia, kad pasveiktum.

– Ačiū.

– Nereikia dėkoti, – pasakė jis. – Aš tave myliu. O tais, kuriuos myli, reikia rūpintis.

Gryname ore pasijutau truputį geriau turbūt dėl to, kad dabar buvau nuo jo toliau. Įkvėpiau Londono oro, prisiminiau, kaip kadaise šiuo miestu žavėjausi, koks tobulas man, ką tik atvykusiai, atrodė jo centras. Ir koks bauginantis, pilnas slaptų pavojų tapo paskui, kad net teko sprukti iš jo.

– Kaip tik praleidai progą susipažinti su mano tėvu, – vėl prabilo Džekas. – Jis buvo čia, operoje. Numaniau, kad atvažiuos. Jis stengiasi nepraleisti nė vieno naujo „Madam Baterflai“ pastatymo.

Beveik negirdėjau, ką Džekas kalbėjo toliau, nes ką tik ištarti jo žodžiai atėmė man jėgas: nusisukau į artimiausią sieną, pasilenkiau ir ėmiau lupti ožius.

Vargšas Džekas pakraupo. Kai išsivėmiau, apkabino mane ir laikė, kol lioviausi tirtėjusi ir jo prilaikoma galėjau eiti link automobilio. Grįžus jis laiptais užnešė mane į lovą ir būdravo, kol užmigau jo glėbyje.

Ką daryti?

Žinoma, su Džeku turiu skirtis. Jis vis neduoda man ramybės, nori supažindinti su savo tėvais, bet aš to visai netrokštu. Negaliu vežti jo pas savo motiną, tad nenoriu susitikti ir su jo šeima. Man patinka ir mudviejų vienų pasaulis. Turėdami jį, abu esame dar ypatingesni. Į tą pasaulį nieko nenoriu įsileisti. O juo labiau dabar.

Kai apie tai galvoju, atrodo keista, kad mudu niekada atvirai nesišnekėjome apie savo šeimas. Žinojau, kad jis turi tėvus ir brolį, jis žinojo, kad mano tėvas mirė dar visai jaunas, o motina gyvena Lidse, bet tai tebuvo pagrindiniai faktai. O išsamiau nei jis, nei aš, rodės, nieko nenorėjome žinoti.

Turiu nutraukti santykius su Džeku, bet… kaip? Daugybę metų nebuvau tokia laiminga, tad kaip galėčiau tiesiog imti ir jį palikti?

Žinai, tai tikrai neteisinga. Ar nepakankamai atkentėjau už visas savo nuodėmes? Juk praradau kūdikį, tad ar nesu pakankamai nubausta? Kodėl viskas klostosi taip, kad dar turiu prarasti ir Džeką? Kodėl Cezaris jo tėvas?

Libė

Nusviedžiu dienoraštį ant grindų, trokšdama kuo greičiau jo atsikratyti. Tada atidžiai nužvelgiu savo rankas, ar ant jų neliko suodžių ir purvo, kuriais galėjau išsitepti nuo Hektoro.

Negali būti, kad jis Cezaris. Tiesiog negali būti.

Negaliu pajudėti, bet alsuoju skubriai, nelygiai. Apsidairau po rūsį ieškodama Evos. Aišku, jos jau nebėra. Ji neturėjo jėgų akistatai su tokia tiesa.

Šiaip taip atsistoju ir imu žingsniuoti grąžydama rankas ir slopindama kiekvieną vidinę paskatą šaukti. Kaip ji būtų gyvenusi su tokia paslaptimi? Ar atskleidė ją Džekui? Turėjo atskleisti. Bet kaip jis galėjo gyventi tai žinodamas? Mėginti priversti sūnų sugulti su prostitute yra viena, bet…

Kaip dabar pažiūrėsiu Džekui į akis? Kaip galėsiu lyg niekur nieko su juo kalbėtis? Hektoras ne šiaip sau pavertė moterį savo verge – tą moterį jo sūnus vedė.

Neaiškiai girdžiu, kaip prie namo sustoja automobilis, paskui trinkteli durelės ir Bačas ima lakstyti ir loti. Džekas.

Paskubomis suvynioju dienoraščius, grąžinu juos į slėptuvę, tada kiek galėdama greičiau nešdinuosi iš rūsio. Miegamąjį man pavyksta pasiekti keliomis sekundėmis anksčiau, nei atsiveria lauko durys ir į namus įžengia Džekas. Bačas trumpai liaujasi loti, o paskui išgirstu, kaip bidzenančio į savo guolį šuns nagai caksi į medines grindis.

– Libe! – šūkteli Džekas.

– Ką? – atsiliepiu iš miegamojo.

– Grįždamas radau porą benamių ir beglobių, juos reikia pamaitinti, – sako jis.

Andžela ir Greisė. Ak, ačiū Dievui. Tikiuosi, jos pabus visą vakarą, kad man nereikėtų kalbėtis su Džeku ir iškloti to, ką visai neseniai sužinojau. Sugalvosiu, kaip sutvarkyti šį reikalą.

Atidarau miegamojo duris ir iškišusi galvą nusišypsau.

– Sveika, Liberte, – pasisveikina Harieta.

– Tikiuosi, nieko tokio, kad taip netikėtai užsukome? – klausia Hektoras.

– Buvome netoliese, ir Džekas pamanė, kodėl gi ne, – priduria Harieta.

– Juk nieko tokio, tiesa? – pasiteirauja ir Džekas.

„Kvėpuok, kvėpuok, kvėpuok.“ Man tik reikia susikaupti ir kvėpuoti. Nekalbėti, nestovėti, tik kvėpuoti.

– Žinoma, ne, – sakau. – Viskas gerai.

Septynioliktas skyrius

Libė

Hektoras sėdi mūsų svetainėje, gurkšnoja savo gėrimą ir laukia vakarienės.

Evos Cezaris mūsų svetainėje laukia, kol bus pamaitintas.

Nuo tos akimirkos, kai atvyko uošviai, krapštausi virtuvėje, nors Harieta mėgino mane įkalbėti, kad atsipūsčiau, ateičiau, atsisėsčiau ir su jais pasikalbėčiau. Vos pamačius Hektorą man pašiurpsta visas kūnas, tarsi pasidengia šlykščia gleivėta plėve. Kaskart pažvelgusi matau vien vyrą, taip siaubingai pasielgusį su Eva. Kiek dar moterų jis taip išniekino? Kiek dar buvo moterų, kurioms jis mokėjo už seksą? Mokėjo. Už. Seksą. Jau vien ši mintis sunkiai pakeliama, o ką jau kalbėti apie tai, kad sumokėjęs pinigus jis moterį laikydavo vien kūnu, su kuriuo gali elgtis kaip tik nori…

– Kas yra? – klausia manęs Džekas, ir aš išsigandusi vos neišmetu iš rankų lėkštės. Kaip įmanydama stengiausi sutelkti dėmesį į vakarienę ir išmesti iš galvos viską, ką žinau, kad svetainėje galėčiau valgyti drauge su tuo vyru, tad Džeko prieinant nė negirdėjau.

„Ar Džekas žino? Ar žino, kaip įklimpusi į skurdą Eva užsidirbdavo pragyvenimui? Ar žino apie Evą ir savo tėvą?“

Atsisukusi į jį prisiverčiu nusišypsoti.

– Nieko. Kodėl klausi?

Jis ištiesia ranką link manosios, ir aš krūpteliu. Džekas manęs nepaliečia, bet jo akyse vis aiškiau matyti nuoskauda.

– Atrodai labai nervinga, – slėpdamas savo nusivylimą, sako jis. – Jei nori, galime jiems pasakyti apie skyrybas, kad tau nereikėtų apsimetinėti. Jei tik dėl to esi tokia įsitempusi…

„Apie skyrybas? – trumpai susimąstau. – O kas skiriasi?“ Paskui prisimenu. Mes. Aš.

– Ne, ne, tai visai ne dėl to, – paaiškinu. – Aš tik noriu, kad vakarienė pavyktų.

– Ar tikrai nereikia tau padėti? – klausia jis.

– Tikrai.

– Žinai, Libe… – prabyla Džekas ir nebaigęs sakinio nutyla.

Instinktyviai žingteliu į priekį ir jį apkabinu. Nuostabus jausmas vėl jį liesti. Užsimerkusi padedu galvą jam ant krūtinės ir klausausi jo širdies plakimo. Lėtai ir atsargiai Džekas apglėbia mane. Priglaudžia delną man prie pakaušio ir švelniai laiko mane prisispaudęs.

„Myliu tave, – pagalvoju tikėdamasi, kad Džekas tai pajus per mano prisilietimą, per odą. – Aš tave taip myliu.“

– Pasirūpinsiu, kad jie per ilgai neužsibūtų, – sako jis man. – Gal paskui galėsim pasikalbėti?

Kol kas mudu nesikalbėjome, tiesa? Ta neišvengiamybė, kad jis galų gale išklos, ką iš tiesų jaučia Evai ir man, atrodė pernelyg skausminga. Bet kaip galiu išeiti, mudviem iš širdies apie tai net nepasišnekėjus? Aš net neklausiau, ką iš tiesų Džekas man jaučia. Tik numaniau.

– Taip, labai norėčiau.

Tuomet jis dar rūpestingiau mane priglaudžia tvirčiau spausdamas glėbyje, drįsta įveikti mus skiriančią prarają, ir aš jaučiu, kaip jo širdis daužosi derindamasi prie staiga ėmusios smarkiai plakti manosios.

– Libe, vakarienė tikrai puiki, – sako Harieta atsargiai dėdama į lėkštę peilį ir šakutę.

Apžvelgiu lėkštes: visos tuščios, išskyrus mano. Tik atsisėdusi priešais Hektorą suvokiau jo akivaizdoje negalėsianti nė kąsnio nuryti. Be to, man sunku ir kalbėti, ir… kvėpuoti.

– Vyne troškinta vištiena – vienas mėgstamiausių mano patiekalų, – linksmai prabyla Hektoras. – O dabar blaškausi tarp dviejų labiausiai patinkančių moterų – tavęs ir savo žmonos. – Jis uždeda raukšlėtą ir gyslotą plaštaką Harietai ant rankos. – Neįsižeisk, mieloji, – maloniai kreipiasi į žmoną.

Ji šypteli ir dėkinga švelniai priima sutuoktinio prisilietimą.

– Nė kiek neįsižeidžiau.

Pasibaisėjusi nusuku akis ir atsistojusi imu rinkti lėkštes.

– Ne, juk gaminai, tad indų tikrai neplausi, – paprieštarauja Harieta ir skubiai pakilusi ima rinkti nuo stalo lėkštes ir stalo įrankius. Džekas taip pat atsistoja padėti, ir aš jau suprantu, kas dabar nutiks: jie ketina lėkštes nunešti į virtuvę, paskui sukrauti jas į indaplovę arba plauti rankomis, o mane palikti vieną su juo. Ir tada turėsiu šnekėtis su Hektoru.

– Ne, ne, aš padėsiu, – paskubomis atsakau.

– Nieko panašaus, – nenusileidžia Harieta.

– Nesiginčyk, – priduria Džekas. – Sėskis ir atsipūsk.

Kai liekame vieni, Hektoras patogiai atsilošia ir man nusišypso. Spoksau į stalviršį. Bet taip puikiai prisimenu jo veido bruožus, kad nežiūrėti į Hektorą – menka paguoda. Neįsivaizduoju, kaip po visko, ką patyrė, turėjo jaustis Eva.

– Puikiai atrodai, – sako Hektoras.

– Ačiū, – burbteliu.

– Tikriausiai jau imi galvoti, ar negrįžus į darbą?

Nieko neatsakau, tik gūžteliu klausydamasi iš virtuvės sklindančio grandomų lėkščių brūžavimo ir dzingčiojimo, trokšdama, kad Džekas ir jo motina paskubėtų, greičiau grįžtų ir išvaduotų mane nuo šios kankynės.

Hektoras liaujasi kalbėjęs, liaujasi mėginęs palaikyti pokalbį, ir mudu sėdime nejaukiai tylėdami.

– Ar aš tave kaip nors nuskriaudžiau? – galų gale klausia jis.

Akimirksniu sustingstu. Ką jam atsakyti? Man jis nepadarė nieko bloga, bet nuskriaudė Džeką ir Evą. Kartais jaučiuosi taip, lyg būčiau patyrusi tą patį, ką patyrė Eva. Bet juk nepatyriau.

Papurtau galvą.

– Gal malonėsi bent pažvelgti į mane ir atsakydama į mano klausimą pratarti žodį? – ima mane spausti Hektoras.

Mano galvoje tvyro tokia sumaištis, kad pasielgiu kaip liepiama. Pakeliu galvą ir giliai įkvėpusi atsakau:

– Ne.

Jo akys, visai tokios pat kaip Džeko, įbestos į mane, ir aš negaliu nusukti žvilgsnio. Noriu kuo atidžiau pažvelgti į tas akis ir pamėginti jose įžiūrėti prigimtį blogio, slypinčio Hektoro galvoje ir tarpstančio jo sieloje; bet taip pat noriu atitraukti žvilgsnį nuo to žmogaus ir niekada daugiau jo nebematyti.

– Kaip aš tave nuskriaudžiau? – įtaigiai, ramiai (ir dėl to dar grėsmingiau) teiraujasi jis.

Hektoro, kurį tiek metų pažinojau, dabar kambaryje nėra; prieš mane sėdi vyras, prievartavęs Evą. Nenumaniau, kad jiedu gali taip lengvai pasikeisti vietomis ir kad yra taip artimai susiję. Nėra prasmės jam meluoti.

– Žinau apie tave ir Evą, – sakau. – O gal man vadinti ją Meilute?

Kalbu pasitikėdama savimi, bet iš tiesų taip nesijaučiu.

– Ką manai žinanti?

Jo veido išraiška nė kiek nepasikeičia, tik lūpos tvirčiau sučiauptos, jų linija tiesesnė.

– Radau dienoraščius, – paaiškinu.

Ir tą pačią akimirką jau noriu ištiesti ranką, sučiupti tuos žodžius ir susigrūsti atgal į burną. Jis tai padarė, jis ją nužudė. Aišku, nužudė. Nužudė dėl tų dienoraščių, kad Eva negalėtų to paliudyti.

O dabar, prasitarusi, kad juos turiu, tarsi ištariau jam: „Nužudyk ir mane.“

Džekas

Dažnai svarstau, ar motina tikrai nenumano, koks iš tiesų yra mano tėvas? O gal žino, tik nusprendė apsimesti, kad nieko panašaus nevyksta?

Kai atšventę mano penkioliktąjį gimtadienį grįžome iš kelionės į Londoną, įėjęs į virtuvę radau motiną laukiančią manęs su gimtadienio tortu. Į jį buvo įsmeigta penkiolika žvakučių, ir ji pasakė:

– Žinau, kad kvaila, mielasis, tu tokiems dalykams jau per didelis, bet labai norėjau, kad dar vienus metus pabūtum mano mažu berniuku.

Tai, kas nutiko po to, man atėmė žadą, ir nieko daugiau netroškau, tik būti mažuoju jos sūneliu. Tėvas nuėjęs užsidarė darbo kambaryje, suirzęs jis dažnai taip elgdavosi.

Priėjau ir apkabinau ją, savo motiną. Visuomet kaip įmanydamas vengdavau jos mėginimų mane popinti ir elgtis it su mažu vaiku, bet tą akimirką man jos reikėjo, kad paguostų, kad tiesiog pabūtų mano mama. Nustebusi ir ji mane apkabino.

– Kas atsitiko? – paklausė ir sutrikusi, ir susirūpinusi. – Ar judu su tėvu susipykote?

– Ne, – atsakiau stengdamasis, kad mano balse nebūtų girdėti graudulio. – Ne.

– Liaukis, papasakok man, – ėmė įkalbinėti ji. – Papasakok, juk žinau, kažkas nutiko.

Žvilgtelėjau į savo segimą ant riešo rankinį laikrodį, kurį tėvas nupirko norėdamas nuslėpti tikrąją „dovaną“. Tą dovaną jis man, galima sakyti, sugrūdo į gerklę.

– Hm… Na, man nepatinka tėvo dovanotas laikrodis, – atsakiau kuo tvirčiau, slėpdamas savo silpnumą ir nesubrendimą. – Ir jis truputį suirzo.

Iškart supratau, kad motina dvejoja, tikėti manimi ar ne.

– Ačiū už tortą, – padėkojau traukdamasis nuo jos. Tą dieną pirmąkart privalėjau elgtis kaip vyras ir neužkrauti motinai tos naštos. Be to, kaip būčiau paaiškinęs, kad mačiau jį leidžiant laiką su kita, kai ji tuo metu sėdėjo namie? Jis pasirinko visai jauną merginą, kad galėtų… – Šokoladinis, mano mėgstamiausias. Ar galim uždegti žvakutes?

Motina kiek pastovėjo nejudėdama, paskui nusišypsojo šypsena, visada paliečiančia man širdį, ir priėjusi prie virtuvės stalčiaus išėmė degtukus.

– Sugalvok norą, – man prieš akis spindint penkiolikai liepsnelių, liepė ji.

„Kad niekada netapčiau kaip tėvas, – pamaniau ir pūstelėjau. Laimė, papūčiau taip, kad visos penkiolika žvakučių užgeso. – Ačiū, – mintyse padėkojau esančiajam aukštybėse. – Ačiū, nes nenoriu būti toks kaip jis.“

– Kaip Libė jaučiasi? – klausia manęs motina.

Visada pavydėjau Libei, kad ji taip lengvai vadina savo tėvus mama ir tėčiu, kad sako „mano mama“ ir „mano tėtis“. Aš negalėjau jų taip vadinti, mūsų bendravimas niekada nebuvo toks laisvas. Su manimi jie elgdavosi oficialiai ir santūriai, laikydami atstumą. Eva niekad nepasakojo apie savo šeimą, bent jau iki to vakaro, kai išklojo apie save visą tiesą. Bet pasakojimą apie jos tėvus užgožė atskleista tiesa. Vis neradau tinkamos progos paklausti Evos apie jos tėvus, – tai buvo dar vienas iš dalykų, kuriems įsivaizdavau turintis visą gyvenimą.

– Jai geriau. Vis dar sunku išeiti iš namų, bet jau nesijaučia tokia… pažeidžiama kaip anksčiau. – Prisimenu tas kelias ką tik su ja praleistas akimirkas, ir man dingteli, kad galbūt dar ne viskas prarasta. Gal man dar pasitaikys proga viską ištaisyti.

– Ji tikrai miela, – priduria motina.

– Žinau, – linkteliu.

Kurį laiką tvarkomės nepratardami nė žodžio, o tada, ryžtingai padėjusi lėkštę ant iššluostytųjų stirtos, motina atsisuka į mane.

– Gaila, kad tavo santykiai su tėvu tokie šalti, – sako ji. – Po tos gimtadienio kelionės į Londoną judu iki galo taip ir nesusitaikėte. Kas ten atsitiko?

– Apie kokią kelionę šneki? – klausiu svarstydamas, ar dabar galiu jai viską papasakoti.

Pažvelgiu į motiną: plaukuose matyti žilų sruogų, bet jie dailiai pakirpti ir šukuosena puikiai dera prie švelnių jos veido bruožų. Aplink akis, kurios visuomet tokios mielos ir supratingos, susimetusios raukšlelės, liudijančios, kad ji gyvenime nemažai juokėsi. Mano mama – širdinga moteris, todėl vis galvodavau, kodėl tėvas taip elgiasi? Ko jis ten ieško, ko negauna iš žmonos?

– Kalbu apie tavo gimtadienio kelionę į Londoną, – ramiai primena mama; ji nepasidavė mano užmačioms nukreipti kalbą kitur.

– Kai susipykome dėl laikrodžio?

– Džekai, – atsidūsta ji ir paglosto man veidą nuo smilkinio iki pat smakro, – mano berniuk, tau nereikia manęs saugoti. Papasakok, kas iš tiesų tuomet nutiko.

Jei aš jos neginsiu, kas gi gins?

– Mama… Mama… – pamėginu ištarti tą liežuviui svetimą žodį, bet pakartoju, nes noriu įsitikinti, ar galiu pajusti tikrą jo skonį. – Mama, tai buvo taip seniai. Nebeprisimenu beveik nieko, kas tą dieną atsitiko. Hektoras irgi tikriausiai jau užmiršo.

Ji linkteli, nusišypso man, bet jos akys liūdnos.

– Taip ir maniau, – sako. – Bet, Džekai, tavo tėvas niekada nieko nepamiršta.

Libė

Sėdžiu čia ir žaidžiu mirtinai pavojingą žaidimą su vyru, tikriausiai nužudžiusiu Evą.

Ir žinau, kad jis laimės. Mat man atskleidus tiesą jo žvilgsnis liko ramus ir įdėmus, be to, jis nė trupučio nesusijaudino, taigi tai tik patvirtino, ką suvokiau tą sekundę, kai prasižiojau apie dienoraščius: jam pakanka šaltakraujiškumo žudyti.

Visai nesigėdydama, kad pasiduodu, pirma atplėšiu akis nuo hipnotizuojančio jo žvilgsnio ir įsispoksau į savo rankas. Greisė neturėjo progos perlakuoti man nagų, be to, nuolat nenaudojau kremo, todėl mano rankų oda susiraukšlės pernelyg anksti. Kaip paika: mano kūnas sens normaliu tempu, bet tai, kas mane susargdino, kitaip sakant, mano randai visada liks bent trisdešimt šešeriais metais jaunesni už mane. Po septynerių metų, kai kūnas atsinaujins, randai bus seni, bet visa likusioji aš – dar senesnė.

– Eva buvo jauna, bet labai nervinga moteris, linkusi fantazuoti ir pasiduoti nežabotos vaizduotės protrūkiams, – ramiai paaiškina man Hektoras.

Nesistebiu, kad Eva nedrįso nuo jo sprukti, kol šiam žingsniui jos neįkvėpė kai kas svarbiau nei jos pačios saugumas. Iš karto pasijuntu nejaukiai, sutrinku, net, galima sakyti, išsigąstu, bet mudu skiria stalas, be to, virtuvėje yra du mane ginsiantys žmones.

– Jei parodytum man tuos dienoraščius, galėčiau tau paaiškinti, ką Eva turėjo omeny rašydama tuos dalykus.

Pamenu, kad tą dieną, kai susipažinau su Džeku, pro sukąstus dantis šypsojausi automobilių pardavėjui įbedusi žvilgsnį visai kitur, nes jis mane erzino, žiūrėjo į mane iš aukšto ir apskritai atrodė nemalonus. Dabar panašiai nusišypsau ir Hektorui, nes daugiau nieko nebenoriu sakyti. Kol kas, kasdama sau kapo duobę, ir taip gerokai pasidarbavau. Jei Hektoro daugiau nebeprovokuosiu, galbūt man pavyks neprisileisti jo artyn, kol grįš Džekas ir Harieta.

– Tas tylėjimas man nepatinka, – sako jis, ir man nugara nueina pagaugais.

Sėdžiu nuleidusi galvą, tylėdama. Siutinti jį – prasta mintis, bet leisti jam pereiti į puolimą taip pat neketinu. Kaip man elgtis su pavojingiausiu gyvenime sutiktu vyru?

– Kavos ar arbatos? – klausia Harieta, grįžusi į svetainę tą akimirką, kai būčiau buvusi priversta nuspręsti, kaip elgtis toliau.

Tuoj pat atsistoju.

– Harieta, primygtinai prašau sėstis. Kavos išvirsim mudu su Džeku, be to, man reikia su juo pasikalbėti.

Harieta praveria burną paprieštarauti, o aš jau prie durų. Jos žvilgsnis nukrypsta į Hektorą, bet jeigu ji kažką ir įtaria, tas įtarimas jos veide neatsispindi.

– Man kavos, – lyg niekur nieko paprašo Hektoras, vėl tapęs šeimos tėvu ir mylinčiu vyru.

– Ir man, – priduria Harieta.

– Vadinasi, visiems kavos, – linkteliu ir neriu iš kambario į virtuvę.

– Visi nori kavos, – sakau Džekui, stovinčiam prie virdulio, spoksančiam į jo blizgų paviršių, laukiančiam, kol užvirs vanduo.

– Paprastai taip vėlai tu kavos negeri, – primena jis.

– Tai aš ir negersiu. Tiesą sakant, eisiu prigulti. Gal pasikalbėkim rytoj arba kurią nors kitą dieną? Truputį pavargau.

Jis nusivylęs, bet nelaukiu, kol tai mane sujaudins ir būsiu įkalbėta vakarą praleisti Hektoro draugijoje.

Vilkdamasi drabužius vis galvoju apie Evos dienoraščius. Kuo greičiau turiu juos perskaityti ir išsiaiškinti, kas jai nutiko. Sužinoti, ar tikrai ką tik vakarieniavau su žmogžudžiu.

Ir ar kita auka būsiu aš.

Aštuonioliktas skyrius

Libė

Visą dieną kažkoks šiknius skambinėja laidiniu telefonu, o kai atsiliepiu, padeda ragelį.

Visai numoti ranka į telefoną irgi negaliu, nes tas skambutis gali būti svarbus, tad turiu užlipti laiptais ir atsiliepti, nes visą dieną tūnau rūsyje, o mobiliojo ryšys toje namo dalyje taip pat gana prastas.

Kai tai padarau, man skambinantis asmuo kelias sekundes palaukia ir padeda ragelį.

Tikiuosi, kad greit tiems niekšeliams nusibos arba jie pristos prie ko nors kito, nes tikrai negaliu visą dieną laipioti aukštyn žemyn.

– Bačai, ar eisi kartu? – klausiu.

Šiandien šuo tylesnis nei paprastai. Vakar vakare tik atsigulusi į lovą supratau, kad į miegamąjį įsmuko ir jis. Liuoktelėjo ant lovos ir susirangė šalia manęs. Glostydama jį pasijutau daug ramesnė ir saugesnė. Dabar man jau reikia, kad Bačas būtų šalia.

Jis linksmai amteli, iššoka iš savo pintinės ir nuskuodžia laiptais į rūsį pirma manęs.

Eva

2000 m. sausio 5-oji

Su Džeku santykių nenutraukiau. Ir nepasakiau jam, kad pažįstu jo tėvą. Argi būčiau galėjusi?

Žinau, žinau: per daug paslapčių. Paslaptys – negerai, jos kenkia santykiams. Juolab kad Džekas vis mėgina užsiminti apie vestuves. Gal tai tik mano fantazijos, bet jis vis pradeda kalbą apie ateitį, apie mus, klausia, ką manau apie šio gražaus namo kambarių apstatymą. Džekas jau ne sykį siūlė man persikelti čia nuolat gyventi, atsisakyti nuomojamo buto ir persikraustyti; ir ne kartą aš atsisakiau, girdi, dar per anksti.

Iš tiesų ne per anksti, o per daug baugu. Jei sutiksiu neatskleidusi jam savo praeities, nebūsiu geras žmogus. Kol viena koja stoviu už durų pasirengusi nutraukti mūsų santykius, galiu save apgaudinėti sakydama, kad ne tiek jau daug jam ir primelavau. Neatsidaviau šiems santykiams visa esybe, vadinasi, nebūtina visko jam pasakoti.

Džeką tai skaudina, bet dar skaudžiau jam būtų sužinoti, kokia aš moteris. Tačiau galvą guldau, kad tai, kas greitai nutiks, viską sudėlios į savo vietas. Tereikia vieną dieną gatvėje atsitiktinai sutikti Cezarį.

O tada beliks palaukti, ar jis ateis pats, ar sužlugdys mane sužlugdęs Džeką, tai yra pasakys sūnui, kad jis miega su prostitute. Nežinia, kaip Cezaris pasielgs.

Viskas būtų paprasčiau, jei Džeko taip stipriai nemylėčiau. Palyginti su jaunystės laikais, dabar esu daug santūresnė, o praradusi kūdikį tapau atsargesnė, bet negaliu neigti to, ką jam jaučiu. Negaliu neigti, kad Džekas yra vyras, su kuriuo noriu praleisti visą likusį gyvenimą. Bet tai savanaudiška, tiesa? Ar aš būčiau ta moteris, su kuria jis trokštų susieti likusį savo gyvenimą, jei žinotų teisybę? Abejoju. Tikrai labai abejoju.

Tai mane kankina.

Eva

2000 m. sausio 25-oji

Jis ką tik buvo užėjęs.

Hektoras, Cezaris, Džeko tėvas – argi svarbu, kaip jį vadinti? Jis ką tik buvo ir tiesiai šviesiai pasakė, ką turiu daryti.

Manau, aš pati nuteikiau jį prieš save. Mosavau raudonu audeklu buliui prieš nosį (o pagal savo būdą jis ir yra bulius), tad nieko kito man ir nereikėjo tikėtis. Viskas prasidėjo savaitgalį, kai Džekas pagaliau užsispyrė, kad susitikčiau su jo tėvais. Kaip jau sakiau, visais įmanomais būdais mėginau to susitikimo išvengti. Vis rasdavau pasiteisinimų, apsimesdavau susirgusi, net paprašydavau, kad man paskambintų iš kavinės ir lieptų pavaduoti kurią nors iš darbuotojų. Bet šį savaitgalį Džekas nenorėjo klausytis jokių atsikalbinėjimų, ir iš tono, kokiu jis manęs prašė eiti į tą susitikimą, supratau, kad jam tai labai svarbu. Mano išsisukinėjimas jį skaudino ir vertė svarstyti, gal aš jo gėdijuosi, nors iš tiesų buvo kaip tik atvirkščiai.

Apsirengiau kuo paprasčiau: pasipuošiau rusva gėlėta suknele, išsileidau plaukus, apsiaviau batelius žema pakulne. Kol važiavome ten jo automobiliu, mane tai trumpai apimdavo tokia panika, kad net kvapą užgniauždavo, tai turėdavau gerai susiimti, kad nustotų pykinti.

– Žinau, nerviniesi, – mums tebevažiuojant tarė Džekas, – bet tikrai nėra dėl ko. Neabejoju, kad tu jiems patiksi.

– Džekai, aš… – kelis kartus mėginau prabilti, bet žodžiai kaskart įstrigdavo gerklėje ir niekaip nesileisdavo ištariami. Kaip turėjau Džekui pasakyti, kad kadaise jo tėtis buvo mano sąvadautojas? Kad prieš miegodama su juo, miegojau su jo tėvu?

– Viskas gerai, – po penkto ar šešto mano mėginimo nuramino mane Džekas, – kai tėvai su tavim susipažins, supras, kokia tu graži ir geraširdė.

– Abejoju, – kuo žaismingiau paprieštaravau, jausdama tarsi sūkuriuojantį nerimą. – Tik tau tokia atrodau. Daugiau niekam.

– Tu visiems patinki, – atsakė Džekas.

Žiūrėdama į Džeko rankas, prisiminiau, kokios švelnios ir kupinos meilės jos būdavo, kai jis mane liesdavo. Net kai įsiaudrindavome apimti aistros, jo rankos, jo kūnas ir visa esybė būdavo man švelnūs. Švelnūs ir kupini meilės. Kad ir ką buvau mačiusi ir patyrusi, žinojau, jog tikri vyrai yra būtent tokie. Dauguma tokie. Jie rūpestingi, švelnūs ir nieko neskaudina. Jie iš prigimties mieli ir nieko už tai nereikalauja; jie aistringi, bet ne žiaurūs; malonūs ir nelinkę manipuliuoti. Džekas man visa tai priminė.

Jis buvo visai kitoks negu jo tėvas.

Kai Džekas išlipo iš automobilio atidaryti man durelių, vos susilaikiau nepersėdusi ant vairuotojo sėdynės, nesulietusi laidų ir taip neįjungusi variklio. Vienintelė kliūtis buvo ta, kad nežinojau, kaip tai daroma. Net nemokėjau vairuoti.

Koridoriuje paspaudėme vieni kitiems rankas. Nedrįsau pakelti galvos ir narsiai atremti Hektoro žvilgsnio. Žiūrėjau ne į jį, o truputį pro šalį, kad nematyčiau sielos vyro, taip ilgai kontroliavusio mano gyvenimą. Ar taip jausdavosi ir vergai? Ar gavę laisvę, kai buvęs šeimininkas jau nebegalėjo jiems nurodinėti, giliai širdyje jie jausdavosi nepaklusnūs ir nepriklausomi, tik neįstengdavo to pasakyti, nes prisiminimai apie plakimą rykštėmis, grandines ir patirtą prievartą tebebuvo pernelyg stiprūs?

Troškau būti neklusni, stipri, išdidi, stovėti aukštai iškelta galva ir elgtis taip, tarsi sakyčiau: „Žiūrėk, kad ir kiek tavo niekšybių patyriau, man pavyko atsitiesti“, bet negalėjau. Esu tikra, kad dauguma nebūtų galėjusios. Man sekasi apsimetinėti, bet vis dėlto nesu tokia gera aktorė.

Jis nuoširdžiai paspaudė man ranką, jo žmona Harieta taip pat. Svetainėje gėrėme arbatą, mudu su Džeku sėdėjome ant sofos šalia vienas kito ir visi mandagiai šnekučiavomės. Džeko mama, Cezario žmona, buvo gana maloni, tačiau šalta. Santūri. Numaniau, kad ji taip elgtųsi ir su bet kuria kita, susitikinėjančia su jos brangiuoju sūnumi.

Laikydamas mane už rankos, Džekas daug šypsojosi ir pasakojo linksmas istorijas, o mes visi juokėmės, bet kambaryje vis tiek tvyrojo įtampa ir aš bent kiek ilgiau negalėjau žiūrėti į Cezarį (į Hektorą, turiu nepamiršti vadinti jį Hektoru); kaskart, kai pakeldavau į jį akis, man pasidarydavo bloga. Mane pykino, nes vis dar buvo gyvi prisiminimai, kaip jis mane liesdavo, kaip tysodavo šalia, kaip mane valdė ir nuomodavo kitiems.

Stengiausi nesijausti auka, bet man darėsi bloga sėdint toje svetainėje ir žinant, kad pabuvęs su manimi bute jis grįždavo čia, įsipildavo išgerti, kartais vakarais sėdėdavo su žmona ir skaitydavo laikraštį arba galbūt net mylėdavosi su ja priešais židinį.

Galų gale viskas baigėsi, ir mudu galėjome eiti. Buvau ištyrinėta, atsargiai iškvosta ir po pirminio vertinimo pripažinta tinkama. Supratau tai, nes prie lauko durų Harieta tarė:

– Judu turite ateiti pas mus pietų. Tuomet galėtume praleisti daugiau laiko drauge ir artimiau susipažinti.

Galbūt ji matė, kaip labai myliu Džeką, todėl vėl pakvietė mus į svečius. Aš eiti neketinau, bet Džekui tas kvietimas daug reiškė. Jaučiau, kaip stovėdamas šalia manęs jis šypsosi. Jau norėjau taip pat atsakyti šypsena, bet akies krašteliu pamačiau Cezarį: įsitempusį, nebyliai perspėjantį, kad apie tai nė negalvočiau. Būtent dėl to taip pasielgiau. Tai buvo mažytis akibrokštas vyrui, manančiam, kad gali visus valdyti. Nusišypsojau Harietai, suėmiau jos rankas ir pasakiau:

– Ačiū, labai ačiū už kvietimą. Mielai ateisime. Jei jūsų pietūs tokie pat skanūs kaip sklindžiai, tikrai neatsispirsiu pagundai priimti kvietimą.

Harieta irgi nusišypsojo, ir aš pajutau, kad Džekas išsišiepė iki ausų. „Ir eik velniop, Cezari, – pamaniau, – eik velniop.“

Žinoma, nereaguoti jis negalėjo. Niekas, jam pasipriešinęs, negalėjo likti nenubaustas. Kadaise jis pasakodavo man apie kontoroje, kurios dalininkas buvo, dirbančius jaunuolius, manančius, kad gali juo pasinaudoti ir per jį prasiskinti kelią į karjeros viršūnę. Tokius žmones jis visuomet sutrypdavo. Pasirūpindavo, kad kontoroje jie nepadirbtų ilgiau kaip pusmetį, be to, pakenkdavo jų reputacijai ir užkirsdavo jiems kelią gauti darbą kitose gerose teisinių paslaugų įstaigose. Pamenu, kartą vienas iš jo verslo partnerių, norėdamas susijaudinti, trenkė man per veidą taip, kad liko žymė. Kai pasakiau Cezariui, kas tą padarė, jis pratrūko pykčiu, tik to neparodė. Supratau tai iš jo akių ir kūno, kuris iš įniršio tiesiog suakmenėjo. Taip, Cezaris visa tai suorganizavo, bet neleido taip duoti valios rankoms, tad toks elgesys jam nepatiko. Po kelių savaičių Cezaris man pasakė, kad tas verslo partneris išsiskyrė su žmona, gavusia nenuginčijamų įrodymų, jog jis miega su savo sekretore; be to, buvo pradėtas tyrimas, kad jis vengia mokėti mokesčius, ir neteko darbo. Cezaris užsiminė apie tai lyg niekur nieko, kalbėdamas apie visai kitus dalykus, bet leisdamas man suprasti, kad su kiekvienu, kuris jį suerzins, bus susidorota. Ir kartu priminė, kad, jei kartais sugalvočiau pasitraukti, nedvejodamas sutryps ir mane.

Tad man tikrai nereikėjo stebėtis, kad šiandien atidariusi duris pamačiau ant slenksčio stovintį Cezarį. Aukštą, tvirtą ir grėsmingą, tamsiu kostiumu, juodu apsiaustu, mūvintį juodas pirštines.

Man nespėjus atsitokėti, jis pirštais suspaudė man gerklę ir ėmė smaugti, per prieangį įstūmė mane į prieškambarį, koja užtrenkė duris ir prirėmė mane prie sienos.

– Nebandyk mano kantrybės, – sušnypštė. – Man nieko nereiškia nugnybti tave, pigi kekšyte.

„Kvėpuoti, negaliu kvėpuoti! – nebyliai šaukiau visa savo esybe, nagais draskydama jam ranką ir mėgindama išsivaduoti. – Man trūksta oro, trūksta oro.“

– Dink iš mano sūnaus gyvenimo ir laikykis kuo toliau, – grėsmingai tęsė jis. – Man nusispjaut, ką jam pasakysi ir ar iš viso ką nors sakysi, bet turi jį palikti. Šiandien. Ir nedrįsk grįžti. Antrą kartą neprašysiu.

Jis patraukė ranką, ir aš susmukau ant grindų susiėmusi gerklę, virpėdama, springdama, karštligiškai mėgindama įkvėpti oro.

– Ne, – ištariau. – Nors dar nebuvau atgavusi kvapo, akys buvo pilnos ašarų, o veidas degte degė, vis dėlto drįsau jam pasipriešinti. – Aš jo nepaliksiu.

– KĄ PASAKEI?! – riktelėjo jis.

– Pasakiau: „Ne. Aš jo nepaliksiu. Ir nieko jūs nepadarysit.“

Tebetysodama ant grindų pakėliau akis į Hektorą ir, nors atrodžiau nugalėta, toli gražu taip nesijaučiau.

Jis sugniaužė kumščius ir supratau, kad ketina mane mušti. Nuo jo smūgių galėjau labai nukentėti, bet dėl to neketinau daryti, ką jis liepia, ar sakyti, ką nori girdėti. Tą akimirką, kai jis peržengė šių namų slenkstį, supratau kai ką, kas niekada anksčiau neatrodė man taip tikra, kaip dabar, kai jis pakėlė prieš mane ranką. Jei Cezaris viską kontroliavo, jei iš bet kokios keblios padėties galėjo išsisukti nė kiek nenukentėjęs, nes niekas nedrįso pabėgti arba jam nepritarti, tai kodėl nepasakė tiesos Džekui arba savo žmonai? Jeigu jis toks galingas kaip mėgino pasirodyti, tai kam reikėjo gaišti laiką, eiti čia ir man grasinti? Šiaip ar taip, juk esu tik pigi kekšytė, tuščia vieta.

– Jūs galite prarasti daug daugiau už mane, – pasakiau. – Sumušėte mane, ir aš viską papasakosiu Džekui. Prarasite abu savo sūnus, žmoną, be to, žinau, kad jūsų bendradarbiai galbūt pro pirštus žiūri į tai, kuo užsiimate, bet kai viskas iškils į viešumą, jie nuo jūsų nusigręš. Beje, galite mane nužudyti. Aš viską užrašiau. Paminėjau, kada ir kur viskas vyko, kas dalyvavo. Deja, mano dienoraščių niekada nerasite greičiau už Džeką. Tad pirmyn, darykite savo purviną darbą, bet labiausiai nukentėsite pats. O aš… Kentėti – kekšės dalia: ištversiu.

– Jei bent žodį pratarsi… – pagrasino jis, tą akimirką atrodydamas aukštesnis ir stambesnis.

– Nepratarsiu, jei ir jūs laikysite liežuvį už dantų, meiluži, – atšoviau.

Paprastai taip būtų atsakiusi Meilutė. Ne aš. Bet juk jau nebebuvau Meilutė. O gal buvau? Gal visus tuos metus tik mulkinau save, kad ji – mano susikurtas personažas? Gal ji iš tiesų buvau aš?

– Būk labai atsargi, mažute, – išsišiepęs, parodęs dar daugiau lygių ir sveikų dantų sušnypštė jis. O tada išėjo taip garsiai trenkęs durimis, kad man net širdis apmirė.

Dar ilgai susmukusi gulėjau ant grindų pirštais čiuopdama tą gerklės vietą, kurią jis suspaudė, ir svarstydama, kaip viską paaiškinsiu Džekui. Gal didelės mėlynės nebus, gal liks tik paraudimas? Kelias dienas pavaikščiosiu apsirišusi skarelę arba apsivilkusi megztinį aukštu kaklu, ir viskas bus gerai.

Žinau, kad Džeko tėvas grįš. Galbūt ne asmeniškai, bet jis jau ras būdą mane pričiupti ir manęs atsikratyti – tai tik laiko klausimas. Gal jis turi daugiau ką prarasti nei aš, bet šio reikalo tikrai taip nepaliks. Ne toks jis žmogus. Pabėgusi nuolat galvodavau, ar jis manęs ieško. Svarstydavau, ar jis tikisi, kad grįšiu, ar pasinaudos plačiomis savo pažintimis, kuriomis vis girdavosi, ir mėgins mane rasti. Bet abejojau. Gal ir buvau jo nuosavybė, gal jis iš tiesų visur turėjo „ausų“ ir „akių“, bet juk buvo daugybė kekšių, galinčių užimti mano vietą. O jei ir liepė kam nors manęs ieškoti, tie vyrai, matyt, nepersistengė, nes manęs nerado. O juk aš toli nenubėgau. Tiesą sakant, slapsčiausi jo panosėje, jei apskritai slapsčiausi.

Gal jis būtų palikęs mane ramybėje, jei nebūčiau užmezgusi santykių su jo sūnumi ir vėl pasirodžiusi jo gyvenime? Ir jei nebūčiau jam grasinusi. Bet dabar jau nieko nebepakeisi.

Tai kvaila, bet didesnę baimę man kelia jausmas, kad galbūt Meilutės manyje daugiau, nei anksčiau maniau. Jei tai tiesa, tuomet… visus tuos dalykus, kuriais užsiiminėjau praeityje, dariau todėl, kad aš – EVA – galėjau juos daryti. Man nereikėjo persikūnyti į kitą asmenybę, kad juos daryčiau; man nereikėjo užsidėti kaukės, kad apsisaugočiau nuo viso to siaubo.

Aš, Eva, buvau prostitutė.

Aš buvau bjauri, purvina ir šlykšti.

Aš buvau praradusi viltį, įkliuvusi į spąstus ir apimta baimės.

Visi tie dalykai priklausė ne praeičiai, o dabarčiai, nes praeityje liko Meilutė, o Eva yra moteris, kurią matau žvelgdama į veidrodį. O jei visa tai darė Eva, tai ji niekur nedingo. Ji gyvena čia ir dabar.

Aš esu Eva. Prostitutė.

Aš

2000 m. vasario 14-oji

Štai kas šiandien rytą nutiko.

Džekas gulėjo lovoje ir žiūrėjo į mane, kol skvarbus jo žvilgsnis pažadino mane iš gana gilaus ir ramaus miego.

– Labas rytas, – viena ranka remdamasis į patalus ir žvelgdamas žemyn į mane pasisveikino jis.

Kava. Užuodžiau kavą. Paprastai aš pirma išsirisdavau iš lovos, klupčiodama nusileisdavau laiptais, įjungdavau prabangų kavos aparatą ir atnešdavau į lovą du puodelius kavos.

– Hm… – numykiau iš karto sumetusi, kad ir sakyti komplimentus, ir gerti kavą dar per anksti. Džeką aiškiai buvo ištikęs gyvenimo pokyčių priepuolis, tuomet jis norėdavo nuveikti ką nors ryžtinga ir sveika, kas sustiprintų ir kūną, ir sielą, o aš troškau vartytis lovoje ir iki vidurdienio apie nieką negalvoti.

– Išviriau kavos, – tarė jis.

– Tikrai? – apsnūdusi atsiliepiau, nors iš tiesų norėjau paklausti: „Ko tikiesi? Kad dabar nugriaudės plojimai, ar ką?“

– Be to, turiu tau dovaną, – pridūrė.

– Hm… – vėl numykiau galvodama: „Ar negalima palaukti? Bent jau, kol tikrai išauš?“

Džekas padėjo dovaną ant pagalvės man prieš nosį.

– Prašau, princese.

Šiaip taip praplėšusi vieną akį ant baltos pagalvės pamačiau aukso žiedą su deimantų akute. Staiga atmerkiau abi akis ir įsispoksojau į jį nustebusi, truputį išsigandusi.

Paskui atitraukiau akis nuo žiedo ir pažvelgiau į Džeką, o jis man plačiai šypsojosi. Buvo labai žvalus, jo akys spindėjo iš laimės.

Džekas kilstelėjo antakius.

– Ką pasakysi? – paklausė.

Pagaliau ir aš nusišypsojau, žvilgtelėjau į pribloškiančią žiedo akį, sudarytą iš keleto deimantų, ir vėl pakėliau akis į Džeką.

Prikandusi lūpą linktelėjau.

– Eikš, – apkabindamas mane, netyčia nuridenęs žiedą kažkur į patalus, tarė jis.

– Ne, tai tu ateik, – atsakiau leisdamasi jo apkabinama, o priglaudusi delnus jam prie skruostų traukiausi jį artyn, kad galėtume bučiuotis ir bučiuotis iki pat ryto.

Eva

2000 m. kovas (trumpas papildymas)

Visą laiką skamba telefonas, o vos man atsiliepus kažkas padeda ragelį.

Bet tai vyksta tik tuomet, kai namie nėra Džeko, ir ta tyla kitame laido gale tikrai nervina. Norėčiau, kad tas, kuris skambina, pasakytų, ko nori, ką ketina man padaryti, o gal ruošiasi mane pribaigti. Tai man patiktų labiau už tylą. Mat kai padedu ragelį, ta tyla, rodos, aidu atsiliepia visame name. Spengiant tylai, šiame name – savo namuose – man atrodo nesaugu. Tyliai stovėdama žvalgausi aplink ieškodama šešėlių, kurių čia neturėtų būti, klausydamasi, ar neišgirsiu įsibrovėlio sukelto triukšmo, laukdama, kad kas nors išnirs iš niekur ir mane nuskriaus.

Žinoma, tai Hektoras. Kai paskelbėme apie sužadėtuves, jis visa tai ir pradėjo. Nori, kad dingčiau, nori mane išgąsdinti, kad netekėčiau už jo sūnaus. Bet jo taktika veiksminga: aš vis labiau nervinuosi. Dabar man jau nebepatinka būti namuose vienai. Greičiausiai viskas būtų gerai, jei šis namas nebūtų toks didelis ir jame nebūtų tokios daugybės nuošalių ir bauginamų vietelių.

Šiandien vakare jis skambino dešimt kartų. Neapsikentusi išjungiau telefoną. Bet kai grįžta Džekas, vėl turiu jį įjungti, o palikusi nukeltą ragelį jaučiuosi taip, tarsi leidau jam laimėti. Tada jis jaučiasi mane pričiupęs, išgąsdinęs, sunervinęs, tad man reikia kažko griebtis, kad jo atsikratyčiau. O jei atsiliepiu, vadinasi, tie skambučiai manęs netrikdo. Kita vertus, kai telefoną išjungiu, Hektoras girdi ilgus signalus ir jam atrodo, kad esu pernelyg užsiėmusi, todėl ir neatsiliepiu.

Kartais noriu, kad jis tiesiog ateitų ir viską baigtų, kad užuot kankinęs nudėtų mane. Bet jam patinka kankinti, tiesa?

Gaila, kad negaliu papasakoti Džekui visos tiesos nesugriaudama mūsų santykių.

Aš

Libė

Prieškambaryje skamba telefonas.

Vis skamba ir skamba, skamba ir skamba. Šiandien jis skamba kone visą dieną, bet kai atsiliepiu, niekas su manimi nekalba.

Tai tik atsitiktinumas, tiesa? Tik atsitiktinumas, kad Hektoras nebyliais telefono skambučiais mėgino įbauginti Evą, o dabar, kai yra priežastis bauginti mane, kažkas skambina ir nekalba.

Apsimetu negirdinti skambančio telefono ir susitelkiu į dienoraščius.

Tai tik atsitiktinumas, tik atsitiktinumas, tik atsitiktinumas.

Eva

2000 m. gegužės 12-oji

Diena, kurios visus tuos metus laukiau ir kartu bijojau, išaušo.

Šiandien rytą atėjo laiškas iš Lidso, jo atplėšti nedrįsau. Vasarį parašiau motinai ir papasakojau, kad susižadėjau su žavingu vyru ir kada nors norėčiau ją su juo supažindinti, bet jos laiško, žinoma, nesulaukiau.

O dabar, rodos, atėjo atsakymas. Adresas ir mano vardas bei pavardė atspausdinti, bet ant voko – Lidso pašto antspaudas, o kadangi su visais kitais žmonėmis, kuriems rašydavau, ryšiai seniai nutrūkę, čia negali būti niekas kitas, tik ji.

Matyt, kai parašiau, kad susižadėjau, motina neištvėrė. Galbūt pagalvojo, kad dabar, supratusi, kas yra suaugusių žmonių meilė, neprieštarausiu ir jos santykiams su Alanu.

Ir vis dėlto bijau atplėšti laišką. O jei motina jame mane koneveikia? O jeigu rašo, jog tikisi, kad niekada neturėsiu dukters, kuri su manimi pasielgs taip pat, kaip aš pasielgiau su ja?

Pati netikiu, kad jo dar neatplėšiau. Iki šios dienos maniau tai padarysianti vos tik jį gavusi, o dabar per daug bijau.

Atplėšiu jį paskui. Kai Džekas grįš ir gulėsime lovoje. Man reikia, kad jis čia būtų, bet jei laiške rašoma kas nors bloga, nenoriu jam to sakyti. Vėliau, atplėšiu jį vėliau.

Eva

2000 m. gegužės 12-oji

Palaukiau, kol Džekas įmigo, tada išslinkau iš miegamojo, nutykinau į Džeko kabinetą ir atplėšiau laišką. Aišku, man drebėjo rankos, nes tai buvo pirma žinia iš motinos po tokios ilgos pertraukos.

Voke tebuvo vienas popieriaus lapas, o jame dailia rašysena parašyta viskas, ką man reikėjo žinoti.

Atsiprašau, toliau nepajėgiu rašyti. Maniau, galėsiu, bet negaliu.

2000 m. gegužės 19-oji

– Turi romaną su kitu? – paklausė manęs Džekas, kai šiandien grįžau namo.

Mėginau įsėlinti tyliai, nepažadinti jo, tik be reikalo vargau: Džekas sėdėjo ant trečios laiptų pakopos ir laukė manęs. Rodės, jau ilgokai.

– Ne, – atsakiau truputį nuliūdusi, kad, jo nuomone, galėčiau taip pasielgti.

– Aš tavimi netikiu.

– Tuomet niekuo negaliu tau padėti, bet nepadariau nieko, kas verstų manyti, kad tave apgaudinėju.

– Na, slapta kalbiesi telefonu, paskui išsipuošusi nežinia kur išeini, grįžti keliomis valandomis vėliau nei buvai žadėjusi… Man atrodo, tai romanas. Be to, buvau sutikęs tavo draugę, su kuria lankote anglų kalbos pamokas. Paklausiau jos, kodėl ji nevažiavo į Brontės gimtinę, o ji nė nenutuokė, apie ką kalbu. Paskui susivokusi, kad man melavai, mėgino tave pridengti, girdi, sirgusi, todėl negalėjusi.

– Kodėl manai, kad ji mėgino mane pridengti? Ji tikrai sirgo, – pasakiau, bet nelabai įtikinamai, svarstydama, kodėl vis dar mėginu nuo Džeko tai slėpti.

Jis linktelėjo.

– O apie kokią draugę kalbu? – pasiteiravo.

Netardama nė žodžio, įdėmiai į jį pažiūrėjau.

– Dar kartą klausiu: ar turi romaną su kitu?

Žvelgdama į Džeką giliai širdyje norėjau, kad tai būtų paprasčiausias romanas; troškau, kad tai būtų kas nors taip nesunkiai atitaisoma, tarkim, romanas su kitu. Atsakydama į Džeko klausimą papurčiau galvą.

– Kas vyksta? – vėl paklausė jis. – Tavo tylėjimas mane baugina.

Mano lūpų kampučiai nusviro, ir prasiveržė per kelias pastarąsias dienas susikaupusi įtampa: ėmiau visa tirtėti, pasijutau pažeidžiama ir silpna; nežinau, kaip laikiausi ant kojų, neatrodė, kad mano kūnas galėtų atsispirti sunkio jėgai.

– Jei… jei pasakysiu, turėsiu papasakoti viską. Bet neįsivaizduoju, kaip galėčiau iškloti visą tiesą. Tu gailėsies, kad tai sužinojai. Norėsi, kad geriau jau tai būtų buvęs paprasčiausias romanas su kitu vyru.

– Gali man pasakoti viską, Eva. Maniau, kad žinai.

Šiaip taip susitvardžiau ir iš jo nepasijuokiau. Nepasijuokiau iš savo vargšo naivuolio Džeko. Jis nieko nenumanė; kol kas nė neįsivaizdavo, koks buvo mano gyvenimas. Ši jo savybė man patiko, aš ją tiesiog dievinau. Bet kartu ji buvo ir truputį nemaloni. Kaip galėjo taip artimai su manimi bendraujantis žmogus visiškai nieko nenutuokti apie tai, kuo anksčiau užsiiminėjau? Ar tikrai buvau tokia gera aktorė? Ar tikrai taip giliai buvau palaidojus savo praeitį? Ar pasaulis tikrai laikė mane Eva Kvenoks, buvusia padavėja, parengiamųjų kursų į koledžą studente, mylinčia sužadėtine ir niekuo daugiau?

– Pasakyk man, Eva. Kur šiandien buvai?

– Buvau… – laikiau įrėmusi peilio ašmenis dabartinei Evai Kvenoks į gerklę. Dar keli žodžiai, ir jos veidas bus sužalotas, gerklė perrėžta, ji bus nužudyta matant vyrui, kurį myliu. – Buvau Lidse. – Peilio ašmenys ėmė slysti Evos veidu ir raižyti odą. – Motinos laidotuvėse. Trylika metų su ja nesikalbėjau. – Nuo peilio padarytų žaizdų dabar Evos veidas tapo beveik neatpažįstamas. – Nuo tos dienos, kai pasakiau jai, kad jos draugas vis mėgindavo mane išprievartauti, kai man suėjo keturiolika, o ji manim nepatikėjo. – Peilio padarytos žaizdos, galima sakyti, buvo tikra paguoda, o skausmas lauktas. – Praeitą savaitę ji mirė miegodama.

– Eva, kodėl man nepasakei? Būčiau važiavęs drauge. Būčiau tau padėjęs.

Jo susirūpinimas mane glumino, rūpesčiui čia nebuvo vietos.

– Todėl, kad aš, Džekai… kad aš… – papurčiau galvą mėgindama baigti šį reikalą, norėdama viską paaiškinti taip, kad jis suprastų. – Esu pridariusi siaubingų dalykų, nes man taip anksti teko palikti namus. Aš motiną taip mylėjau, jog vien dėl to, kad ji pasirinko jį, o ne mane, mečiau mokyklą, nebaigiau vidurinės, persikėliau gyventi į Londoną. Per tuos metus daug kartų bandžiau užmegzti su ja ryšį, bet ji taip niekada ir neatsiliepė.

– Dėl to tu nekalta. Mane tik glumina, kad atleidai savo motinai ir nuvykai į jos laidotuves.

– Ji mano motina. Turėjau nuvažiuoti. Myliu ją. Ji mano gyvenime buvo svarbiausias žmogus.

– Vis tiek nesuprantu, kodėl negalėjai man pasakyti. Visa tai juk ne tavo kaltė.

Peilio ašmenys, į skutus suraižę naujosios, pasitaisiusios, Evos veidą, grįžo jai prie gerklės mirtinam pjūviui.

– Bet esu kalta dėl visko, ką dariau paskui.

– Nesuprantu…

– Atvykusi į Londoną, susiradau darbą, bet mane atleido, ir tada… Hm… Galų gale vėl pradėjau dirbti… – nutilau, sukaupiau visą drąsą ir pridūriau: – …šokėja striptizo klube, kad užsidirbčiau pragyvenimui. – Peilio ašmenys susmigo Evai į gerklę, pasipylė kraujas.

– Prie baro? Nieko čia bloga.

– Džekai, man buvo septyniolika. Jei nori dirbti barmene, jie reikalauja parodyti tapatybės kortelę, kad įsitikintų, jog esi pilnametė ir jie nepraras klubo veiklos licencijos. O jei nori dirbti šokėja, paprastai jie patiki tavo žodžiu, kad esi vyresnė nei aštuoniolikos.

Džekas pagaliau suprato, iš siaubo jo veidas suakmenėjo, akys išvirto.

– Bet… bet tau reikėjo pinigų. Jei neturėjai jokios profesijos ir darbo patirties, tai akivaizdu, kad tau reikėjo pinigų.

– Taip, pinigų man reikėjo. Dėl to po kelerių metų, kai mano vaikino polinkis į narkotikus vos mūsų nesužlugdė, ėmiau parsidavinėti, kad kaip nors sudurtume galą su galu.

Peilio ašmenys, sukėlę veriamą skausmą, čirkštelėjo Evai per gerklę – tyliai ir ramiai. Ir viskas baigta.

Džekas prisimerkė įtardamas, kad galbūt viską išsigalvoju.

– Ką? – paklausė jis. – Ką nori man pasakyti?

– Kad nuo 1996-ųjų buvau prostitutė.

Nežinau, kokios reakcijos tikėjausi iš Džeko, neįsivaizdavau, kaip jis turi elgtis, bet vis tiek nustebau, kai jis atsisėdo ir įsistebeilijo į mane. Ir vis dėlto mačiau, kad kiekvieną sekundę jis vis labiau bąla, sveikas veido įraudis dingsta, o lūpos ir plaštakos įgauna pilkšvai balsvą atspalvį.

Žvelgdamas prieš save Džekas mėgino viską prisiminti, susivokti, ar galėjo tai numanyti, ar buvo kokių nors užuominų.

– Bet… tu negalėjai ja būti, – visiškai nusiminęs tarė jis. – Negalėjai. 1996-ųjų vasarą mudu… Tu neprašei manęs pinigų. Aš tau nemokėjau. Negalėjai būti prostitutė.

– Buvau. Kai mudu… Buvau…

– Vadinasi, mano pirmas kartas buvo su… prostitute?

Džekas visas ėmė trūkčioti tarsi mėgindamas sulaikyti kylantį šleikštulį.

– Ar visą tą laiką iš manęs tyčiojaisi? Ar žaidei šlykštų žaidimą apsimesdama naivia nekalta mergele? O man užmigus ištraukdavai iš mano piniginės grynuosius?

– Ne, Džekai. Dieve mano, ne! Nieko panašaus. Negvelbiau iš tavęs jokių pinigų. Pameni, kaip tuomet jauteisi? Aš jaučiausi taip pat. Jei žinotum, kiek daug man tai reiškė… Užsiiminėjau seksu su daugybe vyrų, bet tu esi vienintelis, su kuriuo mylėjausi. Jei netiki niekuo kitu, patikėk bent tuo.

Mėgindamas sutramdyti šleikštulį, Džekas vėl ėmė visas trūkčioti. Paskui staiga pašoko, netaręs nė žodžio apsisuko ir sunkiai, lyg švino pripiltais batais, lyg švino pripiltais kaulais, ėmė lipti laiptais.

Likusi stovėti svarsčiau, ką daryti? Tebeturėjau raktus nuo savo nuomojamo vieno kambario buto, tad galėjau grįžti ten, bet visi mano daiktai buvo čia. Nežinojau, ko jis iš manęs tikisi. Galėjau miegoti viename iš daugybės laisvų kambarių, bet gal jis nori, kad nešdinčiausi ir niekada negrįžčiau? Po kelių minučių Džekas vėl pasirodė ant laiptų, mūvėdamas trumpas sportines kelnes, vilkėdamas sportinius marškinėlius, apsimovęs kojines ir su sportbačiais. Praėjo pro mane tarsi pro tuščią vietą. Apsisukusi mačiau, kaip jis atidarė lauko duris, išėjo ir jas užtrenkė.

Visa tai vyko prieš dvi valandas. Jis vis dar negrįžo.

Nežinau, ką daryti.

Nuo to laiko sėdžiu ant mūsų lovos vilkėdama laidotuvių drabužiais.

Nežinau, ką daryti. Kaip sužinoti, ar jam nieko nenutiko.

Ir vėl viską sugrioviau. Pasakiau mylimam vyrui tiesą ir viską sugrioviau.

Aš

2000 m. gegužės 26-oji

Praėjo kelios keistos, nerimo kupinos dienos, nemanau, kad katras nors iš mūsų aiškiai suvokia, kas vyksta.

Tą vakarą, kai atskleidžiau Džekui beveik visą tiesą, jis išėjo bėgioti ir negrįžo keturias valandas. Kai išėjo, buvo vidurnaktis, tad jo nebuvo maždaug iki ketvirtos valandos ryto.

Per tą laiką, matyt, vis dėlto užsnūdau, nors nemaniau, kad galėsiu užmigti. Man galva ūžė nuo visko, ko žmonės pripasakojo per laidotuves: mano mama labai didžiavosi, kad viena išvažiavau į Londoną ir įsitvirtinau buhalterinės apskaitos įmonėje, o paskui persikėliau į Braitoną ir ėmiau dirbti administratore advokatų kontoroje. Mama išgalvojo mano visą gyvenimą remdamasi mano laiškais, kuriuos skaitė, saugojo, bet niekada į juos neatsakė.

Paskui, kai susižadėjau, ji nepaprastai džiaugėsi būsimomis vestuvėmis. Pasakojo, kad pokylis vyks prie jūros ir kad ji ten važiuos.

Bėja, geriausia mamos draugė, – jos drauge lošdavo bingą, – vėliau pasivedė mane į šalį, nes žinojo tikrąją priežastį, kodėl išvažiavau iš namų. Ji man papasakojo, kad mama išgrūdo Alaną lauk, gavusi pirmą mano atviruką iš Londono. Tai, kad pabėgau taip toli nuo jos, tikriausiai padėjo jai suvokti, jog sakiau tiesą. Anot Bėjos, mama suprato, kad jei viską būčiau išsigalvojusi arba ne taip supratusi, kaip mėgino ją įtikinti Alanas, tikrai nebūčiau palikusi namų.

– Bet kartą aš skambinau ir atsiliepė jis, – paprieštaravau.

– Tai ten buvai tu? Ji tuo nė kiek neabejojo, bet mes mėginome ją įtikinti, kad nepuoselėtų pernelyg didelių vilčių. Ne, mieloji, tada atsiliepė ne Alanas, o Metju, mano vyras.

– Kaip suprasti – „kad nepuoselėtų vilčių“? Ji neatsakinėjo į mano laiškus, tad kodėl būtų turėjusi tikėtis, kad paskambinsiu? – paklausiau.

– Juk žinai, kaip yra, mieloji. Laiškas – viena, o pasišnekėti su žmogumi – visai kas kita. Baisus dalykas ta gėda. Tavo motina taip gėdijosi tavim nepatikėjusi, kad nematė to, kas buvo visiškai akivaizdu. Ir niekada sau to neatleido. Ne vieną vakarą laikiau ją glėbyje verkiančią dėl to, kad tave nuvylė. Dažnai sakydavo, jog tavo tėvas jos gėdytųsi, kad tavęs neapgynė. Mėginau ją įkalbėti susisiekti su tavimi, viską išsiaiškinti, bet ji manęs neklausė. Pati žinai, kokia griežta sau buvo tavo mama. Bet ji nebūtų atsiribojusi nuo savo dukters ir baudusi savęs, jei būtų išgirdusi tavo balsą telefono ragelyje arba pamačiusi stovinčią ant namų slenksčio.

„O Dieve, Dieve, – pagalvojau. – Jei tik būčiau pravėrusi burną…“

– Jei būčiau žinojusi, kad jis išėjo, būčiau grįžusi.

– Mėginau su ja apie tai pasikalbėti, – paaiškino Bėja. – Sakydavau jai: „Bent jau nusiųsk Evai atviruką gimtadienio arba Kalėdų proga“, bet ji manė, kad esi laiminga. Sprendžiant iš laiškų, buvai laiminga ir neatrodė, jog tau reikėtų mamos.

Susmukau ten, kur stovėjau.

– Netiesa, – atsakiau. – Netiesa. Man jos reikėjo. Labai labai. Gyvenime daugybę kartų netroškau nieko kito, tik būti su mama.

Pravirkau ir negalėjau sustoti. Iki tos akimirkos visa atrodė kažkaip netikroviška, rodės, argi gali būti taip, kad daugiau jau niekada nebegalėsiu pasišnekėti su mama. Bet tai nebuvo labai svarbu, nes maniau, kad mamos akyse tebebūsiu melagė. Bet jei būčiau buvusi su ja atvira, jei būčiau papasakojusi, koks siaubingas mano gyvenimas ir kaip norėčiau, kad ji padėtų man viską atitaisyti…

Bėja mane apkabino mėgindama paguosti. Todėl ir grįžau taip vėlai. Palūžusi, tiesiog negalėjau nei pasijudinti, nei liautis verkusi, todėl praleidau traukinį. Kai išvažiavau iš Lidso, viskas ėmė krypti į bloga, ir jau nebegalėsiu to pakeisti, nes nėra mamos, kuri mane nuramintų ir viską atitaisytų.

– Dar niekada nebuvau jos mačiusi tokios laimingos kaip tądien, kai sužinojo apie tavo sužadėtuves, – laikydama mane glėbyje tęsė Bėja. – Ji taip džiaugėsi, kad atsirado žmogus, kuris tavim rūpinsis.

Po to, ką pasakiau Džekui, vėl grįžo visi prisiminimai ir, kaip ir traukiniu važiuojant iš Lidso, man buvo gaila, kad mama taip ir nepaskambino, taip su manimi ir nepasikalbėjo. Paskui, matyt, užmigau.

Kai pabudau, tarpduryje stovėjo Džekas ir žiūrėjo į mane. Jis buvo apsipylęs prakaitu, prie kūno prilipusiais drabužiais, o raumeningas jo kūnas dabar atrodė kažkoks susitraukęs ir išsekęs. Jo plaukai patamsėję nuo prakaito, veidas išblyškęs. Nežinojau, ar seniai jis čia stovi ir žiūri į mane, bet nei pats jo buvimas, nei elgesys nebuvo piktavališki, turint omenyje dabar jį apėmusius jausmus.

– Džekai… – ištariau.

Nieko nesakęs, jis apsisuko ir koridoriumi nužingsniavo į didįjį vonios kambarį. Po kelių sekundžių išgirdau šniokščiant dušą. Atsisėdau ant lovos krašto laukdama, nežinodama, ką daryti.

Galų gale Džekas grįžo, per juosmenį apsisiautęs rankšluosčiu, žengė tiesiai prie drabužių spintos, pasiėmė krūvelę jų ir nuėjo į miegamąjį šalimais apsirengti. Pritraukiau kelius prie smakro, apglėbiau. Tebevilkėjau juodais drabužiais, tais pačiais, kuriais buvau per mamos laidotuves. Ir jie išties labai tiko, juolab kad netrukus turėjo būti palaidota dar viena meilė, kurią nužudė mano išklota tiesa.

Vėl įžengęs į kambarį Džekas jau neatrodė toks bedvasis kaip prieš kelias minutes. Dabar jis buvo beveik normalus, toks, koks tik, mano nuomone, galėjo būti tokiomis aplinkybėmis. Normalus, švarus, apsivalęs.

Džekas atsargiai prisėdo ant odinio fotelio prie tualetinio stalelio, ištiesęs ranką įjungė šoninę lempelę, nors pro pakeltas žaliuzes jau plūdo pirmieji šviesos spinduliai ir sparčiai aušo šeštadienio rytas.

– Klok, – tarė. – Turiu žinoti visą tiesą. Prašau, papasakok man. Noriu žinoti. Išklausysiu stengdamasis neteisti, bet, manau, bus lengviau, jei žinosiu viską.

– Ar tikrai, Džekai?

– Taip. Nežinia, kaip išbrisim iš šio liūno, jei nepasakysi man visos tiesos. Tada įsivaizduosiu, kad viskas yra blogiau.

– Manai, dar galim išbristi?

Jis atidžiai pažvelgė į mane ir lėtai linktelėjo.

– Taip. Tikiuosi. Kaip tik šito labiausiai trokštu. Tad prašau man papasakoti.

Ir aš jam papasakojau. Nugalėjau save ir papasakojau: apie tai, kaip šokau striptizą privačiuose kambariuose, apie Eliotą, apie tai, kaip išvažiavau iš Londono, kaip ieškojau darbo Braitone, apie palydovių agentūrą. Papasakojau ir apie Cezarį, tik jo vardo neminėjau. Pasakiau, kad sutikau malonų vyrą ir po kurio laiko jis tapo mano sąvadautoju, bet niekada nedavė man nė svaro, vertė užsiiminėti seksu su daugybe kitų, tad vieną dieną pabėgau. Taip pat neužsiminiau Džekui nei apie kūdikį, nei apie tai, kad jį praradau.

– Vienintelį kartą jam pasipriešinau tą popietę, kai prieš tai mudu buvome kartu. Negalėjau nė pagalvoti, kad praleidusi su tavim pačias laimingiausias savo gyvenimo valandas galėčiau prisileisti artyn kitą vyrą. Viliuosi, jog manimi tiki. Ir tiek. Tai viskas.

Džekas manęs nepertraukinėjo, klausėsi, krūpčiojo ir kaip įmanydamas stengėsi įveikti šleikštulį. Jam tai buvo nelengva, bet vis dėlto pavyko. Ar tai ir buvo meilė? Kai darai ką nors panašaus, nes taip stipriai myli?

– Neįsivaizduoju, ką tuomet jautei, – tyliai tarė jis. – Man gaila, labai gaila, kad tau teko visa tai patirti. Nežinau, kaip ištvėrei.

– Gailiuosi, kad anksčiau tau nepapasakojau.

– Nelengva apie tai kalbėti. – Jis atsistojo. – Būsiu atviras: mane drasko prieštaringi jausmai, bet nenoriu tavęs prarasti. Dabar man reikia laiko pabūti vienam. Miegosiu kitame kambaryje. Bet tik šiandien. Rytoj, jei norėsi, grįšim į normalias vėžes, gerai?

Linktelėjau.

– Ir daugiau apie tai nebekalbėsim.

– Jei manai, kad galėsi…

– Labai noriu, kad pamėgintume, jei ir tu to nori.

– Taip, labai noriu.

– Labanakt, Eva.

– Labanakt.

Tai buvo prieš savaitę. Ir Džekas savo žodį tesėjo. Kitą dieną jau gyvenome įprastą gyvenimą. Įprastą. Bet ne tokį patį. Ar kada nors jis bus koks buvęs? Ar bus?

2000 m. birželio 13-oji

Vakar koledže moteris, vardu Mišelė, įsišneko apie savo santykius su buvusiu vyru.

Net nepamenu, kodėl Mišelė apie tai prabilo, bet ji tikrai daug ir garsiai plepa, visada kalba apie asmeniškus dalykus, kurių mes net su artimiausiomis draugėmis neaptarinėjame. Klausiausi jos viena ausimi, bet kai prasitarė, girdi, jiedu išsiskyrė daug anksčiau, nei nutrūko fizinis ryšys, aš susidomėjau.

– Mudu nepradėjome ginčytis ar aiškintis, viskas buvo baigta daug anksčiau, nei drįsau palikti jį ir išeiti.

– Bet kodėl, kas atsitiko? – paklausė kažkuri.

Man taip pat buvo įdomu kodėl, bet nenorėjau, kad ji manytų, jog susidomėjau. Mat jei Mišelė apskritai ką nors mėgsta labiau nei šnekėti apie save, tai traukti žmones už liežuvio, kad jie prabiltų apie savo gyvenimą: ji įkyriai klausinėja asmeniškų dalykų, kol neapsikentusi nusileidi ir ką nors papasakoji, kad tik ji pagaliau atstotų. Stengiuosi nepakliūti į jos radarą, tad labai apsidžiaugiau, kad tą klausimą uždavė kita mergina.

– Tiksliai nežinau, – atsakė Mišelė, – viskas prasidėjo, kai vienas tuometinis bendradarbis ėmė prie manęs darbe seksualiai priekabiauti. Reikalas buvo sutvarkytas – tas tipas atleistas, nes kabinėjosi ne prie manęs vienos, bet po to… Net nežinau, kaip pasakyti… Mano vyras ėmė manęs šalintis. Iš pradžių palaikė mane ir vaidino, kad man pritaria, bet ilgainiui tarp mūsų atsirado tarsi kokia siena, rodės, jis negalėjo atsikratyti tam tikrų vaizdinių ir mudu jau nebuvome tokie artimi kaip anksčiau.

Jis apkabindavo mane, bučiuodavo, švelniai plekšnodavo per sėdynę, jaukiai susiglaudę žiūrėdavome televizorių, mylėdavomės, ir vis dėlto manęs neapleido jausmas, kad jis tam nevisiškai atsiduoda. Supranti, teoriškai jis tebebuvo mylintis ir rūpestingas vyras, už kurio kadaise ištekėjau, o iš tikrųjų darydavo tai vien kūnu; jo širdis ir protas nedalyvaudavo.

Sunku tai paaiškinti žmogui, kuris niekada nebuvo pakliuvęs į tokią padėtį, bet… visa tai tave žudo – palengva ir garantuotai. Žinai tą posakį apie mirtį nuo tūkstančio dūrių? Tai štai, panašiai buvo ir man.

Sėdėjau klausydamasi Mišelės ir žinodama, kad dabar tokioje padėtyje atsidūrėme mudu su Džeku.

– Kaip manai, kokia pagrindinė viso to priežastis? – vėl paklausė kažkuri.

– Turbūt seksualinis priekabiavimas, – paaiškino Mišelė. – Vyras buvo mano pusėje, bet įtariu, kad jo vis neapleido menkutė abejonė. Jis nebuvo visiškai tikras, ar aš pati to tipo neišprovokavau, ar neflirtavau ir panašiai, žodžiu, ar pati neprisiprašiau. Jam atrodė, kad tam tikra prasme jį apgaudinėju, kad jį išdaviau, tik ne iki galo, todėl galėjo ir toliau su manimi gyventi, bet tikriausiai niekaip nepajėgė liautis įsivaizdavęs intymių mano ir to tipo scenų. Tai mus ir išskyrė.

Labai ilgai maniau, kad kraustausi iš proto. Maniau, kad taip jaučiuosi tik aš. Bet kai paklausiau vyro, kas pasikeitė, jis tik gūžtelėjo ir atsakė nežinantis, bet kažkas tikrai pasikeitė. Siūliau nueiti į psichologinę konsultaciją, deja, jis nebuvo tam pasiruošęs. Dauguma vyrų tam nepasirengę. Jis turbūt nei sau, nei man, nei svetimam žmogui nenorėjo prisipažinti, kad laiko mane kalta. Tad išsiskyrėme.

Klausydamasi jos, žinojau, kad neišeisiu iš proto. Po tos lemtingos nakties Džekas buvo malonus. Domėjosi, kaip jaučiuosi, klausinėjo, gal noriu pasišnekėti apie savo mamą, virė man arbatą, glaudė mane glėbyje, bučiavo, sakė, kad myli. Bet visa tai darė tarsi robotas; tarsi veikiamas prisiminimų, kaip visa tai daroma, o ne skatinamas jausmo; jis apsimetinėjo bendraudamas su pačia didžiausia apsimetėle. Maniau, kad aš esu ta apsimetėlė, kad tai aš esu pernelyg įtari, įsivaizduoju nebūtus dalykus, matau jo užsisklendimą, kurio iš tiesų nėra. Bet aš buvau niekuo dėta. Jis tikrai taip elgėsi.

Tačiau argi galėjau jį kaltinti? Gyvenau taip, kaip gyvenau, ir man vis dar nepavyksta su tuo susitaikyti, tad kaip galiu reikalauti, kad susitaikytų Džekas? Seksas jam buvo labai svarbu. Jis laukė tobulos moters, o ta moteris, su kuria jis pagaliau ėmė mylėtis, pardavinėjo savo kūną. Ji buvo kekšė. Negaliu pakęsti to žodžio – jis toks žiaurus, toks šlykštus ir žeminantis. Jį girdėdama jaučiuosi tarsi ne žmogus, net jei tas, kuris jį vartoja, kalba visai ne apie mane, net jei juo vadinu pati save.

Vis dar jaučiuosi visuomenės atmata. Kai koks nors vyras sušnabždėdavo tą žodį man į ausį, kai liepdavo sakyti, jog esu purvina kekšytė ir man patinka tai, ką jis su manimi daro, žūdavo krislelis mano sielos; tas žodis man primindavo, kad nesvarbu, kiek kartų nusimaudžiau po dušu, kiek pinigų uždirbau, nesvarbu, kad man pavyko iš šio verslo pasitraukti, vis tiek visuomet liksiu purvina visuomenės atmata. Ir niekas manęs negerbs, nes buvau kekšė. Buvau ta, kuri pažemino save, kuri užsiiminėjo seksu ir taip jį sumenkino. Ir štai užmezgiau santykius su vyru, kuris seksą laikė ypatingu dalyku, niekur neskubėjo ir ilgai galvojo, su kuo norėtų žengti šį žingsnį.

Žinodamas, kuo užsiiminėjau, Džekas tikriausiai mirtinai kankinasi. Iki šiol jis elgiasi lyg niekur nieko, bet iš tiesų greičiausiai bjaurisi manimi ir buvusia mano profesija.

Kita vertus, ar ne taip elgiamės su žmonėmis, kuriuos mylime? Argi nenumojame ranka į jausmus ir nedarome to, kas, mūsų nuomone, geriausia jiems?

Tikiuosi, nes myliu Džeką. Kaip tik dėl to šiandien kai ką padariau. Grįžau iš koledžo anksčiau ir susikroviau savo daiktus. Norėjau brūkštelėti jam raštelį, bet viskas baigėsi tuo, kad rašau dienoraštį ir mėginu surikiuoti mintis. Nežinau, ką pasakyti. Kitaip nei Eliotas arba Cezaris, Džekas nenusipelnė, kad dingčiau iš jo gyvenimo nepalikusi jokios žinios. Bet kad ir ką parašysiu, atrodys, jog jį kaltinu, o jis dėl to visai nekaltas. Aš kalta, kad negyvenau padoriau; kad tapau kekše.

Kai pasprukau nuo Cezario, nepagalvojau, kad užsiimdama tuo, kuo užsiėmiau, ko nors neteksiu, deja, dėl to praradau galimybę gyventi normalų gyvenimą.

Laikas eina. Gal man jau keliauti, o žinutę Džekui pasiųsti vėliau? Jam tikriausiai palengvės, kad jau nereikia apsimetinėti, kad gali eiti ir susirasti padorią merginą.

Nes aš tikrai tokia nesu.

Aš

2000 m. birželio 16-oji

Palikti Džeko taip, kaip buvau suplanavusi, man nepavyko. Tiesą sakant, pasiėmiau daugiau drabužių ir kitų daiktų, nei paprastai pasiimdavau keldamasi gyventi į kitą vietą, bet svarbiausia, kad nusileidusi laiptais radau jį manęs laukiantį.

Jis nujautė, jog ketinu sprukti. NUJAUTĖ! Galite tuo patikėti? Taigi Džekas mane pažįsta geriau, nei pati save pažįstu, mat tik šiandien rytą nusprendžiau, ką toliau darysiu.

– Prašau, neišeik, – tyliai tarė jis, įbedęs žvilgsnį į dėdės Henrio kuprinę, prisimerkęs, lyg jam skaudėtų akis ir jis vos įstengtų žiūrėti, nors iš tiesų vien valios jėga stengėsi sulaikyti besitvenkiančias ašaras. – Aš stengiuosi, labai stengiuosi išmesti visa tai sau iš galvos. Suprantu, kad tai buvo prieš mudviem… bet ir per pirmą mūsų kartą. Be to, kadaise tėvas vertė, kad mano pirmas kartas būtų su prostitute, ir aš… – Džekas taip stengėsi neverkti, jog visas drebėjo. – Aš negalėjau. Negalėjau, o paskui sutikau tave. Nepažinojau tavęs, jaučiau, kad tai teisinga, todėl ir mylėjausi… Be to… Niekaip negaliu išmesti iš galvos, kaip tu su kitais vyrais… Suprantu, nesąžininga taip su tavimi elgtis, tai mano problema, bet, prašau, neišeik. Duok man truputį laiko. Man tik reikia trupučio laiko. Aš dar labiau pasistengsiu, pažadu.

– Negaliu tau to leisti, – atsakiau. – Džekai, kai myli ką nors taip, kaip aš myliu tave, to žmogaus kančia baisesnė už bet kokį skausmą, kurį tau gali tekti ištverti. Tai, ką tau padariau… Atleisk, atleisk… Aš nežinau…

Žengęs vos tris žingsnius, Džekas įveikė mus skyrusį atstumą, nesvyruodamas apkabino mane ir pabučiavo. Man prireikė poros sekundžių atsakyti jam tuo pačiu, paleisti iš rankų savo mantą ir taip pat jį pabučiuoti. Turbūt nereikėjo man taip elgtis. Turbūt turėjau laikytis savo plano ir išeiti, bet… bučiuotis buvo taip gera.

Dar geriau pasijutau mylėdamasi tiesiog čia, koridoriuje, ant grindų. Išsklaidydama visas abejones, atsiribojusi nuo viso pasaulio, pristigusi žodžių, kurių vis tiek nepakako, kad apsakyčiau savo jausmus Džekui.

Po to viskas buvo kitaip, truputį geriau, jautėmės artimesni. Supratau, kad neišeisiu. Kontraceptinių piliulių negėriau, tad giliai širdyje tikėjausi, jog pradėjome kūdikį.

Eva

2000 m. rugpjūčio pabaiga (dar vienas papildymas)

Tas telefono skambėjimas varo mane iš proto.

Skambučiai trumpam liaujasi, o kai jau imu rimti, kai juos beveik pamirštu, vėl atsinaujina. Jis žino, kaip ir kada mane pričiupti. Bet ir aš žinau, kaip pričiupti jį.

Šio mėnesio pradžioje vienas skambutis nebuvo vien tyla ragelyje. Balsas – ne jo, bet vyriškas, – pasakė man, kad jei išsinešdinsiu, gausiu devyniasdešimt tūkstančių svarų. Būčiau tik atgavusi tiek, kiek jis liko skolingas 1996-aisiais. Nė akimirkos nesvarsčiusi šio siūlymo, padėjau ragelį.

Tai buvo pirmas ir paskutinis kartas, kai pakėlus ragelį su manimi kažkas kalbėjosi.

Paskui, po dviejų savaičių, mudviem su Džeku jo tėvas atsiuntė čekį, kuriame buvo parašyta kaip tik tokia suma. Kai Džekas jį parodė, man net bloga pasidarė – supratau, kokie čia pinigai ir už ką. Hektoras mėgino apnuodyti mūsų santykius buvusiais dalykais. Džekas nežinojo, ką daryti: jis nelinkęs imti pinigų iš tėvo, nes šis labai mėgsta visus kontroliuoti, bet taip pat supranta, kad duoti jam ir jo broliui pinigų – vienas iš jo motinos būdų išlaikyti juos, kaip šeimą, siejantį ryšį.

„NEABEJOJU, KAD PANAUDOSI JUOS IŠMINTINGAI“, – parašė jo tėvas.

Taigi pasakiau Džekui, kad tuos pinigus turėtume atiduoti moteris globojančiai organizacijai (tai, į kurią kadaise kreipiausi pagalbos) ir benamių labdaros centrui. Džekas mielai sutiko. Gaila, kad nemačiau Hektoro veido išraiškos, kai jis tai sužinojo.

Jau kitą dieną vėl ėmė skambėti telefonas. Tikriausiai pati esu kalta, kad jį suerzinau, bet man nepatinka jaustis bejėgei ir negalinčiai apsiginti.

Kūdikio nebus, ir aš vėl ėmiau gerti kontraceptines piliules.

Tada tik sunkiai atsidusau. Kartais net skaudu, kaip trokštu susilaukti vaiko. Noriu mergaitės, pavadinčiau ją Airise savo mamos garbei. Tai padėtų. Padėtų užpildyti milžinišką nevilties duobę, atsiveriančią mano širdyje kaskart, kai pagalvoju apie mamą ir prarastą laiką.

Manau, kūdikio noriu iš dalies ir dėl to. Trokštu mylėti ką nors kitą. Bet nenoriu skubinti Džeko. Gyvenimas grįžo į normalias vėžes, tad nenoriu vėl visko jaukti.

Aš

2001 m. spalio 21-oji

Pastaruoju metu man labai patinka Greisė Klementis.

Ji su savo vyru Rupertu – vieni seniausių ir artimiausių Džeko draugų, be to, nuo pat pirmos pažinties dienos ji buvo man tokia maloni. Greisė – iš tų turtingų merginų, apsikarsčiusių garsių dizainerių etiketėmis, kurioms viskas gyvenime, rodos, buvo paduota ant sidabrinės lėkštutės, bet ji ir be galo šilta, draugiška. Pirmąkart sutikusi Greisę per pietus, kuriuos mūsų ketveriukei surengė Džekas, maniau, kad su ja bus bėdos. Maniau, ji elgsis pašaipiai ir žiūrės į mane iš aukšto, bet kai priėjome prie užsakyto stalelio, ji šypsodamasi mane apkabino ir ėmė šnekėtis, tarsi būtume pažįstamos jau daug metų. Jai žaismingai klausinėjant, kaip mudu su Džeku susipažinome, ką manau apie namą ir kodėl taip ilgai buvau dingusi iš Džeko gyvenimo, susidariau įspūdį, kad Greisė taip nesielgtų, jei nenorėtų, jog mudu būtume drauge. Elgdamasi taip, tarsi būtume senos draugės ir galėtume šnekėtis apie viską, ji tarsi patvirtino, kad priklausau šiam bičiulių ratui; tie žmonės kiek galėdami vengė tik jiems vieniems suprantamų sąmojų, nes dabar buvau viena iš jų.

– Ar žinai, kiek daug kartų Džekas man skambino ir klausė mano nuomonės, kodėl tu tiesiog ėmei ir pradingai? – pasakė ji.

– Greise… – papriekaištavo Džekas.

– Ką? – išplėtusi akis ir vaidindama nekaltą atsakė Greisė. – Juk tiesa, ar ne? Man labiausiai patiko tas skambutis, kai jis pareiškė, girdi, tu vykdanti slaptą misiją, todėl ir negalinti užmegzti su juo santykių. – Šyptelėjau, o ji pridūrė: – O taip, jis tikrai taip sakė.

Kai papietavome, Greisė suspaudė mane glėbyje kaip seną draugę ir tarė, lyg būtų anksčiau mane pažinojusi:

– Džiaugiuosi, kad grįžai. Tikiuosi, pasiliksi.

Šį vakarą ji mus visus išgelbėjo, nes Džekas buvo labai prastai nusiteikęs, tokio jo dar nebuvau mačiusi. Kol ruošėmės susitikti su Greise ir Rupertu, jo nuotaika buvo puiki, su tamsiai mėlynu kostiumu, liemene ir raudonu kaklaraiščiu jis atrodė šauniai, o aš vilkėjau prie jo drabužių derančią paprastą raudoną suknelę. To nebuvome iš anksto apgalvoję, tiesiog taip apsirengėme.

Važiuodami į restoraną visą kelią kaip visuomet laidėme sąmojus, juokėmės ir viskas buvo gerai. Bet kai padavėjas atnešė pagrindinį patiekalą, Džeko nuotaika staiga pasikeitė; jo veidas – paprastai atviras ir giedras – apniuko, įbedęs žvilgsnį į savo lėkštę jis, rodės, tylomis ėmė griežti dantimis. Ėrienos kepsnys buvo mėgstamiausias jo valgis, mėsa nebuvo nei perkepusi, nei per daug žalia, bulvės ir daržovės taip pat atrodė gardžios. Vynas irgi buvo puikus, bet Džekas negėrė, nes vairavo. Nesupratau, iš kur ta staigi permaina. Ištiesusi ranką, uždėjau plaštaką jam ant šlaunies norėdama pasiteirauti, ar viskas gerai, o jis be ceremonijų pasitraukė toliau nuo manęs. Jo atsakymas buvo aiškus: „Neliesk manęs.“

Nesupratau, ar padariau ką nors bloga, ar šiaip kas nutiko. Įsižeidusi ir truputį išsigandusi patraukiau ranką ir įbedžiau akis į priešais padėtą savo lėkštę negalėdama apsispręsti, man valgyti ar ne, laukdama, kol į pomidorų padažą, užpiltą ant spagečių, ims kristi ašaros. Pakėlusi akis, sugavau Greisės žvilgsnį ir, pasijutusi nepatogiai, nusukau akis į šalį, nes ji, be abejonės, matė, kas atsitiko.

– Kas yra, brolyti Bričamai? – paklausė kitoje stalo pusėje sėdinti Greisė.

Džekas pakėlė galvą ir pervėrė ją nuožmiu žvilgsniu.

– O, jei žvilgsniu būtų galima nužudyti… – pajuokavo ji.

Nuotaika prie stalo dar labiau subjuro, ir supratau, kad dėl mano kaltės, tik nežinojau, ką ne taip padariau.

– Ką gi, – staiga ryžtingai pareiškė Greisė. – Jei Džeko nuotaika tuoj pat neims taisytis, siūlau nugvelbti jo piniginę, o tada palikti jį čia vieną suplauti indų ir apmokėti labai didelės sąskaitos.

– Džekas neprieštaraus, plauti indus jis moka. Tiesa, seni? – pridūrė Rupertas.

– Ką judu suprantate apie indų plovimą? – tarsi kratydamasis blogos nuotaikos staiga atrėžė Džekas. – Juk gyvenime nedirbote jokio sunkesnio darbo.

– Tik neapsirik, – nenusileido Rupertas. – Vadovauti yra labai sunkus darbas.

Atsistūmiau kėdę ir oriai patraukiau prie tualetų, o Rupertas su Džeku toliau geraširdiškai traukė vienas kitą per dantį. Vaikštinėjau po tuščią patalpą stengdamasi nekreipti dėmesio į savo atspindį veidrodyje, giliai kvėpuoti, nusiraminti, o svarbiausia – nepradėti verkti.

Po kelių sekundžių į tualeto patalpą įžengusi Greisė priėjo ir mane apkabino.

– Žinok, viskas bus gerai, – man, jos glėbyje pasidavusiai silpnumui, tarė ji.

Greisės apkabinta jaučiausi taip gerai, o mano sielai jos glėbys buvo tiesiog atgaiva. Nenorėjau apsipilti ašaromis, mat likusią pietų dalį tektų sėdėti prie stalo užsiverkusiai ir sunkia širdimi.

– Kartais Džekas gali būti tikras paršas, – pasakė ji, tvirtai spausdama mane glėbyje ir glostydama man nugarą, – bet jis tikrai tave myli.

Linktelėjau.

– O dabar eime ir kaip reikiant įčiupkim į kuodą. Jam tai bus gera pamoka.

– Gerai, – sutikau ir žvaliai nusekiau paskui Greisę į salę, kurioje manęs laukė nedraugiškai nusiteikęs sužadėtinis.

Žinoma, greitai sužinojau, kas atsitiko. Vos grįžę namo įžengėme pro duris, Džekas atsisuko į mane ir tėškė:

– Ar Braitone yra bent vienas vyras, su kuriuo tu negulėjai?

Išgirdusi šiuos jo žodžius ir bjaurų, pagiežingą toną, žingtelėjau atatupsta.

– Ką? – atsakiau. – Kas tau šovė į galvą?

– Šiandien vakare restorane buvo vyras, kurį kažkada „lydėjai“, ar ne?

Taip, iš tiesų buvo. Bet niekaip nesupratau, kaip Džekas galėjo tai sužinoti, tad nepratariau nė žodžio.

– Tau įdomu, iš kur žinau? – man tebetylint paklausė jis. – Kai pamatai vieną iš jų, tavo veido išraiška pasikeičia. Nesistebiu, kad nemėgsti restoranų: tai visuomet nutinka būtent tokiose vietose. Vieną akimirką tau viskas gerai, o kitą – tavo akys tarsi stiklinės, žvilgsnis sustingęs, lyg mėgintum prisiminti smulkmenas.

– Nieko panašaus nedarau, – atsakiau.

Niekada nepagalvojau, kad mane išduoda veido išraiška, kad kas nors, be buvusio kliento ir manęs, gali pasakyti, kas tarp mūsų vyko.

– O ką darai? – šlykščiai vyptelėjęs paklausė Džekas.

– Stengiuosi apsimesti, kad to niekada nebuvo. Mėginu pamiršti to vyro veidą ir viską, kas su juo susiję, kad kaskart jį sutikusi nepasijusčiau sukrėsta.

– Kiek jų ten buvo? – neatstojo Džekas.

– Tikėjausi, kad daugiau apie tai nebešnekėsime, – pasakiau.

– Ne, nebešnekėsime. Bet kartais tiesiog negaliu susilaikyti. Saugome šią didžiulę paslaptį ir paprastai viskas atrodo neblogai. Bet, kita vertus, man baisu eiti su tavim į viešas, visuomenės lankomas vietas, kad atsitiktinai nesutiktume vieno iš tų vyrų ir tavo veido išraiška vėl nepasikeistų. Vos tik suprantu, kad jis – vienas iš klientų, čia ima suktis kino juosta. – Džekas pirštu bakstelėjo sau į kaktą. – Įsivaizduoju tave su juo ir… – Džekas nutilo, jo akyse šmėstelėjęs siaubas lėtai nuslinko veidu ir, kažkokio naujo košmaro priblokštas, jis liko stovėti prasižiojęs.

– Ar „lydėjai“ mano tėvą? – įsitempęs paklausė. – Ar darei tai ir su juo?

Įdėmiai pažvelgiau į jį. Į savo gražųjį Džeką, kuris, kai atsakysiu į šį klausimą, nekęs manęs per amžius.

„Neversk manęs atsakyti, Džekai, – pamaniau. – Neversk manęs taip mudviejų skaudinti.“

– Darei?

Užsimerkiau – gal taip nematysiu žalos, kurią ketinau padaryti.

– Taip.

Tą žodį ištariau pašnibždomis, kiek galėdama tyliau, tikėdamasi, kad jis galbūt neišgirs ir nepasijus įskaudintas. Bet Džekas, žinoma, išgirdo. Ir reaguodamas į tai iš visų jėgų kumščiu trenkė į sieną: pasigirdo skaudus dunkstelėjimas, lūžtančių kaulų traškėjimas, ir aš supratau, kad jo plaštakoje tikriausiai neliko nė vieno sveiko kaulelio.

Nejudėdama, užsimerkusi stovėjau koridoriuje ir norėjau sprukti kur nors kitur. Troškau būti kur nors kitur, būti kuo nors kitu. Kadaise, pradėjusi parsidavinėti, nežinojau, kad tai pakenks mano mylimam vyrui. Iš kur galėjau žinoti? Apie ateitį negalvojau, gyvenau ta diena, stengiausi neprarasti stogo virš galvos ir nepulti žemiau, nei jau buvau puolusi. Iš kur galėjau žinoti, jog kada nors ateityje būsiu laiminga atsikračiusi savo vaikino narkomano ir tikrai įsimylėjusi?

– Atleisk, – tyliai tariau.

Ir jam, ir sau. Atsiprašiau už savo klaidas, dėl kurių šiandien atsidūrėme tokioje padėtyje.

Kai išgirdau jį atitraukiant kumštį nuo sienos, ant grindų pažiro glaisto gabalėliai. Tada dar išgirdau, kaip Džekas susmuko ir palengva tarp mudviejų plytėjusią erdvę užpildė jo verksmas.

Aš jį sugniuždžiau.

Negalėjau įsivaizduoti, ką Džekas jaučia, nes niekas nebuvo įskaudinęs manęs taip, kaip ką tik aš įskaudinau jį. Net mama, netikėjusi mano pasakojimu apie Alaną, nes vis dėlto ji, kaip vėliau sužinojau, manimi patikėjo, o tai šiek tiek apmalšino skausmą, kad turėjau ją palikti. O Džekui kančios negalėjo palengvinti niekas. Mane dulkino jo tėvas. Nevadinsiu to nei seksu, nei „miegojimu su kuo nors“, nes tai turėjo būti verslo sandoris, bet jo esmę jis paskui iškreipė ir tuo piktnaudžiavo. Jis tai pavertė asmenišku reikalu, nesibaigiančiu košmaru.

– Atleisk, – pakartojau, tik šį kartą garsiau.

Nežinojau, ką daugiau sakyti. Tai nebuvo romanas; nebuvo tai, kuo būčiau mėgavusis; nebuvo tai, ką kada nors būčiau norėjusi pakartoti. Ir jei Hektoras būtų palikęs mane ramybėje, tai būčiau galėjusi visa tai pamiršti.

Galų gale, sveikąja ranka remdamasis į sieną, Džekas šiaip taip atsistojo. Kita jo plaštaka priminė krauju aptekusį gniutulą. Svarsčiau, kaip su sulaužyta ranka jis susitvarkys kasdienius reikalus ir dirbs.

– Reikėjo pameluoti, – tarė man jis, mėgindamas papurtusį ir nuo ašarų sudrėkusį veidą išlaikyti ramų.

– Taip, žinau, – linktelėjau.

„O tau nereikėjo klausti, – pagalvojau. – Jei nenorėjai sąžiningo atsakymo ar bent jau atsakymo, kurį išgirdęs negalėtum gyventi, tau nereikėjo to klausti.“

– Iškviesiu taksi, kad nuvežtų tave į ligoninę, – pasiūliau.

Džekas papurtė galvą.

– Noriu pabūti vienas, – pareiškė ir išėjo pro lauko duris.

Stovėjau ir žiūrėjau, kaip jis ėjo prie automobilio, įsėdo ir pasilenkė prie vairo. Jis ir dabar ten. Nežinau, ar ketina grįžti, ar praleis naktį mašinoje.

Kaip paskutinė kvailė atsisakiau nuomoto vieno kambario buto, tad neturiu kur sprukti. Šiaip ar taip, nemanau, kad Džekas pareikalaus tuoj pat išsikelti. Jis ne toks. Leis pagyventi viename iš tuščių kambarių, kol susitvarkysiu reikalus. Jis vis kartodavo, kad dirbti man nereikia, kad jis uždirba pakankamai ir gali išlaikyti mus abu, bet neketinau ir vėl taip elgtis. Neketinau pasikliauti kitu žmogumi ir tikėtis, kad jis manimi materialiai pasirūpins, todėl turėjau šiek tiek pasitaupiusi ir galėjau susirasti, kur gyventi. Tik nežinau, ar norėčiau likti kur nors netoliese. Juolab kad visada galėčiau netyčia sutikti Džeką ir moterį, kurią jis galiausiai vestų.

Viena mano asmenybės dalis nori skambinti Greisei, papasakoti, kas vyksta, ir paprašyti ateiti rūpintis Džeku. Ir vis dėlto negaliu sakyti jai visos tiesos. Man per akis ir vieno manimi besibjaurinčio žmogaus, negalėčiau pakelti, jei dar kas nors pažvelgęs matytų manyje purviną kekšytę, o ne moterį, kuri iš tiesų esu.

Turiu ydų, nesu tobula, bet prostitute jau nebedirbu.

Kiek kartų gyvenime esu sakiusi „nežinau, ką daryti“. Ar tokios kaip aš štai taip ir gyvena? Ar gyvenimas – virtinė įvykių, vedančių prie įvairių sankryžų, kuriose turi pasirinkti kelią? Ar gyvenimas – vien virtinė akimirkų, kai patenki į padėtį be išeities ir klausi savęs, ką daryti? Manasis, rodos, kaip tik toks.

Aš

2001 m. gruodžio 18-oji

Praėjo du mėnesiai, Džekui nuo plaštakos nuėmė gipsą ir rytoj mudu tuokiamės.

Nutarėme daugiau apie tai nebešnekėti. Nuo tada, kai mums atskleidus didžiąją tiesą Džekas kitą dieną grįžo iš ligoninės ir papasakojo man seniai žinojęs, kad tėvas naudojasi prostitučių paslaugomis, ir dėl to jo nekenčiantis, bet neatsiribojantis nuo tėvo, nes gaili savo mamos. Girdi, jis nežinąs, ką ji darytų sužinojusi, kaip niekšingai vyras ją apgaudinėja.

Labai norėjau paklausti, ar bent kas nors, ką man pasakojo Hektoras, yra tiesa, ar ji tikrai atsisako su juo mylėtis ir nerodo jam švelnių jausmų, mat kai susipažinau su Harieta, ji man tokia nepasirodė. Bet, kita vertus, niekada nežinai, kas vyksta už uždarų namų durų ir ką laimingą šeimą vaidinantys žmonės apsimestinai demonstruoja pasauliui.

Džekas man sakė jau seniai negerbiantis tėvo ir nekenčiantis savęs, kad nekreipia dėmesio į tai, ką jo tėvas darė. Ir daro.

– Bet tu myli motiną, – priminiau Džekui. – Pamenu, dažnai pagalvodavau, kad man reikėjo likti ir leisti mamos draugui elgtis su manimi, kaip jis norėjo, nes aš taip mylėjau savo mamą. Dėl mylimų žmonių galim padaryti beveik viską.

– Ar tėvas tave pažino? – pagaliau paklausė Džekas. – Ar kada nors bent žodžiu tau apie tai užsiminė?

Žvilgtelėjusi į jo ranką supratau negalinti atskleisti tiesos.

– Nemanau. Bet pas prostitutes besilankantiems vyrams mes dažniausiai esame tik vaikštančios vaginos, tad nenuostabu, jei Hektoras manęs nepažino.

– Na nesakyk „mes“, – tyliai paprašė Džekas. – Tu daugiau tuo neužsiimi.

– Neužsiimu, – atsakiau. – Tikrai ne.

Jis man linktelėjo. Žvelgėme vienas į kitą prisimindami, kas buvome, kai susipažinome, ir suvokdami, kas esame dabar.

– Imkime ir kuo greičiau susituokime, – pasiūlė Džekas.

Šiais žodžiais jis norėjo man pasakyti, kad daugiau apie tai nebešnekėsime.

– Gerai.

– Greisė ir Rupertas galės būti mūsų liudininkais, – tarė jis.

Aš pritariamai linktelėjau.

Neturėjau ką pakviesti, gal nebent Donę, bet jau daugiau kaip metus nieko nebuvau apie ją girdėjusi, tad nutariau nesidomėti, ar ji nėra viena iš daugybės kasmet nužudomų prostitučių, apie kurias mes nieko nežinome. Įsiteigiau, kad ji užsiėmusi ir neturi man laiko.

– Ar nieko tokio, jei daugiau nieko nekviesime? – paklausiau Džeko.

Buvau tikra, kad ir jis nekantravo paklausti to paties, bet nenorėjo būti neteisingai suprastas arba įskaudinti manęs. Džekas neketino rizikuoti ir netyčia pakviesti į vestuves kokio nors vyro, kurio palydove esu buvusi.

Džekas įbedė akis į stalą ir liūdnai paklausė:

– Ar tikrai to nori?

– Kai esame kartu, mums tikrai nieko daugiau nereikia, tiesa?

– Tiesa.

Ištiesiau ranką per stalą ir uždėjau ant neseniai sugijusios jo plaštakos savąją.

– Juk iš tiesų ir tu to nori, ar ne, Džekai? Bet jei abejoji, mes neprivalome tuoktis.

Staiga jo veide nušvitusi skaisti kaip saulė šypsena suminkštino man širdį ir privertė ją smarkiai plakti.

– Eva, dar nieko gyvenime taip netroškau, kaip tave vesti. Palyginti su džiaugsminga daina, kurią mano širdis traukia pamačius tave, visa kita tėra pašalinis triukšmas.

Tai buvo vienas nuostabiausių kada nors mano girdėtų dalykų, ir tuomet supratau, kad daugiau mudu tikrai apie tai nebekalbėsime.

Netrukus čia atvažiuos Greisė, nes Džekas šią naktį praleis pas juos. Išjungiau telefoną, bet kai ji atvažiuos, vėl įjungsiu. Telefonas ėmė skambėti atkakliau ir dažniau – manau, jis mėgina mane įspėti, kad iki šventinių Kalėdų pietų jų namuose jau būčiau išsinešdinusi. Bet šiemet mudu ten nedalyvausime, mėgausimės medaus mėnesiu Hove (lovoje, savo namuose).

Greisė nekantrauja pamatyti mano vestuvinę suknią, bet pasakiau parodysianti ją tik vestuvių išvakarėse. Jos laukia didžiulė staigmena.

Tikrai labai jaudinuosi dėl rytojaus. Šitos dienos laukiau nuo tos akimirkos, kai pirmą kartą sutikau Džeką. Tai išsipildžiusi mano svajonė.

2001 m. gruodžio 19-oji

Aš ponia Eva Bričam.

Ar galiu pakartoti?

AŠ PONIA EVA BRIČAM.

Matydamas mane ateinant, Džekas verkė, o paskui per visą ceremoniją laikėmės susikibę už rankų. Greisė taip pat verkė ir net Rupertas apsiašarojo.

Kai davėme priesaiką, kalbėjau kiek užsikirsdama, nes suvokiau, koks šis veiksmas svarbus, bet man pavyko padaryti viską, ką reikia, nors ir labai jaudinausi.

Iš už debesų išlindo saulė, Greisė mėtė konfeti, o Rupertas fotografavo.

Džekas pernešė mane per namų slenkstį, paskui gulėjome lovoje, gėrėme šampaną ir kikenome šnekučiuodamiesi apie tai, koks pasakiškas bus bendras mūsų gyvenimas.

Negaliu patikėti, kad esu tokia laiminga.

Amžinai įsimylėjusi,

ponia Eva Bričam

2002 m. kovo 17-oji

Šiandien su Džeku kalbėjomės apie kūdikį. Netiesiogiai apie tai šnekėjomės ir anksčiau, – abu žinojome, kad norime vaikų, – bet šiandien pirmąkart aptarėme, kada norėtume kūdikio susilaukti.

Aš, žinoma, noriu kuo greičiau, esu pasirengusi, jis, manau, taip pat, tad ko dar laukiame? Metus, kol turėsiu motinystės atostogas, galėsiu paimti akademinių atostogų arba tiesiog atidėti mokslą koledže, bet motinystės išmokos man nepriklauso, tad teks tuos metus gyventi vien iš Džeko kišenės. Be to, labai noriu turėti mažytę Džeko kopiją – nesvarbu, berniuką ar mergytę; trokštu turėti jo dalelę, kurią galėčiau mylėti.

Džekas irgi nori vaiko, bet ne iš karto. Jis sakė, gal po metų, mat neturėjome daug laiko sau, kad kartu galėtume ką nors nuveikti, pavyzdžiui, išvažiuoti atostogų ir geriau pažinti vienas kitą kaip sutuoktiniai.

Žinoma, jis teisus, suprantu jo argumentus, bet vis tiek gaila… Man patiktų kurį laiką mėginti pastoti ir vėl lauktis, o ne… O ne įkliūti kaip praeitą kartą. Labai norėčiau būti mama. Žinau, tai nelengva, bet vien mintis apie Džeko kūdikį pripildo man krūtinę neapsakomo džiaugsmo.

Kita vertus, palauksime gerus metus, o tada mėginsime. Kai pagaliau gims mūsų kūdikis ir daugiau nebegalėsime visą naktį miegoti, tikriausiai būsiu labai dėkinga, kad turėjome tuos vienus ramybės metus!

Dabar mano santykiai su Džeku tikrai geri. Turėtų nutikti kažkas siaubinga, kad jie pašlytų. Rodos, abu vėl grįžome į tą santykių etapą, kai norėjome visą laiką skirti vien sau. Kai norėjome kalbėtis ir juoktis, apsikabinę leisti laiką savo oazėje ir numoti ranka, kad Žemė ir toliau sukasi. Jei mudviem kasdien nereikėtų eiti į darbą ir koledžą, manau, abu mielai taptume atsiskyrėliais, atradusiais tobulą bendro gyvenimo darną, kurios neįmanoma išsaugoti, kai užgriūva pasaulio tikrovė.

Namas pagaliau įrengtas. Visi kambariai išdažyti ir apstatyti. Tai buvo didžiulis darbas, kurį atliko, galima sakyti, vienas Džekas, bet tikrai buvo verta stengtis.

Dažnai vaikštinėju glostydama sienas, kojų pirštais braukdama per kiliminę dangą, kvėpdama kiekvieno kambario aromatą, mėgaudamasi mudviejų darbo vaisiais. Dabar jaučiu, kad šis namas – ir mano. Man nepaprastai pasisekė, jog drauge su Džeku ir aš galėjau duoti šiems namams šiek tiek meilės ir dėmesio. Sienas nudažėme žalsvai, ir dabar čia viskas atrodo ne taip atšiauriai kaip anksčiau. Drąsinau Džeką suteikti kiekvienam kambariui spalvos, kad atmosfera būtų šiltesnė, o svarbiausia, dabar juose pristatyta nuotraukų. Visus tuos metus man jų labai trūko, tad dabar visur apstu jaunesnio Džeko ir mudviejų drauge nuotraukų. Keliose nusifotografavusi aš viena ir man šiek tiek drovu, bet apskritai viskas gerai.

Svetainėje stovinčioje mūsų vestuvinėje nuotraukoje mudu nufotografuoti išeinantys iš Rotušės, mums ant galvų pilasi konfeti lietus, susikibę už rankų šypsomės objektyvui, bet slapta žvelgiame ir vienas į kitą.

Be to, turiu vieną iš nuotraukų, kurioje nusifotografavę mano tėvai ir aš, ją vienintelę pasiėmiau išvažiuodama iš Lidso.

Iš karto vaikų dar neturėsime, bet namas baigtas, mudu taip pat pasirengę, todėl jei ateinančiais metais nenutiks kas nors REIKŠMINGA, pradėsime ruoštis būti tėvais. Tiek galiu palaukti. Kaip sakė Džekas: „Kam ta skuba? Juk mudu neketiname niekur vykti.“

Su didžiausia meile,

Eva

2003 m. vasario 19-oji

Šis įrašas dienoraštyje bus paskutinis.

Pernelyg pavojinga nuolat išsitraukti dienoraščius ir į juos rašyti, – reikia paslėpti juos visam laikui. Galėčiau sudeginti, bet nenoriu, nes jausčiausi tarsi sunaikinusi savo gyvenimą – kad ir kokį ydingą, kad ir kokį keistą.

Vakar mane užpuolė. Vidury baltos dienos, kai Karaliaus keliu likus eiti visai nedaug ketinau sukti į mūsų gatvelę, kažkas sugriebė mane iš už nugaros ir nutempė į daugiabučio laiptinę gatvelės gale. Jis buvo aukštesnis ir stambesnis už mane, bet kadangi visą laiką slėpėsi man už nugaros ir laikė mane stipriai prie savęs prispaudęs, negaliu pasakyti nieko, išskyrus tai, kad fiziškai užpuolikas mane labai pranoko. Jis mūvėjo pirštines, o nuo dvoko, kurį skleidė po odiniais drabužiais suprakaitavęs kūnas, vos neuždusau, juolab kad užpuolikas delnu buvo užspaudęs man burną ir nosį, be to, nuo jo trenkė aitriu, galima sakyti, saldoku prakaito ir žolės aromatu – taip dvokdavo Eliotas, kai kelias dienas iš eilės nepasivargindavo nusimaudyti po dušu.

Iš pradžių man šmėstelėjo mintis, kad galbūt čia Eliotas, kad rado mane ir dabar ketina nužudyti. Ėmiau priešintis, spardytis, mėginau rėkti nors ir pirštinėta ranka uždengta burna ir kaip įmanydama vaduotis.

– Ponas Cezaris siunčia linkėjimų, – sušnabždėjo man į ausį tas vyras. Tuo pačiu balsu, kurį buvau girdėjusi telefono ragelyje. – Ir jei neatiduosi tų dienoraščių, kitą kartą tau baigsis daug blogiau.

Nuleidęs ranką, kuria mane laikė, jis drykstelėjo ir atsegė man švarkelį – ištrūkusios didelės juodos sagos išsilakstė į visas puses. Žiūrėjau į žyrančias sagas, ir mane užplūdo dar nepatirtas siaubas. Anksčiau mane buvo užpuolę du kartus, bet šį sykį viskas buvo kitaip: asmeniška, todėl dar baisiau. Man grasindamas vyras, be jokios abejonės, perdavė tai, kas jam buvo liepta; vyrui, kuris tą žinią siuntė, nebus sunku atimti man gyvybę. Dar 1996-aisiais, kai Cezaris man pasakė nudėsiąs mane, jei pabėgsiu, iš jo akių mačiau, kad jam nieko nereikštų tai padaryti.

Siųstasis vykdyti įsakymo stumtelėjo mane taip, kad parpuoliau keturpėsčia, ir tuo pat metu nuplėšė man nuo peties rankinę. Drebėjau iš siaubo, kai jis atitraukė užtrauktuką ir tiesiog man ant galvos išbėrė visą rankinės turinį.

Tada kvatodamasis nuėjo. Kol girdėjau jo juoką ir žingsnių aidą, nedrįsau nė krustelėti. O laukdama, kol užpuolikas nueis, vis galvojau apie tai, kad jis galėjo turėti peilį, galėjo perrėžti man gerklę arba suvaryti ašmenis į šoną. Visa virpėdama ir tramdydama ašaras, daugumą daiktų susižėriau į rankinę, o likusius laikydama rankose tirtančiomis kojomis kiek įkabindama pasileidau namo.

Galėjau gauti galą vos per kelis žingsnius nuo namų.

Kai Džekas grįžo namo, tebedrebėdama papasakojau jam, kad mane užpuolė kažkoks vyras, bet pabėgo nieko neatėmęs. Džekas tuoj pat iškvietė policiją. Pareigūnai elgėsi švelniai ir maloniai, užrašė mano parodymus apie įvykį. Ne kažin kiek galėjau jiems papasakoti, nes užpuoliko veido nemačiau, tik pasakiau, koks buvo jo odinių pirštinių kvapas, kad vyrukas dvokė marihuana, bet nieko daugiau. Negalėjau jiems pasakyti, kad tai buvo įspėjimas ir vyras, kuris kadaise buvo mano sąvadautojas ir pardavinėjo mane savo bičiuliams, kuris tyčia užvoždavo man kaskart, kai mane dulkindavo, dabar ketina mane nužudyti. Negalėjau pareigūnams prisipažinti pradedanti baimintis, kad mano dienos suskaičiuotos.

Kai policininkai išvažiavo, vos visko neišklojau Džekui. Sūpavusiam mane, laikiusiam mane glėbyje, drąsinusiam, kad pasaulis nėra toks blogas, tik žmonės kartais labai blogai elgiasi. Vos nepasakiau tiesos. Bet paskui prisiminiau sulaužytą jo plaštaką ir ašaras, kai sužinojo, kad užsiiminėjau seksu su jo tėvu. Ar tikrai reikėtų jam tai žinoti? Ar verta viską papasakoti, kad atsikratyčiau grėsmės, kurią man kelia jo tėvas?

Jei tai būtų kas nors kitas, akimirksniu viską iškločiau. Bet tai Džekas, žmogus, kurį be galo myliu, todėl tiesiog negaliu atskleisti jam dar vienos netikėtos tiesos ir skaudinti jo. Anksčiau turėjau tokią progą, bet ją praleidau. Jei dabar tai padaryčiau, Džeką įžeisčiau, sunaikinčiau jo šeimą ir jau niekada jam nebebūčiau tas, kas esu dabar.

Galėčiau atiduoti jam dienoraščius, bet pasirašyčiau sau mirties nuosprendį. Cezaris man grasina tik todėl, kad negali jų gauti. Gal man reikėtų gintis? Gal turėčiau jam pareikšti, kad jei ir toliau man grasins, parodysiu dienoraščius Džekui? O jei paliks mane ramybėje, jam nebebus dėl ko jaudintis. Kodėl iki šiol sėdėjau rankas sudėjusi? Kodėl leidau jam taip elgtis? Jo veiksmus lemia baimė; o aš galiu imtis veiksmų, nes neturiu ko prarasti.

Taip ir padarysiu. Patikimai paslėpsiu dienoraščius ir imsiu nuo jo gintis.

Bet dabar turiu atsisveikinti. Tu buvai ištikimiausias ir kantriausias draugas, kokį tik esu turėjusi, visuomet išklausydavai ir niekada neskubėdavai teisti. Pasiilgsiu tavęs. Galbūt, kai pasensiu, išsitrauksiu tuos dienoraščius, skaitysiu juos ir rasiu, iš ko pasijuokti. Galbūt pragyventi metai leis man į viską pažvelgti ramiai ir objektyviai ir galėsiu atskleisti Džekui visas savo paslaptis nebijodama jo prarasti.

Ačiū už viską, ką dėl manęs padarei tiesiog čia būdamas, kad leidai man išlieti jausmus ir apsaugojai nuo beprotystės. Pasiilgsiu tavęs.

Visada mylinti

Eva

Libė

– Dieve mano, Eva, ir ką tu sau galvojai? – sakau prieš mane padėtam dienoraščiui, nes Evos pavidalas galutinai dingo. – Kodėl priešinaisi jam, nors žinojai, kad jis gali padaryti bet ką? Gal išprotėjai?

Suprantu, ji manė neturinti kitos išeities, ir vis dėlto, matyt, išprotėjo, jei skambino jam ir grasino. O jis tikrai tai padarė, ar ne? Ir užuot prisipažinęs leido policijai suimti Džeką. Savo sūnų. Tas vyras psichopatas. Tai ir kelia didžiausią nerimą: Hektoras atrodo normalus, sveiko proto vyras ir niekada nė nepagalvotum, kad įprasta išorė slepia tikrą psichopatą.

O kai Džeko nėra namie, vis skamba telefonas ir niekas su manimi nekalba, tie skambučiai jaukia man dienas. Dabar jis tikrai ėmė persekioti mane.

„Din din“ – nuskamba durų skambutis.

Man net širdis apmiršta ir šmėsteli mintis: „Neklausk, kam skamba varpai, jie skamba tau.“

Bačas jau užlėkęs laiptais ir loja stovėdamas prie durų.

„Din din.“

Dar kartą suskamba, ir aš paskubomis suvynioju dienoraščius į audeklą, įdedu į plastikinį maišelį ir įkišu į židinį. Paskui vėl užstumiu sklendę.

„Din din.“

Kad ir kas ten atėjo, traukti savais keliais neketina. Kiek galėdama greičiau užlipu laiptais, paskui stabtelėjusi uždarau ir užrakinu duris. Raktą įsikišu į kišenę.

„Din din.“

– Einu, einu! – šūkteliu žingsniuodama prie durų.

„Din din.“

Atrakinu duris, ir tik veriant jas man dingteli, kad čia gali būti Hektoras. Argi prieš porą minučių negalvojau, kad tai jis skambina ir nekalba, kad tai jis mane persekioja? O dabar lengvabūdiškai imu ir atidarau duris nė neišsiaiškinusi, kas už jų stovi.

– Harieta… – sakau, ir man palengvėja, kad čia ne Hektoras.

Paprastai draugiškas jos veidas dabar sustingęs, stipriai sučiauptų lūpų linija tiesi, žvilgsnis rimtas ir įdėmus. Nejaučiu nė lašelio šilumos, kuri paprastai supa šią moterį ir nuo jos sklinda. Tiesą sakant, ji mane gerokai baugina. Man krūtinę palengva ima spausti baimė – tokia pati, kokią patyriau per automobilių avariją. Tuoj mirsiu. Suprantu tai, kaip supratau ir tuomet. Žudikė – Harieta.

Žudikės veide švysteli Harietos šypsena.

– Liberte, – sako ji. – Man reikia pasikalbėti su tavim apie Hektorą.

– Aš… Hm… Ketinau išeiti… – užsikirsdama atsakau. Išgirdęs, kad mano balsas virpa, Bačas nuskuodžia į savo guolį ir, galima sakyti, letenomis užsidengia akis.

– Bet pirma turim pasišnekėti, – ryžtingai pareiškia Harieta ir žengia pirmyn, versdama mane trauktis. – Nesijaudink, išvirsiu arbatos, – priduria ji ir toliau veržiasi į mano namus. – Juk aš puikiai moku virti arbatą ir būti motina.

Kišenėje turiu mobilųjį ir laikau pirštą ant skambinimo mygtuko.

Kol Harieta, lyg savo namuose, triūsė virtuvėje ieškodama indų, kad galėtų išvirti arbatos, ekranėlyje surinkau pagalbos telefoną ir įsikišau aparatą į kišenę.

Tikiuosi, tokio amžiaus moterį kaip Harieta įveiksiu, bet negaliu būti visiškai tikra, nes nesu tokia stipri kaip prieš avariją. Bet jei Harieta mane užpuls, o aš spėsiu paskambinti, tikiuosi, policijai pakaks laiko mane rasti. Esu labai priklausoma nuo mobiliojo. Pamenu, kartą Andžela pasakojo, kad ją stebina žmonių pasitikėjimas mobiliaisiais telefonais. Girdi, jie su tais daikčiukais elgiasi lyg su ginklais, galinčiais padėti išsigelbėti iš mirtinai pavojingos situacijos. „Aš – moteris, bet esu saugi, nes turiu mobilųjį“, – tada pasakė Andžela. Pritariau jai, kad tai absurdiška, nes būna, jog ir mobiliuosius turintys žmonės užpuolami, išprievartaujami ir nužudomi. O dabar pati esu priversta dėti visas viltis į mobilųjį.

Pati nežinau, kodėl neliepiu Harietai išeiti. Kažkodėl negaliu šiurkščiai su ja elgtis, nors įtariu, kad ji sumanė kai ką baisaus ir ketina man pakenkti.

Susėdame svetainėje ant sofų. Įsitaisau kuo toliau nuo jos. Išsiimu iš kišenės mobilųjį ir pasidedu ant sofos šalia, tikiuosi, kad Harieta jo nemato. Negaliu sėdėti ant sofos su ranka kišenėje.

– Tau išviriau ne arbatos, o kavos, – sako ji duodama man puodelį.

Ištiesiu drebančią ranką paimti puodelio ir lėkštelės, ir jie garsiai tarkšteli. Harietos akys, žalios kaip ir Džeko, įsminga į sužvangėjusius indus, o tada ji pakelia galvą ir pažvelgia man į veidą.

– Gerai jautiesi? – klausia ji.

– Taip, gerai, – linkteliu. Pasislenku į kitą sofos kraštą, o ji palieka sėdėti kitame priešais stovinčios sofos gale. – Kodėl turėčiau jaustis blogai?

Rūpestingai pasiruošusi arbatos – įsipylusi pieno, bet nebėrusi cukraus, Harieta porą kartų elegantiškai jos gurkšteli. Žiūriu į jos rankas, į lūpas ir tyliai svarstau, ar daug reikėjo jėgų nustumti Evą nuo laiptų ir ar tos lūpos buvo perkreiptos iš įniršio, ar šaukė, kai Harieta dirbo savo juodą darbą.

– Na štai, jau geriau, – atsidususi sako ji. – Vairuodama taip ištrokštu… – Ji atsargiai padeda puodelį ant stalo ir vėl sutelkia dėmesį į mane. Mėginu laikytis, neatrodyti įbauginta ar išsigandusi, nors man ir baugu, ir baisu. – Taigi, Liberte – Libe, noriu tavęs kai ko paklausti ir būčiau dėkinga, jei atsakytum sąžiningai.

– Gerai, – linkteliu.

– Ar miegi su Hektoru?

Sustingusi užsimerkiu, kad man ausyse be jokių trukdžių dar kartą nuskambėtų tai, ko ji paklausė. Paskui netikėdama tuo, ką išgirdau, ir šlykštėdamasi atsimerkiu.

– Ne, – atsakau. – TIKRAI NE! Kaip tau apskritai šovė į galvą šito klausti?

Krečiama šiurpo, mėginu vyti šalin net tokią mintį, kad nepriliptų prie manęs ir neužterštų proto.

– Ar žinai, kad nebūtum pirma iš Džeko žmonų, kuri tai darė?

Mudvi apgaubia tyla: aš žiūriu Harietai į akis, o ji, visai nesutrikusi, žvelgia į manąsias.

– Tu apie tai žinai? – nustembu.

– Suprantama. Juk todėl tu ir manai, kad nužudžiau Evą, ar ne?

– Aš… Aš…

– Nieko tokio, – numoja ranka Harieta. – Tavimi dėta… Sakykim, man taip pat kiltų tokia mintis.

– Iš kur žinai?

Ji liūdnai šypteli.

– Matai, mes, tokių vyrų kaip Hektoras žmonos, nesame nei kvailos, nei aklos. Matom savo vyrų silpnybes ir netaktiškus poelgius, bet prieš ko nors imdamosi turim apsvarstyti, ką galim prarasti.

Nieko negalėjau jai atsakyti, nes neįsivaizdavau savęs, gyvenančios su man neištikimu vyru. Kol kas vis dar stengiausi susitaikyti su tuo, kad Džekas tebemyli mirusią moterį; jei manyčiau, kad jis miega su kuria nors iš gyvenančiųjų čia ir dabar… Negalėčiau to ištverti.

– Matau, kad nesupranti. Leisk truputį papasakoti apie savo gyvenimą, – vėl prabyla Harieta. – Prieš daugelį metų rodydavausi su Hektoru viešumoje daug dažniau nei dabar. Taip pat eidavome kur nors pavalgyti su bičiuliais arba vieni. Kai turi du savarankiškus suaugusius vaikus, lengviau rasti laiko, kurį galėtum praleisti kaip pora. Bet netrukus pastebėjau, kad labai dažnai per tokius renginius arba restorano salėje būdavo bent viena moteris, kuri išvydusi Hektorą tiesiog suakmenėdavo. Pirmiausia ji žvilgtelėdavo į Hektorą, paskui į mane. Kartais į jį pažvelgdavo baimingai, o į mane – sutrikusi. O būdavo ir taip, kad tos jaunos moterys, kad ir kas būtų buvusios, į Hektorą žiūrėdavo su begaline užuojauta akyse, o į mane – su panieka ir pasibjaurėjimu.

Ilgainiui pavargau nuo tų žvilgsnių, vis svarstydavau, ką man negirdint jos šnabžda savo draugėms. Bet kartą man pasitaikė proga restorano koridoriuje su viena iš tų merginų – padavėja – susidurti akis į akį. Pasivedžiau ją ir paklausiau, iš kur pažįsta mano vyrą. Kai mergina mėgino tai neigti, pagrasinau, kad jei nepasakys tiesos, pasirūpinsiu, jog išlėktų iš darbo.

„Tai kalė! – dingteli man. – Privilegijuota, pinigų pritinusi kalė! Grasinti žmogui, kuriam to darbo tikriausiai verkiant reikia, kad sužinotum tai, ką nori, yra… Kalė!“

Mano veido išraiška nepraslysta Harietai pro akis ir ji sako:

– Nesididžiuoju tuo, ką padariau, bet turi suprasti, kad apie mudu su Hektoru slapta būdavo šnabždamasi, ir norėjau išsiaiškinti kodėl. Apgailestavau, kad negaliu su tais žvilgsniais ir šnabždesiais tiesiog susitaikyti. Pagaliau ta mergina man papasakojo dirbusi viešnamyje ir ten susipažinusi su mano vyru.

Įsispoksojusi į Harietą kažkur sąmonės paribyje suvokiau, kad turėčiau suvaidinti nustebusią, bet nedarysiu to, nes man negalima jaudintis.

– Matau, tau tai ne naujiena, – liūdnai sako Harieta. – Ta mergina man sakė, kad iš pradžių Hektoras buvo labai mielas, pasakodavo, kad žmona – aš – jį atstūmė, pernelyg anksti atsisakė intymių santykių, o jis nieko taip netrokštantis, kaip meilės ir švelnumo. Anot jos, pirmus kelis kartus jiedu tik šnekėjosi, kartais ji laikydavo jį apkabinusi. Paskui ta padavėja papasakojo, kad vieną naktį jis ėmė verkti dėl žlugusių santykių su žmona, o kai ji ėmė jį guosti, jis įveikė ją jėga ir paėmė… – Harietai sunku išlaikyti dalykišką toną, bet ji susiima ir tęsia: – Be jokių apsaugos priemonių.

Bežiūrint į paprastą ant stalo stovintį arbatos puodelį, jai akyse sublizga ašaros.

„Kaip galėjau pagalvoti, kad ji žudikė? Man turbūt protas pasimaišė.“

– Tuo metu dar turėjome intymių santykių, tad jis rizikavo užkrėsti mane kokia nors limpama liga, bet dėl to Hektoras, rodos, visai nesijaudino. Mergina taip pat man sakė, kad Hektoras nuolat pas ją grįždavo – kaskart prisistatęs vis kitu vardu, kad galėtų pas ją patekti. Per kiekvieną apsilankymą jis elgdavosi vis blogiau, šiurkščiau ir šlykščiau. Ir nors kaskart palikdavo vis daugiau arbatpinigių, atėjusio penktą kartą ta mergina jo siaubingai bijojo. Į tai, kad tas klientas su ja žiauriai elgiasi, viešnamio savininkai žiūrėjo pro pirštus, mat Hektoras dosniai sumokėdavo, ir jį įleisdavo su ja pasimatyti. Po dešimto karto mergina iš to viešnamio išėjo: negalėjo ištverti streso ir nežinios, ar Hektoras grįš ir kada grįš.

Vis dar įbedusi žvilgsnį į tuščią erdvę, skiriančią praeitį ir dabartį, į erdvę, kurioje mes visi apmąstome įvairiausius dalykus, Harieta šiurkštokai nusibraukia skruostu besiritančią ašarą.

– Žinojau, kad ji nemeluoja ir kad mano vyras – pabaisa.

– Tai kodėl jo nepalikai? – klausiu.

– Kaip aš galėjau jį palikti? – nustebusi kilsteli antakius ji. – Ar tau bent akimirką šmėstelėjo mintis, kad Hektoras yra iš tų vyrų, kurie leistų kam nors juos palikti? Didžiąją savo savarankiško gyvenimo dalį buvau namų šeimininkė ir motina. Daugelį metų niekur nedirbau, tik tvarkiausi namuose. Tai Hektoras sprendžia, kada ir kas baigsis; jis niekada nebūtų man leidęs išeiti nepatyrusiai nuostolių, be to, būtų labai pasistengęs supančioti mane visokiausiais teisiniais dalykais ir atskirti nuo vaikų. Dariau, ką galėjau: palikau santuokinę lovą ir ėmiau kurti planus. Jau seniai slapta taupau pinigus. Greitai turėsiu atsidėjus tiek, kad galėsiu palikti Hektorą ir nepatirdama per daug didelių nuostolių ištverti bet kokius teismus.

– Bet galėtum jau rytoj persikelti gyventi čia. Mes turim daugybę kambarių.

Harieta ryžtingai papurto galvą:

– Ne. Nepamiršk, turiu du sūnus, ir nors baiminuosi, kad Džekas apie Hektorą žino daugiau, nei norėčiau, neaišku, ką žino Džefris, tad kol nepaliksiu tų namų ir nuoširdžiai su juo nepasikalbėsiu, negaliu rizikuoti ir kenkti mudviejų santykiams.

Negaliu suprasti, kodėl ji lieka gyventi su vyru, kuris jai toks bjaurus, kuris ją daug metų žemino ir kurio ji negerbia. Kad išsaugotų orumą? Nemanau, jog aš galėčiau taip pasielgti, – net dėl savo vaiko, – nes baimė jam pakenkti, baimė savo pavyzdžiu, pačiai to nesuvokiant, parodyti, kad toks elgesys priimtinas, pranoktų visa kita.

– Kodėl manai, kad aš miegu su Hektoru? – klausiu.

Harieta gurkšteli arbatos ir aš, matydama, kaip ji tuščiomis, bet nelyginant deimantai spindinčiomis akutėmis žvelgia sau priešais, suprantu, kad ji galvoja, ką atsakyti.

– Sužinojusi, kodėl tos jaunos moterys (o jos beveik visada buvo jaunos) varsto mane tokiais žvilgsniais, man teko apsispręsti rečiau rodytis viešumoje su savo vyru. Tie žvilgsniai buvo nepakenčiami. Užtat daugiau laiko ėmiau leisti su jo draugų žmonomis: visos persimesdavome supratingais žvilgsniais, nes visos (žinoma, kiekviena savaip) mėginome susitaikyti su žinia apie savo vyrų neištikimybę. Paaiškėjo, kad toli gražu ne man vienai taip nutiko. Kitos žmonos taip pat taikstėsi su esama padėtimi. Tuomet dar tvirčiau ėmiau tikėti, kad mano sprendimas sėdėti ir laukti yra teisingas.

Ir štai vieną dieną mano mylimas sūnus Džekas parsivedė namo merginą, kurią ketino vesti. Labai apsidžiaugiau, kad jis pagaliau nutarė susitvarkyti gyvenimą, bet įsivaizduok, koks mane apėmė siaubas, kai jos akyse pamačiau tokią pat baimę ir supratau, kad ir ji Hektoro išniekinta. Jiedviem nesisvečiuojant padariau išvadą, kad jai nutiko kažkas dar blogiau, kažkas rimčiau ir tai labai asmeniška. Džekas nieko nenujautė, todėl turėjau tylėti, tačiau gyventi tą žinant buvo siaubinga. Nors tai buvo vienas sunkiausių dalykų, kuriuos privalėjau padaryti, vis dėlto nusprendžiau kuo rečiau matytis su sūnumi, kad jai nereikėtų vėl to patirti.

Kai jiedu nusprendė susituokti slapta ir mano įtarimai pasitvirtino, verkiau dvi dienas. Dėl to, ką padarė Hektoras, negalėjau dalyvauti sūnaus vestuvėse.

„Ir vis dėlto savo svetainėje pasistatei jų vestuvinę nuotrauką“, – pagalvoju.

– Vis tiek nesuprantu, kaip visa tai susiję su tavo mintimi, kad mudu su Hektoru…

– Libe, tavo žvilgsnis toks pat. Kai pirmą kartą tave sutikau, taip nežiūrėjai, ir kelerius pastaruosius metus nieko panašaus nepastebėjau, bet kai matėmės paskutinius du kartus, tavo akyse atsispindėjo baimė ir neapykanta… Labai išsigandau, ar tik jis nebus pasinaudojęs proga, kad po avarijos dar jautiesi silpna; ar tik nebus pasinaudojęs tuo, kad tebesi pažeidžiama.

Mano žvilgsnis nukrypsta į šalia, ant sofos, mano pasidėtą mobilųjį užtemusiu ekranėliu. Po ta juoduma slepiasi skaičiai, mano galimybė pasiųsti pagalbos skambutį. Kaip tik dabar man ir reikia pagalbos. Kiek jai prisipažinsiu žinanti? Viena vertus, jeigu ji žino, galbūt tokio didelio pavojaus Hektoras man ir nekelia? Kita vertus, iš kur man žinoti, kad galiu ja pasitikėti? Kaip ji galėjo tą pačią akimirką, kai sužinojo tiesą, nepabėgti nuo tokio vyro kaip Hektoras? Iš kur man žinoti, gal jai – Stokholmo sindromas? Gal Hektoro įsakymu ji nužudė Evą ir dabar atėjo rinkti jam informacijos?

– Sužinojau, kad jis lankosi pas prostitutes, ir ėmiau jį niekinti, – paaiškinu. – Atsiprašau, bet vien pagalvojus apie jo elgesį man darosi koktu.

– O Eva? – klausia ji. – Ar žinojai apie Evą?

– Numaniau. Kai šiek tiek žinai apie Evos praeitį, apie tai, kokiame skurde ji gyveno, be to, kai matai, kaip kartais Džekas elgiasi su savo tėvu, nėra sunku padaryti išvadas.

– Džekas žino apie Evą ir savo tėvą?

– Manau, taip, – linkteliu. – Nors tiesiai niekada jo neklausiau.

Harietos akyse ir veide šmėsteli atvira ir bauginanti kančia. Noriu prieiti prie jos, apkabinti, parodyti, kad gali išsiverkti man ant peties, ir aš ją suprasiu. Bet jai tai nebūtų priimtina. Taip pasielgti jai būtų neoru, o, be visų kitų nesėkmių, dar ir šios tikrai neištvertų.

– Daugiau tavęs nebevarginsiu, – sako ji. – Ir taip jau gerokai sugaišinau tave, naudodamasi tavo geranoriškumu.

Negaliu taip paprastai jos išleisti. Neatleisčiau sau, jei pakeliui namo Harietai kas nors nutiktų.

– Ne, Harieta, pasilik, – primygtinai prašau. – Pernakvok pas mus.

Ji sutrikusi, bet turbūt ne kažin kiek daugiau už mane, mat ir aš verdama burną neketinau kviesti jos nakvynei.

Nusišypsau ir gūžteliu.

– Pasilik. Namo grįši rytoj. Praleisti vieną naktį be Hektoro tau bus tik į gera, o man draugija taip pat ne pro šalį.

Ji vis dar nieko nesako.

– Daugiau apie tai nebekalbėsim, tiesiog mėgausimės buvimu drauge, pažiūrėsim televizorių, paskaitysim, išgersim po porą taurelių.

„Darysime tai, ko niekada nedarei su Eva.“

– Būtų malonu, Liberte, – nusileidžia Harieta ir tramdydama kančią nusišypso.

Neįsivaizduoju, kokia vieniša ji šitiek metų turėjo jaustis ir kaip tą vienatvę ištvėrė.

Nusišypsojusi Harietai atsistoju ir einu vėl kaisti virdulio. Pamačiusi, kad ant sofos turiu pasidėjusi mobilųjį, ji žybteli akimis, o tada jos žvilgsnis nukrypsta į mane. Abi suprantame, kodėl jis ten padėtas, bet dabar tai nebesvarbu. Mat širdies gilumoje žinau, kad Harieta negalėtų nieko nužudyti.

– Leisk tau padėti, – pasisiūlo ji imdama padėklą, ir aš pirmąkart pajuntu, jog galėčiau geriau pažinti šią moterį, juolab kad visuomet ją mėgau.

Devynioliktas skyrius

Libė

Man gulint lovoje ir, žinoma, galvojant apie Evą, ima skambėti telefonas. Dabar trečia valanda: kaip tik tokiu metu paprastai paskambina Džekas, pasako, kada grįš namo, ir paklausia, ko norėčiau vakarienės.

Telefono skambučiai liovėsi nuo tos dienos, kai Harieta atėjo manęs aplankyti. Nesukdama sau galvos, ji tada atsiliepė ir žmogus kitame laido gale padėjo ragelį greičiau nei paprastai.

Pamaniau, kad tai atsitiktinumas ir man nėra ko nerimauti.

Nuo tada, kai jo tėvai užsuko pas mus pavakarieniauti ir aš vengiau Hektoro, Džekas vis mėgino suorganizuoti mudviejų susitikimą. Džekas neturėtų suprasti, jog tai žinau, tad kaskart mums kalbantis baiminuosi, kad man netyčia koks žodelis neišsprūstų.

Vos galėdama pajudėti, mat būna dienų, kai jaučiuosi tarsi į avariją būčiau patekusi vakar, ištiesiu ranką į kitą lovos pusę ir pakeliu ragelį.

– Klausau, – atsiliepiu.

Tyla.

– Klausau, – pakartoju.

Tyla.

– Klausau, – nedrąsiai pakartoju vėl. Ten kažkas yra, aš žinau. Yra, bet nekalba.

– Paskutinė galimybė, – linksmai pareiškiu, mat nenoriu, kad skambintojas suprastų išmušęs mane iš vėžių. – Klausau!

Tyla.

– Gerai, tebūnie, kaip norite. Viso gero.

Dedant ragelį mano ranka taip tirta, kad prireikia kelių sekundžių, kol pataikau tiksliai ant svirtelės.

Pritraukusi kelius prie krūtinės įbedu akis į telefono aparatą ir trokštu, kad jis vėl suskambėtų; trokštu, kad tas žmogus vėl paskambintų ir įrodytų, jog vis dėlto turiu ko nerimauti ir tai toli gražu ne vien įsišėlusi mano vaizduotė prisiskaičius Evos dienoraščių.

Telefonas karingai spokso į mane nenorėdamas pasiduoti raginimui daryti tai, ko jis nenori. Įtikinamų šio skambučio priežasčių buvo net kelios: kas nors neteisingai surinko numerį; tai buvo tolimas per klaidą sujungtas skambutis; tai buvo žmogus, per vėlai susipratęs, kad apsiriko ir ne ten paskambino. Eva ir Hektoras čia tikriausiai niekuo dėti. Dėl visko kalta mano vaizduotė.

„Čirrr čirrr“, – vėl sučirškia telefonas.

Įdėmiai žiūriu į jį.

„Čirrr čirrr“, – primygtinai pakartoja jis.

Man ima daužytis širdis, o sulig kiekvienu telefono čirkštelėjimu tą vietą, kur man buvo įskilęs šonkaulis, nudiegia pulsuojantis skausmas.

„Čirrr čirrr“, – nesiliauja telefonas.

Čiumpu ragelį.

– Klausau, – griežtai sakau.

Tyla.

– Klausau.

Tyla.

– Klausau.

Tyla.

Numetusi ragelį, dar stipriau pritraukiu prie krūtinės kelius, o širdis tebesidaužo tris kartus smarkiau nei įprastai. Užuot žiūrėjusi į telefono aparatą, įsistebeiliju į televizorių, stengiuosi kvėpuoti ramiai ir nepaisyti savo baimės. Nuo kiekvieno gilaus ir pasunkėjusio kvėpsnio mano šonkaulį, kuris kadaise buvo skilęs, perveria skausmas. Prispaudžiu delną prie tos vietos mėgindama nepalūžti nei fiziškai, nei emociškai.

Sveikas protas man sako, kad turėčiau viską papasakoti Džekui ir paskambinti į policiją. Bet ką aš jiems pasakysiu? Kad radau velionės Džeko žmonos dienoraščius ir manau, kad Džeko tėvas ją nužudė, nes mokėdavo jai už seksą ir leisdavo jos kūnu naudotis ir kitiems vyrams? Kad kvailai suklydau prasitarusi Hektorui apie tuos dienoraščius ir dabar jis mėgina įbauginti ir mane? Puikiai įsivaizduoju, ką jie atsakys: „Taip, Libe, mes suprantame, neseniai patirta trauma paveikė tavo tikrovės suvokimą, taip, žinoma, mes tikime kiekvienu dienoraštyje parašytu žodžiu. Ne, nemanome, kad tai viso labo jaunos ir labai sutrikusios prostitutės perdėtos fantazijos. Nieko nelaukdami suimkime garsų advokatą ir visuomenėje žinomą vyrą Hektorą Bričamą.“

„Kas čia per triukšmas?“

Mano žvilgsnis akimirksniu nukrypsta į duris, mat neabejoju, kad kažkur už miegamojo durų girdėjau girgžtelėjimą ir dunkstelėjimą. Namas senas ir jame nuolat kas nors girgžda, bet šį kartą garsas tikrai buvo tikslingas ir neatsitiktinis. Man dar smarkiau ima plakti širdis.

Gal paskambinti Džekui ir paprašyti grįžti namo? Viską jam išklosiu. Papasakosiu apie dienoraščius; pasakysiu, kad žinau apie Evą ir Hektorą; kad man atrodo, jog Hektoras mane persekioja, kaip kadaise persekiojo Evą. O jis pasakys… jis pasakys, kad…

Net negaliu įsivaizduoti, ką jis pasakys.

Ir ką jis galėtų pasakyti? Kaip Džekas pasijus sužinojęs, ką Hektoras padarė Evai? Juk akivaizdu, kad jis dar nesusigyveno su mintimi, jog Eva buvo prostitutė, tad ką darys sužinojęs, kokį žiaurų jo tėvo elgesį jai teko ištverti? Juk jis Evą mylėjo – ir tebemyli.

„Čirrr čirrr!“ – vėl ima skambėti telefonas.

Įsispoksau į aparatą. Atsiliepti nenoriu, bet kas kartą, kai atsiliepiu ir niekas su manimi nekalba, tarsi sulaukiu patvirtinimo, kad neišprotėjau ir dėl Hektoro elgesio nesijaudinu. Bet tas skambutis taip pat man primena, kad, jei tylėsiu, Hektoras gali mane nužudyti, kaip tikriausiai nužudė Evą, ir išsisukti nuo atsakomybės.

„Čirrr čirrr!“ – šaiposi telefonas.

Tebespoksau į jį.

„Čirrr čirrr! Čirrr čirrr!“

Čiumpu ragelį.

– Klausau.

Tyla.

– Klausau.

Tyla.

Numetu ragelį ir suvirpu visu kūnu, iš akių pasipila ašaros.

Ir tuoj pat vėl:

„Čirrr čirrr.“

Vėl pakeliu ragelį.

– Jei dar kartą paskambinsite, kreipsiuosi į policiją, – sakau.

– Čia tu, Libe? – suglumęs klausia Džekas. – Kas atsitiko?

Išgirdus jo balsą man taip palengvėja, kad visai praskystu, visą kūną supurto rauda, kurios negaliu suvaldyti.

– O Dieve, Džekai, – kūkčiodama šiaip taip ištariu. – Manau, kažkas ketina mane nužudyti.

Džekas

Libė ne isterikė, tad kai verkdama telefonu pasakė, kad kažkas mėgina ją nužudyti, aš ja patikėjau. Iš karto iš darbo išlėkiau namo. Kiekvienu žingsniu įveikdamas dvi pakopas užlėkiau akmeniniais laiptais, įkišau raktą į spyną ir… vos nepargrioviau Libės. Ji stovėjo ten, už durų, basa, rankoje suspaudusi mobilųjį. Visai kaip kadaise Eva.

Man suspaudžia širdį matant Libę, ir apimtą siaubo, ir jaučiančią palengvėjimą, – taip kadaise atrodydavo ir Eva vakare man grįžus ir įžengus pro duris. Gal kas nors mėgino nužudyti ir Evą? Ji niekada to nesakė, net po to paslaptingo užpuolimo. Vis klausdavau jos, kodėl ji tokia nervinga, o ji vis pasiteisindavo, girdi, buvusi paika, žiūrėjusi kelis siaubo filmus ir paskui pasidalijusi tomis šiurpiomis istorijomis su bendradarbėmis ir koledžo bendramokslėmis. Bet kad Libė elgtųsi visai taip pat po to, ką pasakė telefonu… Gal Eva tikrai buvo nužudyta?

Kurgi ne, Eva buvo nužudyta. O kam ją reikėjo žudyti? Jos praeitis jau seniai buvo būtent praeitis, tėvas neatpažino jos kaip merginos, su kuria anksčiau turėjo santykių, tad neturėjo jokios priežasties jos skriausti. Be to, žmogžudystė yra tai, kas nutinka kitiems žmonėms, kitoms šeimoms. O tokie kaip aš pakliūva į nelaimingus atsitikimus.

Libė puola man į glėbį, tiesiog prilimpa prie manęs, įsitveria iš visų jėgų taip, kaip niekada nėra manęs laikiusi. Anksčiau nesu pastebėjęs, kad Libė manęs taip laikytųsi, niekad neparodydavo, jog jai reikia, kad būčiau stiprus ir ją saugočiau. Bent jau iki šiol. Man suspaudžia širdį.

– Viskas gerai, viskas gerai, – raminu glostydamas subtilius jos galvos linkius. Ji visa dreba, o širdis krūtinėje taip daužosi, kad tą šėlsmą jaučiu kūnu.

– Kas nutiko? – klausiu.

– Turiu iš čia išeiti, – apimta panikos ir siaubo pareiškia ji. – Tuoj pat. Kuo greičiau išvesk mane iš čia, maldauju.

– Tu basa, – primenu. – Leisk, atnešiu tavo…

– Ne! – užsispiria Libė, o jos isterija pavojingai stiprėja, kyla kaip potvynio banga, tuoj prasiveršianti pro apsauginį pylimą ir tapsianti nevaldoma. – Turiu dingti iš čia. Tuoj pat.

– Gerai, – linkteliu.

Pažvelgiu į Bačą, nuvargusiu žvilgsniu stebintį mudu iš savo guolio, aiškiai suprantantį, kad Libę ištiko nervų priepuolis. Atidarau lauko duris, ir nuo vidun plūstančios šviesos ji susigūžia. Kaip ir įtariau, iš namo Libė neidavo – nekeldavo kojos net į kiemą.

Giliai kvėpuodama, ji įdėmiai žiūri į priešais plytintį pasaulį, paskui atsisuka ir meta žvilgsnį į pasaulį jai atstojusį mūsų namą. Tada nedrąsiai žengia į lauką, padais jausdama šaltus akmenis ir krūpčiodama.

– Ar tau reikia… – mėginu paklausti tiesdamas jai ranką.

– Ne, – atsako ji ryžtingai stumdama mane į šalį. – Galiu ir pati. – Ir vėl įsispokso į pasaulį priešais. – Aš galiu, – pakartoja, tik šį kartą tyliau ir ne taip užtikrintai.

Drebėdama, abiem rankomis įsitvėrusi turėklų ji šiaip taip nusileidžia laiptais. Žiūriu į ją, kaip tėvai žiūri į pirmuosius žingsnius žengiantį savo vaiką: siaubingai kankindamasis, norėdamas suspausti ją glėbyje ir padėti, apsaugoti nuo kančių, galimos klaidos ir griūties, bet, kita vertus, suprasdamas turįs leisti jai eiti pačiai. Nežinau, koks namuose slypintis siaubas išvijo ją į lauką, bet jaučiuosi jam už tai dėkingas.

Nusileidusi laiptais Libė sustoja, bet turėklų nepaleidžia, lėtai apsižvalgo tyrinėdama aplinką, jausdama gaivų jūros orą, atkreipia dėmesį į dangaus platybes ir smulkmenas, iš kurių susideda pasaulis, kuriame gyvename. Dar kartą giliai įkvėpusi ji paleidžia turėklus ir eina prie automobilio.

– Nuvežk mane kur nors, – iš baimės virpančiu veidu sako ji spoksodama į mašinos durelių rankeną.

– Tikrai to nori? – klausiu.

Libė linkteli, nors aiškiai matau, kad ji nenori sėsti į automobilį.

– Vežk bet kur, kad tik toliau nuo čia.

Ji ištiesia ranką, bet rankenos nepaliečia, tarsi to neleistų padaryti kokia kliūtis. Laukiu, nes noriu pamatyti, ar jai pavyks, ar ji įveiks šią paskutinę baimės pastatytą užtvarą, bet Libė neįstengia. Jos ranka lieka sustingusi ore kaip paminklas narsiam ketinimui, kaip nesėkmės įrodymas, kaip tobulas proto pergalės prieš materiją pavyzdys.

Atidarau dureles, ir Libė giliai kvėpuodama žingteli į priekį. Noriu ją sustabdyti, pasakyti, kad ji neprivalo to daryti, bet geriau nereikia. Jei nuspręs, kad negali, vadinasi, negali, – mano veiksmai neturėtų tapti Libei dingstimi atsisakyti bent mėginimo. Drebėdama, giliai alsuodama ji vėl mėgina kelti pėdą ir artintis prie automobilio, bet paskui purtydama galvą ima trauktis.

Atatupsta ima trauktis, atsisėda ant laiptų ir visa tirtėdama įsispokso į mašiną.

– Aš negaliu, negaliu sėsti į automobilį.

Prisėdu šalia.

– Kas su manim bus, Džekai? – paklausia ji ir pratrūksta verkti pirmą kartą nuo tada, kai gulėjo ligoninėje. – Nieko negaliu. Nei išeiti iš namų, nei juose likti; negaliu įsėsti į mašiną; negaliu eiti į pasaulį taip atrodydama. Negaliu dirbti. Nieko neturiu. Kažkoks automobilį vairavęs ir mobiliuoju šnekėjęsis besmegenis niekšas sugriovė man gyvenimą. Tai neteisinga. Ką aš jam padariau?

Žinau, nesu tobula, suprantu, kad gyvenime kelis kartus esu kvailai nusprendusi, bet ar jam bent kiek rūpi, ką man padarė? Jis savo klaidą lengvai pamiršo. Kiekvieną rytą tas vyras žvelgia į save veidrodyje ir nemato šito. O kas galų gale beliko man? Man viskas žlugo, ir tik dėl to, kad vieną dieną kartu su savo vyru įsėdau į automobilį.

– Man labai gaila, – sakau.

– Norėčiau būti stipresnė, būtų gerai, jei galėčiau pažvelgti į veidrodį ir po visko, kas nutiko, jaustis kuo puikiausiai. Norėčiau kaip nors viską pakreipti į gera, bet negaliu. Negaliu. Negaliu.

Kaskart, kai Libė sukūkčioja, jos rauda plėšo mane į gabalus kaip grandininis pjūklas šilką.

Aš taip verkiau dėl Evos. Taip apraudojau save, praradusį Evą. Suvokusį, kad nesvarbu, ko imčiausi, negaliu pakeisti to, kas atsitiko, ir gyventi toliau, rodos, nėra nei prasmės, nei tikslo. Juolab kad esame mirtingi ir riboti, o visa mūsų egzistencija žiauri ir beprasmė. Taip, tikrai tikėjau, kad gyvenimas yra žiaurus, jei krečia mums tokius piktus pokštus. Sutinkame žmogų, įsimylime jį, o tas žmogus iš mūsų imamas ir atimamas. Tad kam apskritai įsimylėti, jei meilė neišvengiamai baigsis? Kam mums širdys jausti, jei anksčiau ar vėliau vis tiek liksime sugniuždyti?

Libė palūžo; ji gedi savo ankstesnio gyvenimo, ankstesnės savęs ir asmenybės, kuria būtų tapusi. Žinau, kaip ji jaučiasi, suprantu, jog baimė, kad turėsi iš naujo susikurti save iš ankstesnės savo asmenybės likučių, gali atrodyti neįveikiama. Bet jai pavyks. Žinau, kad pavyks.

Libė leidžia man apglėbti ją rankomis ir visu kūnu, apgaubti meile, kurią jai jaučiu. Jai nereikia žinoti, ką atradau ir ką man padėjo apmąstyti ir suprasti jos sprendimas nutraukti mudviejų santykius. Jai tereikia, kad būčiau čia, laikyčiau ją apkabinęs ir klausyčiausi jos, kaip ir dera geriausiam draugui.

Dvidešimtas skyrius

Libė

– Džiaugiuosi, kad grįžai į darbą, – sako Orla Dženkins mudviem sėdint jos kabinete.

– Negrįžau, – tyliai ištariu.

– Kodėl? – pasiteirauja ji.

– Nes jei grįžčiau, tarsi prisipažinčiau pralaimėjusi, tiesa? – paaiškinu. – Tarsi išsiduočiau ir tau, ir pasauliui, kad nesu stipri, kad esu silpna ir man reikia pagalbos. Man nepatinka taip jaustis. Nemėgstu jaustis bejėgė.

Puikiai galiu suprasti daugybę dalykų, kuriuos teko patirti Evai. Nuolatinį rūpestį dėl pinigų, jausmą, kad esi priremta prie sienos, ir nežinojimą, ką daryti, jei toli gražu negali gauti to, ko nori.

Panašiai kaip dabar: noriu būti su Džeku. Ypač po pastarųjų dviejų dienų, kai jis nėjo į darbą ir buvo su manimi. Sėdėjo, laikė mane apkabinęs, klausėsi ir leido išsiverkti. Jo atžvilgiu tai neteisinga, nes juk aš nutraukiau mudviejų santykius, bet kitaip pasielgti negalėjau. Man jo reikėjo. Ir aš jo tebegeidžiu. Žinau, Džekui tikriausiai sunku mane mylėti, bet aš vis tiek jo geidžiu. Vis dar trokštu būti su juo. Vis noriu paklausti jo, gal mums dar kartą pamėginti? Ar dabar, kai žinau, kodėl jis nekalba apie Evą, nevertėtų pradėti visko iš pradžių? Bet ar galiu taip pasielgti, prieš tai nepapasakojusi jam apie Hektorą? Nebūdama tikra, kad Džekas apskritai kada nors besąlygiškai mane mylėjo? Tiesiog nežinau, ką daryti. Kaip ir Eva, jaučiuosi patekusi į padėtį be išeities.

Kai Džekas visą dieną namie, telefono skambučiai, žinoma, liovėsi, bet tai tik smulkmena, palyginti su tuo, kad supratau neįstengianti susidoroti su situacija, į kurią patekau.

Ir anksčiau žinojau, kad nesusitvarkau, tam tikra prasme mėginau „gyventi toliau“, bet man buvo lengviau sutelkti dėmesį į Džeko maniją dėl Evos, paskui – į Evos dienoraščius, o dar vėliau – į Hektorą, nei pripažinti, kad man reikia pagalbos. Man reikia susivokti, ką jaučiu, tada pažvelgti į save iš šalies ir imti iš naujo kurti savo gyvenimą.

– Kiekvienam kartais prireikia pagalbos, – ramiai ir maloniai sako Orla Dženkins.

– Taip, tikrai.

Orla Dženkins atsidūsta.

– Su tavim bus labai sunku, ar ne, Libe? – klausia ji.

– Taip, tikriausiai, – neprieštarauju.

– Na ir gerai. Vadinasi, kažkur dar liko dalelė senosios tavo asmenybės, tiesa?

Libė

Man darant duris, suskamba telefonas. Nebėgu atsiliepti, nes žinau, kas skambina. Grįždama iš psichologės konsultacijos kalbėjausi su Džeku, o Greisė ir Andžela ateis aplankyti manęs po darbo. Jie vieninteliai galėtų skambinti man laidiniu namų telefonu. Jie ir Hektoras.

– Bačai, kur tu?! – šūkteliu užtrenkusi duris. Jis neatsiliepia, nė neamteli. – Dieve, ką šį kartą iškrėtei? – vėl kreipiuosi į šunį eidama į virtuvę – ten jis labiausiai mėgsta slėptis, kai ką nors apgraužia arba kuriame nors iš mūsų batų palieka ypatingą „dovanėlę“. Tada jis guli po stalu ir žiūri į mus didelėmis kaip pelėdos akimis, kol išsiaiškiname, ką iškrėtė, tikėdamasis, kad tos išsprogusios akys ir gailus žvilgsnis padės mus numaldyti. Ir paprastai jam pavyksta.

– Jei vėl prikrovei į Džeko sportbačius, tai nemanau, kad jis tau…

Prie virtuvės stalo, laikydamas glėbyje Bačą, sėdi Hektoras. Kitaip nei būti glėbesčiuojamam Bendžio, šio žmogaus glėbyje Bačui visai nepatinka. Jis atrodo nuščiuvęs ir įbaugintas – lygiai taip pasijuntu ir aš.

– Sveika, Liberte, – prabyla Hektoras. – Neatsiliepi į skambučius, tad pamaniau, bus geriausia pasinaudoti mano turimu atsarginiu raktu nenumatytiems atvejams ir įsitikinti, ar tau nieko bloga nenutiko.

Noriu trauktis, sprukti tuo pačiu keliu, kuriuo čia atėjau, pabėgti iš šio namo ir nuo šio žmogaus, bet pamačius, kaip stambi pirštinėta Hektoro ranka suspaudusi laiko Bačą už gauruotos pakarpos, mane apima pasišlykštėjimas ir baimė. Vienas staigus judesys ir…

„Arba kažkas nusuko jai sprandą, o tada, norėdamas tai nuslėpti, numetė ją nuo laiptų“, – man galvoje vėl nuskamba Džeko pasakyti žodžiai.

– Prisėsk, – liepia Hektoras.

– Ne, – atšaunu aš.

– Neerzink manęs, – įspėja jis ir tvirčiau suspaudžia Bačui kaklą.

Pasitraukiu kėdę ir nenuleisdama akių nuo Bačo prisėdu.

– Noriu gauti tuos dienoraščius, – pareiškia jis.

– Gerai, – linkteliu.

Staiga sutrikęs, kad viskas taip lengvai pavyko, jis sumirksi. Hektoras, pratęs, kad žmonės nieko neklausinėdami daro, ko jis reikalauja, iš manęs tikėjosi didesnio pasipriešinimo.

– Bet pirma privalai atsakyti į kelis klausimus.

– Nieko aš neprivalau, – pareiškia Hektoras.

– Evą nužudei tu? – klausiu nepaisydama jo žodžių.

Paspoksojęs į mane, papurto galvą.

– Ne. Atėjau čia ieškoti tų dienoraščių, o ji grįžo namo ir mane užklupo. Matyt, jau buvau beveik prisikasęs prie slėptuvės, nes užuot ėmusi tyčiotis, kad niekada jų nerasiu, ji apsisuko ir leidosi bėgti. Paskui suklupo ir risdamasi nuo laiptų nusilaužė sprandą.

– O ar nešovė mintis iškviesti greitąją pagalbą ir apsaugoti Džeką nuo to siaubo, kai grįžęs ją ras?

– Eva jau buvo mirusi, tad ką būčiau laimėjęs, jei mane būtų apklaususi policija? Ji pati dėl visko buvo kalta. Jei būtų man atidavusi tuos dienoraščius…

– …tai būtum nužudęs ją greičiau, – neleidžiu jam baigti sakinio. – Mane irgi? Ar ketini nužudyti ir mane?

Hektoras perveria mane tokiu žvilgsniu, kokį patyriau praeitą savaitę, kai mudu skyrė stalas.

– Aišku, kad ne, – ištaria jo lūpos.

„Žinoma, ketinu“, – sako jo akys.

Mane nukrečia stiprus, stingdantis šiurpas, atsiremiu į kėdės atlošą mėgindama pasitraukti nuo to žmogaus kuo toliau. Ir kaip jis galėjo susilaukti tokio sūnaus kaip Džekas? Džekas švelnus, turintis ydų ir širdies gilumoje labai sąžiningas, o šis vyras – įsikūnijęs blogis.

– Liberte, – atsargiai rinkdamas žodžius vėl prabyla Hektoras, – tikrai nėra reikalo tęsti šio nemalonaus pokalbio. Duok man tuos dienoraščius ir daugiau apie tai nebešnekėsime.

Kišenėje ima skambėti mano mobilusis, ir aš instinktyviai kyšteliu ranką jo paimti.

– Prašyčiau nekrėsti kvailysčių, – pamaloninęs mane ledine šypsena įspėja Hektoras.

– Tai Džeko skambučio melodija, – sakau. – Jei neatsiliepsiu, jis parlėks namo pasižiūrėti, ar man viskas gerai, žinoma, jei prieš tai nepaskambins greitajai pagalbai ir dar gelbėjimo tarnyboms. Po tos avarijos jis labai jaudinasi, jei neatsiliepiu mobiliuoju.

Hektoras atidžiai žvelgia į mane, o mobilusis vis skamba.

– Neleptelėk ko nors paika, nepamiršk, koks brangus yra mažasis Bačas ir kas jam gali atsitikti, – pagaliau nusileidžia Hektoras.

Nuspaudžiu mygtuką ir krūtinėje beprotiškai besidaužant širdžiai sakau:

– Klausau.

Kalbu normaliai, ramiai. Neišleidžiu iš akių Hektoro, kad nuolat matyčiau siaubo apimto vargšo Bačo snukutį.

– Pamiršau paklausti, ko šiandien norėtum vakarienės, – klausia Džekas.

– Ak, nė nežinau, tiks bet kas. Pats nuspręsk.

– Gerai, – juokdamasis sutinka jis. – Bet paskui nesiskųsk, kad parvežiau ne tai, ko norėjai.

– Pažadu nesiskųsti. Beje, pas mus tavo tėvas. Gal nori su juo pasišnekėti?

Hektoro veidas apsiniaukia, ir aš nusiteikiu blogiausiam, jei kartais mano rizika nepasiteisino ir jis nusuks Bačui sprandą. Norėjau, kad ir šuo, ir aš liktume sveiki, bet nieko geriau nesugalvojau.

– Ką ten veikia mano tėvas? – nustebęs klausia Džekas.

– Manau, jis tik norėjo įsitikinti, kad mudu su Baču laikomės gerai. Štai, pats su juo pasišnekėk.

Paduodu telefoną Hektorui, o jis nudėbia mane nuožmiu žvilgsniu.

– Alio! – iš mobiliojo sklinda Džeko balsas. – Alio!

Hektoras nenoriai patraukia vieną ranką nuo Bačo, kad galėtų paimti mobilųjį, o Bačas pasimuistęs akimirksniu išsilaisvina, užšoka ant stalo ir puola man į glėbį.

– Labas, sūnau, – pasisveikina Hektoras, priglaudęs prie ausies telefoną, iš įniršio išvertęs akis, išbalęs iš pykčio. Hektoras toks piktas, kad jį pila prakaitas. – Taip, taip, viskas gerai. Netoliese buvau susitikęs su klientu ir pamaniau, užsuksiu pažiūrėti, kaip laikosi Libertė ir šuo. Taip, jai viskas gerai. Viskas gerai. Taip, žinoma. Žinoma.

– Oi, Džekai! – garsiai sušunku Hektorui jau ketinant baigti pokalbį. – Atleisk, Hektorai, pamiršau Džeko kai ko paklausti, ar galėtum duoti man telefoną?

Dar labiau įsiutęs Hektoras ima kvėpuoti giliau ir energingiau, bet mobilųjį man paduoda.

– Džekai, pamiršau tau papasakot, ką dar sakė Orla Dženkins, – iš baimės mušančia širdimi, iš siaubo visą kūną užplūdus silpnumui vėl imu šnekėtis su Džeku. – Atleisk, Hektorai, – lyg niekur nieko toliau kalbu į telefoną, – ar neprieštarausi, jei palydėsiu tave iki lauko durų? Pokalbis gali užtrukti, be to, tai gana asmeniška. Juk daugiau jokio reikalo neturėjai, tiesa?

Jis atsistoja ir man žiūrint tampa Galijotu. Aš taip pat atsistoju ir žengiu penkis žingsnius paskui jį iki lauko durų.

Atidaręs duris Hektoras perveria mane nuožmiu žvilgsniu, ir aš suprantu, kad jis dar nebaigė tvarkyti su manimi reikalų. Baigs tik tuomet, kai būsiu nebegyva.

Vos tik jis išeina ir uždaro duris, tuoj pat užšaunu sklendę ir užkabinu grandinėlę, paskui nuskubu prie užpakalinių durų patikrinti, ar ir jos užrakintos. O tada susmunku ant grindų ir apkabinusi priglaudžiu Bačą.

– Kaip tu? – klausia Džekas.

– Viskas gerai, – nuraminu jį. – Jaučiuosi gerai. Man tik reikėjo atsikratyti Hektoro. Atrodė, kad jis buvo nusiteikęs ilgam pašnekesiui, o dabar aš to neištverčiau.

– Hm… Suprantu.

– Klausyk, kai grįši, norėčiau, kad pagaliau pasikalbėtume, kaip seniai žadėjome.

– Tikrai?

– Tikrai. Noriu su tavim pasišnekėti apie mudu ir… dar daug ką norėčiau tau paaiškinti. Tad iki pasimatymo.

– Aš taip pat to noriu, – sako Džekas. – Pamėginsiu kuo greičiau ištrūkti iš darbo.

Atsisveikiname ir baigiame pokalbį.

Glausdama Bačą galvoju apie Džeką ir apie tai, kaip visus tuos metus jam vienam teko taikstytis su Evos mirtimi ir jos gyvenimu. Jis niekada niekam negalėjo papasakoti visos istorijos, tad nieko nuostabaus, kad vos tik pamėgindavau išsiaiškinti, ką jis jaučia, Džekas tuoj pat užsisklęsdavo.

Jis tikriausiai jautėsi toks vienišas, toks sugniuždytas. Gal kai papasakosiu Džekui tiesą, jis nesijaus toks kaltas, kad Eva mirė vienui viena? Galbūt suvokus, kad yra kitas žmogus, taip pat viską žinantis apie jos gyvenimą, Džekui bus lengviau apie tai kalbėti ir bent jau pradėti su tuo susitaikyti? Gal Džekas ir nekęs manęs, kad pagaliau sugrioviau jo susikurtą tėvo įvaizdį ir papasakojau apie Evą viską, ką reikėjo, tačiau jis bent jau išsilaisvins. Bent jau išsivaduos nuo savo tėvo ir supras, kad Eva – jau praeitis.

Be to, viską Džekui pasakyti ir parodyti Evos dienoraščius turiu ir dėl savo pačios saugumo. Nenoriu jo skaudinti, nenoriu vėl priminti kiekvienos jo gyvenimo su Eva sekundės, bet taip pat nenoriu būti nužudyta. Hektoras grįš, jis vis grįš, kol gaus, ko nori. O jis nori išsisukti nuo žmogžudžiui tenkančios atsakomybės.

Po dviejų valandų Džekas man vėl paskambina. Drebančiu ir aukštu balsu, kovodamas su baime ir nerimu, jis man pareiškia negalėsiąs tuoj po darbo grįžti namo.

– Mano tėvas… – sako Džekas. – Jam stiprus širdies smūgis, ir gydytojai abejoja, ar sulauks ryto.

Džekas

Kai man suėjo penkiolika, tėvas nusivedė mane į viešnamį, liepė pasirinkti moterį ir su ja padaryti tai pirmą kartą. Kai atsisakiau, jis nutarė elgtis su manimi kaip su nevykėliu. Būdamas dvidešimt devynerių susiradau žmoną, kuri kadaise, dar dirbdama prostitute, gulėjo su mano tėvu. Sulaukus trisdešimt trejų tik akimirką man šmėstelėjo, ar tik tėvas nebus nužudęs mano žmonos. Tai buvo absurdiška mintis, ji kilo tarsi iš niekur ir tuoj pat pradingo nebūtyje, bet aš visuomet maniau, kad mano tėvas galėtų žudyti. Juolab nužudyti asmenį, kurio nelaiko žmogumi, pavyzdžiui, buvusią prostitutę. Ir vis dėlto tai tebuvo trumpalaikė mintis, visiškai nepagrįsta ir nieko nereiškianti. Mat vien nuomonė, kad žmogus galėtų žudyti, dar nereiškia, kad jis tikrai ką nors nužudė.

Dabar sėdžiu prie ligoninės palatos durų ir svarstau, ar būdamas trisdešimt aštuonerių ir netekęs tėvo galvosiu, kad mano motina jaučia didesnę netektį dėl jo mirties nei aš. Kasdien mačiau, kaip Evą slėgė jos motinos mirtis, bet nemanau, kad jausčiausi taip pat. Dabar su juo palatoje mano mama, o aš čia laukiu Džefo, turinčio atvykti iš Škotijos.

Sėdžiu ant vienos iš kėdžių, atrėmęs pakaušį į sieną. Rodos, vos prieš kelias minutes dariau tą patį laukdamas žinių apie Libę. Rodos, vos prieš kelias minutes pernelyg bijojau melstis, kad Dievas į mano maldą neatsakytų taip pat, kaip atsakė paskutinį kartą. Bet dabar, kai palatoje guli tėvas, apie meldimąsi nė nepagalvoju.

– Kaip laikaisi? – klausia Libė.

Atsimerkiu ir nerangiai atsistoju. Ar čia tikrai ji?

– Kalbėdamas telefonu atrodei toks išsigandęs, kad turėjau įsitikinti, ar gerai jautiesi.

– Kaip pasiekei ligoninę? – klausiu.

– Atvažiavau taksi.

– Įsėdai į automobilį?

– Taip, įsėdau. Užsimerkiau, stipriai įsitvėriau durų rankenos, giliai kvėpavau, meldžiausi ir kelis kartus vos neėmiau klykti, bet galų gale atvažiavau čionai.

– Padarei tai dėl manęs?

Ji linkteli.

– Ar yra kokių nors naujienų? – stengdamasi nesureikšminti to, ką padarė, pasiteirauja Libė.

Pamenu, Eva kartą sakė, kad jei ką nors myli, leisti tam žmogui kentėti yra baisiau nei pačiai ištverti bet kokį skausmą. Dėl manęs Libė įsėdo į automobilį, nors vos prieš dvi dienas palūžo vien apie tai pagalvojusi.

– Kol kas ne, – papurtau galvą.

Mudu atsisėdame šalia vienas kito ir įbedame žvilgsnius į palatos duris priešais.

– Ji niekada nebuvo mano draugė, – sakau Libei, o ji pasuka plikai nuskustą galvą, bet dabar jau su trumpais, ataugančiais plaukais, ir atsigręžia veidu į mane pasiruošusi klausytis. – Mudu su Eva niekada nebuvom draugai. Mylėjau ją, neneigiu, kad aistringai ją mylėjau. Taip pat negaliu neigti, kad aistringai myliu ir tave. Bet tave myliu dar ir ramiai, besąlygiškai, kaip draugę, kaip žmogų, kuriuo visiškai galiu pasitikėti.

Libė paima mane už rankos ir suneria mudviejų pirštus.

– Po avarijos, kai maldavau Evos nemirti, nes maniau, tu – tai ji, elgiausi taip dėl to, kad anksčiau niekada nebuvau turėjęs progos užmegzti su ja tikrai artimų santykių. Atsipeikėjęs ir pamatęs automobilyje tave, o ne ją, vėl pasijutau baisiai kaltas, kad nepamenu, ar tą dieną, kai žuvo, sakiau Evai, jog ją myliu, todėl susilaikiau ir neišpažinau meilės ir tau. Atleisk. Ir atsiprašau, kad melavau. Elgiausi savanaudiškai. Nenorėjau tavęs prarasti. Mėginau būti sąžiningas, bet kai tokia situacija, sąžiningumui vietos nėra.

Tu padėjai man suaugti, tapti geresniu žmogumi, o aš tau nebuvau iki galo sąžiningas ir atviras. Yra daug su Eva susijusių dalykų, apie kuriuos man sunku kalbėti. Ji turėjo labai daug paslapčių, ir visus tuos metus mėginau jas užmiršti. Bet aš jas tau atskleisiu. Manau, Eva neprieštarautų, be to, noriu, kad žinotum viską ir mudu galėtume pradėti naują gyvenimą.

– Nė neįsivaizduoji, kaip seniai troškau, kad man tai pasakytum, – prabyla Libė. – Bet ne. Man nieko nereikia žinoti. Jei nori apie ją kalbėti, kalbėk, aš mielai išklausysiu, o jei nenori, daugiau apie Evą tiesiog nebeužsiminsime.

– Esi tuo tikra?

Libė linkteli.

– Padėjau Evos daiktus į sandėliuką, nes dar nesu pasirengęs jų išmesti, bet išnešiau juos, mat noriu, kad tas namas būtų tik mudviejų. Visas namas, taip pat ir rūsys.

Ji nusišypso plačiau ir netarusi nė žodžio atremia galvą man į žastą – taip Libė leidžia suprasti, kad pamėginsime dar kartą.

Harieta

Internetas – nuostabus dalykas.

Naršydamos jame tokios moterys kaip aš gali rasti tai, ko joms reikia, nusipirkti norimų daiktų ir nesukti sau galvos, kad žmonės jas pamatys. Taip pat jos gali išsiaiškinti tai, ko joms reikia, kad pasiektų, ką užsibrėžusios.

Manau, teisinga, kad vyrui, kuris tiek metų elgėsi kaip beširdis ir tiek daug dėmesio skyrė visuomeniniam savo įvaizdžiui, taip atsidėkojo organas, kuriuo gyvenime mažiausiai rūpinosi, ir dabar visuomenės akyse atrodo silpnas. Galbūt jis liks gyvas, bet jo galimybės bus ribotos, nes širdis nepagydomai sužeista. Jam visuomet reikės žmogaus, kuris juo rūpintųsi, ir ši užduotis, žinoma, teks man. Argi mylinti, atsidavusi žmona galėtų pasielgti kitaip?

– Kaip jautiesi? – klausiu Hektoro.

Jis išblyškęs, aiškiai sukrėstas, guli atsirėmęs į pagalves. Toks sumenkęs… Šis vyras, visuomet buvęs toks įtakingas, dabar netekęs orumo ir jėgų guli ligoninės lovoje mėgindamas susivokti.

– Geriau, – sako jis.

– Tai gerai. Džiaugiuosi.

Jis ištiesia man ranką, ir aš ją paimu. Jo plaštaka raukšlėta, raukšlėtesnė nei mano; šiurkšti, susenusi. Jis jau senis. Jam tikrai jau prieš kelerius metus reikėjo sulėtinti darbo tempą.

– Myliu tave, Harieta, – sako jis.

Žinau, kad myli. Savotiškai. Toks vyras kaip jis gali mylėti vieninteliu būdu: savanaudiškai. Dabar jis turi taip sakyti, nes yra silpnas ir pažeidžiamas. Hektoras nori užsitikrinti, kad dabar, kai jam manęs reikia ne vien solidžiam įvaizdžiui visuomenėje palaikyti, jo nepalikčiau.

Ir aš jo nepaliksiu. Nemyliu, bet vis tiek nepaliksiu. Iš pradžių ketinau, bet kuo ilgiau apie tai galvojau, tuo dažniau man kildavo klausimas: kodėl aš turėčiau išeiti? Juk tai mano namas, mano namai, mano gyvenimas. Kodėl turėčiau išeiti, jei nieko bloga nepadariau?

Bet kai slapta pasiklausiusi Džeko ir Greisės pokalbio sužinojau, kad Džeką, o anksčiau ir Džefrį, Hektoras buvo nusivedęs į viešnamį ir mėgino paversti sūnus savo paties kopija, perteikti jiems savo ydas, supratau negalėsianti išeiti iš namų. Ir kam man išeiti, jei, užuot išėjusi, galiu padaryti kai ką kita?

Hektoras visada pasikliovė manimi ir leisdavo tvarkyti kasdienius reikalus. Vienas iš jų – vaistų pagal išrašytus receptus pirkimas ir tablečių, kurios kasdien turi būti išgertos, sudėliojimas į tam skirtą dėžutę. O internetas – nuostabus dalykas. Jame gali įsigyti visokių dalykų. Pavyzdžiui, reikalingų, bet labai nestiprių vaistų. Reikėjo laiko, bet mano planas turėjo pavykti. Ir pavyko.

– Nenoriu tavęs prarasti, – priduria jis.

Hektorui manęs reikia. O man reikia jo, kad atsiimtų už tai, ką padarė mano vaikams, ir už tai, kad mane žemino.

– Nesijaudink, Hektorai, – sakau jam imdama už rankos. – Aš niekur neinu. Ir niekada tavęs nepaliksiu.

Dėkingas ir pajutęs palengvėjimą jis nusišypso, o aš taip pat atsakau jam šypsena džiaugdamasi, kad visus tuos metus buvau kantri ir kad yra toks išradimas kaip internetas.

Dvidešimt pirmas skyrius

Libė

Dienoraščiai užsidega akimirksniu, ugnis godžiai ryja popierių ir netrukus jis virsta melzganomis liepsnomis, virpančiomis ir šokčiojančiomis, sutviskančiomis visais įmanomais oranžiniais atspalviais. Smarkiai plakančia širdimi žiūriu, kaip jie dega, ir žinau, kad elgiuosi teisingai. Ji taip norėjo.

Eva mirė, kad Džekas niekada nesužinotų, koks pabaisa yra jo tėvas, ir dabar, kai esu saugi, suprantu, jog ne mano reikalas šią paslaptį atskleisti. Man nedera jaukti buvusių jųdviejų santykių ir skatinti Džeką iš naujo apmąstyti meilę, kurią jiedu vienas kitam jautė. Evai Cezario keltas siaubas baigėsi: dabar jis taip sunkiai serga, kad jau niekada nieko nebenuskriaus. Eva to ir troško, tad dabar ji gali ilsėtis ramybėje.

Liepsnoms užgesus, sėdžiu ir laukiu, kol kepsnys pravės. Diena šviesi ir giedra, man virš galvos skaisčiai šviečia saulė, tarsi pasaulyje nebūtų jokių rūpesčių. Pelenai vėsta gana greitai: susemiu juos ir išbarstau po kiemą. Sužinojau, kaip Evai patiko šis namas, todėl visai suprantama, jog tai, kas iš jos liko, bus išbarstyta čia ir taps šio namo istorijos dalimi. Palyginti su didžiuliu namu, kiemas gana mažas, todėl man pavyksta po truputį pelenų – po trupinėlį Evos – paberti beveik kiekviename jo plotelyje.

Plaudamasi rankas žvilgteliu į kiemą ir pamatau ją ten. Ji stovi vidury pievelės, apšviesta ryškios, nuostabios saulės šviesos, beveik permatoma. Vilki savo suknelę, avi sportbačius – visai kaip tą dieną, kai ją nusipirko. Jos veidą nutvieskia šypsena, aplink gražias melsvai žalias akis susimeta raukšlelės, ir jos veido bruožai sušvelnėja. Ji pakelia ranką ir man pamoja.

Daug negalvodama ir aš jai pamoju.

Eva kažką sako, ji lauke, o aš viduje, bet girdžiu jos balsą, nors žinau, kad tai negali būti tikra. Ir šį kartą jos balsas skiriasi nuo tų, kuriuos įsivaizduodavau anksčiau. Jis švelnus, aiškus ir paprastas – tokiu balsu galėtų kalbėti bet kuri gatvėje sutikta moteris.

– Ačiū, – padėkoja ji man.

– Ačiū tau, – atsakau.

Man už nugaros trinkteli durys.

– Libe, ar tu pasiruošusi? Jei dabar neišeisime, Bačas pražiopsos susitikimą su savo drauge, škotų terjere.

– Jau einu! – šūkteliu Džekui vis dar negalėdama atitraukti akių nuo Evos. – Pasakei, lyg Bačas ketintų nuveikti ką nors daugiau, o ne vien stovėti, žiūrėti į ją ir varvinti seilę.

Eva mosteli ranka pavarydama mane, tarsi leisdama suprasti, kad eičiau ir toliau gyvenčiau savo gyvenimą. Jos šypsena išblėsta, o kai pamoju, Eva tiesiog išnyksta, ir tada visa savo esybe pajuntu, kad ji pagaliau visam laikui iškeliavo į geresnį pasaulį.

Apie knygą

Kai man kilo mintis rašyti septintąjį romaną „Moteris, kurią jis mylėjo“, nusprendžiau papasakoti istoriją apie moterį, kuri santuokoje jaučiasi antrarūšė. Ji labai įsimyli vyrą, su kuriuo trokšta praleisti visą gyvenimą, ir viskas būtų tiesiog tobula, jei ne velionės jo pirmosios žmonos šmėkla, vis temdanti jų santykius.

Norėjau atsakyti į klausimą, kas yra meilė žvelgiant akimis žmogaus, kuris santuokoje nesijaučia esąs svarbiausias. Mano sukurta herojė tam tikra prasme suprato, kad virš jos santuokos visuomet kybos mirusios pirmosios žmonos prisiminimas, bet tik tuomet, kai jai nutiko kai kas labai skausminga, ji buvo priversta iš naujo įvertinti visą savo gyvenimą ir taip pat ėmė atidžiai tyrinėti savo santuoką. Ji ima suvokti, kad pirmoji žmona jos vyrui nėra tokia tolima praeitis, kaip ji manė, ir todėl kyla klausimas, ką jai daryti toliau?

Planuojant būsimą pasakojimą, permąstant pagrindinę jo mintį, jausmus ir įvykius, palengva vis stiprėjo užmačia papasakoti pirmosios žmonos istoriją jos pačios lūpomis. Antroje jos buvusio vyro santuokoje ji – nepažįstama figūra, šmėkla, nepasiekiama dabartinės žmonos Nemezidė. Giliau mąstant apie šią veikėją, Evą, man šovė mintis paminėti didžiąją jos paslaptį. Ir ta paslaptis tapo vienu kertinių šios knygos akmenų. Atradus šią vieną iš pagrindinių knygos temų, rašoma istorija rutuliojosi savaime.

Taigi turėjau visas pagrindines romano dalis, pagrindinius veikėjus ir norimą papasakoti istoriją. Tačiau ją pasakodama aš ir vėl patyriau asmeniškų pokyčių. Labiausiai ji pakeitė mano požiūrį į savo atvaizdą veidrodyje ir nuotraukas, kuriose esu nufotografuota.

Prieš pradėdama šią knygą, maniau žinanti savo požiūrį į grožį: kad išorinis grožis ne kažin ką reiškia; kad tikrasis grožis sklinda iš vidaus; kad tai, ką darai, svarbiau už tavo išvaizdą. Tebetikiu tuo, tik dabar dar žinau, kad būti gražiai reiškia kur kas daugiau.

Pasakodama apie Libę, gyvenančią gyvenimą moters, visam laikui traumuotos tiek dvasiškai, tiek fiziškai, nuolat turėjau domėtis ir vis iš naujo vertinti, kaip jaučiuosi dėl savo išvaizdos. Ir tai, ką išsiaiškinau, mane nustebino: toli gražu nebuvau tokia patenkinta savimi, kaip man atrodė. Supratau tai priėjusi prie veidrodžio; prieidavau prie jo ne pažiūrėti, kaip atrodau, o rimtai paieškoti trūkumų. Ir dažnai nusimindavau pamačiusi, kad mano oda nėra nepriekaištinga, kad veidas nevisiškai simetriškas, kad nesu tobula. Tas pats ir su nuotraukomis: mačiau jose ne vieną užfiksuotą savo gyvenimo akimirką, o nereikalingus kilogramus, ne vietoj krintančią plaukų sruogą… ir visus kitus požymius, kad nesu tobula.

Parašiusi Libės istoriją supratau, kad turiu būti už daug ką dėkinga ir, nors niekada nebūsiu modelis, galiu džiaugtis tuo, ką turiu, liautis vertinusi savo išvaizdą pagal kitų žmonių kriterijus, o svarbiausia – didžiuotis, jog esu tokia vienintelė ir nepakartojama. Tai ir yra grožio esmė: didžiuotis savimi tokia, kokia esi, – nesvarbu, kaip atrodai; leisti sau būti laimingai, net jei modelių ieškotojai nepramins tako į tavo namus; žiūrint į save matyti žmogų, tobulą ir unikalų.

Kaip sako Libė apie savo kosmetologės darbą: „Reikia matyti ne trūkumus, o vien tobulus pranašumus, sudarančius žmogaus asmenybės esmę.“

Kodėl nepamėginus ir jums? Kodėl nepažvelgus į veidrodį arba į savo nuotrauką ir, užuot sutelkus dėmesį į trūkumus, nepaieškojus nepakartojamų ir gražių dalykų, sudarančių jūsų asmenybės esmę?

Dėkoju:

Puikiai savo šeimai (taip pat ir nuostabiems uošviams). Myliu jus visus, būkite, kokie esate.

Savo agentams Antui ir Džeimsui. Man vis sunkiau kaip nors kitaip pasakyti, kokie judu šaunūs. Bet tokie esate. Ir patys tai žinote.

Leidyklos „Sphere“ kolektyvui. Džo, Džene, Deividai, Kirstina, Karolina ir visi kiti, tiek metų mane palaikantys, – labai ačiū už viską, ką padarėte.

Draugams. Rašydama, kokie jūs visi nuostabūs, galiu ir nesuvaldyti jausmų, tad palauksiu, kol susitiksime.

Selei Vinzor už papildomą tiriamąjį darbą ir dr. Sarai Maršal už medicininę konsultaciją (kuria, kaip ir dera, pasinaudojau kūrybiškai).

Metju. Ir šios knygos nebūčiau parašiusi, jei ne tu. Seniai tave myliu.

Tau, skaitytojau. Kaip visada, ačiū, kad pasirinkai mano knygą. Labai tikiuosi, jog ji tau patiks.

Ir ačiū G bei E, kad esate tokie, kokie esate.

Content

Koomson Dorothy Moteris, kurią jis mylėjo