Koomson Dorothy

Zefyrai pusryčiams

Versta iš:

Dorothy Koomson

Marshmallows for Breakfast

Sphere, London, 2007

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

ISBN 978-609-01-0198-8

Copyright © Dorothy Koomson 2007

This edition published by arrangement with „Antony Harwood Limited“ and „Synopsis Literary Agency“.

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Pavel Losevsky / „Dreamstime.com“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Danguolė Žalytė, 2011

© Leidykla „Alma littera“, 2011

Iš anglų kalbos vertė Danguolė Žalytė

Redaktorius Bronė Vinevičienė

Korektorės Gražina Stankevičienė ir Marijona Treigienė

Viršelio dailininkė Deimantė Rybakovienė

Maketavo Valdas Bautrėnas

Tesei, šios knygos įkvėpėjai

Prologas

It akimirka tarp širdies tvinksnių. Ir nieko tarp jų. Kraujas lėčiau ima tekėti gyslomis, užgniaužia kvapą, o mintys verpetais pasklinda po milžinišką tuščią netikrovę.

Aš kalbuosi su juo telefonu.

Tai jis. Tai iš tiesų jis.

– Mums reikia pasišnekėti apie vaiką, – sako.

Numesčiau telefoną, jei galėčiau pajudėti. Jei jo balsas nebūtų kaip gyvatė įsirangęs man į kūną ir sustingdęs aliai vieno raumenėlio.

– Kendra? – klausia jis. – Girdi mane?

Ragelyje truputį traška, nes jis skambina mobiliuoju, mano tuščiame biure kažkur skamba telefonas, bet aš jį girdžiu. Žinoma, girdžiu. Kiekvienas žodis suprantamas ir aiškus, žemas balsas sodrus ir ramus kaip kubilas šilto sirupo. Girdžiu jį, ir galvoje šmėkšteli prisiminimas.

Jis ištiesia didelę raumeningą plaštaką, neleisdamas man suklupti; plieniniai gniaužtai suspaudžia kaklą. Šypsodamasis sako, kad dėl manęs padarys viską; pakuždomis į ausį pažada mane užmušti.

– Kendra, tu mane girdi? – pakartoja jis mano tylai.

– Taip, – išspaudžiu žodžius. – Taip, girdžiu.

– Mums reikia pasikalbėti apie vaiką... Privalai man papasakoti apie jį ar ją, – jis patyli, įkvepia. – Aš net nežinau, berniukas ar mergytė. Taip nesąžininga. Aš turiu teisę žinoti. Aš turiu teisę... Kendra, privalai su manimi kalbėtis. Bent tiek privalai.

Aš nieko neatsakau.

– Aš tave pasitiksiu, – sako jis. – Po darbo. Dabar esu lauke prie tavo kontoros, bet palauksiu. Kada baigi darbą?

Kaip išgąsdintų šikšnosparnių pulkas manyje pakyla panika, virsdama storų juodų odiškų sparnų antklode ir slopindama visus kitus jausmus. Jis lauke? Jis lauke – dabar?

– Šįvakar aš užsiėmusi, – sakau stengdamasi kalbėti įprastai. Stengdamasi, kad balsas neišduotų mano baimės.

– Man nerūpi, kad tu užsiėmusi, – šnypščia jis. – Nėra už šį svarbesnių reikalų. Mums reikia pasikalbėti.

– Klausyk, aš... matai... – užsikertu. Turiu vėl valdyti padėtį. Jis negali šitaip su manimi elgtis.

– Žinau, kur tu dirbi, kaip manai, per kiek laiko išsiaiškinsiu, kur gyveni? Pasirodysiu prie tavo namo. Kasdien ateisiu pas tave į darbą, o paskui – namo. Neduosiu tau ramybės, kol nepasikalbėsime. Galėtum viso to išvengti, jei dabar susitiktume.

Jis kalba rimtai. Žinau, kad jis kalba rimtai. Žinau, ką jis daro negavęs, ko nori.

– Susitiksime lauke be penkiolikos penkios, – sakau. – Duodu tau pusę valandos.

– Gera mergaitė, – murkia jis meiliai, supratingai ir ramiai. – Žinojau, kad pasielgsi tinkamai. Nekantriai laukiu...

– Iki, – išpyškinu ir nutraukiu ryšį, beveik sviesdama baltą ragelį ant šakučių.

Prieš penkias minutes nesitikėjau, kad jis mane ras. Prieš penkias minutes net nemaniau, kad jis manęs ieško. Prieš penkias minutes didžiausias mano rūpestis buvo ką pirkti ir kurį prekybos centrą pasirinkti.

O dabar še tau.

Jis smaugia mane už kaklo; saldus kaip medus balsas slenka man į ausį.

Šį kartą jis iš tikrųjų pasiryžęs mane užmušti, juk taip?

kukurūzų dribsniai, šaukštelis cukraus ir šaltas kaip ledas pienas

pirmas skyrius

– Tu juoda.

Tiesiog neįtikėtina, kad aš nesuklikau, neaiktelėjau ir iš baimės nesusmukau savo namuose susidūrusi su įsibrovėle. Atsitraukiau, širdis sustojo; išsproginau į ją persigandusias akis, bet nesuklikau.

Buvo ankstyvas šeštadienio rytas, aš ką tik išlindau iš dušinės ir jau buvau bebėganti per butą į miegamąjį apsirengti, kai išvydau įsibrovėlę – tiesą sakant, įsibrovėlius, stovinčius prie vonios kambario ir spoksančius į mane. Įsibrovėlė, kuri mane užkalbino, buvo kokių dviejų pėdų ūgio, šešerių metų, tamsiomis ir žvilgiomis it eukalipto lapai žaliomis akimis ir juodais plaukais iki pečių – viena pusė surišta raudona gumele, kita krintanti bangomis. Šalia stovėjo jos veidrodinis vyriškas atvaizdas – tamsių trumpesnių plaukų, bet tokio pat ūgio, to paties amžiaus ir tokiomis pat žaliomis akimis.

Porelė buvo veikiau ne apsirengusi, o apsitaisiusi. Ji segėjo rausvą sijonėlį su raukinukais apačioje, mūvėjo mėlynas pėdkelnes su baltais dryžiais ir vilkėjo baltus marškinėlius ilgomis rankovėmis po išblukusia oranžine liemene. Geltonos puskojinės buvo susiraičiusios apie kulkšnis it blauzdinės, o kojas puošė raudoni batukai su didelėmis geltonomis gėlėmis ant nosių. Jis mūvėjo ilgas mėlynas kelnes, viena kiška buvo sukišta į žalią puskojinę. Balti marškinėliai išmarginti avangardiniais flomasterių brūkšnių ir nešvarių pirštų raštais, o mėlyno užtrauktuku susegamo treningo apykaklė, vienoje pusėje užsilenkusi į vidų, gaubė petį.

Abiejų drabužiai buvo suglamžyti ir susiraukšlėję, lyg juodu būtų miegoję apsirengę.

Dvynių ne tik drabužiai buvo sumurkšlinti, bet ir veideliai suvargę: papilkėję, po akimis tamsūs melsvai violetiniai ratilai, panašūs į purvo dėmes. Jie atrodė kaip beglobiai, nukamuoti ir išsekinti vasario šalčio, atklydę į šiltą mano butą. Tiesa, kad vaikai ne benamiai, buvau beveik įsitikinusi. Tai buto savininko vaikai. Aš ką tik čia atsikėliau, dar nepažinojau nei šeimininko, nei jo šeimos, nes jie buvo užsienyje, kai atskridau iš Australijos. Akivaizdu, kad grįžo.

Vaikai nesislėpdami spigino į mane akimis, tyrinėjo mano juodus plaukus dengiančią permatomą plastikinę dušo kepuraitę, švarų drėgną veidą, šlapią kaklą ir pečius, rankšluostį, kuriuo buvau apsivyniojusi liemenį ir dabar iš visų jėgų prilaikiau, kelius, kyšančius iš po rankšluosčio, blauzdas, nusėtas vandens lašų. Abu negalėjo akių atplėšti nuo mano pėdų, matyt, sužavėti baltų pūkuotų šliurių.

– Tu juoda, – vėl pareiškė mergaitė skambiai ir aiškiai; kalbėjo atvirai kaip vaikas ir pasitikėdama savimi kaip suaugęs. Ji mokėjo kalbėti su žmonėmis, nesvarbu, koks jų amžius. Rankose laikė mėlyną suniurkytą žaislą – triušį.

– Taip sako, – atsiliepiau.

– Aš Vasara, – tarė ji, patvirtindama, kad yra šeimininko duktė. Paskui nykščiu parodė į berniuką: – O jis Džeksonas. Mes dvyniai.

Ji vėl mane nužvelgė – nuo dušo kepuraitės iki pėdų – ir staiga pakėlė akis. Mūsų žvilgsniai susitiko. Ji mane hipnotizavo, kaustė dėmesį tiek, kiek norėjo. Jos veidas, taip neįprastai įrėmintas plaukų, buvo nekaltas ir nuoširdus, tačiau išmintingas ir slapus. Šioje galvelėje sklandė tūkstančiai ir nereikšmingų, ir gilių minčių.

Vasara gūžtelėjo mažais kaulėtais petukais ir panarino akis, linktelėdama galva.

– Tu gana daili, – pasakė ji.

– Na... ačiū, turbūt, – pritariau.

Džeksonas pasilenkė prie Vasaros, prisidengė ranka burną ir pradėjo kažką šnibždėti jai į ausį. Pakuždėjo kelis žodžius, o kai baigė, ji linktelėjo. Džeksonas atsitiesė.

– Tu ne tokia daili kaip mano mama, – paskelbė Vasara.

Spėdama, kad tai Džeksono darbas, dirstelėjau į jį. Berniūkštis įžūliai spoksojo į mane, skatindamas užginčyti. Matyti, kad nešnekus, bet savo nuomonę išreikšti sugeba.

– O, ką gi, – atsakiau aš.

– Vasara! Džeksonai! – nuo laiptų papėdės, netoli laukujų durų į mano butą, atsklido vyro balsas, ir man vėl išlėkė širdis. – Ką jūs ten veikiate? – balsas, lydimas žingsnių, ėmė artintis. Turbūt čia šeimininkas, Kailas Gadsboras, sykiu su vaikais atbėga apžiūrėti manęs be drabužių. Nešovė galvon, kur sprukti, nespėjau sumoti, nerti atgal į vonios kambarį ar ne, kai pasirodė ponas Gadsboras.

Jis užpildė visą plotą laiptų viršuje, nes buvo aukštas, daugiau kaip šešių pėdų. Šiek tiek už mane vyresnis, trisdešimt šešerių septynerių, tvirto, bet dailaus sudėjimo. Mūvėjo laisvus tamsiai mėlynus džinsus, vilkėjo sulamdytus baltus marškinėlius ir tamsiai pilką švarką. Juodi plaukai trumpai kirpti, akys didžiulės kaip vaikų, tik rudos. Šiek tiek apšepęs ir išblyškęs kaip vaikai, lyg kovotų su miegu.

Laiptų viršuje mano šeimininkas sustojo, sunkiai atsiduso ir įsmeigė akis į vaikus.

– Juk sakiau, – tarė, – kad jos čia nėra... turbūt išėjo apsipirkti.

Kadangi jie nieko neatsakė ir toliau spoksojo į mane, jis ėmė spėlioti, į ką jie žiūri, ir dirstelėjo ten, kur krypo jų žvilgsniai. Paskubom tarstelėjo man „labas“ ir vėl atsisuko į vaikus. Nustėro. Pamačiau, sekundę jis suvokė, kad dešinėje pamatė žmogų. Vėl atsisuko, nustebęs ir sutrikęs.

– O, jūs jau čia, – pasakė. – Atleiskit, mes...

Balsas nutrūko – jam toptelėjo, kad mato beveik nuogą moterį. Kuri nėra jo žmona. Pilkšvą neišsimiegojusį veidą išmušė raudonos dėmės, paskui jis visas apsipylė ugnimi.

– Oiii, – pralemeno. – Oi, na, aš...

Jis pradėjo trauktis atatupstas, užmiršo, kad stovi laiptų viršuje, slystelėjo, suklupo ir ėmė griūti atbulas. Akimirką, sekundės dalį atrodė, kad ponas Gadsboras kybo ore, paskui jis pradėjo kristi žemyn. Man širdis ėmė daužyti kulnus bežiūrint, kada jis nudardės nuo laiptų, bet jis staigiai sugriebė baltą turėklą ir atsitiesė. Tvirtai atsistojęs, pabėgėjo kelis žingsnius, ir netrukus mums iš viršaus buvo matyti tik minkšti nelygūs verpetai ant viršugalvio. Jis lėkė veidu į sieną, taigi į mane tikrai nežiūrėjo.

– Greičiau, vaikai, reikia eiti, – paliepė sienai. – Tučtuojau! Tučtuojau! – nutrinksėjo laiptais ir dingo už durų, lyg jam pats velnias būtų lipęs ant kulnų.

Vasara, su Džeksonu ir manimi stebėjusi poną Gadsborą, vėl atsisuko į mane.

– Mums reikia eiti, – rimtai pasakė, nors iš balso buvo aišku: bet mes grįšime.

– Gerai, – atsiliepiau tiek į ištartus, tiek į neištartus žodžius.

Vasara pirmoji ėmė leistis laiptais; pro tarpus tarp turėklų žiūrėjau, kaip ji rūpestingai lipo žemyn, kol dingo iš akių. Džeksonas pradėjo lipti įkandin, bet, dar nepastatęs kojos ant antro laiptelio, sustojo, atsisuko ir perbedė mane akimis. Tu manęs neapmausi, sakė jos. Permatau tave kiaurai.

Aš net atsitraukiau nuo tokio įdėmaus žvilgsnio.

Per visą gyvenimą taip į mane žiūrėjo tik vienas žmogus. Prieš šimtą metų. Tada žvilgsnis sukėlė man nerimą, o dabar sukrėtė. Kodėl šešiametis berniukas žiūri į mane taip, lyg būčiau atversta knyga?

Aš sumirksėjau spėliodama, ar jis ką nors pasakys. Bet nepasakė. Padaręs savo juodą darbą, metęs žvilgsnį, Džeksonas nusigręžė ir nukurnėjo paskui seserį ir tėvą.

Puiku, pamaniau, kai durys už Džeksono užsitrenkė, reikia iš čia nešdintis. Tučtuojau.

antras skyrius

Pirmiausia pristūmiau valgomojo kėdę ir užrėmiau miegamojo duris.

Aš neketinau rizikuoti: noriu nusivynioti rankšluostį, apsirengti ir būti iš anksto perspėta, jei kuris nors Gadsborų šeimos narys vėl pasirodytų.

Dar kartą patikrinusi kėdę, nusimečiau rankšluostį, nuo naktinio staliuko čiupau buteliuką kūno losjono ir išspaudžiau į saują didelį gelsvai baltą dribsnį. Sudrėkinau kūną žaibiškai – daugiausia per trisdešimt sekundžių, paskui griebiau nuo lovos juodą liemenėlę ir užsisegiau. Įbrukau kojas į kelnaites, užsimoviau, paskui užsitempiau baltus ilgarankovius marškinėlius ir susisagsčiau džinsus. Apsirengiau per porą minučių, visą laiką nenuleisdama akių nuo durų – dėl viso pikto.

Prieš savaitę dar gyvenau Australijoje.

Todėl tebebuvau šiek tiek sutrikusi ir noromis nenoromis žvalgiausi it kurmis, pirmą kartą iš po žemių iškišęs nosį į šviesą. Nuolat primindavau sau, kad pliki medžiai, vėsa, stiprus gaivus vėjas reiškia, kad esu Anglijoje. Grįžau į gimtąją šalį. Namo. Prieš savaitę visai kitaip gyvenau Sidnėjuje. Turėjau butą netoli miesto centro, dirbau didžiulėje žiniasklaidos kompanijoje personalo paieškos ir atrankos skyriuje.

Prieš penkias dienas, sustingusi, išsekusi ir šiek tiek apsvaigusi nuo padidėjusio cukraus kiekio kraujyje, nes kiaurą parą šveičiau saldumynus, po imigracijos ir muitinės kontrolės iškėblinau į Hitrou oro uosto atvykimo zoną. Nekreipdama dėmesio į žmones, puolančius vienas kitam į glėbį, laimingus, kad vėl susitiko, grįžusius ir laukiamus, pasukau prie taksi eilės. Niekas manęs nepasitiko, nes nedaugelis težinojo, kad grįžau. Tėvai gyveno Ganoje, sesuo – Italijoje, vienas brolis – Ispanijoje, kitas – Kanadoje. Mano šeima išsisklaidė po pasaulį, o draugų, kuriuos galėčiau apsunkinti tokiu prašymu, neturėjau.

Visa mano manta tilpo į kuprinę ir du lagaminus. Dokumentus išsisiunčiau sau prieš išvykdama – kada nors gausiu. Atsistojau į eilę, laukiančią taksi, įlipusi pasakiau adresą Brokingame, prie Kento ir Londono ribos.

Taksi švilpė greitkeliu į eismo mazgą, vadinamą Londonu. Žinojau, kad Gadsborų, mano naujojo buto savininkų, namie nebus. Kailas Gadsboras pranešė su šeima skrendą į Niujorką, ir nors nelabai džiaugiausi, kad nebus kam manęs pasveikinti, nieko negalėjome padaryti: jiems reikėjo vykti į Ameriką, o man – į Angliją.

Raktai buvo palikti pas kaimynę gretimame name. Kai ji atidarė duris, žingtelėjau atatupsta. Moteriškės plaukai pūtėsi ant galvos it rudas morengas, antakiai buvo negailestingai išpešioti, o burna išvagota tokių gilių raukšlių, kad, atrodė, tuojau įsmuks.

Kaimynė nenorėjo duoti raktų. Paprašė parodyti pasą ir nuomos sutartį. Parodžiau, tada ji paprašė dar kokio nors asmens tapatybės dokumento. Ištraukiau Didžiosios Britanijos kredito kortelę. Suprasdama, kad vilkinti nebegali, ji pasakė apsiausianti ir eisianti su manimi. Nebeištvėriau. Po dvidešimt keturių valandų skrydžio ir 150 svarų, sumokėtų už taksi, per ilgai tąsoma kantrybė trūko. Ištiesiau ranką į raktus. Ji nenoromis įmetė juos man į delną.

Ponas Gadsboras sakė, kad įėjimas į mano butą iš dešinės namo pusės, už aukštų puošnių geležinių vartelių. Atrakinusi juos, nudardinau lagaminus akmenimis grįstu taku, paskui palei balto namo sieną. Už namo plytėjo didelis žolėtas kiemas, apkraštuotas melsvai pilkomis plokštėmis. Mano butas buvo prieš pagrindinę namo dalį.

Ponas Gadsboras buvo architektas, jis virš buvusio garažo suprojektavo ir įrengė atskirą studiją žmonai, baltą, su išeinančių į kiemą šešių didžiulių langų eile ir trimis nuožulniais stoglangiais. Pastato viduryje, ten, kur kadaise buvo įėjimas į garažą, mėlynavo laukujės durys.

Artinausi prie jų, lyg čia būtų mano namai, nors buvau mačiusi tik nuotraukas, kurias ponas Gadsboras atsiuntė man elektroniniu paštu. Tokioje vietoje galima pradėti gyvenimą iš naujo. Bėgti iš Sidnėjaus nusprendžiau paskubomis. Nenutuokiau, kur gyvensiu, Anglijoje neturėjau pažįstamų, pas kuriuos būčiau galėjusi prisiglausti, todėl kelias valandas naršiau internete, kol pamačiau skelbimą apie šią nuomą. Po kelių pokalbių su savininku, pasikeitus sutartimis per kurjerius ir nusiuntus piniginę perlaidą, butas tapo mano. Visiškai mano. Mane užplūdo ramybė, kai ponas Gadsboras sutiko jį išnuomoti. Turėsiu kur gyventi, kur pasislėpti.

Stūmiau melsvai pilkus lagaminus plokštėmis grįstu taku prie savo būsto. Prie tamsiai mėlynų laukujų durų – žalvarinis belstukas. Už durų bus laiptai į viršų, į mano gūžtelę.

Kai jas atlapojau, pasitiko laiptais plūstelėjusi vėsa. Lauke buvo šalta, bet viduje dar šalčiau – namas buvo tuščias, ta tuštuma paliko žymę.

Įsmeigiau akis į medinius laiptus su nuolaidžiu posūkiu viršuje – vienu kartu nieku gyvu nesuvaikščiosiu. Palikau lagaminus ant slenksčio ir užlipau laiptais.

Numečiau kuprinę ir rankinuką, paskui nulėkiau žemyn, užtempiau laiptais vieną lagaminą, tada vėl žemyn – užtraukiau kitą. Uždariau duris ir sustojau. Rodos, taip, sustojau – pirmą kartą per daug savaičių. Sustojau ir leidau tylumai, sklindančiai iš kurį laiką negyvenamos patalpos, mane apgaubti. Užsimerkiau, giliai įtraukiau į plaučius ramybės, paskui iškvėpiau. Išpūčiau save į tylą aplinkui. Štai kas yra ramuma. Štai ko norėjau lipdama į lėktuvą namo.

Atsimerkiau ir pirmą kartą apžvelgiau kambarį. Butas maždaug keturiasdešimties pėdų ilgio, beveik visai atviras. Dešinėje svetainė su sofa, televizoriumi ir kavos staliuku. Kairėje mažas apvalus valgomojo stalas su trimis kėdėmis. Už jo kambario gale – virtuvė su stikline siena, pro kurią liejasi šviesa, greta durys į vonios kambarį. Viso buto, išskyrus vonios kambarį, grindys lentinės, o ant jų lygiais tarpais it salų pritiesta ryškiaspalvių kilimėlių.

Ant valgomojo stalo gulėjo šokoladinių saldainių dėžutė, perrišta rausvu kaspinu, o į ją buvo atremta balta kortelė. Paėmiau raštelį.

Sveika atvykusi į naujuosius namus, Kendra.

Gadsborų šeima

Malonus ir netikėtas poelgis rodo, kad tai geri žmonės. Paprasti, širdingi. Jausdavau tai kaskart, kalbėdamasi su ponu Gadsboru. Šauni ir draugiška šeima.

Draugiška. Apėmė šioks toks nerimas. Draugiškumas gali būti bėda, pamaniau dėdama raštelį ir akimis glostydama šokoladinius saldainius. Man reikia kurį laiką pabūti vienai. Sprukdama iš Australijos jaučiausi kaip bėglė, ir dabar, atsidūrusi namie, troškau vienatvės. Vietos, kur leisčiau laiką kaip noriu, laižydamasi žaizdas, dėl kurių teko palikti Sidnėjų; vietos, kur atsipeikėčiau, sustiprėčiau pamažu pratindamasi vėl gyventi tarp žmonių.

Čiupinėdama dėžutės celofaną, labiausiai būgštavau, jog jie nepaliks manęs ramybėje, kad spėčiau atkurti gyvenimą iš naujo. Jie nepaliks manęs ramybėje, ir viskas.

Vaikščiojau po miegamąjį, grąžydama rankas ir grauždamasi. Neprotinga baimė sulig kiekviena minute didėjo ir darėsi tikresnė. Turbūt vaikai, parėję namo, papasakojo poniai Gadsboro, kas atsitiko.

– Ji gana daili, – atsainiai pareiškė Vasara.

– Ir visai be drabužių, tiesa, tėti? – nerūpestingai pridūrė Džeksonas.

O dabar ponia Gadsboro turbūt ruošiasi žygiuoti čia su keptuve rankoje draskyti man akių. Lieps niekada nenusirengti, net dušinėje. Ypač dušinėje.

Net jei ji neateis čia duoti man garo, palankumą vargu ar pajus. Įvykis pasės jos galvoje abejonių, ji ims spėlioti, ar nenusižiūrėjau jos vyro, ir nuspręs neišleisti manęs iš akių.

Kai ši mintis man galutinai išsirutuliojo, apsivilkau džemperį trikampe iškirpte, įsibrukau į juodą megztinį ir užsimečiau ilgą juodą paltą. Skubiai apsimuturiavau kaklą dryžuotu spalvingu šaliku, griebiau rankinuką ir pasukau prie durų. Užsuksiu pas kelis nekilnojamojo turto agentus, nuvažiuosiu traukiniu į Londono centrą ir ten prasitrainiosiu kiaurą dieną. Grįšiu labai vėlai, kai jie jau miegos. Galėčiau taip daryti – iki vėlumos negrįžti namo, kol rasiu kitą butą.

Prieš išeidama, palengva pravėriau laukujes duris ir greitai žvilgtelėjau pro plyšį tikrindama, ar kelias laisvas. Kitame kiemo gale stovėjo namas, didelis, baltas ir įspūdingas. Medinių lentelių langinės buvo atidarytos, ir aš įžiūrėjau poną Gadsborą, stovintį prie virtuvės stalo ir pašėlusiai mostaguojantį rankomis; prie stalo sėdėjo abu vaikai ir įdėmiai jo klausėsi. Ponios Gadsboro niekur nematyti. Puiki proga pasprukti.

Peržengiau slenkstį ir atsargiai uždariau duris. Palengva įkišau raktą į spyną ir švelniai pasukau. Paskui irgi be garso pasukau raktą automatiniame užrakte. Durys užrakintos abiem spynomis.

Prikandusi apatinę lūpą, įsitempusi, jau ruošiausi sėlinti per kiemą prie vartų, bet atsisukau – ir išvydau už nugaros poną Gadsborą su dėžute „Weetabix“ javainių rankoje.

– JĖZAU KRISTAU! – sužviegiau atšokdama ir griebiausi už širdies. – NEDARYKIT TAIP! Kas čia per šeimos ypatybė – išdygti kaip iš žemės?

Šeimininkas buvo priblokštas, lyg negalėtų patikėti, kad taip mane išgąsdino.

– O Dieve, prašom atleisti, – tarė tiesdamas į mane laisvąją ranką. Krūptelėjusi prisiplojau prie durų, kad jis manęs nepaliestų. Per pastarąjį pusvalandį mes peržengėme daug užtvarų, nėra reikalo nugriauti dar vienos.

Jis atitraukė ranką, žengtelėjo atgal mane praleisdamas. Atsiplėšiau nuo durų, nes jis stovėjo nuošaliai.

– Panele Tamale, prašom atleisti, neketinau jūsų gąsdinti, – tarė.

– Vadinkit mane Kendra, – atsargiai pasakiau, nes širdis tebesidaužė.

– Atsiprašau, Kendra, neketinau jūsų baidyti. Toli gražu neketinau.

– Nieko baisaus, pone Gadsborai, aš jau atsipeikėjau. Tikrai. Aš truputį nervinga.

– Vadinkit mane Kailu, – tarė jis.

– Gerai, Kailai.

– Pataisiau vaikams pusryčius, – mostelėjo į virtuvę už nugaros, – ir pamačiau jus. Norėjau pagauti, kol neišėjote, ir atsiprašyti. Nežinojau, kada grįšite, o mes turbūt tuoj po pusryčių eisime gulti. Sutriko paros ritmas. Bet noriu atsiprašyti už ankstesnį įvykį. Matote... Ankstesnį... – balsas nutrūko, ir jis sodriai paraudonavo aiškiai prisiminęs, kas nutiko.

– Viskas gerai, – mašinaliai nutraukiau jį, nors gerai nebuvo. Tiesa, taip nutiko netyčia, gal ir nieko baisaus.

– Tikrai nėra gerai, – neatstojo jis. – Beveik pusvalandį aiškinau vaikams, kodėl nėra gerai. Labai atsiprašau, – jo balsas buvo ramus ir švelnus, su vos girdimu akcentu, turbūt šiauriečio.

– Iš tiesų viskas gerai.

– Ne. Tenorėjau jus patikinti, kad daugiau taip nebus. Tokie jau tie vaikai. Nežinau, ar jūs turit vaikų?

Ir akimis ėmė slysti mano kūnu, lyg iš apvalumų galėtų suprasti, gimdžiusi aš ar ne, paskui jo veidas vėl nuraudo kaip aguona: matyt, prisiminė matęs tuos apvalumus, pridengtus tik rankšluosčiu.

– Žinau, kokie būna vaikai, – kandokai atkirtau. Jei turėčiau vaikų, negi būčiau atsikrausčiusi į jo namus be jų?

– Jei mano dvyniai ką nors įsikala į galvą, neišmuši. Kai pasakiau, kad išnuomojau studiją jums, jie užsimanė viską sužinoti iškart. Norėjo tučtuojau su jumis susitikti. Norėjo nuotraukos. Norėjo žinoti, kur jūs esate. Norėjo skristi į Sidnėjų. Nesuprato, kodėl negalima užsukti į Sidnėjų pakeliui į Niujorką, juk į abu reikia skristi lėktuvu. Tik kai atsidūrėme Niujorke, nurimo. Nė kartelio neužsiminė. Maniau, pamiršo, bet ką tik pakeliui iš oro uosto Džeksonas staiga prisiminė, priminė Vasarai, ir juodu nukūrė. Negalėjau sulaikyti, todėl įleidau įsitikinti, kad jūsų nėra, o jūs, žinoma, buvote.

Kailas nebuvo griežtas tylenis. Visą laiką, kol šnekėjo, kaštoninės raudonmedžio spalvos akys šokinėjo. Iš arti pasirodė patrauklus. Jei ne nuovargis, blyškumas, tamsūs ratilai po akimis, būtų gražus vyras. Tvirto sudėjimo, švelni žandikaulio linija, ryškūs, bet įspūdingi bruožai ir smalsi veido išraiška, kurią paveldėjo duktė. Jo ūgis, išvaizda, asmenybė spinduliavo švelnumą, kuris būtų nuraminęs daugumą žmonių... kol jis nebūtų prisėlinęs iš užpakalio.

– Mes beldėmės, – liovėsi aiškintis Kailas.

– Aš turbūt maudžiausi po dušu, – atsakiau rimta mina, kad pamatyčiau jį paraustant, ir jis kaipmat paraudo. Nukaitęs ir nunėręs galvą Kailas virsdavo droviu berniūkščiu, nutvertu vartant motinos apatinių drabužių katalogą: suaugęs Džeksonas.

– Daugiau taip neatsitiks, – pažadėjo jis. – Klausykit, galite pasiimti atsarginius raktus ir kam nors perduoti, jei norite.

– Ne, verčiau jau tegu juos turi žmonės, gyvenantys netoliese, o gal aš paslysiu dušinėje ir negalėsiu atsikelti.

Šį kartą jis neparaudo, tik pakreipė galvą, o veidą nušvietė šypsena.

– Dabar šmaikštausite apie dušinę iki mano gyvenimo pabaigos, tiesa? – paklausė.

– Maždaug taip.

– Mes jūsų neišbaidėme? Tikiuosi, neinate naujo buto ieškoti? Nes daugiau taip niekada neatsitiks. Išmoksiu griežčiau auklėti vaikus. Toks mano uždavinys.

– Kad jie šaunūs. Truputį mane išgąsdino, ir tiek.

– Taip sakote, nes nežinote, kaip dažnai jie man nušluosto nosį. Matote, man tai nauja.

– O, – tarstelėjau. Negi jie ne jo vaikai? Kur jo žmona?

– Mudu su žmona kartu negyvename, – atsakė Kailas į mano neištartą klausimą. – Dar neilgai. Vos kelios savaitės. Todėl ir išnuomojau jos studiją, – pridūrė kryptelėdamas galva mano buto pusėn. – Mes ką tik buvome Niujorke, ji ketina ten persikelti. Be mūsų. Mes skiriamės. Maniau, kad kelionėje susitaikysime, bet paskutinę naktį gulime didžiulėje viešbučio lovoje, vaikai miega tarp mūsų, o ji šnibžda: „Noriu skirtis, Kailai. Santuokos neišgelbėsime, todėl aš noriu skirtis.“ Gražu, a? Miegojome vienoje lovoje dvi savaites. Visi keturi, kaip senais laikais, taip ji nusprendė viską baigti. Net nežinojau, kad mes bandome gelbėti santuoką.

Su kiekvienu žodžiu riečiau ir spaudžiau kojų pirštus sportbačiuose, kiekvienas raumenėlis buvo įsitempęs nuo pastangų neapsisukti ir nelėkti šalin. Puikiai žinau, kas yra skyrybos. Ką tik pabėgau nuo vienų. Nenoriu pataikyti tiesiai į kitas.

Kailas liovėsi kalbėti, ir mudu stovėjome nejudėdami ir tylėdami. Tarp mūsų stūksojo netikėtas siaubas, jo emocinė iškrova nubloškė mane į giliausius šeimyninės kriptos užkaborius. Nė vienas nežinojome, ką sakyti, ir mus apgaubė nesmagi, troški tyla.

– Jūs išsikraustysite vidury nakties, tiesa? – liūdnai paklausė jis. Papurtė galvą, persibraukė ranka trumpus plaukus. – Atsiprašau, turbūt bjauresnio susipažinimo neįmanoma įsivaizduoti... Iš pradžių įvykis bute, dabar trumpa mano iširusios santuokos istorija. Atsiprašau.

Telefonu Kailas kalbėjo kaip kitas žmogus. Žinoma, mes aptarinėjome reikalus, bet man pasirodė, kad jis santūrus, iš tų, kuriems šauna daug minčių, bet pagarsinamos tik kelios. Gal jam liežuvis atsirišo apsvaigus po kelionės lėktuvu ir staiga suvokus, kad tapo vienišu tėvu. Nesvarbu, kaip ten buvo, nes aš vis tiek nežinojau, ką atsakyti.

Gadsborų name garsiai ir šaižiai sučirškė telefonas. Įtampa, susimetusi į pečius ir pilvą, atslūgo, kojų pirštai atsigniaužė. Man nieko nereikės atsakyti, Kailas nuskubės prie telefono, o aš spruksiu kuo toliau nuo jo. Jis spoksojo į mane lyg tikėdamasis atsakymo. Aš spoksojau į jį laukdama, kol jis nueis prie telefono, kuris vis dar skambėjo.

– Nenorite atsiliepti? – paklausiau rodydama į namą.

Kailas pažvelgė už nugaros, jo veide atsispindėjo nuostaba.

– Ak, taip, – suburbėjo vėl atsisukdamas į mane. Neatrodė, kad ketina eiti namo. Droviai šyptelėjo, dirstelėjo į savo pėdas, paskui kilstelėjo galvą. – Jūs... turbūt nenorėtumėt užeiti? Papusryčiauti su mumis ir prideramai susipažinti su vaikais? – jis gūžtelėjo pečiais. – Jie mane grauš, jei nesusitiks su jumis. Na, Vasara grauš, Džeksonas jai pritars. Tylomis pritars, bet ne mažiau atkakliai... Klausykit, pažadu užsičiaupti, jei ateisite pusryčių. Jei norite?

Atvirai, visiškai atvirai kalbant, aš nenorėjau su jais pusryčiauti. Nieko asmeniško. Gadsborai atrodė labai mieli, bet aš juos pamačiau vos prieš valandą, o gyvenimas jau virto painiu drovos ir nerimo raizginiu. Aš turiu kur gyventi, nes ponia Gadsboro išvyko. Aš tiesiogine prasme atskridau į pasaulio kraštą, kad atsidurčiau ten, kur pradėjau – skyrybų fronte; dabar būsiu to, nuo ko bandžiau pabėgti, liudytoja. Savo akimis pamatysiu, kokios žiaurios, bjaurios ir pagiežingos yra skyrybos. Ir dar vaikai. Būti tarp vaikų man kankynė. Širdis plyšta primindama pražiopsotas progas, skausmas gilus ir veriantis. Gyventi šalia vaikų sutinku, bendrauti su jais ne.

Nereikėjo čia atsikraustyti, suvokiau žiūrėdama į šeimininką. Už nugaros tebeskambėjo telefonas.

– Būkit maloni, – paprašė Kailas.

– Gerai, – sutikau. Kitos išeities nebuvo.

trečias skyrius

Virtuvėje prie medinio stalo tylėdami sėdėjo Džeksonas su Vasara.

Vasara sėdėjo stalo gale ir šokdino ant staltiesėlės sumaigytą mėlynąjį triušį – kartais jis aukštai stryktelėdavo į orą, paskui it kamikadzė nerdavo į tuščią baltą dubenėlį javainiams priešais ją ir vėl iššokdavo nenukentėjęs. Džeksonas sėdėjo Vasarai iš dešinės, atsirėmęs alkūne į stalą, suėmęs galvą ranka, ir spoksojo į dubenį, lyg ieškotų jame visatos paslapčių.

Stalas buvo padengtas pusryčiams: padėta dėžutė kukurūzų dribsnių, šaukštai, baltas keraminis dubenėlis cukraus, stiklinės, pakelis pieno ir nepraplėšta šviežių apelsinų sulčių pakuotė. Kailas padėjo ant stalo dėžutę „Weetabix“ ir nėrė pro šalį prie telefono.

Neryžtingai įžengiau pro duris. Vaikai, nulydėję akimis iš virtuvės lekiantį tėvą, kuris jiems nepasakė nė žodžio, abu atsisuko į mane.

Vasara pamačiusi nušvito, plačiai nusišypsojo ir pamojavo man pakelta ranka. Džeksonas dirstelėjo į mane, į Vasarą, kietai sučiaupė lūpas, suraukė kaktą ir dėbtelėjo į seserį, lyg ši būtų jį išdavusi.

– Labas, – tariau atsargiai, baimindamasi pasitraukti nuo durų. Bijojau būti kambaryje su jais, kai jų tėvo nėra. Nė vienas neatsakė, nors Vasaros šypsena dar paplatėjo. – Jūsų tėtis pakvietė mane pusryčių, – paaiškinau. – Neprieštarausite? – Vasara dirstelėjo į Džeksoną, lyg prašydama leidimo. Džeksonas perbedė ją akimis, jose šmėkštelėjo šešėlis, ir jis vėl įsistebeilijo į stalą. Nebuvo sunku suprasti, kad nesidžiaugia. Aiškiai nenorėjo, kad čia būčiau. Vasara šyptelėjo jam ir atsisuko į mane.

– Tau reikia dubenėlio, – pareiškė ji ir parodė į vieną iš baltų spintelių ant sienos.

– Taip, – sutikau ir numečiau rankinuką šalia kėdės į kairę nuo Vasaros, prieš Džeksoną. Nusivilkau paltą, bet megztinio ne. Nuėjau prie spintelės, į kurią rodė Vasaros pirštas, susiradau tokį pat dubenėlį, kaip padėtieji ant stalo. Atsinešiau jį ir atsisėdau.

– Ir stiklinės sultims, – pridūrė Vasara kaip tik tada, kai mano užpakalis palietė medinę sėdynę.

Pakilau prie spintelės, į kurią rodė jos pirštas, greta lėkščių, ir iš gilumos išsitraukiau paprastą lygią stiklinę.

– Dar ko nors? – pasitikslinau. Vasara papurtė galvą ir vėl apdovanojo mane šypsena. Džeksonas, nenuleisdamas nuo manęs akių, pakėlė ranką ir parodė į komodą greta spintelės, į kurią atsišliejau. – O, dar šaukštas, – susipratau.

Džeksonas linktelėjo, jo veidu perbėgo šypsena, paskui jis vėl įsižiūrėjo į dubenėlį.

Pro duris buvo matyti Kailas. Jis vaikščiojo koridoriuje su belaidžiu telefonu, prispaustu prie ausies, baisaus apmaudo iškreiptu veidu.

Jis kalbėjo su žmona. Su žmona, kuri tuoj taps buvusi. Tik nuo žmogaus, kurį mylėjai, žodžių veidas gali taip persikreipti. Žmogus, kuris kadaise tave mylėjo, moka sukelti skausmą. Jis žino, kur slypi jautriausia, švelniausia sielos vieta; jis žino, kokie žodžiai, žvilgsniai ir veiksmai įsmigs giliausiai; jis žino, kokios žaizdos neužgis ištisą amžinybę.

Žiūrėjau į vaikštantį Kailą. Jis neužsiminė, kad skiriasi su žmona, kai kalbėjomės telefonu ir siuntėme vienas kitam žinutes elektroniniu paštu. Nė karto. Pasirašydama nuomos sutartį nežinojau, kad šalia gyvens tik jis su vaikais. Antra vertus, o kaip užsiminti? Kaip paaiškinti visiškai nepažįstamam žmogui, kad tavo gyvenimas sugriautas? Dabar supratau, kodėl jie skrido į Niujorką. Dabar supratau, kodėl jis atrodo toks pavargęs. Tai laiko atotrūkis po kelionės lėktuvu, tai atsilikimas nuo gyvenimo. Kailas bando pasivyti kelių pastarųjų savaičių įvykius.

Yranti santuoka jį pribloškė. Spėjau, kad jis nieko neįtarė. Nesitikėjo, kad gresia skyrybos, kol jos neįvyko. Tačiau negi kas nors tikisi skyrybų? Negi duodamas santuokos įžadus bent valandėlę pagalvoji, kad ateis laikas, kai tavo antroji pusė gyvens už septynių valandų skrydžio lėktuvu, o tu liksi akis į akį su nenumaldomos širdperšos dvivamzdžiu?

Po kažkokių pašnekovės žodžių Kailo veidas surūstėjo, susiraukšlėjo. Jis atitraukė telefoną nuo ausies, metė žvilgsnį į lubas, pakėlė rankas, lyg prašydamas Viešpatį stiprybės, paskui vėl pridėjo telefoną prie ausies. Gal kas ir mąsto apie skyrybų galimybę tuokdamasis, bet tikrai ne Kailas. Pritrenktam žlugusių vedybų Kailui dar aiškiai sukosi galva, jis dar nesugalvojo, kaip išsilaikyti neparpuolus. Ko gero, jis dar tik bando stotis.

Suprasdama, kad pokalbis tikriausiai prasidėjo ponios Gadsboro klausimu, ar jie laimingai grįžo, nors Niujorke dabar vidurnaktis, lioviausi žiūrėti į vaikščiojantį ir besiraukantį Kailą, grįžau prie stalo ir atsisėdau.

– Kuo tu vardu? – pasiteiravo Vasara, kai mano šaukštas barkštelėjo į dubenėlį.

– Kendra, – atsakiau. – Bet dauguma žmonių mane vadina Kene.

– Kendė, – patvirtino Vasara. – Kendė, – ji linktelėjo. – Man patinka Kendė. Gražus vardas.

Kendė. Vogčia šyptelėjau. Nemėginau jos pataisyti, nes iš to nebūtų buvę jokios naudos – net jei būčiau pataisiusi, ji vis tiek būtų mane vadinusi Kende. Taip jau vaikai elgiasi su vardais. Jei jie nusprendė tave perkrikštyti, spyriotis beprasmiška.

– Mano vardas Vasara, – tarė ji. – Kaip metų laiko. Žinojai?

Linktelėjau.

– Žinojau. Man patinka tavo vardas, Vasara.

– Jis vardu Džeksonas, – pristatė ji brolį. – Tai ne metų laikas. Tai tik berniuko vardas. Mano mama išrinko, – Vasara nutęsė pirmą „mama“ balsį. Negirdėjau taip tariant šio žodžio.

– Džeksono vardas man irgi patinka, – pasakiau ir nusišypsojau jam.

Berniukas greitosiom pakėlė akis, paskui vėl nuleido vos šyptelėjęs.

Mus apgaubė tyla. Nenutuokiau, kiek laiko laukti Kailo. Ar apskritai verta jo laukti, gal pradėti pusryčiauti, kad galėčiau išeiti ir viskas baigtųsi.

– Kuo vardu tavo triušis? – paklausiau, kad netylėčiau.

Vasara pažvelgė į mėlyną žaislą rankoje ir jį papurtė.

– Liuoksė, – atsakė. – Ji liuoksi.

Parodė, kaip triušis šokuoja per stalą ir nežūva net po kelių mirtinų kryčių į lygią baltą dubens gelmę.

Aš jai nusišypsojau.

– Gražu, – pritariau. – Ar ji tavo geriausia draugė?

Vasara sustabdė Liuoksę vidury šuolio ir pakėlė į mane tamsias melsvai žalias akis, o laisvąja ranka nusibraukė nuo veido nesurištą plaukų pusę. Rodos, klausimas ją nustebino. Ji net kaktą suraukė, paskui parodė į brolį:

– Mano geriausias draugas yra Džeksonas. Jis mano brolis. Ir mano geriausias draugas.

– O, suprantu, – pasijutau iš tikro kvailai. – Ar Liuoksė mėgsta morkas? – paklausiau norėdama pasitaisyti.

Mergytė prisimerkusi įsižiūrėjo į mane, paskui rimtai susirūpinusi sučiaupė rausvas lūpas. Padėjusi šonan triušį, ramiai patapšnojo man per plaštaką.

– Liuoksė nėra tikras triušis, – paaiškino tyliai ir švelniai, lyg nerimaudama, kaip tokia naujiena galėtų mane paveikti. – Ji tik apsimeta. Ji nieko neėda.

Pliaukšt, pliaukšt tapšnojo Vasaros rankytė man delną. Prikandau lūpą, kad nenusijuokčiau iš jos rimtumo. Mergytė nuoširdžiai susirūpino; veidelis susiraukė iš nerimo, kad aš galbūt bukaprotė. Žiūrėjau į jos mažą baltą rankytę, tapšnojančią manąją, ir mano krūtinėje išsiskleidė liūdesys. Jį lydėjo įprastas skausmo dūris, kančia, susijusi su vaikais.

– NE! TU MANĘS PAKLAUSYK! – staiga suriko Kailas, mes visi net pašokome ir sužiurome į tarpdurį. Jis buvo sustiręs iš pykčio, veidas raudonas iš įtūžio, akys degė. – TU MANE PALIKAI, AŠLINA! NE AŠ TAVE! TU MANE PALIKAI! TODĖL NETURI TEISĖS SAKYTI...

Aš atstūmiau kėdę, pašokau ir puoliau prie virtuvės durų. Kai pirštai apčiuopė rankeną, Kailas mane pamatė, staiga prisiminė, kur yra ir kas jį girdi. Nustojo rėkti, ir mūsų žvilgsniai susitiko. Jis atsiprašomai kilstelėjo ranką, apgailestaudamas vyptelėjo, bet aš nusukau akis ir uždariau duris. Man nereikia jo atsiprašymo. Negalima taip elgtis. Juk vaikai klausosi.

Už durų tebetvyrojo tyla, beveik iškart laiptais nudundėjo Kailo žingsniai. Paskui kažkur viršuje trinktelėjo durys, ir jis sandariai nuo mūsų užsidarė.

Atsisukau į Džeksoną ir Vasarą. Jie tebežiūrėjo į duris, sučiaupę lūpas iš susirūpinimo, baimės sklidinomis akimis.

Krūtinę man pervėrė skausmo dyglys, ir aš prisiminiau Sidnėjų. Skamba telefonas. Paskui siaubinga tyla. Tas balsas... Atsikvošėjau ir grįžau į dabartį. Tai liko praeityje, o gyventi turiu dabar. Dabartis – du vaikai, išgąsdinti tėvo pykčio. Spėliojantys, kas jam. Lyg jis tūžtų ant jų.

– Taigi pusryčiai, – šūktelėjau stengdamasi kalbėti linksmai.

Abu virpėdami stebėjo mane. Išblyškusiame Vasaros veidelyje plačiais potėpiais buvo pavaizduotas liūdesys ir skausmas dėl to, kas šeimoje dedasi; kiekviename Džeksono veidelio colyje įsispaudė baimė ir nerimas dėl tėvų. Atrodė, kad šioje istorijoje nei tėvas, nei motina jų neprisiminė. Mama išskrido į Niujorką; tėtis rėkia ant mamos. Vasara ir Džeksonas sėdėjo prie stalo ir laukė pusryčių.

Turėjau ko nors griebtis. Bet ko. Kad tik juodu nebegalvotų apie tėvus. Apžvelgiau kambarį, tarp grakščių baldų, brangių prietaisų ieškodama daiktelio, kuris juos pralinksmintų ir išblaškytų.

– Žinote, ką šeštadienį labiausiai mėgstu pusryčiams? – paklausiau. Akys užkliuvo už palto, iš jo kišenės kyšojo suglamžyto celofano gniužulas. Vilkėjau paltą skrisdama namo ir beveik visą kelionę šveičiau saldumynus. Kišenėje buvo paskutinis pakelis, kurį praplėšiau, kai pradėjome leistis.

Juodu į mano klausimą neatsakė.

– Ką gi, matyt, teks jums papasakoti, jei jau taip susidomėjote, – šypsodamasi pyliau žodžius. – Ne, ne, – kilstelėjau rankas, neva gindamasi nuo prieštaravimų, nors jų nebuvo, – neapsimeskite, kad jums nerūpi, matau, kad mirštate iš smalsumo, tik paklausti drovitės, – dar plačiau nusišypsojau vedžiodama akis nuo vieno dvynio veidelio prie kito. Jie buvo be galo panašūs, tos pačios lūpos, tos pačios akys, ta pati maža nosytė. – Aš dievinu zefyrus, – paaiškinau ir atsisėdau prie stalo. – Žinote, kas yra zefyrai? – supratau, kad atsakymo nesulauksiu – abu užsidarė savo kiaute, ir juos iš ten išvilioti vien linksmumo nepakaks. – Tokie maži minkšti saldumynai. Paprastai rausvi ar balti. Ir kartais aš juos valgau pusryčiams. Bet tik šeštadieniais ir tik ypatingomis progomis. Nors tai mano mažutė paslaptis, – linktelėjau jiems. – Pasakoju apie tai tik judviem.

Galėjau išimti maišelį sumaigytų zefyrų iš kišenės ir parodyti, bet nenorėjau, kad pusryčiams jie valgytų saldumynus.

Vaikai tebespoksojo į niekus vapančią mulkę prie stalo.

– Taigi dažniausiai šeštadieniais pusryčiams aš irgi valgau javainius. Kaip šie, – parodžiau į „Weetabix“ dėžutę. – Tačiau noriu, kad jie būtų ypatingi, nes pusryčiai šeštadienį turi būti ypatingi, tiesa? Dienos nuo pirmadienio iki penktadienio gali būti ypatingos, jei norite, bet šeštadienis ypatingas turi būti visada. Antraip – kokia savaitgalio prasmė? O ypatingas jis daromas šitaip. Reikia vienodų dubenėlių, kaip mūsų. Paskui išimate norų maišelį, kurį visada laikote po ranka. Įkišate į jį ranką, – aš įkišau pirštus į savo nematomą maišelį ir paėmiau žiupsnį. Pabarsčiau tuščią dubenėlį priešais. – Pirmoji porcija visada yra meilė, – pranešiau. Vėl įleidau ranką į maišelį ir ištraukiau žiupsnį. – Antroji porcija visada yra laimė. Nes tada pilvas šypsosi, – vaikai tylėjo, bet klausėsi. Pasėmiau dar vieną. – O ši porcija yra saulės šviesa, kad viduje būtų šilta, – paėmiau dar. – Žinote, kas čia? – paklausiau ir ėmiau laukti. Reikia laukti. Jie susidomėjo, bet turiu juos įtraukti į žaidimą, jei noriu, kad bent kurį laiką jiedu pamirštų tėvų ginčą. Vis dar laukiau. Laikas bėgo. Pasijutau kvailai, laikydama dar vieną nematomų norų porciją, bet privalau išlaukti.

– Burtai, – ciptelėjo plonas balselis. Nenoromis, bet įsitraukė.

Nusišypsojau Džeksonui, patenkinta, kad jis prabilo. Kad jis susidomėjo ir žaidžia.

– Gryna teisybė, Džeksonai, – atsiliepiau tebesišypsodama. Išbėriau į dubenėlį ir pasėmiau dar. – O kas čia, Vasara?

– Juokai, – atsakė ji ir nusišypsojo.

– Tikrai! – pritariau ir subėriau į dubenį. – Ką gi, dabar, kai norai lėkštėje, galime įdėti javainių, – įmečiau porą sausainių. – Javainių būna įvairių, bet šiuos mėgstu labiausiai. O kai jie atsiduria dubenyje, pridedame dar vieną norą. Svarbiausią ir ypatingiausią. Nes tai, ką beriame ant viršaus, yra slaptas noras, kurio niekam neatskleidžiame. Galima norėti bet ko. Visko. Nenorite pamėginti?

Pirmoji sujudėjo Vasara. Ji padėjo Liuoksę ir žvilgtelėjo į savo maišelį. Įkišo ranką ir pradėjo berti norus į dubenėlį.

– Meilė, – įvardijo po pirmo žiupsnio. – Laimė.

Džeksonas paėmė savo norų maišelį. Jis jų nevardijo, barstė tylomis, ir netrukus visi trys turėjome po pilną dubenėlį: jie – kukurūzų dribsnių, aš – javainių.

– Dabar laikas nepaprastam slaptam norui, – pasakiau. Pasėmiau saują ir palaukiau, kol juodu padarys tą patį.

Vasara užsimerkė, kažką pašnabždėjo vos krutindama rausvas lūpas, paskui atsimerkė ir išbėrė savo norą. Atėjo Džeksono eilė. Laikydamas paslaptį rankoje, jis susikaupė, ilgesingai dirstelėjo į duris ir pabarstė ja dribsnius.

Žiupsnį pasisėmiau ir aš, užsimerkiau ir laukiau, kol mintis užgims galvoje ir išryškės. Staiga suvokiau, kad iš tikrųjų tuo tikiu. Iš pradžių tai tebuvo būdas nukreipti vaikų dėmesį nuo tėvo, bet dabar pradėjau tikėti: jei labai norėsiu to, ko man reikia, galbūt noras išsipildys.

Aš norėjau, kad viskas susitvarkytų. Kad visa, kas liko praeityje, pasitaisytų ir daugiau niekas nebūtų įskaudintas. O tie, kurie buvo įskaudinti, kad atsigautų. Išgyventų. Tenorėjau, kad viskas susitvarkytų. Atsimerkiau, nusišypsojau vaikams ir apibarsčiau javainius noru. Net jei jis neišsipildys, aš bent jau turiu gerų ketinimų. Viliuosi. Stengiuosi.

Šliukštelėjau pieno į dubenėlius su dribsniais, pripyliau stiklines apelsinų sulčių, ir mes sutartinai pakabinome po šaukštą.

– Skanu, – tarė Vasara kramtydama ir rodydama mums oranžinę kukurūzų dribsnių košę burnoje.

Džeksonas kinktelėjo, irgi kramtydamas.

– Skonis kaip zefyrų, – pridūrė Vasara, išsiduodama, kad kol kas jų nėra ragavusi.

Džeksonas linktelėjo.

– Šiek tiek primena, – sutikau nenorėdama prieštarauti. Ką aš žinau, o gal Vasarai kukurūzų dribsnių skonis panašus į zefyrų.

– Man patinka ypatingieji šeštadienio pusryčiai, – paskelbė Vasara pilna burna dribsnių.

Džeksonas vėl tylėdamas pritarė.

– Man irgi patinka, – atsiliepiau.

– Tu miela, – tarė Vasara.

Džeksonas nebelinksėjo. Jis spoksojo į valgį, lyg nebūtų išgirdęs.

– Ačiū, – padėkojau Vasarai.

Vasara įrėmė akis į Džeksoną, šis – į seserį, valandėlę juodu susikirto žvilgsniais, bendraudami slaptu nebyliu dvynių kodu. Mergaitė atsisuko į mane.

– Džeksonas irgi mano, kad tu miela. Jis negali kalbėti, – paaiškino.

– Anksčiau girdėjau jį, – paprieštaravau.

– Jis negali daug kalbėti, – pasitaisė ji.

– O, aišku.

Atsidarė durys, į virtuvę įkėblino Kailas. Jo veidas buvo išrūgų spalvos, akys apsiblaususios ir neramios, kiekvienas raumuo įsitempęs iš pykčio. Jis stabtelėjo ir, regis, nustebo pamatęs mane.

– Jūs vis dar čia, – pasakė.

– Taip, žinoma, – atsiliepiau pašaipiai, kad jam palengvėtų. – Mes pusryčiaujame.

– Ypatingieji šeštadienio pusryčiai, – pridūrė Vasara.

– Taip, taip, – išsiblaškęs sumurmėjo Kailas. Negirdėjo nei ką pasakiau aš, nei ką pasakė duktė. Priėjo prie virdulio, spragtelėjęs įjungė. Spoksodamas į jį, perbraukė ranka per pasišiaušusius plaukus. Atidarė spintelę, išėmė puodelį. Atidarė kitą, ištraukė stiklainį „Sąžiningos prekybos“ kavos, įbėrė į puodelį du kaupinus šaukštelius rudų granulių ir užplikė verdančiu vandeniu. Neatsisukdamas pradėjo gurkšnoti stiprią juodą kavą. Kasydamasis galvą, išėjo iš kambario. Matyt, ginčas buvo baisus, jei Kailas taip nusiminė, kad palaikė mus virtuvės puošmenomis, o ne gyvais žmonėmis, kurie nori pasikalbėti.

Džeksonas pradėjo sparčiai šveisti dribsnius. Valgė taip, lyg tai būtų be galo prasmingas veiksmas, lyg noras išsipildytų, jei jis viską suvalgytų.

– Mano mama nelabai gera tėčiui, – pranešė man Vasara.

– O, suprantu, – atsiliepiau.

Spėjau, kad jos mama nelabai gera tėčiui, o tėtis, matyt, nelabai geras mamai.

Dar spėjau, kad įsivelsiu į šią „nelabai gerą“ painiavą, jei nebūsiu labai atsargi.

ketvirtas skyrius

Kvartale knibždėte knibždėjo vaikų.

Į mano butą iš visur sklido jų balsai. Žaidžiančių, klykiančių, besijuokiančių, besipešančių, besitaikančių, besitaškančių balose, bėgančių ledų pardavėjo varpelio tilindžiavimo link. Visi iki vieno mėgavosi neįprastai šiltu, saulėtu vasario pabaigos sekmadieniu. Visi, išskyrus Gadsborus. Kieme tarp dviejų mūsų namų buvo įtartinai tylu. Ramu. Negyva. Čia tvyrojo tyla be ramybės, it naktį bauginamai nuščiuvusiose kapinėse. Tyla po netekties. Sunki skvarbi tyla, naikinanti viską, kas gali būti malonu – net orą, kai tik tai atsiduria sode.

Ji mane trikdė visą dieną.

Girdėjau ją valydama ir siurbdama, nors kompaktinių plokštelių grotuvas garsiai plyšojo. Jaučiau ją, žiūrėdama televizorių. Ji man vaidenosi, kai peržiūrinėjau laikraščius.

Dirstelėjau pro langą šalia sofos – matyti viršutiniai didžiojo namo aukštai ir tamsus skalūno stogas. Spoksojau nesąmoningai ieškodama gyvybės ženklų antro aukšto languose ir kurdama sau šimtus istorijų, ką gali reikšti tokia tyla.

Aš nenorėjau, kad jie man rūpėtų, norėjau, kad man niekas nerūpėtų, bet negalėjau nepaisyti vaikų. Ar man pakaks ryžto numoti į juos? Nekreipti dėmesio į vaikus ir į tai, kas jiems gali nutikti? Vakar Kailas pamiršo pusryčius. Visiškai nuoširdžiai pamiršo.

Po pusryčių ir Vasara, ir Džeksonas užsinorėjo miego. Jie nieko nesakė nei man, nei vienas kitam, rodos, jie tiesiog sykiu nusprendė, kad dabar eis gulti. Vasara išsijudino pirma, nuslydo nuo kėdės, Džeksonas irgi. Juodu buvo dar labiau išblyškę negu mano bute, o tamsūs šešėliai po akimis virto rausvai violetinėmis mėlynėmis. Dievas žino, kiek laiko jie nemiega. Ką tik grįžo iš svečios šalies, stebuklas, kad dar laikosi ant kojų. Džeksonas apėjo stalą ir atsistojo šalia Vasaros, o ji atsisuko į mane. Iš arti pamačiau, kad melsvai žalias akis juosia rausvai raudoni ratilai.

– Labanakt, Kende, – tarė ji. Ėjo miegoti, todėl, nors lauke buvo šviesu, mąstė apie naktį. Džeksonas nepasakė nieko, tik pažiūrėjo į mane, įdėmiai kaip anksčiau mano bute, paskui nusuko akis. Nesvarbu, ką sako Vasara, jis nėra įsitikinęs, kad aš jam patinku, ir neskuba spręsti.

– Labanakt, šaunuoliai, – atsakiau. – Ačiū už pusryčius.

– Bučiuką, – paprašė Vasara ir atkišo man glotnų, putlų, baltą dešinį skruostą.

Delsiau. Menkai pažinojau šią mergytę, bet ji žūtbūt pasiryžo artimai susidraugauti. Antra vertus, negi sunku pabučiuoti. Pasilenkiau ir prispaudžiau lūpas jai prie žanduko. Džeksonas tebebuvo nuleidęs akis, bet nustebusi pamačiau, kad jis irgi atkišo veidelį. Pabučiavau jį į skruostą ir žiūrėjau, kaip abu eina iš virtuvės ir dingsta namo gilumoje. Kaip galima nekreipti dėmesio į šiuodu, svarsčiau, kai vaikai apsuko laiptų turėklus, Vasara ėjo pirma. Kam gali pasirodyti, kad jie nėra svarbiausi pasaulyje, kaip galima nežiūrėti į juos kiekvieną laisvą minutėlę?

Prieš išeidama nukrausčiau ir suploviau indus, nušluosčiau stalą rausva kempine. Užsklęsdama duris, paskutinį kartą apžvelgiau dailią, madingą virtuvę ir palikau Gadsborus vienus.

Kailo nemačiau. Jis užmiršo vaikus per pusryčius, negi ir šiandien juos paliko? Nuo tada, kai išėjau, nė vieno nemačiau, o namai tylūs... Galvoje sukosi įvairiausios mintys.

Atsistojau ir per visą butą nuėjau prie laiptų viršaus, ruošdamasi bėgti žemyn, atlapoti duris, nužingsniuoti per kiemą prie namo patikrinti, ar nieko nenutiko. Ar vaikai pavalgydinti, išmaudyti, ar su jais bendraujama. Tai mano pareiga – kaimynės ir žmogaus. Po tragedijos nuolat girdime žmones pasakojant, kad jie nujautę negera, bet nekreipę į nuojautą dėmesio, o paskui tas ar anas atsidūrė ligoninėje arba dar blogesnėje vietoje.

Laiptų viršuje stabtelėjau. Jie ne tavo vaikai, priminiau sau. Ne tavo reikalas. Tu. Tik. Nuomininkė.

Be to, neatrodo, kad Kailas skriaustų vaikus. Nors ir nežinau, kokie tėvai „atrodo“. Regis, jis jais rūpinasi. Buvo man malonus. Prieš akis iškilo siaubo apimto Kailo, supratusio, kaip mane išgąsdino, vaizdas. Neatrodo. Beje, milžiniškas skirtumas, ar vaikas mušamas ir apleistas, ar užmirštas, nes tu iš paskutiniųjų stengiesi nesugniužti. Gal jie – du skirtingi vieno kontinuumo taškai, bet aplinkybės man nepažįstamos, tai iš kur galiu žinoti, ar lengva nepaisyti vaikų, kai gyvenimas pasidaro nepakeliamas? Gal šeštadienis – tiesiog nenusisekusi diena. Gal jie šiandien miega. Verčiau nekišk nosies, kur nereikia.

Kai man toptelėjo ši mintis, prisiverčiau grįžti ant sofos, paimti nuotolinio valdymo pultelį ir pagarsinti televizorių, kad mirtina tyla nebekurtintų.

Atvirai kalbant, nerimavau dėl Gadsborų, kad galėčiau vilkinti vieną reikalą. Privalėjau kai ką padaryti, bet nenorėjau. Privalėjau parašyti laišką. Parašyti prieš mėnesį, bet nebuvo laiko: iš baimės taip skubėjau išvykti iš Sidnėjaus, sutvarkyti darbo reikalus ir išmokyti žmogų, kad mane pakeistų.

Dabar laiko per akis, taigi teks prisiruošti. O aš negalėjau. Lapas, padėtas ant kavos staliuko, atrodė didžiulis ir platus. Toks jis ir turi būti, nes pasakyti reikia be galo daug. Tačiau kol kas sugebėjau padėti tik mažą mėlyną taškelį dešinėje viršutinėje popieriaus pusėje. Ten prispaudžiau rašiklio galiuką, pradėdama rašyti datą, paskui apsigalvojau, nes galbūt ilgai nebaigsiu laiško. Padėjau rašiklį ir įbedžiau akis į lapą, suprasdama, jog negaliu nurodyti adreso, kad jis manęs nesusektų. Jis galėtų tai padaryti. Sužinoti, kur gyvenu, pasakyti, kad manęs nekaltina ar dar blogiau – kad mane myli. Myli nepaisydamas nieko. Negalėjau to leisti. Ir taip jaučiausi kalta, net nebūdama įsitikinusi, ar sugrioviau jam gyvenimą.

Taigi nei datos, nei adreso, o dar ir nauja kliūtis. Nežinojau, ar kreiptis „gerbiamas“ (per daug oficialu), ar „labas“ (per daug atsainu). Paskui toptelėjo parašyti tik vardą, ir aš nustėrau. Negaliu. Suakmenėjau nuo minties, kad popieriuje liks įamžinta, jog kadaise buvome labai artimi ir visur jį vadindavau vardu. Daugeliui žmonių kreiptis į kitus vardu – savaime suprantama. Bet tokie kreipiniai rodo intymumą, artumą. Tada sviedžiau į šalį laiškinio popieriaus lapą, rašiklį ir vėl pradėjau nerimauti dėl šeimos, gyvenančios anapus kiemo.

O dabar nežinau, ką daryti.

Apimta nevilties, atsistojau. Pasirąžiau visu penkių pėdų keturių colių ūgio kūnu mėgaudamasi, kaip įsitempia nugaros, pilvo, rankų ir kojų raumenys. Kai atlošiau galvą, pasileido plaukai iki pečių. Valandėlę buvau laisva. Lyg būčiau išsiveržusi iš kūno. Iš manęs liko tik molekulės, galinčios kilti iki dangaus, galinčios skverbtis į žemės centrą.

Paėmusi nuotolinio valdymo pultelį, peržvelgiau kanalus. Neradau nieko įdomaus, todėl priėjusi išjungiau televizorių.

Gulti. Eisiu gulti. Išsimiegosiu, ir praeis.

Turbūt aš vis dar apkvaitusi po kelionės lėktuvu. Parskridau vos prieš savaitę, o iš darbo išėjau likus tik dviem dienoms iki skrydžio. Grįžusi žvalgiausi po Brokingamą, tyrinėjau viešąjį transportą, vingiuotas šalutines gatveles ir mažas krautuvėles. Nuvažiavau į vakarinio Londono rajoną, kuriame kadaise gyvenau, išsipinti kasyčių ir išsitiesinti plaukų. Be to, ketvirtadienį ir penktadienį po porą valandų dirbau. Stačia galva puoliau į kitą gyvenimą, ko gero, todėl padaugėjo nuobodulio, įtampos ir nusivylimo. Daug savaičių naktimis mažai miegodavau, o rytoj laukia pirma personalo atrankos ir paieškos skyriaus vadovės darbo diena. Kelios valandos lovoje, klausantis muzikos, nuramins.

Atsiguliau aukštielninka, išsikėtojau, pasiverčiau jūrų žvaigžde po balta pūkine antklode, stengdamasi užimti kuo daugiau lovos. Kambarį apsiautė žemas kimus Piterio Geibrielo balsas, suskambėjo „Tavo akyse“. Buvo pusė šešių vakaro, sutemos jau nuvarvėjo dangumi, sutepdamos pasaulį už mano žaliuzių.

Užsimerkiau ir nuplaukiau su dainos žodžiais: tuštuma. Pabėgimas. Grįžau ten, kur pradėjau.

Užplūdo sustabdyti prisiminimų kadrai, vaizdai, įstrigę atmintyje it spragtelėjus fotoaparatui.

Spragt. Švelni jo sprando oda.

Spragt. Šiltas jo kūnas po mano pirštais.

Spragt. Jo gilios akys.

Skubiai atsimerkiau tikėdamasi, kad taip nuvysiu prisiminimus, kad tada jie nuslops, grįš į tamsą, kur jų vieta. Jie tebeplūdo. Sustabdyti kadrai pamažu virsdavo judančiais vaizdais.

Spragt. Jo lūpos liečia duobutę man po kaklu.

Spragt. Jo lūpos kruta tardamos: „Galėčiau amžinai būti su tavimi.“

Spragt. Jo rankos traukia man per galvą marškinaičius.

Spragt. Jis aikteli rydamas akimis mano pusnuogį kūną.

Nustojau priešintis, tegu atmintis spragsi, tegu akyse žybčioja blykstės. Prisiminimai apie jį. Prisiminimai apie mus. Prisiminimai apie save su juo.

Paklūstu prisiminimams. Lengviau paklusti, negu priešintis. O dabar priešintis aš beveik nebeturiu jėgų.

Krūptelėjusi ir suklikusi pabudau stingdama iš siaubo.

Mano kambaryje kažkas buvo. Aš jaučiau.

O gal kažkas mane palietė. Ar šiaip, ar taip, čia tikrai kažkas yra. Atsimerkiau jau beveik atsisėdusi. Kambaryje tebebuvo tamsu, nesupratau, kiek laiko. Drebančia širdimi ištiesiau ranką prie naktinės lempos, kad kambarį užlietų šviesa, kad tamsa atsitrauktų ir aš įsitikinčiau, jog čia daugiau nieko nėra.

Šviesa užsidegė, ir aš vėl pašokau slopiai surikusi. Kambaryje kažkas buvo. Ne vienas.

Vasara. Džeksonas.

Jie stovėjo per porą pėdų nuo lovos, prie atdarų durų.

Ką tik išlipo iš lovos, supratau įsmeigusi į juos akis: Vasara buvo apsirengusi senamadiškus naktinius marškinius su raukinukų apykakle ir rankogaliais iš papilkėjusios baltos flanelės, nusėtos mažučių rausvų gėlyčių girliandomis, o juodi plaukai iš miego buvo sutaršyti; Džeksonas vilkėjo raudoną su mėlynais raštais Žmogaus voro pižamą, per kelis colius užsmauktą virš riešų ir kulkšnių, jo plaukai buvo pasišiaušę, o veidas pabrinkęs.

Per tris dienas jie du kartus įsilaužė į mano butą. Jie du kartus mane mirtinai išgąsdino. Laukujes duris tikrai užrakinau – patikrinau tris kartus kaip visada. Dar kartą pasukusi raktą spynoje ir automatinio užrakto rankeną įsitikinau: aš užsirakinusi. Aš saugi. Pavojai liko lauke. Kartais, tarkim, praėjusią naktį, pabundu nerimaudama, gal pamiršau patikrinti, ir ketvirtą kartą einu žiūrėti, ar durys užrakintos, ar langai užkabinti. Kad tik neatsitiktų taip, kaip dabar. Kad nepabusčiau siaubo apimta, nes užsuko nekviestų svečių. Širdis labai negreitai nustojo daužytis, kelius prispaudžiau prie krūtinės ir sumirksėjau vaikydama miegus, o rankas sunėriau ant kelių, kantriai laukdama, kas bus toliau. Jei bus kaip anąsyk, tučtuojau laiptais atkurs Kailas ir įsiverš į miegamąjį išsivesti vaikų, it piemuo dviejų paklydusių avelių. Paskui karštai, nuoširdžiai ir iš esmės beprasmiškai atsiprašys. Taip, jis apgailestaus, bet kas iš to: jo vaikai mano namuose. Aš maniau, kad žodis „atsiprašau“ reiškia „daugiau taip neatsitiks“. Jei vėl atsitiko, vargu ar labai apgailestavai.

Gal paprašyti atsarginių raktų, pamaniau, nes dar vienas toks apsilankymas, ir mano gyvenimas sutrumpės perpus.

Praėjo minutė. Kita. Kailo nėra.

Dirstelėjau vaikams už nugaros į svetainę, kiek galėjau apžvelgti, gal jis ten slepiasi taip susidrovėjęs, kad nedrįsta peržengti slenksčio. Nieko. Tuščia.

Vėl pažvelgiau į vaikus. Džeksonas įsikišo nykštį į burną. Nemačiau taip darančio šešiamečio. Kita ranka jis čiupinėjo pižamos švarkelį, sukdamas jį apie pirštą, lyg mėgintų įsirausti į ploną tamprų džersį. Melsvai žalios stiklinės akys su rudais ratilais buvo įbestos į tašką prie mano pėdų. Vasara rankose laikė Liuoksę, mėlynąjį triušį, ir sukiojo jai kairę ausį. Pirmyn atgal, pirmyn atgal, pirmyn atgal, lyg bandytų ką išsunkti. Stovėjo veidu į mane, bet jos akys manęs nematė. Jos žvelgė pro mane į lovos galvūgalį. Skruostais vingiavo siauri žvilgūs ašarų pėdsakai.

Oi.

Tą akimirką supratau, kad privalau nusikloti, permesti kojas per lovos šoną, atsistoti ant kilimėlio, apsirengti ir bėgti į didįjį namą.

Supratau, ką privalau daryti, bet negalėjau. Taip prasideda košmarai. Taip nugrimztu į košmarą, kurio negaliu išsklaidyti. Tuomet man į ausį ima kuždėti ant krūtinės rašydama pražūties nuojauta. Jei sukrutėsiu, ji gali virsti tikrove. Jei nesujudėsiu, galbūt klystu. Vaikai amžinai pabunda apsiašaroję, kai susapnuoja baisų sapną. Slogutis pakelia juos iš lovos ir gena į tėvų kambarį. Galbūt klystu.

– Kas atsitiko? – paklausiau.

Vasara delnu pasitrynė akį. Ji buvo taip išbalusi, kad tamsiai žalios ir mėlynos gyslutės, atsišakojančios nuo kaklo ir vingiuojančios per žandikaulį, išsišovė it dantytos, prastai padarytos tatuiruotės. Džeksonas tebečiulpė nykštį, nenuleisdamas akių nuo mano pėdų.

Net mintyse liepdama jai sakyti: „Susapnavau baisų sapną“, pajutau, kaip ima daužytis širdis. Vis sparčiau, greičiau nei prieš valandėlę, kai įjungiau šviesą. Ausyse spengė, galvoje ūžė, gerklėje tvinkčiojo. Pasakyk, kad susapnavai baisų sapną, pasakyk, kad susapnavai baisų sapną.

– Turi eiti pas mus, – prabilo Vasara tokiu pavargusiu balsu, lyg tuoj palūš nuo rūpesčių naštos.

– Kodėl? – suklusau.

Ji ir toliau žiūrėjo kiaurai mane, bet mažos rausvos it rožių pumpurai lūpos prasivėrė.

– Turi eiti pas mus, – pakartojo Vasara. – Tėtis nepabunda.

penktas skyrius

Ar jis bus pamėlynavęs?

Gulės ant sofos? Ant grindų? Infarktas? Kažkas įsilaužė į namus ir jam ką nors padarė? O gal jis nusprendė, kad gyvenimas nebepakeliamas, ir nutarė viską baigti? Ar jau bus atšalęs? Kiek laiko nebegyvas? Tokios mintys sukosi galvoje lyg maitlesių grifų pulkas, kai ėjau per kiemą. Niekada nesu mačiusi lavono. Kodėl Kailas turi būti pirmas?

Atsargiai skatinama Vasara pagaliau sugebėjo paaiškinti, kas atsitiko. Džeksonas, apsigaubęs tyla tarsi kokiu kokonu, nykščio iš burnos neištraukė, nors įdėmiai stebėjo, kokį įspūdį man daro jųdviejų pasakojimas. Vasara pabudusi išgirdo pirmame aukšte triukšmą ir nubėgo į tėčio kambarį paklausti, kas tai, bet jo lova buvo tuščia. Tada pasiėmė Džeksoną, ir abu nulipo pažiūrėti. Rėkavo televizorius. Jis buvo įjungtas, o tėtis gulėjo ant sofos. Vasara jį papurtė, bandė pažadinti ir pasakyti, kad jis neišjungęs televizoriaus. Bet nepasisekė. Tada pamėgino Džeksonas. Juodu jį purtė, šaukė vardu, tačiau nieko nepešė. Abu susėdo ant grindų laukti, kol tėtis pabus, paskui užmigo šalia jo, bet jis nepabudo. Galų gale jie nusprendė atsivesti mane. Gal man pasiseks jį pažadinti. Jie pasistatė kėdę, užlipo ir atsirakino užpakalines duris, paskui atėjo į mano butą. Pasinaudojo atsarginiais raktais – žinojo, kur jie laikomi.

Klausiausi jų pasakojimo, visą laiką jausdama šaltą kaip ledas baimę, plona srovele tekančią per nugarą. Paprašiau vaikų palaukti manęs čia, įjungiau televizorių, suradau jiems rytinių animacinių filmukų ir nuėjau persirengti. Galėjau eiti su tais pačiais treningais ir marškinėliais, su kuriais miegojau, bet nusprendžiau persirengti, kad nusiteikčiau. Nusiraminčiau. Drebančiomis rankomis užsitempiau apatinius, džinsus, marškinėlius ir juodą nertinį trikampe iškirpte. Ausyse be paliovos skambėjo spigus klyksmas: turėjai ką nors daryti, turėjai ką nors daryti, turėjai ką nors daryti.

Jei vakar būčiau pas juos nuėjusi, pasikalbėjusi su juo, pasikalbėjusi su jais, gal nieko nebūtų atsitikę.

Apsirengusi, bet ne mažiau išsigandusi grįžau į svetainę. Pirmiausia pajutau alkoholio smarvę. Kvapas nebuvo nei stiprus, nei aštrus, tiesiog man į nosį trenkė išsivadėjęs rūgštus tvaikas. Čia atsikėlusi svaigalų negėriau, bute jų nebuvo, tai kodėl svetainė dvokia? Alumi. Taip, alumi. Dirstelėjau į vaikus, bet jie nejudėjo, sėdėjo kaip sustingę ir bereikšmėmis akimis spoksojo į televizorių.

Dar kartą pauosčiau orą, bet smarvės nebepajutau.

Pasakiau sutrikusiems veideliams, kad lauktų manęs bute – aš greitai grįšiu, ir nuėjau per kiemą. Vos keli metrai, bet iš tikrųjų – kelionė ilgumo sulig gyvenimu. Kelionė, kuri amžinai pakeis mano gyvenimą. Tai įvyks, kai pamatysiu Kailo kūną – lavoną. Paskui nebegalėsiu būti tokia kaip anksčiau. Ta valanda paliks mano sieloje neišdildomą žymę. Dar vieną randą, kuris niekada suvis neišnyks. Dievas žino, koks įspūdis padarytas dviem šešiamečiams, laukiantiems mano bute.

Artindamasi pamačiau, kad užpakalinės klevinės durys paliktos praviros, giliai įkvėpiau ir pastūmiau. Namas buvo tylus, kai peržengiau slenkstį, ausyse ūžė, širdies tvinksniai viską nustelbė. Medinėmis virtuvės grindimis dėliodama pėdas prie galinių durų, durų į koridorių, suvokiau, kad sulaikiau kvapą. Stabtelėjau, iškvėpiau, prisiverčiau kvėpuoti. Iš viršutinės krūtinės dalies išsiveržė nelygus, paviršutiniškas įkvėpimas ir iškvėpimas, ne kažin kas, bet vis dėlto jau kvėpavau. Koridoriaus, vedančio mane pas Kailą, grindys irgi buvo medinės. Gale išvydau laukujes duris su užkabinta dėl saugumo grandinėle. Neatrodo, kad kas būtų įsilaužęs. Už kelių žingsnių nuo durų buvo laiptai, o tarp jų ir laukujų – dar vienos durys, uždarytos. Arčiau manęs, iš kairės, buvo dar vienos, atidarytos. Spėjau, kad Kailas yra ten. Neįsivaizdavau, kad vaikai, eidami manęs, būtų jas uždarę.

Artinantis prie atdarų durų, man dingtelėjo, kad reikia paskambinti policijai. Bet žinoti svarbiau, negu laikytis taisyklių. Kai pamatysiu, kai įsitikinsiu tuo, ką mes visi trys nujaučiame, suprasiu, kaip elgtis su vaikais. Sugalvosiu, ką pasakyti, kaip juos apsaugoti, kol bus sutvarkyti formalumai. Nenorėjau, kad jiems praneštų policininkas, visiškai nepažįstamas žmogus. Aš irgi beveik nepažįstama, bet ne visai svetima.

Tarpduryje sudvejojau svarstydama, ar neapsigalvoti. Ar nepaskambinti policijai. Jie mokomi, kaip elgtis tokiais atvejais, manęs niekas nemokė. Aš mokiausi atrinkti darbuotojus, o ne...

Prieš akis iškilo tuščia Vasaros ir Džeksono veidų išraiška. Beprasmiški žvilgsniai, neviltis. Jie tai jau padarė. Jie negalėjo rinktis. Jei vaikai gali, tu irgi gali, subariau save.

Svetainė buvo neįtikėtinai didelė. Anksčiau čia buvo du kambariai – nugriautą, kad būtų šviesiau ir erdviau, sieną žymėjo pusapskritė arka. Gale valgomojo pusė, svetainės pusėje dvi sofos ir du krėslai, aptraukti, matyt, labai minkšta prisvilusio sviesto spalvos oda, sustatyti keturkampiu prieš televizorių, garsiai rėkaujantį prie lango.

Pirmiausia pamačiau jo pėdas. Ant sofos arčiau durų. Pėdos buvo atsuktos į duris, sukryžiuotos, kairė ant viršaus. Man sustingo širdis, žiūrint į smulkių raukšlelių tinklą paduose. Išsižiojau, pradėjau švokšti bandydama nusiraminti ir nekvėpuoti per greitai. Atsidūriau ant peilio ašmenų tarp visiškos ramybės ir isterijos. Paskui tai atsitiko. Spragtelėjo. Nebejaučiau kūno, nes nusprendžiau išeiti. Nusišalinau į tą vietą, tą kampelį, kuriame visada jausdavausi saugi. Visada rami. Visada ginama. Ginama nuo visų pasaulio bjaurasčių.

Ir niekas nebebuvo sunku, nes aš nebijojau. Galiu tai padaryti. Privalau, todėl padarysiu. Nuėjau į priekį, dėdama vieną koją priešais kitą, su kiekvienu žingsniu, kiekvienu judesiu vis aiškiau užuosdama baisią alkoholio smarvę, kurios buvo prisigėręs oras.

Žengiau dar kelis žingsnius į kambario vidurį, kol atsidūriau prie sofos. Ir, Dieve mano. O Dieve!

Grindys aplink sofą buvo užgriozdotos buteliais. Svaigalų buteliais ir skardinėmis. Mažais žaliais džino, dideliais skaidriais degtinės, gintariniais viskio, rudais alaus, keliais žaliais baltojo vyno ir dviem tamsiais raudonojo vyno buteliais. Keletu alaus skardinių. Tačiau daugiausia spiritiniais gėrimais. Buteliai juoste juosė sofą. Todėl pajutau smarvę savo bute, ji įsismelkė į Vasarą ir Džeksoną, prikibo prie jų drabužių, įsiskverbė į plaukų sruogas ir odos poras. Butelių ir skardinių jūroje išvydau du pusmėnulius, kuriuos padarė vaikai, kad galėtų susiraityti šalia tėvo. Atsigulti ir laukti, kol jis pabus, akivaizdu, sąmoningai nusigėręs mirtinai.

Jei manęs nebūtų buvę šalia, juodu būtų šitaip gulėję šalia negyvo tėvo kelias valandas ar net dienas.

Sutelkiau dėmesį į Kailą.

Jis nejudėjo sustingęs tokia poza, kokia jį po paskutinio gurkšnio užklupo mirtis.

Buvo išsitiesęs ant sofos aukštielninkas, galvą pakėlęs beveik stačiai ir atrėmęs į vieną ranktūrį. Viena ranka gulėjo prie šono, kita, nusvirusi nuo sofos, karojo tarp nakties šiukšlių.

Drabužiai suglamžyti, šviesiai mėlyni marškiniai išsipešę iš smėlio spalvos kelnių, matyt, kai Vasara su Džeksonu kratė jį, bandydami prikelti. Oda pilkšva kaip debesys prieš audrą, bet ne mėlyna. Tikriausiai būtų pamėlynavęs, jei būtų jau miręs, spėjau aš, bet nebuvau įsitikinusi. Įsmeigiau akis jam į krūtinę: kilnojasi ar ne. Žiūrėjau ilgai, bet nieko nepamačiau. Atrodo, nekvėpuoja. Be to, gulėjo taip ramiai, kad kėlė baimę. Jį ir kambarį gaubė ramybė it glotnios šilkinės įkapės.

Vienintelis būdas sužinoti, ar jis... miręs – jį paliesti. Apčiuopti pulsą. Žengiau į priekį, ir burnoje pasidarė sūru. Nors galvojau apie kitus dalykus, kūnas reagavo taip, lyg elgčiausi sąmoningai. Alkoholio dvokas kėlė šleikštulį, sumišusį su baime. Prisiverčiau nežiaukčioti. Kai tai padarysiu, kai įsitikinsiu, žinosiu, ką daryti toliau. Ko griebtis. Galvosiu, ką pasakyti vaikams, iškviesiu policiją.

Atsargiai žengdama tarp butelių, priėjau prie jo ir atsistojau taip, kad būtų ranka pasiekiamas.

Giliai įkvėpiau.

Padaryk. Padaryk dabar. Padaryk, ir viskas bus baigta.

Ištiesiau į Kailą drebančią ranką, siekdama pilko nuogos odos lopinio virš mėlynų marškinių apykaklės. Prisiverčiau pažiūrėti, įsitikinti, kad liečiu ten, kur reikia, ir sulaikiau kvapą, nors tik kvėpavimas neleido tulžiai pliūptelėti iš burnos. Apčiuopiau odą. Nustebau, kad ji šilta. Stengiausi apie tai negalvoti. Lavonas atšąla ne iš karto, jis vėsta pamažu, nes kūną šildantis kraujas nebeteka, cheminės reakcijos, palaikančios nuolatinę temperatūrą, nebevyksta. Perbraukiau pirštais per kaklą, ieškodama taško po žandikauliu.

– HMM! – staiga suniurzgė Kailas ir numetė mano ranką, lyg vaikytų musę.

JĖZAU KRISTAU! Suspigau mintyse ir klupinėdama puoliau trauktis atbula, atsitrenkiau į kelis butelius, parverčiau porą pustuščių skardinių, išpildama šviesų skystį ant kilimo. Kliūdama už butelių, galop išsvirduliavau iš šiukšlyno, netekau pusiausvyros ir žnektelėjau ant užpakalio.

Sėdėjau ir spoksojau į Kailą, krūtinė kilnojosi, laukiau, kol jis, išgirdęs butelių dzingsėjimą, atsimerks, atsisės ir pripažins, kad ką tik sutrumpino man gyvenimą dar dešimčia metų. Kur ten. Vos ne mirtinai išgąsdinęs mane, vos ne mirtinai išgąsdinęs savo vaikus, šitas pašlemėkas toliau be sąmonės plūduriavo sumyžtoje sapnų šalyje.

Sėdėjau ir žiūrėjau į miegantį Kailą. Jo kūnas tarsi ilga raumenų sruoga dryksojo ant odinės prisvilusio sviesto spalvos sofos.

Per visą laiką nuo tada, kai supratau jį tebesant gyvą – nusitašiusį, bet gyvą, – jis nė nekrustelėjo. Grįžau į butą pasakyti vaikams, kad tėčiui nieko neatsitiko. Ilgai aiškinau, kad tėvas tiktai miega. Jis labai, labai pavargęs, kaip pavargsta tik suaugusieji, todėl jį pažadinti sunku. Dar paaiškinau, kad jis netrukus pabus pats, o dabar grįšime į jų namus ir toliau dirbsime pirmadienio darbus. Jie abejingai žiūrėjo į mane, nieko neklausė, atvirai kalbant, mano ilgų nuobodžių aiškinimų jiems nereikėjo. Rodos, jiems pakako žinoti, kad tėvas sveikas, o jie gali grįžti namo. Juodu pasuko prie laiptų, aš atsilikau norėdama išjungti televizorių. Akys užkliuvo už žvilgaus žalio stiklo, kyšančio iš už sofos pagalvėlės. Susidomėjusi priėjau, paėmiau ją ir radau ant šono gulintį tuščią alaus butelį, įsispraudusį tarp atlošo ir sėdynės. Čiupau kitą pagalvėlę ir radau kitą butelį. O po trečia pagalvėle – trečią.

Nepaleisdama iš akių Vasaros ir Džeksono, pamačiau, kad jų akytės suapvalėjusios iš nerimo, skruostai – įdubę iš baimės. Nieko nuostabaus, kad mano butas trenkia alkoholiu. Nieko keisto, kodėl jie nesistebėjo, kai pasakiau, jog tėčio nuovargis ypatingas. Jie jau buvo tai matę. Jau buvo tai patyrę anksčiau.

Jie buvo pripratę prie tokio tėvo elgesio, o gal net pripratę slėpti įkalčius. Didžiajame name buvo atidaryta tik pora alaus skardinių. Daugiau tuščių skardinių nesimatė. Jie stropiai paslėpė girtavimo ženklus, paliko tik pilnus butelius. Vargšai vaikai. Ką jie, tikriausiai, buvo iškentėję... Man suspaudė širdį. Mano mama nelabai gera tėčiui, vėl suskambėjo mintyse Vasaros žodžiai. Dabar numaniau kodėl.

Vis dar stebėjau juos akies kampučiu ir mačiau, kaip gilėja siaubo raukšlės mažuose veideliuose. Dabar aš žinau jų paslaptį, ir jie persigandę. Ką aš darysiu? Tėtis turės rūpesčių? O gal apkaltinsiu juos?

Vis dar nežinodama, kaip elgtis, uždengiau butelius pagalvėlėmis apsimesdama, kad nieko nemačiau ir nieko nesupratau. Turbūt negerai apsimesti, esą nieko neįvykę, manęs nesutrikdęs jų poelgis, bet jie ir taip nelaimingi. Aš jų nekvosiu. Gėdytis turi tik jų tėvas, tik jį reikia demaskuoti.

Mes tylėdami išsliūkinome į didįjį namą, ir vaikai užlipo į viršų persirengti. Aš paskambinau į darbą ir pasakiau viršininkei, kad turiu nemalonumų ir šiandien tikriausiai nepasirodysiu. Paskui pusryčiams paskrudinau skrebučių su sviestu ir uogiene. Daugiau nieko neradau. Kailas aiškiai nebuvo ėjęs apsipirkti, kai jie grįžo iš Niujorko, o gal parduotuvėje buvo tik prieš atostogas, nes spintelės buvo tuščios, neradau net javainių. Šeštadienį mačiau pustuštę dėžutę kukurūzų dribsnių ir kokius aštuonis javainių sausainius – tai viskas, ką juodu suvalgė per savaitgalį. Šaldytuvas buvo apytuštis – sviestas, braškių uogienė, svogūnas daržovių skyrelyje, butelis pomidorų padažo, butelis sojų padažo, beveik tuščias apelsinų sulčių pakelis, indelis brangios kavos ir pusė pakelio sugižusio pieno. Šaldiklyje radau kepaliuką duonos su grūdais, paskrudinau, o gėrėme vandenį. Paskui jie mielai išbėgo žaisti, o aš suploviau indus.

Visus pusryčius vyliausi, kad Kailas atsikvošės, pamatys, ką padarė, pasijus siaubingai ir atlėks atsiprašyti vaikų. Vyliausi bergždžiai. Jis nė nekrustelėjo.

O dabar štai sėdžiu ant krėslo ranktūrio prieš sofą, kur jis drybso, ir jį stebiu.

Grauždama nykščio krumplį, klausiausi, kaip pro putlias Kailo lūpas kartais išsiveržia girtas knarkimas. Bėgo minutės, o Kailas nejudėjo. Jis tūnojo paniręs į girtą užmarštį, saugančią nuo gyvenimo tikrovės. Jam gerai. Kartais mums visiems reikia užmaršties, bet jo užmarštis netrukus baigsis.

Atsistojau, priėjau prie jo, suėmiau nykščiu ir smiliumi pliko, tamsiais plaukais apžėlusio pilvo plotelį ir pasukau. Iš visų jėgų. Paskui griebiau už tamsių plaukų ir trūktelėjau kelis išraudama.

– Ai! – riktelėjo Kailas ir atsisėdo, iš užmaršties iškart atsidūrė skausmo pasaulyje. – Kurių... – jis čiupo už pilvo, pasitrynė. Dėbtelėjo į mane: – Kurių...

Pasisveikinau su juo, niekinamai perbesdama akimis ir vos kilstelėdama antakį.

– Manau, mums reikia pasikalbėti, tiesa? – tariau.

šeštas skyrius

– Man skelia galvą... – prabilo Kailas, įsverdėjęs į virtuvę maždaug po pusvalandžio.

Pakėliau ranką, jį nutraukdama.

– Nieko nenoriu girdėti, – čia ne koledžas ir ne geriausi mūsų viengungystės metai. Aš su juo negėriau, man galvos neskauda ir neketinu drauge juokauti, kaip mes užsipylėme akis. – Visi turime bėdų. Ir aš nieko nenoriu girdėti, – parodžiau į kėdę prie stalo, ant kurio stovėjo kavinukas su mano išvirta kava, stiklinė vandens ir dvi paracetamolio tabletės. – Sėsk.

Kailas suraukė savo, trisdešimtmetį perkopusio, veidą, kaktą tarp antakių ir plaukų išvagojo raukšlės, iškreipdamos švelnius bruožus. Kietai sučiaupė lūpas ir jau ketino ginčytis, piktintis mano balso tonu ir laikysena, priminti, kad aš jo namuose. Bet jį įveikė pagirios, todėl prisitraukė kėdę ir atsisėdo. Kol gėrė nuskausminamuosius, porą kartų trūktelėdamas galvą, aš pripyliau puodelį kavos, įdėjau cukraus ir per stalą stumtelėjau jam.

– Ačiū, – sumurmėjo Kailas. Nunėrė galvą ir porą kartų gurkštelėjo. Jis buvo išsimaudęs po dušu ir dar kvepėjo šiltu vandeniu, santalo dušo želė ir švariais drabužiais. Nusiskuto, todėl smakras, skruostai ir oda apie burną buvo švelnūs ir rausvi. Plaukai žvilgiai juodi, dar drėgni, galiukai užsirietę.

Vaikai žaidė lauke. Vasara rausvu dviratuku važinėjo aplink plokštes, Džeksonas vidury vejos iš didžiulių įvairiaspalvių trinkelių statė milžinišką tvirtovę. Nebuvo girdėti nė garso. Kailas, regis, į nieką nežiūrėjo. Svetainėje nebarškėjo išnešami buteliai, o kad jam kaistų ausys, irgi neatrodė. Nesvarbu, kad aš mačiau prišnerkštą svetainę, kad mačiau jį girtą iki sąmonės netekimo ar kad tokį jį matė vaikai.

Žiūrėjau į palenktą jo galvą. Kailas – didelis vyras. Liesokas, ilgomis kojomis ir rankomis, kūnas – vieni raumenys, bet jis buvo didelis dar ir dėl vidaus gyvenimo. Proto, širdies, sielos. Kūne jis nebetilpo, veržėsi lauk. Kaip šeštadienį, kai per tris minutes pasipasakojo man viską. Turbūt todėl vakar vakare taip pasilakė. Bandė suvaldyti jį plėšantį didumą.

– Man atrodo, turėtumėt atiduoti jai vaikus, – tariau. Galvojau apie tai per pusryčius, žiūrėdama į jį miegantį, laukdama, kol išlįs iš dušinės. Akivaizdus sprendimas. Jis nesusidoros, dėl to, kas vyksta viduje, kankins visus aplinkinius, o vaikų gyvenimą pavers pragaru.

– Atleiskit, nesupratau? – tarė Kailas, ir puodelis sustingo jo rankoje, nepasiekęs lūpų.

– Jūs aiškiai su jais nesusitvarkote, taigi atiduokit žmonai.

– Atleiskit, nesupratau! – išrėžė nepatikliai, įsižeidęs ir pasipiktinęs, kaip kiekvienas vyras jo vietoje.

– Manau, šeštadienį telefonu su žmona ginčijotės dėl to. Aišku, kad jai jų reikia. Visiems būtų lengviau, jei atiduotumėt. Nesiderėkit dėl palankesnių skyrybų sąlygų ir atiduokit.

Kailas taip trenkė ant stalo puodelį, kad aš nustebau, kaip jis nesutrūko, nesutrupėjo. Tirštas juodas skystis kliūstelėjo ant medinio stalviršio. Jis nusipurtė kavą nuo plaštakos, ėsdamas mane piktomis akimis. Vos manęs neaprėkė, bet susitvardė.

– Kuo, po perkūnais, jūs save laikote? – atšovė grėsmingai lenkdamasis prie manęs, regis, pasidaręs dvigubai didesnis.

– Ne, kuo jūs save laikote, pone Gadsborai? – atkirtau.

Jis nutilo nustebęs, kad aš atsiliepiau taip greitai, ryžtingai ir pagiežingai. Aš ne gyniausi, o puoliau.

– Vaikai manė, kad jūs miręs, – toliau kalbėjau tyliai ir piktai. – Miręs. Jie persigando. Rado jus gulintį ant sofos, tarp vienos parduotuvės alkoholio atsargų, ir atėjo pas visiškai nepažįstamą žmogų pagalbos. Jie pasistatė kėdę, atsirakino užpakalines duris, atėjo pas mane, atsirakino mano buto duris ir užlipo laiptais į kambarį. O paskui pasakė, kad jūs nepabundate. Iš akių, iš veidų išraiškos mačiau, kaip jie sukrėsti... – mano balsas suvirpėjo prisiminus, kaip jie atrodė. – Ar įsivaizduojate, kaip jie jautėsi? Net aš, suaugusi, šilta ir šalta mačiusi, ėjau čia, apimta siaubo. Bijojau žiūrėti į negyvėlį, o jie? Jie atsigulė šalia jūsų ant grindų ir laukė, kol pabusite. Ir kodėl? Jūs buvote girtas. Nežinau, kiek laiko turės praeiti, kol juodu tai pamirš. Todėl piktintis nėra prasmės, nes jūs taip nusikaltęs, kad neverta šią akimirką dėtis teisuoliu.

Įtūžis išnyko Kailui iš akių, jis nunėrė galvą ir nuleido akis į kavą, išlietą ant stalo, bet aš spėjau pamatyti gėdą ir apgailestavimą jo veide. Jis lėtai pakėlė pirštą ir ėmė vedžioti po kavos klanelį.

Suleidau nagus į minkštas savo delnų pagalvėles, slėpdama drebulį. Pamatęs šį pykčio protrūkį, niekas nepamanytų, kad įsiuntu retai. Neprisimenu, kada tai nutiko paskutinį kartą.

Kaip dauguma mergaičių, buvau mokoma elgtis mandagiai, nes nepatiksiu kitiems, jei kelsiu triukšmą ir atkreipsiu į save dėmesį. Žmonės nemėgsta atvirumo. Retai sakydavau, ką manau, bet kai reikėdavo apginti kitus, ryždavausi. (Viršininkė mane vadindavo Užtarėja Kene.) Ypač kai apginti reikia du vaikus, išsigandusius, kad tėtis naktį mirė. Tačiau dabar, išliejusi savo pyktį ir pasibjaurėjimą, aš buvau sukrėsta ir virpėjau.

– Aš vėl susiginčijau su Ašlina, – pagaliau ištarė Kailas, vis dar nuleidęs akis.

– Man nerūpi, – iškart atšoviau.

Jis staiga pakėlė galvą, veidas buvo nustebęs, o akys sakė, kad, jo nuomone, aš akiplėša.

Tylėdama giliai įkvėpiau, kad įniršis nusloptų. Nutaisiau šiek tiek užjaučiančią miną.

– Ne tai norėjau pasakyti, – ramiai ištariau. – Man rūpi. Labai rūpi, – patylėjau, apsiraminau tiek, kad galėjau pažvelgti Kailui į akis. Jis žvilgsnio nenusuko. Tą artumo akimirką mudu supratome vienas kitą. Tokiam supratimui paprastai reikia daugelio metų, bet aprėkdama jį aš pagreitinau mūsų santykių raidą: jis pasielgė negražiai, o aš išdėjau jį į šuns dienas. – Tiesiog jūs mane suerzinote.

– Taip ir maniau, – liūdnai tarė Kailas ir vėl gurkštelėjo kavos.

– Papasakokit, kas nutiko, – švelniai pasakiau bandydama jį suprasti. Nesąžininga per greitai daryti išvadas, spręsti apie svetimą gyvenimą; ne mane sugniuždė skyrybos.

– Senos nesąmonės, – atsakė jis, purtydamas galvą. – Ji nori pasiimti vaikus, bet aš raginu grįžti namo, jei jų nori.

– Kodėl? – paklausiau.

Jis dirstelėjo į mane, lyg būčiau paklaususi kvailiausio dalyko pasaulyje.

– Nes čia jų namai.

– Bet, Kailai... – nutilau, man pasirodė, kad toks pokalbis su juo nederamas. Su mano buto savininku. Giliai atsidusau ir pamaišiau atšalusią neišgertą kavą puodelyje, svarstydama, kaip įsivėliau. Kodėl įsivėliau.

– Bet, Kailai, ką? – paklausė jis.

Aš vėl atsidusau.

– Jūs nesusitvarkote. Kodėl nenorite atiduoti vaikų Ašlinai?

– Atiduoti vaikus, nei iš šio, nei iš to? Jie ne daiktai, negaliu atiduoti vienų, o vietoj jų susirasti kitų, – jis papurtė galvą, balsas sušiurkštėjo. – Akivaizdu, kad jūs niekada neturėjote vaikų.

Šie žodžiai skaudino, ir iš Kailo veido išraiškos, iš piktai žėrinčių akių supratau, kad to jis ir siekė.

– Tiesą sakant, jūs klystat, – atšoviau. – Aš turiu vaikų. Aš turiu du vaikus, vardu Vasara ir Džeksonas. Jie tapo mano vaikais tą dieną, kai turėjau sugalvoti pusryčių ritualą, nes tėvas taip įnikęs šaukė ant motinos, jog užmiršo juos esant. Tą dieną supratau, kad aš už juos atsakinga. Kai prisiriši prie vaiko, negali apsisukti ir nueiti.

Kailas spoksojo į mane, bet nesiginčijo.

– Aš turiu vaikų, nes kai jie paslėpė mano bute tris tuščius alaus butelius, nieko neklausinėjau.

– Ką jie padarė? – paklausė Kailas, aiškiai sukrėstas.

– Jie paslėpė jūsų išgertus butelius, nes bijojo, kad aš suprasiu. Jie peržiūrėjo svaigalų atsargas, kad išsaugotų paslaptį.

Susijaudinęs Kailas perbraukė ranka per plaukus, paskui išsiblaškęs pasikasė viršugalvį, o veidu perbėgo daugybė smulkių neįvardytų mintelių, kol jis kovojo su sąžine. Dirstelėjo į vaikus lauke, maišėsi įvairiausi jausmai.

– Ką darėte su šitiek alkoholio? – paklausiau. Turėjau žinoti. Jo buvo baisiai daug, negi jis iš tiesų buvo pasiryžęs išgerti visą ir nusižudyti, bet tik nusitašė? – Ar jūs rimtai ketinote viską išgerti?

Susijaudinimą jo veide pakeitė panieka.

– Ne jūsų reikalas, – pareiškė ir perbedė akimis juodą puodelio gelmę. Tylėdami sėdėjome, visi šilti jausmai išnyko. Aš nepatikau jam, o jis nekėlė didelio susižavėjimo man.

– Pasakykit atvirai, Kailai, – galų gale nutraukiau tylą, – juk jums nereikia vaikų, tiesa?

Iš veido supratau, kad puls prieštarauti, ginčytis.

– Pasakykit atvirai, niekas nesužinos, – raginau.

Jis nieko neatsakė, atsilošė kėdėje ir įsispoksojo į kavos puodelį, perkreipęs lūpas.

– Nereikia, tiesa? Pasilikot juos, nes manot, kad ji bus priversta sugrįžti.

Kailas dirstelėjo į šoną, pro langą, kur žaidė vaikai. Pasisukau kėdėje ir ėmiau į juos žiūrėti. Turėtų būti mokykloje, bet aš paskambinau ir pasakiau, kad serga. Džeksono tvirtovė buvo gana aukšta, spalvotos plytos liepsnojo vasario saulėje. Vasara paliko dviratį ant tako netoli mano buto ir stovėjo šalia Džeksono ant žolės, šokdindama triušį. Abu vis dar buvo sutrikę. Kiek panašių įvykių jie prisiminė? Ar labai gilus pėdsakas paliko jų sieloje? Kiek kartų tai atsitiko anksčiau? Ar jie labai bijo, kad šitai vėl pasikartos?

– Nesakau, kad jų nemylite, bet juk naudojatės jais, tiesa?

Kailas nusisuko nuo vaikų ir sužiuro į mano butą.

– Ne taip paprasta, – tarė.

– Žinau, kad ne taip paprasta. Atvirai kalbant, Kailai, jei būčiau jūsų vietoje, ranką ant širdies padėjusi negalėčiau prisiekti, kad taip nesielgčiau. Bet vaikai, naudojami kaip ginklas, nukenčia.

– Jūs kalbate taip, lyg ji būtų tobula, lyg ji mylėtų vaikus, o aš nemylėčiau. Ji paliko ne tik mane, ji paliko ir juos. Vieną rytą pabudau, o jos nebėra. Ar žinote, kad Džeksonas nekalba dėl jos? Jis pamatė ją išeinant, ir ji liepė jam nieko nesakyti, o jis ją suprato pažodžiui. Nustojo kalbėti. Dabar kalba tik su Vasara. Kartais pasako man vieną kitą sakinį, ne daugiau. Tai padarė jo motina. Manot, išsiųsiu juos atgal pas ją? O kvailos šeimos atostogos... „Oi, Kailai, vis tiek važiuojam atostogų.“ Sumanymas buvo jos. Žinote, kodėl? Nes aš jau buvau sumokėjęs už lėktuvą ir viešbutį, taigi ji pamanė, kad nuskris duoti interviu, dėl kurio susitarė. Ir liko ten. O aš manau... Ir jie turbūt mano... Bet ne. Ji nori manęs atsikratyti visam laikui. „Oi, beje, gal pasiimtum vaikus, kol susitvarkysiu gyvenimą čia, o kai būsiu pasiruošusi, norėčiau pasiimti ir vaikus.“

Viskas, ką pasakyčiau dabar, skambėtų banaliai, lyg jo kančios man būtų nesvarbios. Tiesą sakant, aš nesupratau. Turbūt jo gyvenimas dabar – tikras pragaras. Turbūt jam širdis plyšta. O jo žmona... Be abejo, jos elgesys pagrįstas, bet abu užmiršo, jog Džeksonas ir Vasara šito neprašė. Jie neprašė gimti, ypač ne dviem susimovusiems žmonėms. Juodu yra. Niekas to nepakeis. Dabar Kailo ir jo žmonos pareiga – kuo mažiau juos skaudinti.

– Nesakau, kad Ašlina tobula. Aš jos nepažįstu. Bet jūs turite stengtis būti tobulas. Ar jūsų vaikai to nenusipelnė? O jei negalite toks būti, atiduokite juos kitam žmogui, kuris bent jau stengsis.

Apgailėtinai skamba. Lyg dalyvaučiau televizijos laidoje, kurioje po penkiasdešimties minučių viskas dailiai išsispręs. Kailas, išklausęs mano išmintingų patarimų, paims telefoną, paskambins žmonai, o kai ji atsilieps, tars: „Pasikalbėkime...“, ir jie ką nors sugalvos, kad visiems būtų gerai.

Juk, kad ir ką sakyčiau, kad ir kaip įdėmiai jis dabar klausytųsi, artimiausiomis valandomis į širdį vėl prasisunks nuoskauda, pyktis ir išdidumas, jis vėl panorės užgauti ją taip, kaip jinai užgavo jį, vadinasi, panaudos vienintelius ginklus, kuriuos turi: Džeksoną ir Vasarą. Vasarą ir Džeksoną. Du žmogiukus, kurie nieko taip netrokšta, kaip sutaikyti tėvus ir vėl suvienyti iširusią šeimą.

– Tiesą sakant, Kendra, jūs nieko apie tai neišmanote, – atsakė Kailas. Matyt, pyktis apmalšo neilgam.

– Taip, neišmanau, – prisipažinau.

– Bet ačiū, kad atėjote, kai vaikai įsibrovė pas jus.

– Nėra už ką. Visada ateisiu. Tik negaliu pažadėti, kad nepaskambinsiu į vaikų teisių apsaugos tarnybą, jei taip vėl atsitiks.

Kailas ne iš karto atsikvošėjo, paskui jo veidas sustingo iš nuostabos, akys išsprogo, lūpos susičiaupė, o žandikaulyje iššoko gumbai, nes jis sugriežė dantimis. Mintyse atšokau, dabar jis iš tikrųjų įtūžo. Dabar iš tikrųjų mane užsipuls.

Galinės durys atsilapojo, įlėkė Vasara, paskui ją – Džeksonas.

– Mes norime ledų. Iš ledainės, – paprašė ji ir, atkūrusi prie tėvo, sustojo. Šis nekreipė į dukterį dėmesio, nes skersakiavo į mane.

– Tėti, – neatlyžo Vasara, tampydama jį už marškinėlių apačios, – mes norim ledų.

Kailas degino mane žvilgsniu.

– TĖTI! – suriko Vasara visa gerkle, norėdama, kad ją išgirstų.

– Ką? – paklausė jis, pagaliau pastebėjęs dukterį.

– Mes norime ledų, – paprašė ši. – Iš ledainės.

– Hm, – prašneko Kailas, – gerai. Kodėl ne? Palaukit, apsiausiu batus, apsivilksiu striukę ir pasiimsiu piniginę su mobiliuoju.

Prie manęs priėjo Džeksonas ir įbruko rankytę man į delną. Jo plaštaka buvo šilta, oda švelni. Nelaikiau vaiko už rankos beveik trejus metus – tada paskutinį kartą Italijoje mačiau sūnėnus ir dukterėčias. Mane užplūdo ramybė, paskui prislėgė liūdesys. Sutelkiau dėmesį į mažutes linijas jo odoje, kvadratinius tvarkingus nagučius, kad nedraskyčiau sau širdies. Kad liūdesys nepliūptelėtų per viršų. Vasara žiūrėjo į jį, paskui paklausė:

– Džeksonas nori žinoti, ar Kendė irgi gali eiti?

– Man rodos, ji užsiėmusi, – kandžiai atkirto Kailas. Jis tikrai nenorėjo, kad eičiau kartu. Keista, aš irgi netroškau būti šalia jo.

– Užsiėmusi, – sutikau. – Turbūt reikėtų eiti į darbą.

Trumpi stori Džeksono pirščiukai suspaudė man delną, lyg ragintų, maldautų eiti kartu.

– Turi eiti, – pareiškė Vasara.

Džeksono pirštai tebebuvo įsikibę man į ranką.

– Negalite jos priversti, – pasakė Kailas. Jo balse it perkūnas nugrumėjo perspėjimas.

Peržengiau ribą, keliu pavojų jo šeimai, ir jis neketina taikstytis. Puiku. Labai puiku. Reikėtų, kad po šiuo vyriškiu sprogtų raketa. Kiltų gaisras, ir jam tektų atkreipti dėmesį į vaikus, kovoti dėl jų. Ne su žmona, o su savimi. Kailas turi suvokti, kad kalta ne žmona, o jis. Jo abejingumas, jo pyktis, jo pagieža, kad vaikai su juo, yra didžiausia jiems iškilusi grėsmė.

– Ne, aš tikrai turiu darbo, – tariau.

Džeksono veidelis sumažėjo, lyg jis būtų užsidėjęs domino viltingą išraišką, kad aš, savaime suprantama, eisiu su jais ledų, pakeitė nerimas, kad juos paliksiu.

– Tiesą sakant, – pareiškiau, – mielai suvalgyčiau ledų. Manau, visi jų nusipelnėme.

Po dviejų valandų mudu su Kailu sėdėjome ir žiūrėjome, kaip vaikai žaidžia nedideliame parke su sūpuoklėmis ir karuselėmis. Vasara, pasikišusi po pažastimi Liuoksę, ropštėsi ant karuselės. Ji apsirengė mėlynais marškinėliais, ant jų – oranžine suknele be rankovių, rausvu megztiniu ir mėlyna pūsta striuke, apsimovė raudonas pėdkelnes, rausvas puskojines ir apsiavė geltonus batus. Plaukus, žvilgius it gagatas, užsikišo už ausų.

Džeksonas, vilkintis santūresnių spalvų drabužiais – smėlio spalvos kelnės, balti marškinėliai, juodas džemperis ir mėlynas treningas – be paliovos čiuožė šliuožyne.

Mūsų ketvertas praleido pastarąsias dvi valandas klaidžiodamas po Brokingamo centrą, kavinėje valgėme ledų, paskui užsukome į kelias parduotuves, tada nuėjome į parką. Kailui pavyko nė karto tiesiai į mane nesikreipti. Jis manęs nepaisė, kai šveitėme ledus. Jis elgėsi taip, lyg manęs nebūtų, kai ėjome gatve, į parduotuvę, iš parduotuvės, nors Vasara laikė už rankos jį, o Džeksonas – mane. Jis vengė mano žvilgsnio, išskyrus tas ramias akimirkas, kai aš apie ką nors užsigalvodavau: tada pajusdavau jo žvilgsnio sunkulį ant veido. Jis mane tyrinėjo, spėliojo, ar sakiau tiesą. Ar įvykdysiu savo grasinimą. Jaučiau jo žvilgsnį, bet nenorėjau pakelti akių, nes irgi bijojau. Negalvojau, ką sakau. Leptelėjau, o dabar teks padaryti. Negalima kalbėti šiaip sau. Ar tai ne auksinė gero, nuoseklaus vaikų auklėjimo taisyklė? Sakyk tik tai, ką manai; pažadėk, o paskui tesėk, už blogą elgesį sulauksi bausmės.

Besėdint ant suolo, prabėgo dešimt tylos minučių. Įtemptos tylos, kuri pradėjo skverbtis man po oda ir erzinti. Norėjau ką nors pasakyti. Bet ką, kad tik žodžiai nutiestų tiltą per tylos pragarmę. Norėjau, kad jis ką nors pasakytų, bent pagrūmotų, kad nekiščiau nosies į jo reikalus. Tyla mane dusino. Vėsią gaivią saulėtą dieną mane lėtai smaugė oro stoka.

– Tu tikrai ketini įskųsti mane vaikų teisių apsaugos tarnybai? – paklausė Kailas. Taip nudžiugau išgirdusi jo balsą, kad atsidusau iš palengvėjimo ir nesupratau žodžių. Paskui pakartojau juos mintyse: „Tu tikrai ketini įskųsti mane vaikų teisių apsaugos tarnybai?“ Jis nežiūrėjo į mane, sukaupęs paskutines jėgas. Sustingusi laikysena rodė, kaip trokšta dėbtelėti į mane, bet žiūrėjo į vaikus.

Mano padėtis buvo sunki. Negalėjau atsakyti „taip“, negalėjau atsakyti „ne“, „galbūt“ irgi netiko.

– Stengiuosi tuščiai nepliaukšti, – galop tariau nežiūrėdama į jį. Geresnio atsakymo nesugalvojau.

septintas skyrius

Antradienio rytas, beveik pusė septynių. Aš atėjau į darbą.

Paankstinau ateiti, kad atidirbčiau už vakar. Pirmadienį darbo daugiausia, ypač man – tą dieną savaitei samdoma dauguma laikinųjų darbuotojų, o tie, kurie baigė darbą, praneša, kad vėl jo ieško. Nors Gabrielė, mano viršininkė, nepriekaištavo, kad nepasirodžiau, jaučiausi bjauriai. Ji turėjo mane pavaduoti, o aš ką tik grįžau.

Gabrielė įkūrė savo verslą – personalo atranką butikams; jai pavyko gauti finansavimą iš „Office Wonders“, tarptautinės kadrų paieškos agentūros. Jei seksis, ji galbūt ims pardavinėti šioms krautuvėlėms – mažesnėms, individualizuotoms – ir prekių ar paslaugų linijas. Ji tapo verslininke man tinkamiausiu laiku. Mano meilės romanas su Sidnėjumi nutrūko vos ne tą pačią dieną, ir aš ryžausi žūtbūt grįžti namo. Nei iš šio, nei iš to elektroniniu paštu gavau Gabrielės žinutę, kur ji klausė, ar nesutikčiau grįžti į viršininkės pavaduotojos vietą jos kompanijoje. „Vieną vakarą nutvėriau dabartinį laikinųjų darbuotojų atrankos skyriaus vedėją šniaukiant koksą ir tratinant kandidatę ant mano rašomojo stalo. Man reikia žmogaus, kuriuo galiu pasitikėti“, – rašė ji.

Padėkojau Dievui ir pasauliui. Grįžusi namo, neprapulsiu. Parašiau, kad pasiūlymas mane labai domina ir kad galiu pradėti darbą po mėnesio. Gabrielė iš kailio nėrėsi, kad man padėtų, todėl jaučiausi bjauriai vakar jai skambindama, jog neateisiu.

Be to, labai blogai miegojau. Atsisveikinusi su Gadsborais, nusprendžiau eiti į kiną. Sėdėsiu tamsoje tarp nepažįstamų žmonių, sutelkusi dėmesį į ekraną, todėl nesijaudinsiu, kas nutiks vaikams. Motinos nėra, tėvas gali prasigerti. Aš neturiu teisės nieko daryti. Tik sėdėti tamsoje ir siusti. Ėmė pagunda dar kartą pasišnekėti su ponu Gadsboru. Pareikalauti garantijų, kad jis paims save į rankas ir atkreips dėmesį į vaikus. Kiek žmonių nieko nepagailėtų, kad būtų tėvai, o jam, rodos, tėvystė nė motais. Jis nesupranta, koks palaimingas jo gyvenimas.

Kai parėjau iš kino, jų automobilio nebebuvo. Išgirdau, kaip jie po kelių valandų grįžo, ir pro buto langą pamačiau žiburį jų virtuvėje. Tikiuosi, jis pripirko maisto. Tikiuosi, mano žodžiai ir buvo jį sudrebinusi raketa. Paskui beveik visą naktį būdravau lovoje, nerimaudama dėl jų.

Užlipau laiptais į „Office Wonders Lite“ didžiojoje Brokingamo gatvėje, pakėliau ranką stumtelėti matinio stiklo durų ir staiga sunerimusi pajutau, kad viskas jau buvo. Gal prieš dešimt metų, kai tik pradėjau dirbti su Gabriele personalo atrankos skyriuje. Kai ranka paliečiau duris, mane apėmė tas pats andainykštis jausmas, šmėkštelėjo mintis, kad galbūt reikia keisti darbą. Ne geresnio ieškoti, o kitokio.

Pirmą kartą studijuodama koledže anglų literatūrą ir žurnalistiką, ketinau tapti antra Luiza Lein. Pusiau Vudvordu, pusiau Bernsteinu, tik moterimi. Energinga reportere, atskleidžiančia ir aprašančia korupciją. Politikai ir didžiųjų korporacijų piniguočiai drebės, net brangūs kostiumai garankščiuosis, jie taip bijos mano klaviatūros galimybių.

Paskui viskas pasikeitė. Mokytis staiga pasidarė per sunku. Atsidėti studijoms reikėdavo milžiniškų pastangų. Aš daug dirbdavau, dažnai nemiegodavau kiaurą naktį, rašydama rašinius, bet pažymiai vis blogėjo, vis labiau artėjo tik prie patenkinamų. Krito ir krito, ir nors aš plėšiausi iš paskutiniųjų, nebepakilo. Man trūko pasitikėjimo auditorijoje ginti savo požiūrį. Supratau, kad neišsilaikysiu žiniasklaidos baruose, neįveiksiu būrio energingų garbėtroškų, kurie žūtbūtinai veršis į viršūnę. Buvo sunku vien rytais ropštis iš lovos, o apie kelerius metus grumtynių dėl vietos žurnalistų olimpe negalėjau nė pagalvoti. Draugai ir dėstytojai susirūpino ir privertė mane nueiti pas gydytoją. Sėdėjau priešais jį mažame kukliai apstatytame kabinete, o jis kalbėjo, kad man depresija, kad koledže aš turbūt per stropiai mokausi, kad bandyčiau atsikvėpti. Turėčiau gerti mažiau alkoholio ir valgyti daugiau vaisių ir daržovių. „Be to, panele, mankštinkitės. Geriau atrodysite – geriau jausitės.“

Linktelėjau ir išėjau supratusi, kad reikia labiau slėpti jausmus. Laikas sukrusti. Noras tapti žurnaliste išgaravo, bet turėjau mokytis dėl tėvų, draugų, dėstytojų. Turėjau įrodyti, kad nesu visiška nevykėlė, kad aš normali. Dirbau įtempusi paskutines jėgas, padariau, kas neįmanoma. Apsimečiau, kad esu sveika, nes norėjau baigti koledžą. Kiauras naktis kamavausi kartodama, skaitydama, prisiversdama nepasiduoti. Baigiau geriausiais pažymiais, niekas to nesitikėjo.

Tėvai, dėstytojai ir visi aplinkiniai, kuriems rūpėjau, baisiai didžiavosi mano sėkme, neįsivaizduodami, kiek ji man kainavo. Aš buvau išsekusi. Negalėjau padaryti daugiau, negu padariau. Susiradau laikinų darbų, kad apmokėčiau sąskaitas, o tėvams paaiškinau, kad ruošiuosi magistrantūrai. Kadangi susivokti, kokią profesiją norėčiau pasirinkti, buvo sunku, pradėjau lankyti žurnalistikos kursus pietiniame Londone. Draugų neturėjau – ne todėl, kad nebūčiau susiradusi, o todėl, kad man jų nereikėjo, nes kursus lankiau, kad tik atstotų tėvai. O baigusi pradėjau dirbti personalo atrankos konsultante, nes susipažinau su Gabriele Traveno.

Buvau ką tik baigusi antrą koledžą ir ieškojau laikino darbelio, kad išsiversčiau, kol susirasiu nuolatinį. Nusprendžiau užsukti į kontorą Oksfordo gatvėje Londono centre – kelis kartus pro ją praėjau. Kontoros durys buvo stiklinės, o kvadratinėje violetinėje iškaboje parašyta „Office Wonders“. Pastūmiau duris, užlipau siaurais laiptais ir atidariau kitas duris laiptų viršuje.

Kambarys buvo didelis, be pertvarų, rašomieji stalai, kompiuteriai ir dokumentų spintelės rikiavosi viename gale, prie langų į Oksfordo gatvę. Kitame gale buvo laukiamasis su patogiomis violetinėmis kėdėmis laikiniesiems darbuotojams ir kitiems interesantams palei tris šviesiai violetines sienas. Beveik ant visų kėdžių sėdėjo dailiai apsirengusios jaunos moterys – visos vilkėjo tamsiais kostiumėliais ir baltomis palaidinukėmis ar marškiniais. Visos laikė po rankinę, panašią į žvilgų juodą lagaminėlį. Mano vienintelės kostiumėlis buvo su kelnėmis, vyšninės spalvos, o juodą nutrintą minkštą rankinę buvau persimetusi per petį. Pamačiusi jas, suabejojau, ar gausiu darbą. Negi laikinosios darbuotojos dabar taip rengiasi, pamaniau, nusikabinau rankinę ir tiesiai atsistojau apgailestaudama, kad nepasidažiau.

Pačioje kontoroje visus reikalus tvarkė viena moteris. Prieš ją sėdėjo jauna mergina, matyt, moteris tarėsi su ja dėl darbo, bet šiuo tarpu mandagiai ir dalykiškai kalbėjo telefonu, nors akis buvo apniaukęs rūpestis.

Melsvai juodi jos plaukai buvo pakirpti sulig smakru. Buvo stotinga, moteriškos figūros, vilkėjo tamsiai mėlyną kostiumėlį. Vos spėjo padėti ragelį, telefonas vėl suskambėjo; moters veide šmėkštelėjo susierzinimas, kai ji pakėlė ragelį. Ant kito stalo suskambėjo antras telefonas, paskui trečias. Užuot stojusi į atėjusių tartis dėl darbo moterų eilę, pajutau, kad jei neatsiliepsiu – pratrūksiu. Diena buvo ilga, nors dar tik vidurdienis, ir aš supratau, kad jei neatsiliepsiu, rytą laikraščiuose puikuosis antraštės, kaip „personalo atrankos biure kandidatė nužudė septynis žmones, nes niekas nepakėlė telefono ragelio“. Negalvodama, ką darau, žengiau prie rašomojo stalo, pakėliau ragelį, atsiliepiau, išklausiau. Buvau dirbusi su panašia telefonų sistema, todėl, išklausiusi pranešimą, paspaudžiau **8 ir atsiliepiau į antrą skambutį. Į trečią. Paskui ketvirtą. Maždaug po septynių mano atsakytų skambučių išvargusi moteris baigė pokalbį telefonu.

Nekreipdama dėmesio į priešais sėdinčią merginą, ji atžingsniavo prie manęs. Buvo aukšta ir įspūdinga.

– Jūs mano naujoji personalo atrankos konsultantė, – tarė ji.

– Oi, ne, aš ieškau laikino darbo ilgam laikui, – atsakiau staiga suvokusi, kad visi žmonės kontoroje šnairuoja man į nugarą.

– Jūs manęs nesupratote, jūs BŪSITE mano naujoji personalo atrankos konsultantė, – paaiškino ji. Pastebėjau, kokia lygi ir švytinti kreminė jos veido, kaklo, krūtinės oda. Iš arti pasirodė, kad ji gražuolė; į tokią moterį visada dar kartą pažiūrėsi. Nuostabi.

– Man reikia laikino darbo, – pakartojau. Nenorėjau dirbti visą dieną, nenorėjau įsipareigojimų, atsakomybės, nenorėjau galvoti apie darbą po darbo. Norėjau vakare išeiti iš kontoros ir nesukti galvos iki kito ryto.

– Puiku, – tarė moteris. – Padirbėsi šešis mėnesius, jei rasi geresnį darbą, prieš savaitę praneši ir galėsi ramiausiai išeiti.

– Bet...

– Atlyginimas labai viliojantis, be to, gausi priemokas. Ir premijų, jei surasi mums daugiau klientų.

Jos kalba, jos žodžiai manęs nedomino. Aš nenorėjau įsipareigoti. Norėjau būti laisva, o ne supančiota.

Ant rašomojo stalo šalia mūsų suskambėjo juodas telefonas, ir aš mašinaliai ištiesiau ranką. „Neliesk telefono nesąmoningai“, – perspėjo moteris. Nesakyk, kad galiu ką nors gauti, jei neketini duoti, sakė jos žvilgsnis. Aš neištversiu.

Nulėmė jos veido išraiška. Neviltis. Sielvartas. Po daugelio metų supratau, kad dar kai kas. Jos vaiskiose mėlynose akyse slypėjo tyli kančia – buvau tokią mačiusi anksčiau, kai įdėmiau pažvelgdavau į veidrodį.

Ji klausiamai kilstelėjo antakius, ir aš pakėliau ragelį, galima sakyti, nulemdama savo likimą. Net nepasakiusi tai moteriai savo pavardės, net nesužinojusi jos pavardės, gavau darbą. Kalbėdama telefonu išgirdau, kaip moteris pasakė kitoms, kad vieta ką tik užimta – kandidatė parodė įspūdingą iniciatyvą.

Geresnio darbo neradau. Šešerius su trupučiu metų. Kol nusprendžiau, kad man reikia persikelti į Australiją.

Gabrielė visada ateidavo pirma.

Per visus tuos darbo metus, kad ir kaip stengiausi, kad ir kaip anksti atvažiuodavau į biurą, kiekvieną rytą ji jau sėdėdavo prie stalo su pusiau išgertu puodeliu kavos ir prancūziško ragelio trupiniais ant riebaluoto popierinio maišelio ir spausdindavo. Man nepavyko paneigti teorijos, kad ji nakvoja darbe.

Kartą Gabrielė man prisipažino esanti maniakiškai ankstyva. Yra žmonių, kurie nuolat vėluoja, o ji nuolat paankstina. Matyt, ką tik įėjo, nes užklupau ją, dar tik atsukančią kavos puodelio dangtelį.

– Še tau! – tarė ji, rankos sustingo ant balto plastikinio dangtelio, o žvilgsnis įsmigo į laikrodį ant sienos virš kandidatų laukiamojo. – Maniau, kad tik aš rytais nenuguliu.

– Bandau tave nutverti, – pajuokavau. – Be to, norėjau atidirbti už vakar.

– Sunkumai įveikti? – paklausė Gabrielė, žiūrėdama, kaip nusivelku paltą ir nusivynioju įvairiaspalvį šaliką.

– Kiek įmanoma, – atsakiau. Nenorėjau jai visko pasakoti, bet reikėjo su kuo nors pasikalbėti ir pasidalyti rūpesčiais. – Du mano šeimininko vaikai sunerimo, nes negalėjo pažadinti tėčio. Buvo taip išsigandę, kad negalėjau jų palikti vienų. Net kai supratome, jog jam nieko neatsitiko.

– Kur motina?

– Matyt, Amerikoje. Nors gal ir grįžo, nežinau. Tačiau tikrai ne namie, todėl vaikai ir atėjo pas mane.

– Ar jis patrauklus?

– Kas?

– Kuoktelėjęs tėtušis.

– Ko gero, nepasakysiu, – gūžtelėjau pečiais. – Negalvojau apie tai. Nuo tada, kai susipažinome, daug visko nutiko, be to, mūsų santykiai įtempti. Tai veikia nuomonę.

– Vadinasi, patrauklus.

– Manyk, ką nori, brangioji. Man labiau rūpi jo vaikai.

– Jis juos muša? – susijaudino Gabrielė.

– Ne. Ne, – man prieš akis iškilo dvi pusmėnulio formos ertmės tarp alkoholio butelių. – Nieko panašaus. Tiesiog jis, kaip sakai, kuoktelėjęs. Dabar skiriasi ir netekęs galvos. Aš kiek perdedu. Viskas gerai.

Man pačiai šie žodžiai skambėjo nenuoširdžiai. Gerai nėra. Toli gražu. Bet jei pakartosiu daug kartų, galbūt patikėsiu.

Gabrielė susiprasdavo, kada laikas palikti žmogų ramybėje, todėl, išklausiusi mano saikstymąsi, sumaniai pakeitė temą.

– Gal išgerk kavos, ir pradėsim.

Pulti prie darbo – irgi išeitis. Galėjau nors kiek pamiršti išblyškusius Vasaros ir Džeksono veidelius bereikšmėmis akimis.

Kai vakare grįžau, juodu sėdėjo ant mano laiptų.

Aš ilgai dirbau biure, kad atsigriebčiau už vakarykštę dieną, todėl, kai žingsniavau taku link savo buto, jau buvo tamsu ir šalta. Juodu sėdėjo gelsvai oranžinės šviesos, krintančios pro virtuvės langą, rate. Ant pečių buvo užsimetę languotus pledus, ant kelių – pūkinę antklodę.

Jėzau, o tu manei, kad prabėgs kelios dienos, kol jis vėl juos pamirš, toptelėjo man.

Abiejų veideliai nušvito, nors Džeksonas skubiai nunėrė galvą, slėpdamas džiaugsmą.

– Mes laukiame tavęs, – nusišypsojo Vasara. Ji spinduliavo; šypsena buvo iš nuoširdaus džiaugsmo, kurio ji nebijojo parodyti.

– Matau, – atsiliepiau ir atsitūpiau prieš juos. – Kas atsitiko?

– Nieko, – atsakė Vasara. Džeksonas papurtė galvą.

– Na, gerai. Jūs čia sėdite, nes?..

– Mes laukiame tavęs, – pakartojo Vasara, lyg aš būčiau bukaprotė.

Linktelėjau ir patryniau tarpuakį. Akis perštėjo, galvą smilksėjo, sprandas buvo sutrauktas iš įtampos, nes per ilgai sėdėjau prieš kompiuterį ir per mažai šiąnakt miegojau.

Džeksonas niuktelėjo Vasarai, primindamas, ko jie čia sėdi.

– Tėtis sakė, kad eitume tau padėkoti, – paaiškino ji.

– Mat kaip, sakė?

– Jis liepė tau padėkoti už rūpinimąsi mumis šeštadienį ir vakar. Liepė tau nupiešti paveiksliuką, – Džeksonas iš po antklodės ištraukė truputį suglamžytą popieriaus lapą, standų nuo išdžiūvusių dažų. Jis man nupiešė garvežį. Žaliosios citrinos spalvos korpusu ir kaminu su tamsiai mėlynais sūkuriais vietoj ratų. Kampe parašė: „Kenei.“

– Ačiū, – nustebusi nusišypsojau ir paėmiau.

– O čia mano paveiksliukas, – pamojavo savo piešiniu iš po antklodės ir Vasara. Ji pavaizdavo moterį violetiniu sijonu ir oranžine palaidinuke. Jos šviesūs plaukai buvo surišti į arklio uodegą, didelės rudos akys su ilgomis juodomis blakstienomis, lūpos raudonos, nosis daili. Ant rankos buvo pasikabinusi rausvą rankinuką. Vasara spalvino smarkiai spausdama pieštukus, todėl visos spalvos buvo ryškios ir žvilgėjo. Lapo viršuje kreivomis spausdintomis raidėmis parašė: „Ačiū tau.“

– Tau irgi ačiū.

– Patinka? – paklausė Vasara.

– Nuostabūs, – pripažinau. Piešiniai man ypač patiko, nes rodė, kad Kailas rado laiko vaikams. Jis susitvardė ir galvojo apie juos, o ne apie save. Todėl piešiniai buvo dar gražesni. – Prilipinsiu prie šaldytuvo, kad matyčiau kasdien. Gerai?

Abu linktelėjo.

– Dar tėtis sakė, kad tau reikia nupirkti dovaną, – tarė Vasara. Džeksonas ištraukė maišelį zefyrų.

– Džeksonas liepė tėčiui nupirkti tau zefyrų, nes tu juos valgai pusryčiams, – paaiškino Vasara.

– Tu nemėgsti šokolado, – sumurmėjo Džeksonas po nosimi.

Tiesą sakant, mėgau. Bet buvo aišku, kad mano kalbos apie zefyrus jo galvoje nustelbė visus kitus saldumynus.

– Tėtis pasakė, kad visos visų šalių, karalysčių ir visos visatos moterys mėgsta šokoladą, bet vis dėlto nupirko. Tu juos mėgsti?

Paėmiau zefyrus iš Džeksono. Maišelis po antklode sušilo nuo jų kūnų. Celofanas sutraškėjo mano rankose, pirštai lengvai smigo į cukruotus rausvus ir baltus rutuliukus.

– Labai mėgstu. Tiesą sakant, dievinu. Ačiū, kad jūs tokie rūpestingi.

– Nėra už ką. Tu mūsų draugė, – atsakė Vasara.

Džeksonas pritariamai linktelėjo. Aš nepaprastai greitai pelniau jo palankumą net nesistengdama. Buvau ne šiaip moteris, kurią jis gatvėje laikė už rankos, buvau jo draugė. Aš jam patikau, nors jis bandė tai slėpti.

– Puiku, o dabar eisite miegoti, tiesa? – paklausiau stodamasi; trakštelėjo kelių sąnariai.

Džeksono pečiai nusviro; Vasara išvertė akis.

– Ar negalime pas tave pasižiūrėti televizoriaus? – paklausė ji. – Visai neilgai.

– Penkias minutes, – pritarė Džeksonas.

Supratau, kad jie sukčiauja. Tėvas turbūt pasakė, kad jie gali nemiegoti, kol padėkos. Dabar jie bandė atitolinti metą, kai reikia eiti gulti.

– Labai norėčiau, bet nieko nebus. Jums rytoj į mokyklą.

– Penkias minutes, – maldavo Vasara.

– Kodėl neprašote tėčio leidimo pažiūrėti televizorių savo namuose? – tariau. – Eime, – paėmiau antklodę ir sulanksčiau.

Vaikai nenoromis atsistojo prilaikydami pledus ant pečių. Atsisukusi pamačiau prie lango stovint Kailą. Akivaizdu, kad jis nenuleido nuo jų akių, kol jie buvo lauke. Šaunu. Jis gali elgtis atsakingai. Turbūt savaitgalis – atsitiktinumas. Žinoma. Neatrodo, kad vaikai skriaudžiami. Jis tik nesusivaldė.

Kailas priėjo prie durų ir jas atlapojo pasiruošęs sutikti vaikus.

– Jai labai patiko, tėti, – tarė Vasara, apeidama tėvą ir žengdama į vidų. – Kendė sakė, kad galime penkias minutes pažiūrėti televizorių.

Ir pirma nudrožė per virtuvę, Džeksonas – įkandin.

– Atvirai kalbant, nesakiau, – tariau Kailui. Nenorėjau, kad jis pamanytų, jog bandau auklėti jo vaikus, nepaisydama jo.

– Aš taip ir maniau, – atsiliepė jis.

– Sakiau, kad jie gali jūsų paprašyti leidimo penkias minutes pažiūrėti filmukų, – pridūriau. Fone pradėjo garsiau rėkti televizorius.

– Žinau, kad taip sakėt.

– Oi, prašom, – tariau ir atidaviau jam antklodę.

Jis paėmė ir sukišo į ją rankas, užsidengdamas beveik kaip skydu.

Valandėlę tylėdami stovėjome. Per pastarąsias dienas tiek daug visko nutiko, abu norėjome trumpai apibendrinti įvykius ir pamiršti. Neabejojau, kad kitą kartą jam seksis geriau.

– Tada iki pasimatymo, – tariau, kai paaiškėjo, kad nė vienas iš mūsų nerandame tinkamų žodžių.

Kailas linktelėjo.

Nusisukau. Eidama per žolę, jaučiau jo žvilgsnį. Atrodė, kad jis mane saugo; lygiai taip, kaip saugojo vaikus, sėdinčius ant mano laiptų; jis rūpinosi, kad trumpą kelią iki buto nueičiau laimingai. Jam iš tikrųjų buvo ne vis tiek.

Kai atidariau duris, jis pašaukė mane vardu. Atsisukau.

Kailas klausiamai kilstelėjo smakrą. Atversime švarų lapą? – klausė.

Aš linktelėjau. Atversime švarų lapą.

blyneliai su kumpiu ir klevų sirupu

aštuntas skyrius

– Oi, Kendra, žiūrėk, laiškas iš Australijos, – sušuko Džanina, kad visas biuras girdėtų, mojuodama baltu stačiakampiu voku, lyg bandytų sustabdyti automobilį nosinaite.

Visos, net dvi kandidatės, atėjusios be išankstinio susitarimo, dabar pildančios anketas ir laukiančios pokalbio, metė darbą ir įsmeigė į mane akis.

„Office Wonders Lite“ biure dirbome keturiese: Gabrielė, aš, Terė – keturiasdešimtmetė keturių vaikų motina, pustrečios dienos per savaitę – vyresnioji personalo atrankos konsultantė, ir Džanina, biuro administratorė.

Džanina – dvidešimt ketverių metų bjaurybė. Ji nė nemano slėpti, kad manęs nemėgsta. Ne tiek manęs pačios, kiek Kendros Tamalės, laikinųjų darbuotojų atrankos skyriaus vedėjos. Ji buvo įsitikinusi, kad vieta teisėtai priklauso jai, nors dirbo su Gabriele tik tris mėnesius ir personalo paieškos bei atrankos niekur nebuvo mokiusis. Džaniną erzino, kad kažkas buvo vos ne atskraidintas į šią kėdę, ir ji pareiškė Gabrielei ja nusivylusi, derėję renkantis bent pasitarti. Visas tris savaites, kol čia dirbu, ji skirdavo įkyriai daug dėmesio mažmožiams, kad patirtų bent šiokį tokį malonumą, imdama viršų.

Su tokiu elgesiu susidurdavau visame pasaulyje: žmogus, neturintis jokios įtakos – nesvarbu, darbe ar namie, – pasidaro pernelyg smulkmeniškas ir ima maniakiškai laikytis formalumų. Džanina perdėtai tiksliai vykdė administracines pareigas. Tiesą sakant, ypač – korespondencijos skirstymą.

Ji peržiūrėdavo paštą ir atplėšdavo viską, kas, jos nuomone, įdomu, pikantiška ar nušviečia verslo reikalus, paskui pareikšdavo maniusi, jog tai sąskaitos, kurias reikia apmokėti. Buvo graudu žiūrėti, kokį malonumą jai teikia svetimų laiškų skaitymas, bet aš neketinau su tuo taikstytis. Priminiau Džaninai, kad atplėšti svetimą laišką be leidimo yra neteisėta, ir paprašiau neatplėšinėti manųjų, nesvarbu, kas jai pasivaidentų. Keršydama ji pakeitė elgseną: dabar garsiai pranešdavo, iš kur laiškas. Jei atgalinis adresas būtų buvęs užrašytas, būtų išrėkusi ir jį.

– Rodos, persiųsta iš tavo senosios darbovietės Australijoje, – toliau burbėjo Džanina, apžiūrinėdama laišką, lyg bandytų perskaityti, kas viduje. Jei būtų biure viena, be abejo, jau stovėtų virtuvėje, pasilenkusi prie virdulio, ir mėgintų garais atklijuoti voką.

– Ačiū, Džanina, – romiai pasakiau, nors širdis drebėjo – tik vienas žmogus būtų taip ilgai rašęs laišką ir prašęs mano buvusių darbdavių jį persiųsti.

Buvo akivaizdu, kad Džanina laukė kitokio atsakymo. Ji per visą biurą atžingsniavo nuo savo stalo prie mano ir, išraiškingu mostu padėjusi laišką tarp telefono ir klaviatūros, stovėjo sukryžiavusi rankas, laukdama, kol atplėšiu.

Nė nepažvelgiau į laišką. O pažvelgiau į dvi kandidates, kurios vėl pradėjo rašyti. Baltoji su standžiai susuktais į kuodą plaukais sėdėjo nunėrusi galvą ir žiūrėjo į rašomosios lentos gnybtą. Kita mergina nuostabia raudonmedžio spalvos oda, milžiniškomis šokoladinėmis akimis ir ištiesintais juodais plaukais iki pečių šypsodamasi pakėlė akis – rašybos patikrinimą baigė.

Apsimesdama, kad man nė kiek nerūpi, suklydau dėl siuntėjo ar ne, ir sykiu būgštaudama, kad nesuklydau, atsistojau.

– Baigėte? – paklausiau. Mergina linktelėjo.

Prasibrovusi pro Džaniną, iš kurios tiesiog tryško nusivylimas, kad nieko nepešė, priėjau prie kandidatės. Kai ėmiau rašomąją lentą, man virpėjo rankos. Laiškas nuo jo, žinau, kad nuo jo. Atidžiai peržiūrėjau tekstą ir nusišypsojau.

– Oho, Katlina, šimtas už rašybą. Man rodos, pirmą kartą matau tokį įvertinimą. Eime su manimi, patikrinsiu, kaip dirbate kompiuteriu. Užduotis nesunki, mes tik norime žinoti, kuriomis programomis mokate naudotis.

Pro arkinį išėjimą nusivedžiau ją koridoriumi į kompiuterių salę, be paliovos plepėdama.

Dirbau su abiem kandidatėmis pusantros valandos. Kalbėjau su jomis, tikrinau įgūdžius, klausinėjau, paskui ieškojau tinkamo darbo. Visą laiką ryžtingai nekreipiau dėmesio į laišką, o jis degino skylę mano rašomajame stale šalia telefono.

Po poros valandų likau biure viena. Kitos trys išėjo pietauti, o aš atsakinėjau į telefono skambučius. Pagaliau paėmiau laišką. Įsmeigiau į jį akis. Pirminis adresas buvo užteptas baltu tepikliu, bet išliko „Kendrai Tamalei“. Jo rašysena. Smulkios apvalios raidės. Kvėpuok, tariau sau. Įkvėpk, iškvėpk. Kvėpuok.

Subarškėjo atidaromos durys, ir man širdis užšalo. Į vidų beveik įstriksėjo Gabrielė. Čiupau laišką ir pakišau po stalu, į tamsą, kur jam ir vieta.

– Iš minos atrodo, kad tavo sąžinė netyra, – tarė Gabrielė, nusimesdama žalią paltą ir sėsdamasi prie stalo.

– Ko gero, tu teisi, – atsakiau. – Buvau auklėjama katalike, todėl kaltė įausta į mano sielos audinį.

Nėriau po stalu, įkišau laišką tarp darbo kalendoriaus puslapių, atsargiai užverčiau.

– Nuo ko laiškas? – paklausė Gabrielė, atsukdama plastikinį sriubos dangtelį. Sriuba buvo sodriai raudona, biure pasklido aštrus pomidorų ir svogūnų kvapas.

– Aš jo neatplėšiau, todėl tikrai pasakyti negaliu, – atsiliepiau.

Ji pamaišė sriubą šaukštu, kvapas sustiprėjo.

– Kodėl išvykai iš Australijos? – paklausė Gabrielė.

Dirstelėjau pro langą jai už galvos ir įsižiūrėjau į dangų. Gražus. Giedras, mėlynas, nusėtas švelniais baltais debesėliais. Vaikystėje norėjau gyventi debesyse. Norėjau šokinėti nuo vieno debesies ant kito, grimzti į minkštus tumulus, jausti raminamą jų glėbį. Buvau svajotoja.

– Kodėl klausi? – atsiliepiau.

– Kai elektroniniu paštu nusiunčiau tau žinutę ir paklausiau, ar grįžtum, maniau, kad pasiųsi mane velniop. Po penkių savaičių tu čia. Džiaugiuosi, kad man dirbi, nesuprask neteisingai, ir vis dėlto kodėl grįžai iš Australijos?

Kaklu man nusruvo įtampa, sustojo ties kaukolės pagrindu, ėmė daužyti švelnią, jautrią vietą kairėje. Paskui šovė į viršų ir susitelkė už dešinės akies.

Pakreipiau galvą į kairę, į dešinę, ištempdama sausgysles. Bandydama susivaldyti.

– Tiesą pasakius, Gabriele, nenoriu apie tai kalbėti, – tariau. – Pakanka, kad grįžau, ar ne?

Giliu plastikiniu šaukštu ji pasėmė sriubos, nurijo.

– Kuo jis vardu? – paklausė.

Prispaudžiau akį delnu, stengdamasi nuslopinti ūžimą galvoje. Pasukau galvą į vieną pusę, į kitą. Noriu, kad man palengvėtų. Noriu atsikratyti šios kančios.

– Nenoriu apie tai kalbėti. Kurio žodžio šiame sakinyje nesupranti? – tyliai atsiliepiau.

– Ko gero, visų, – atsakė Gabrielė, nuleido galvą ir atsidėjo sriubai.

Gabrielei atrodo, kad aš užsidariusi. Slapi. Be jokios rimtos priežasties. Juk mes draugės, tiesa? Pažįstame viena kitą dešimt metų. Kodėl aš jai neatskleidžiau savo paslapties? Nepasakiau, kodėl iš tikrųjų palikau Australijos krantus. Ji neįžvelgė, kad aš būgštauju, jog ji pradės manęs nekęsti. Ims mane niekinti, o tai nepakeliama, kai žmogų matai kiekvieną dieną.

Nenorėjau išvysti pasibjaurėjimo jos veide, nenorėjau išgirsti pamokslo apie savo kvailumą. Žinojau, žinojau pati. Bet jausmai – ne mintys, jų panorėjęs nepakeisi. Aš bandžiau. Stengiausi iš visų jėgų, daug kartų. Ir vis tiek neįveikiau. Jausmai niekur nedingo. Širdies gilumoje, nuošaliausioje sielos kertelėje, pabusdama rytą, užmigdama vakare tebemylėjau. Aš vis dar mylėjau vedusį vyrą.

– Še, imk, – kažką pakeverzojusi, Gabrielė atkišo per stalą geltoną lipuką. Atsistojau, priėjusi paėmiau, prisėdau ant jos stalo krašto ir perskaičiau. Mažame geltoname lapelyje buvo parašyta „Mikas Steinas“, telefono numeris ir adresas – Ročesteris kitame Kento gale.

– Kas tas Mikas Steinas ir kam davei man jo telefoną?

Gabrielė parodė į mano galvą.

– Tu kraipai pečius, krutini galvą, dažnai mirkčioji. Spėju, kad tau skauda sprandą, – ji valandėlę patylėjo. – Jis masažuotojas. Atitaisys tavo sprandą. Ir, patikėk, pasijusi daug geriau, kai pas jį apsilankysi. Jis išgydys visas tavo ligas.

Masažuotojas mano ligos neišgydys. Abejojau, ar kas nors pajėgtų išgydyti.

Gabrielė įdėmiai žiūrėjo į mane. Ji, kaip ir Džeksonas, mokėjo žiūrėti, lyg žinotų, kas dedasi tavo galvoje; lyg tavo širdis ir protas būtų permatomi, o viskas, ką kruopščiai paslėpei, parašyta didžiulėmis raidėmis.

– Tiktai nueik, jei jis tau nepatiks, nueisi pas kitą.

– Masažuotojas yra ir šioje gatvėje – kam man važiuoti į kitą Kento galą?

– Pasakyk mano pavardę, ir jis tau padarys nuolaidą.

– Tikrai?

– Ne! Velniai griebtų, Kene, nueik pas masažuotoją, nenoriu, kad tau skaudėtų, kai gali neskaudėti.

– Veikiau nenori, kad pasklistų gandai, jog nesirūpini darbuotojų sveikata.

– Ir dėl to. O kad parodyčiau, kokia esu nuostabi viršininkė, šiandien po pietų išleidžiu tave į pasimatymą su patraukliausiu Jungtinės Karalystės masažuotoju.

Kino kompanija ką tik nupirko mano draugės Evandželinos scenarijų, ir ji laistė sėkmę Sidnėjaus centre.

Mudvi daug metų pažinojome viena kitą Anglijoje, paskui ji grįžo namo į Sidnėjų, o aš norėjau ją palaikyti, todėl prisiverčiau nueiti – nors pažinojau tik Evandželiną, jos vyrą ir dar vieną žmogų.

Lipdama laiptais į barą, sukaupiau drąsą, atlošiau pečius, nutaisiau šypseną ir įėjau į salę. Paširdžius kuteno šioks toks nerimas, delnai vos prakaitavo, kai žvalgiausi pritemdytame kambaryje Kerės, vienintelės savo pažįstamos. Pamačiau ją sėdinčią ant sofos, apsuptą žmonių. Pro svečius, geriančius prie baro, prasiskverbiau prie jos. Ji sveikindamasi nusišypsojo, bet tuo metu su kažkuo kalbėjosi, todėl tik pasitraukė, kad galėčiau atsisėsti. Jos užpakalis pasislinko į dešinę, o ne į kairę, ir ta akimirka pakeitė mano gyvenimą. Žinoma, tada aš to nesupratau. Atsisėdau ir laukiau, kol ji baigs šnekėtis.

Man iš dešinės sėdėjo ir kalbėjo būrys žmonių. Vyro, sėdinčio šalia, mintys sklandė kitur, jis buvo pasisukęs į pašnekovus, bet žvilgsnis klaidžiojo. Jis jų negirdėjo.

– Jūs nesuprantate, apie ką jie kalba, tiesa? – paklausiau.

Jis sumirksėjo ir atsisuko.

– Taip akivaizdu? – paklausė. Buvo anglas, kalbėjo su ryškiu, aiškiu Londono akcentu. Valandėlę vėl atsidūriau namie, kitame pasaulio krašte.

– Aha, ir aš jus išduosiu.

Man toks elgesys buvo neįprastas. Paprastai drovėdavausi žmonių, ypač nepažįstamų. Bet nusprendžiau, kad privalau su kuo nors pasikalbėti, jei nenoriu sliūkinti namo, jausdamasi nevykėlė. O kadangi Kerė užsiėmusi, reikės tenkintis šiuo vyriškiu.

– Aš Vilas, – tarė jis ir ištiesė ranką. – Manau, turėtumėte žinoti, kieno reputaciją žlugdysite.

Nusišypsojusi paspaudžiau ranką.

– Kendra, – atsakiau. – Dauguma pažįstamų vadina mane Kene, bet kadangi aš ketinu jus įskųsti, turbūt sugalvosite šiurkštesnių vardų man.

– Ne, ne, nepravardžiuosiu, iškęsiu bausmę kaip tikras vyras.

– Vadinasi, rėksite, užsidarysite savo kiaute, o paskui užsipulsite ką nors menkesnį, kad pasijustumėte geriau?

Vilas garsiai nusijuokė, o tas sodrus juokas, nuo kurio jam ėmė kilnotis krūtinė ir sužibo rudos akys, pralinksmino ir mane. Kelias valandas mudu kalbėjomės, juokėmės, negailestingai šaudėme vienas kitą žodžiais ir... nieko. Nespurdėjo širdis, nemaudė paširdžių, nė minties nekilo apie romaną. Išeidamas – gyveno gana toli nuo Sidnėjaus – jis atsisveikino su žmonėmis, nors jų mes visiškai nepaisėme, paskui atsisuko ir tarė:

– Aš be galo dėkingas, kad manęs neįskundei, Kendra. Niekada to nepamiršiu.

– Nesirūpink, Vili. Iki pasimatymo.

– Iki.

Štai ir viskas. Jis išvažiavo. Nepasikeitėme telefono numeriais, nenupirkome vienas kitam išgerti ir tikrai neflirtavome. Aš net neprisiminiau, kaip jis atrodo, kol vėl jį sutikau. Pasikalbėjau su dar trimis žmonėmis ir parėjau namo patenkinta, kad pavyko pabendrauti. Tą vakarą, kai susipažinau su Vilu, jis man išgaravo iš galvos beveik iškart, kai išėjo.

Nesupratau, kad kartais šitaip būna, kai sutinki žmogų, kurį pamilsi.

Gabrielės akivaizdoje paskambinau jos masažuotojui ir susitariau dėl masažo vėlyvą popietę. Kažkas negalėjo ateiti, pasakė registratorė, todėl atsirado vieta man. Vis dar budriai stebima Gabrielės, trečią valandą atsistojau, apsivilkau paltą ir išėjau.

– Perduok nuo manęs linkėjimus, – sušuko ji, kai aš pikta dundėjau laiptais.

devintas skyrius

Aš nenuėjau pas masažuotoją. Aišku, nenuėjau. Pagrindinės Brokingamo gatvės gale paskambinau ir atšaukiau masažą.

Gal jis ir daro stebuklus su Gabrielės nugara – jos stotas puikus, gal ji sako tiesą, ir jis patrauklus, bet nei viena, nei antra nepradangins pastarųjų dvejų mano gyvenimo metų. Masažuotojas neišdildys kaltės ir apgailestavimo, kuriuos jaučiu būdraudama ir miegodama. Jis neatitaisys mano stuburo, nesuteiks man ramybės, neišplėš prisiminimų apie Vilą, susiliejusių su mano kūnu.

Todėl nusprendžiau panaudoti laiką išmintingai. Keturiasdešimt penkias minutes iki namų kulniavau pėsčia, tikėdamasi, kad mankšta atpalaiduos nugaros raumenis. Parėjusi atsigulsiu į karštą vonią, pilną putų, prisipilsiu pūslę karšto vandens kompresui, išgersiu porą tablečių paracetamolio ir eisiu gulti.

Artindamasi prie namo, pažymėto trisdešimt ketvirtu numeriu, pamačiau ją.

Ją, kaimynę piktomis akimis, sučiauptomis lūpomis ir nukankintais antakiais. Tą, kuri – galų gale – atidavė man raktus, kai atsikrausčiau. Ji stovėjo prie savo žvilgiai mėlynų lauko durų, rakindama gausybę spynų. Gali eiti mano pusėn. O jei taip, jos išvengti nepavyks. Turėsiu atpažinti, pasisveikinti. Tokie dalykai mane siutino. Net jei būtų pakakę linktelėjimo, nenorėjau su ja prasidėti. Dar užkalbins. Iš siaubo, kad teks šnekėtis su žmogumi, kuris nuo pat pradžių nepalankiai nusiteikęs, mane išpylė šaltas prakaitas. Keista, kad dirbu tokį darbą. Tenka visur lankytis, ieškoti verslų, atrinkti žmones, juos apklausti. Tai puiku. Net labai. Darbe pokalbiai tikslingi. O šiaip pliurpti, kalbinti žmones, kurių nepažįstu, ypač jei jie neslepia, kad nelabai mane mėgsta... Ėmė peršėti pažastis, tuoj pradėsiu smarkiai prakaituoti.

– NE! NEDARYSIU! – praplyšo pro priekinį Gadsborų namo langą, ir visos mintys bei rūpesčiai dėl kaimynės dingo. Sugluminta riksmo garsumo ir atšiaurumo, įsistebeilijau į langą.

Pro šalį, irgi išgirdusi klyksmą, prakrypavo kaimynė. Dirstelėjo į namą, atsisuko į mane. Kilstelėjo nupeštus antakius, papurtė galvą ir perkreipė veidą, nutaisiusi miną, esą nebuvę taip blogai, kol aš nepasirodžiusi.

Užklupta netikėtai, nespėjau nutaisyti veido, kad tai ne mano kaltė. Pabandžiau, atsukau galvą ir ištiesiau kaklą, bet ji jau buvo per toli ir neatsigręžė.

– TU NEGALI MANĘS PRIVERSTI! – suspiegė Vasara pro langą. Kaimynė aukščiau ant peties užsmaukė rankinę ir dar ryžtingiau papurtė galvą.

Tai niekaip nesusiję su manimi! – vos nesurikau jai įkandin.

Puiku. Dabar ji mane plaks liežuviu. Įsivaizdavau kaimynę – didelės, į morengą panašios lūpos kliba, raukšlėta burna tirta, žiaurios mažos akutės išplėstos iš pasišlykštėjimo; vietos krautuvėje ji linksmina visus pasakodama, kokie nevaldomi pasidarė vaikai, kai išvyko motina ir atsikraustė nuomininkė. „Ta spalvotoji turi britišką pasą, bet šiais laikais dėl nieko negali būti tikras, ar ne? – veikiausiai pridurs, o kitos senos raganos linksėdamos pritars. – Anądien skaičiau laikraštyje, kad tos mergos atvyksta čia, gauna pasus ir įsidarbina auklėmis. Esu įsitikinusi, kad vargšas Kailas geriau nesugalvojo. Ji iškart užsisiuvo, kai paklausiau, iš kur atvažiavo ir kur dirbo. Gal net angliškai nemoka. Vargšai vaikai.“

Velniškai ne laiku. Štai ką pešiau anksčiau išėjusi iš darbo ir atsakiusi masažuotojui. Pastarąsias dvi savaites sėkmingai išvengiau šios šeimos, leidau jiems atsikvėpti, pratintis gyventi be motinos. Kadangi vaikai pas mane nebeužėjo ir nepaskambino, nors dėl viso pikto buvau davusi jiems telefono numerį, maniau, kad viskas gerai; tiesa, praėjusią savaitę radau po durimis pakištą raštelį, kad jie savaitgalį išvažiuoja. Jie apsiprato ir susitaikė su tokiu gyvenimu. Bet dabar mano geram vardui gresia pavojus. Dar blogiau: aš žinau, kad mano geram vardui gresia pavojus. Jei nemanyčiau, kad kaimynė linkusi skleisti apie mane paskalas, būčiau gyvenusi kaip iki šiol, nekreipdama dėmesio. Bet dabar... nužingsniavau taku prie jų namo durų ir paspaudžiau skambutį.

Jis sutilindžiavo.

– NEATIDARYK, TĖTI! – sukliko Vasara. – AŠ SAKAU, NEATIDARYK! – tebespiegė, kai margame spalvotame laukujų durų stikle subangavo aukštas lieknas Kailo siluetas. Jis atlapojo duris ir prilaikė, kad jos neatšoktų atgal.

Įbedė akis į mane, paskui atsiduso ir tarė:

– Labas.

Nei apsidžiaugė, nei suirzo. Buvo abejingas, mane pamatęs. Matyt, mąstė apie svarbesnius dalykus.

– Labas, – atsakiau. – Ėjau pro šalį ir... kas atsitiko? – paklausiau staiga suvokusi, jog jam gali toptelėti, kad vėl suabejojau jo vaikų auklėjimo įgūdžiais. Kad žiūriu į jį iš aukšto.

– Et, nieko. Įprastas Vasaros pykčio priepuolis, – atsainiai atsakė Kailas. Tačiau abejingas neatrodė. Laikė duris, o kiekviena nuogų raumeningų rankų sausgyslė buvo įtempta ir išraizgiusi žasto raumenis brūkšninio kodo tatuiruote, lyg veržtųsi per odą. Sprando raumenys irgi buvo įtempti, smilkinyje greitai tvinkčiojo gyslelė. Oda buvo išblyškusi ir lipni, kaktoje ir paakiuose bepradedančios mestis raukšlelės. Jis atrodė baisiau negu tada, kai buvo pagiringas.

– Ji nevalgo pietų, nori žaisti, neklauso nė vieno mano žodžio, pasiunta, kai prašau susitvarkyti žaislus. Sakau, įprastas elgesys.

– Norite, kad pamėginčiau padėti? Kartais pašalinis žmogus išsklaido įtampą, – kalbėjau tyliai ir nuolankiai, nenorėjau pilti į ugnį alyvos.

Kailas įsirėmė galva į durų staktą ir liūdnai atsiduso.

– Aš per plauką neužsirakinau vonios kambaryje kumščiuoti sienų. Ir dabar, Kendra, sutikčiau išbandyti bet ką. Taigi... – jis per žingsnį pasitraukė į šalį, mostelėjo ranka į kambarį kitoje laiptų pusėje – jame dar nebuvau. – Prašom.

Įžengiau į vidų ir pasukau prie kambario durų. Pirmiausia man į akis krito Džeksonas kairiame kambario gale. Jis pusiaugulom sėdėjo ant mėlynu kilimu išklotų grindų, supamas didžiulio bėgių kelio ovalo, ir traukė penkių vagonų traukinuką už raudono garvežio auksuotais kraštais. Vilkėjo Supermeno pižamą, kuri jam tiko daug labiau negu Žmogaus voro. Džeksoną gaubė ramybė, sauganti nuo viso kambario, siaubingai suversto. Jukinyje viešpatavo Vasara Gadsboro.

Ji stovėjo kambario viduryje, plačiai išžergusi mėlynais treningais ir rausvais šortais apmautas kojas. Iš raudonų marškinėlių su geltonu vienaragiu ant krūtinės kyšojo tamsaus opalo spalvos rankos, sugniaužti kumščiai rėmėsi į klubus. Ant galvos kaip diademą buvo užsimaukšlinusi minkštus šilkinius domino, išmargintus raudonais, mėlynais, geltonais, žaliais ir oranžiniais sūkuriais, kaip dizainerio Pučio. Veidas buvo raudonas iš įtūžio, akys plačios ir ryžtingos, dantys sukąsti, lūpos sučiauptos. Tokią miną paveldėjo arba nusižiūrėjo nuo suaugusio žmogaus. Nutaisė ją puikiai, pritaikė ir ištobulino savo tikslams. O dabar jos tikslas buvo sutaršyti žaidimų kambarį.

Savo karalystę Vasara kūrė padrikai, bet ryžtingai. Prie galinės sienos maždaug per pėdą nuo grindų buvo įrengta eilė žemų kėdučių iš šviesios medienos su tamsiai mėlynomis odinėmis sėdynėmis. Kiekvienoje buvo įtaisyti stalčiai žaislams. Taip būdavo įprastą dieną.

Bet šiandien buvo kitaip. Visi iki vieno stalčiai buvo atidaryti, vieni vos laikėsi ant medinių rėmų krašto, kiti buvo ištraukti ir numesti ant grindų. Visi buvo tušti, o kambarys nusėtas elektroniniais rankiniais žaidimais, minkštais žaislais, stalo žaidimais, knygomis, rašikliais, popieriais, piešiniais, ryškių spalvų medinukais, dėlionėmis, drabužiais iš aprangos dėžės, automobiliukais ir sviediniais. Neatrodė, kad bent vienas būtų buvęs padėtas, veikiausiai visi buvo išmėtyti ar išspardyti.

– Sveiki, šaunuoliai, – atsargiai pasisveikinau.

Džeksonas pakėlė didžiules melsvai žalias akis nuo traukinio ir droviai nusišypsojo parodydamas, kad nebeturi apatinio priekinio danties. Nuo pažinties pradžios tai buvo plačiausia jo šypsena man. Ji sušildė nuo galvos iki kojų, kelte pakėlė širdį. Patenkinta, kad jis bent trupučiuką parodė, jog jam patinku, atsakiau tuo pačiu ir jį išgąsdinau – per plati šypsena, per greitai. Džeksonas nunėrė galvą ir vėl ėmė žaisti su traukiniu.

Jo sesuo, priešingai, nieko neatsakė ir manęs nepaisė. Kai ji mane pastebėjo, veidas virptelėjo, bet tik minutėlę: ji norėjo nusišypsoti, pasisveikinti, draugauti, bet pasiryžo elgtis bjauriai, įsijautė į savo įniršį ir liautis neketino. Išgirdau, kaip Kailas uždaro laukujes duris ir paskui mane eina į kambarį. Jo pasirodymas paveikė šešiametę kaip jautį raudonas skuduras, akis vėl aptemdė įtūžis, iškreipdamas veidą ir supurtydamas kūną. Matyt, jos įniršio priežastis ir tikslas – tėvas. Jis ją nuskriaudė ir sulauks atpildo.

– Vasara, – iškošė Kailas pro sukąstus dantis taip ramiai, kad buvo visiškai aišku – tuoj pratrūks. Abiejų akys svaidė žiežirbas: kovos iki paskutinio kraujo lašo. – Prašom sutvarkyti kambarį. Arba baigti pietauti. Viena iš dviejų. Prašau.

– NEEEEE! – suspiegė Vasara, iš pastangų net pasilenkdama į priekį, o rėkė taip garsiai, kad visi trys atsitraukėme.

– Sutvarkyk. Kambarį.

Džeksonas sustabdė traukinį, paliko jį ant bėgių ir jau stojosi.

– Ne, Džeksonai, ne tu, – sulaikė sūnų Kailas, pamatęs, kad tas ketina būti taikdariu. – Vasara suvertė, Vasara ir sutvarkys.

Džeksonas vėl atsisėdo ir paėmė traukinį. Jis buvo dar per mažas, taigi diplomatas ne kažin koks.

Diplomatiškai teks elgtis man, nes pati įsivėliau.

– Nagi, Vasara, paklausyk tėčio, – mėginau įkalbėti.

Ji lėtai, grėsmingai atsuko galvą ir perbedė mane degančiu žvilgsniu.

– Tu negali man įsakinėti, ką daryti, tu ne mano mama, – pergalingai pareiškė. Tai baisiausias vaiko ginklas kovoje su pašalaičiu – ji priminė man, kad esu svetima. Jei būtų buvusi paauglė, būtų pasiuntusi mane dulkinti pačiai save ar pasinaudoti kokiu daiktu.

O, dangus apsiniaukęs; Džeksonas ir Kailas stebėjo mane spėliodami, ar labai įskaudino Vasaros žodžiai ir ką dabar darysiu.

Aš pažvelgiau jai į akis. Paskui šyptelėjau. Nes suvokiau. Žinau, kas yra. Vasarai tik šešeri, bet man aišku, kas vyksta ir kaip susitvarkyti. Vasara nori būti suprasta. Jai nereikia nei riksmų, nei plūdimo, ji nori, kad su ja protingai bendrautų. Aš ją supratau.

– Teisybę sakai, aš ne tavo mama, – ramiai atsiliepiau. – O maždaug po aštuonių minučių be galo trokši, kad būčiau.

Iš jos gražių melsvai žalių akių mačiau, kad laužo galvą, ką turiu omenyje.

– Tuoj grįšiu, – tariau ir apsisukau. Numečiau ant apatinio laipto rankinę, nuėjau koridoriumi į virtuvę ir pradėjau atidarinėti spinteles, traukinėti stalčius, kol radau, ko ieškojau. Tada grįžau į žaidimų kambarį, slėpdama rankas už nugaros.

– Na, Vasara, ar nori žinoti, kodėl maždaug po aštuonių minučių trokši, kad būčiau tavo mama?

Ji įžūliai spoksojo į mane, akys klausė kodėl, nors lūpos nekrutėjo.

– Nes maždaug po trijų minučių aš panaudosiu šituos, – pamojavau radiniu – didžiulių juodų šiukšlių maišų ritiniu. – Pažįstu daugybę vaikų, kuriems šie daiktai labai patiktų, – parodžiau į marias žaislų Vasarai po kojomis. – Jie neturi žaisliukų, o jei ir turi, jie nė perpus nėra tokie gražūs kaip šie. Jei būčiau tavo mama, man nė į galvą neateitų jų atiduoti, nes būčiau daug valandų dirbusi, kad turėčiau pinigų jiems nupirkti. Ji prisimintų, kiek kas kainavo. Be to, ji prisimintų, kaip tau patinka žaisti su matrioškomis, – ištiesiau ranką į ryškiaspalvių rusiškų medinių lėlių komplektą, pasklidusį ant grindų. – Tavo mama prisimintų, kaip miegi su ta skudurine lėle ir kaip žaviai atrodai prie jos prisiglaudusi, – mostelėjau į aptrintą žalią lėlę su rausvais raštais, juodais vilnoniais plaukais ir be vienos akies, išsikėtojusią po langu. – Tavo mama žinotų, kaip mėgsti skaityti tą knygą prieš lipdama į viršų maudytis, nors abi apsimetate, kad tu jau per didelė tokiems niekams ir juos nori išgirsti ji, – parodžiau į vaikiškų eilėraščių knygą, matyt, mestą į sieną prie durų ir atverstą gulint ant grindų. – Kadangi aš ne tavo mama, to nežinau. Man šie žaislai nieko nereiškia, ir aš nežinau, ką jie reiškia tau. Aš nežinau ir man nesvarbu, kiek jie kainuoja, aš tik žinau, kad yra vaikų, kurie labai nudžiugs gavę tokią krūvą grožybių. Ir tvarkingai juos susidės. Matai, Vasara, aiškinau dvi minutes, o maždaug po minutės – tiek laiko prabėga, kol suskaičiuoji iki šešiasdešimties – pradėsiu keturpėsčia eiti per kambarį ir rinkti daiktus. Be abejo, jei jie bus sutvarkyti ir padėti į vietą, neturėsiu ko rinkti. Bet pati sakei, kad aš ne tavo mama ir negaliu tau įsakinėti, todėl neprašysiu susitvarkyti. Tiesiog suskaičiuosiu iki šešiasdešimties ir pradėsiu krauti žaislus į maišus. Ar šiaip, ar taip, mano nuomone, po šešių minučių ant grindų nieko nebeliks.

Kol kalbėjau, Vasara vis labiau plėtė akis. Iš tikro nesigaudė, ar aš juokauju, ar bandau ją sugraudinti, ar kalbu rimtai.

– Ir nesirūpink, aš garsiai neskaičiuosiu ir nežiūrėsiu į laikrodį. Nenoriu tavęs versti. Suskaičiuosiu mintyse, o paskui pradėsiu pakuoti, gerai?

Vasara žvilgtelėjo į tėvą. Šis stovėjo prie durų, atsišliejęs į staktą, ir aiškiai neketino kištis. Dirstelėjo į brolį: šis irgi įdėmiai žiūrėjo, kas vyksta.

– Žaislai ir Džeksono, – pranešė man.

– Žinau, – aš gūžtelėjau pečiais. – Tavo mamai tai būtų svarbu. Tavo mama susirūpintų, kad Džeksonas ant tavęs pyks, nes per tave išnešti visi jo žaislai, bet aš nesirūpinsiu – aš ne tavo mama.

Išvyniojau šiukšlių maišus ir vieną atplėšiau, įtemptoje kambario tyloje atsiliepė aidas.

Vasara puolė ant kelių ir pradėjo rinkti žaislus, viena ranka griebdama kiek pajėgė, antra mėgindama ištiesinti artimiausią stalčių. Kai jį įstūmė į rėmus, sumetė žaislus. Dirbo žaibiškai, net domino šokčiojo ant galvos, veidas buvo itin neramus. Ji graibstė, mėtė ir tvarkė su tokia karštligiška energija, kad vien žiūrėdamas galėjai pavargti. Nepraėjus aštuonioms minutėms, ant grindų nieko nebeliko, o Vasara pritrūko kvapo. Ji sunkiai atsistojo, domino kreivai kėksojo ant galvos, bet veide švietė šypsena.

Aš irgi nusišypsojau.

– Puikiai padirbėta, Vasara, aš tavimi didžiuojuosi, – tariau. – Viską sutvarkei, tu gera mergaitė, – išskėčiau rankas. – Ar apkabinsi mane, kad parodytum, jog mes vis dar draugės?

Ji prišoko prie manęs, čiupo į glėbį ir suspaudė. Stipriai ir tvirtai. Apkabinimu išreiškė visą dėkingumą. Dėkojo, kad perkalbėjau ją be riksmų. Abu su tėvu buvo patekę į aklavietę: nė vienas negalėjo nusileisti, kad nenukentėtų išdidumas. Vasara buvo iš mergaičių, kurios trokšta laimėti, kurios padarytų bet ką, kad laimėtų, bet ji norėjo būti mėgstama. Ji norėjo elgtis teisingai, o tai buvo sunku. Pataisiau domino, paskui pakštelėjau į viršugalvį.

– Valgysi pietus? – paklausiau. Vasara nedelsdama maktelėjo galva man į saulės rezginį. – Tada eik.

Ji išsprūdo ir nutipeno į virtuvę. Džeksonas atsistojo ir nuslinko įkandin. Pastvėriau jį prie durų, apkabinau ir pabučiavau į pakaušį. Kai juodu išėjo, sunkiai atsidusau. Įsitempę raumenys atsipalaidavo – it iš smėlio laikrodžio būtų išbyrėjęs smėlis. Po valandėlės man pasidarė silpna iš palengvėjimo. Kiekvieną akimirką laukiau prasidedant ketvirtojo pasaulinio karo: Vasara paleis man į galvą žaislu ir klykdama pargrius ant grindų. Tikėjausi, kad bus pralietas kraujas.

Atsisukau į Kailą – jis žiūrėjo į mane susižavėjęs ir nustebęs.

– Susirėmėt su Vasara, – tarė jis ir švilptelėjo. – Esate narsesnė už mane.

– Ji baisi, – pripažinau ir pridėjau ranką prie širdies, kad ji nebe taip daužytųsi. – Būgštavau, kad visiškai neteks savitvardos. Nežinau, ką tada būčiau dariusi. Manau, su pykčio priepuoliais tvarkydavosi jūsų žmona?

Kailo akys sužėrėjo iš piktumo ir – keista – gėdos. Jis atsainiai gūžtelėjo pečiais, paskui niūriai suburbėjo:

– Panašiai.

Kvailystę leptelėjai, Kendra, pamaniau. Kiekvienas jo pokalbis su žmona baigiasi vaidu, jis nusigeria iki sąmonės netekimo. O ką tu darai? Kalbi apie ją.

– Vasara ne visada buvo tokia, – ištarė Kailas, vis dar nuklimpęs į pragarą, kuriuo pavirto gyvenimas, kai ponia Gadsboro jį paliko. – Bent su manimi. Bent ne kasdien. Ji buvo judri, bet ne... – sakinys nutrūko. Kailas nežinojo, kaip apibūdinti dabartinę Vasarą. – O Džeksonas nebuvo toks tylus, toks nuolankus. Jis buvo toks kaip kiti jo amžiaus berniukai. Lakstydavo, žaisdavo, čiauškėdavo. Dabar jis... beveik nieko nedaro.

– O, – tariau. Arba juos pakeitė išsiskyrimas su motina, arba – tai visai įmanoma – Kailas retai būdavo namie ir nelabai nutuokė, kaip paprastai elgiasi jo vaikai. Turbūt matydavo juos prieš miegą, prieš mokyklą ar savaitgaliais. Ko gero, jo nebūdavo per dukters įsiūčio priepuolius, jis nepastebėjo, kad sūnus pamažu užsisklendė savo pasaulyje. Visai įmanoma, net tikėtina, kad Kailas nepažįsta savo vaikų.

– Nenorėtumėt likti pietų? – paklausė jis. – Valgio liko daug. Tik makaronai su salotomis, bet valgomi, nors Vasara elgėsi bjauriai.

Nusišypsojau Kailui.

– Ačiū, mielai, – tariau. Taip, ketinau laikytis nuošaliai, tačiau jiems reikia pagalbos. Supratau iš smarkaus, beviltiško Vasaros apkabinimo, iš džiaugsmo Džeksono akyse ir platesnės nei paprastai šypsenos, sutrikusio Kailo balso. Nebuvau įsitikinusi, kad jiems reikia tokios pagalbininkės, bet galiu pamėginti.

dešimtas skyrius

Man kelia nerimą daug kas: žmonės, kurie visada malonūs (slopinamo įniršio požymis); žmonės, kurie mano, kad agurkai beskoniai (netiesa, jie turi skonį, net gerklę išdrasko); žmonės, kurie vartoja žodžius „politiškai korektiškas“, lyg jie ką nors reikštų; mano telefonas, skambantis po vidurnakčio ir prieš septynias ryto.

Kai jau susiruošus į darbą bute suskambėjo telefonas, pakėliau akis į sieninį laikrodį virtuvės pusėje: pusė septynių.

Iškart toptelėjo, kad skambina vaikai. O Dieve, kas atsitiko dabar? Daviau jiems telefono numerį, kad skambintų, jei kas atsitiks ar tėtis... Kritau ant telefono vos nenuraudama ragelio ir išsigandusi, apimta nevilties atsiliepiau:

– Alio!

– Čia Džeksonas, – neryžtingai ir tyliai ištarė jis.

– Kas atsitiko? – paklausiau, užuot drąsindama pasisveikinusi.

– Nieko.

– O, – tariau. – Ką gi, malonu, kad paskambinai. Kaip tau sekasi?

– Puikiai, – atsakė jis. Ir nutilo. Laukė, kad aš ką nors pasakyčiau.

– Tai gerai. O tavo sesutei?

– Puikiai, – atsakė jis.

– Nuostabu. O tavo tėčiui?

– Puikiai.

– Tai gerai.

– Tu nepaklausei, kaip sekasi Garvui, – papriekaištavo nusivylęs Džeksonas. Garvui? Anksčiau apie jį nebuvau girdėjusi. Kambarinių gyvūnėlių Gadsborai nelaikė. Draugų, kuriuos būčiau pažinojusi, tokiu vardu neturėjo ir neminėjo.

– O, atleisk, kaip sekasi Garvui?

– Puikiai. Jam nepatiko pusryčiai – tėtis paskrudino skrebučių. – Garvas buvo atėjęs pusryčiauti? Kuo toliau, tuo įdomiau. – Jam nepatinka tėčio skrebučiai. Jie visada pridegę. Mamos skrebučiai skanūs. Jie Garvui labiausiai patinka.

Keturi pilni sakiniai, kuriuos Džeksonas išpoškino neklaustas. Keturi. Buvau taip priblokšta, kad nežinojau, ką atsakyti.

– Su tavim nori pasikalbėti Vasara, – tarė jis.

Vėl dirstelėjau į laikrodį. Jei po penkių minučių neišeisiu, pavėluosiu į autobusą. O paskui prasidės didžiausias keleivių antplūdis. Į darbą ateisiu laiku, bet vėliau, negu esu įpratusi. Dieną pradėsiu paskubomis, stengdamasi sutvarkyti smulkius reikaliukus – patikrinti elektroninį paštą, peržvelgti darbo skelbimus laikraščiuose ir internete, – kol nepuolė skambinti klientai. Kol nesusirinko laikinosios darbuotojos laukti paskutinėmis minutėmis atsirasiančių vietų. Pradėjau mindžikuoti. Laikas eiti.

Jis perdavė ragelį.

– Sveika, Kende, – linksmai kaip paukštelis sučiauškėjo ji, matyt, puikiai išsimiegojusi.

– Sveika, Vasara, – atsakiau.

– Noriu tavęs paprašyti paslaugos, – pranešė Vasara. – Nedidelės, bet iš tiesų didelės.

– Kokios?

– Galėsi rytoj paimti mus iš mokyklos?

Mintys apie vėlavimą kaipmat išgaravo.

– Ką tu sakai? – paklausiau.

– Tėtis rytoj po pietų turi darbo. Jis pasakė, kad galime eiti pas senelę Naomę arba palaukti jo mašinoje. Bet aš pasakiau, kad mus paimsi tu. Pas senelę Naomę nieko negalima daryti. Ji amžinai kartoja: „Sėskis, vaikeli“, „Nežaisk su juo, vaikeli, jis brangus.“ Taigi tu turėsi mus paimti.

Turėsiu?

– Matai, aš irgi dirbu. Baigiu darbą po šešių, todėl vargu ar pavyks.

Ragelyje viešpatavo tyla. Abejinga žiovulio tyla, kurioje itin apgailėtinai nuskambėjo mano paaiškinimas.

– Rytoj po pamokų man gimnastika, o Džeksonui futbolas. Taigi mes baigiame... Tėti, kada mes baigiame?.. Ant šaldytuvo! Taip, ten!.. Prie traukinio paveiksliuko... Tėti!.. A, gerai, mes laisvi pusę penkių. Tada ateik mūsų pasiimti, – pareiškė Vasara, lyg ką tik nebūčiau paaiškinusi, kodėl negaliu; kodėl jos tėčio darbas neturėtų daryti įtakos man.

Jei jums ko nors reikės, bet kada paskambinkite. Aš ateisiu. Ar jiems to nepažadėjau? Ar neištariau šių kilnių žodžių, užsimesdama gelbėtojos apsiaustą? Sukryžiavusi rankas ant teisuolės krūtinės ir iš aukšto nužvelgusi niekam tikusį jų tėvą? Negi noriu būti suaugusi moteris, meluojanti dviem vaikams, kurių motina išvažiavusi, o tėvas tvarkosi vargais negalais?

– Žiūrėsiu, ar viršininkė mane išleis anksčiau jūsų pasiimti. Bet jei ji nesutiks, turėsite eiti pas senelę Naomę.

– Ji sutiks, – patikino mane Vasara. – Tėtis sako, kad atneštum mums nuotrauką.

– Nuotrauką?

– Pasikalbėk su tėčiu, jis paaiškins. Iki!

Po dvidešimties minučių žingsniavau į darbą, palikusi Gadsborams savo nuotrauką dokumentams, kad Kailas parašu patvirtintų įtraukęs mane į sąrašą žmonių, turinčių teisę paimti Vasarą ir Džeksoną iš mokyklos. Po trumpo susižodžiavimo („ne, aš negaliu“, „ne, jūs privalot“) Kailas įbruko man žmonos automobilio raktelius, kad galėčiau parvežti vaikus namo. Mažiausiai prieš dešimt metų pirktas sidabrinis mersedesas su dviem paaukštintomis užpakalinėmis sėdynėmis vaikams stovėjo prie Kailo namo, uždengtas žaliu plastiku, nenaudojamas, nemėgstamas, nepastebimas, nes ponia Gadsboro juos paliko. Šiurpu laikyti moters, kurios čia nebėra, automobilio raktelius. Jausmas beveik toks, lyg būtum paprašyta užimti numirėlės vietą šeimoje.

O aš net nesupratau, kodėl ji paliko automobilį. Išėjo vidury nakties, anot Kailo, taigi mašinos jai reikėjo. Lengviau pabėgti, paskui, jei prireiks pinigų, mašiną galima parduoti. Jei būčiau nežinojusi, kad jie kartu atostogavo, jei manęs nebūtų buvę šalia, kai Kailas pirmą dieną kalbėjosi su žmona telefonu, man būtų atrodę, kad jis ją nudėjo. Ir kažkur palaidojo. Tačiau dabar mąsčiau, kas atsitiko, kad ji žūtbūt pasiryžo pabėgti ir pradėti naują gyvenimą viena. Kas taip siaubinga nutiko, kad ji pasiryžo žūtbūt pabėgti, nors teko palikti vaikus?

Pasakiau, kad bus gerai ir autobusu, bet Kailas nenusileido: jei ketinu juos paimti, teks vežti automobiliu arba taksi. Sutikau vežti automobiliu. Kuris priklauso dingusiai moteriai.

Gabrielė atsilošė kėdėje ir gundomai pasirąžė visu kūnu.

Ką tik jos paklausiau, ar kitą dieną galėsiu anksčiau baigti darbą, ir papasakojau kodėl. Dabar ji sėdėjo atsilošusi ir ramiai, šiek tiek trikdomai svilino mane akimis.

– Pasakyk tiesiai, – pagaliau prabilo, – savų vaikų neturi, bet nori išeiti anksčiau paimti svetimų iš mokyklos?

– Maždaug taip, – atsakiau suprasdama, kaip skamba iš šalies. Jei būčiau jos vietoje, elgčiausi taip pat. Gal net tiesiai paklausčiau, ar tik nemuilina man akių. – Rytoj ateisiu anksti, o trečiadienį atidirbsiu.

– Tik spėlioju, nes man smalsu, ką jis darydavo, kol tu – taip laiku – nebuvai atsikrausčiusi į jo užpakalinį kiemą?

– Gabe, aš gyvenu ne jo pašiūrėje. O ką jis darydavo, nežinau, – atsakiau. – Bet pažadėjau paklausti, taigi klausiu. Suprasiu, jei tai neįmanoma.

Viršininkė gūžtelėjo pečiais.

– Kene, kiek dirbi su manimi, niekada nešvaistydavai darbo laiko, todėl gali išeiti anksčiau, jei nori, bet... Et, nesvarbu.

– Kas? – paklausiau.

Ji papurtė galvą.

– Nekreipk dėmesio.

– Ne, pasakyk.

– Neleisk, kad jis tave vedžiotų už nosies.

– Jis ir nevedžioja. Sumanymas Vasaros, ji paklausė, ar pasiimsiu juos po pamokų.

– Neabejoju, kad ji, bet jis vienišas vyriškis su dviem vaikais, ko gero, pirmą kartą gyvenime. Jis visada ieškos lengviausios išeities. Be to, motina tau tikriausiai sakydavo, kad nereikia garsėti nuolaidumu.

Gabrielės žodžiuose būta kruopelės tiesos. Kailas tebesikankina ir, užuot susitvardęs ir ieškojęs būdų įveikti sunkumus, šiuo tarpu vis dar gedi prarastos žmonos. Jis pasigeria; jis vaidijasi su žmona, paskui būna toks prislėgtas, kad pamiršta vaikus; jis triukšmingai kivirčijasi su dukterimi. Nesistebėjau, kad Džeksonas šneka taip šykščiai ir yra romiai įžūlus; nesipiktinau, kad Vasara rado greičiausią ir paprasčiausią būdą atkreipti tėvo dėmesį – įniršti. Tai buvo giminingas elgesys, dvi to paties nebylaus nevilties riksmo PAMATYK MUS pusės.

Būtų lengva, gal net išmintinga palikti juos ramybėje. Tegu Kailas pats galvoja, kaip pertvarkyti šeimos gyvenimą. Nėra lengva. Bet, kaip pasakiau Kailui, radusi jį girtą be sąmonės ant sofos: kai prisiriši prie vaiko, negali apsisukti ir nueiti.

Aš prisirišau prie jų, aš negalėjau nueiti. Negalėjau leisti Kailui vargti vienam, nes aplink klupinėja jo vaikai, o jiems reikia tiek dėmesio ir meilės, kiek tik iš jo išpeša. Jei galiu ką nors padaryti, vadinasi, privalau.

Jau ruošiausi tai paaiškinti Gabrielei, kai atsilapojo durys ir įžengė Džanina, vilkėdama prabangiu karamelės spalvos zomšiniu paltu iki kulnų, su „Louis Vuitton“ rankine ir „Gucci“ akiniais nuo saulės. Jos pareigos buvo kuklios, atlyginimas mažas, bet dauguma apdarų kainavo daugiau nei man pusės metų nuoma.

– Labas, – tingiai nutęsė ji ir nuplaukė prie savo stalo.

Jai pasirodžius, mūsų pokalbis nutrūko. Gabrielė dirstelėjo į laikrodį, paskui į Džaniną.

– Ačiū, kad užsukai, Džanina, visada malonu tave matyti.

Gabrielė jai buvo smulkiai išdėsčiusi, kad, norėdama tapti konsultante, Džanina turi įrodyti sugebėsianti dirbti tokį darbą, o iš pradžių tegu bent nebevėluojanti. Džaninai tai reiškė atvykti devintą. Man, kai mokiausi konsultante, tai reiškė atvykti pusę aštuonių.

Džanina raustelėjo, bet nusprendė įžūliai išsisukti.

– Kas nors pageidauja kavos? – paklausė ir linksmai nusišypsojo.

Mudvi papurtėme galvas.

– Ką gi, – tarė ji, nusimetė paltą kaip gyvatė išnarą ir pro duris šalia mano stalo nuvinguriavo į virtuvę koridoriaus gale.

– Štai kas atsitinka, kai žmonės mano, kad tavo paskirtis – palengvinti jų gyvenimą, – tarė Gabrielė, rodydama kaštoniniu išpuoselėtu pirštu Džaninai įkandin.

Nunėriau galvą. Gabrielė teisi. Bet jei ji būtų išvydusi Vasaros ir Džeksono veidus tą dieną, kai jie palaikė tėvą mirusiu, jei būtų pajutusi Vasaros rankytes ant kaklo po pykčio priepuolio, jei būtų pamačiusi neramų Džeksono žvilgsnį į tėvą... Gal Kailas mane ir išnaudoja, bet aš negaliu apsisukti ir nueiti.

braškės, vaivorai, obuolių griežinėliai, kriaušių skiltelės ir šlakelis jogurto

vienuoliktas skyrius

Nuo tada, kai pasiimu Džeksoną ir Vasarą iš mokyklos, prekybos centre kaskart patiriu naujų įspūdžių.

Dabar apsipirkti eidavome trise (keturiese, įskaitant Garvą, įsivaizduojamą Džeksono auksaspalvį retriverį su viena ruda koja, kurio negalima palikti prie parduotuvės su kitais šunimis).

Buvau dėmesinga jiems, todėl kiekvieną laisvą akimirką jie praleisdavo su manimi, jei tik galėdavo. Grįžtu iš darbo, o jie sėdi lauke ant laiptų ir laukia manęs. Dažnai paskambina ir klausia, ar pasiimsiu juos po pamokų, nes tėtis dirba. Naršo po mano daiktus ir nusavina, kas jiems krito į akį. Jei ko nors neberandu, galiu lažintis, kad katras nors priglaudė. Jie nemanė vagiliaują, juk draugai turi viskuo dalytis. Pavyzdžiui, Vasara, pamačiusi ant valgomojo stalo mano senovinį sidabrinį žiedą su turkiu (buvau pirkusi Sidnėjuje ir nuolat nešiojau), pasiėmė jį, nes jis jai primena mane. Žiedą ji namie mūvėdavo ant nykščio ir labai rūpinosi neišleisti jo iš akių – į mokyklą nesinešdavo. Džeksonas pasisavino mobilųjį, kuriuo naudodavausi Australijoje, nes Garvas (jo lojimą supranta tik Džeksonas) pasakė, jog gali skambinti į Australiją.

O sekmadienį po pusryčių, pamatę mane išeinant iš buto, vaikai išlėkdavo lauk ir klausdavo, ar pasiimsianti juos kartu. Aš visada sutikdavau, dažniausiai todėl, kad iki šiol neišmokau jiems atsakyti.

– Ar tavo mama ir tėtis gyvena tame pačiame name? – vieną dieną paklausė Vasara, kai išėjau apsipirkti savaitei.

– Taip, tame pačiame, – atsakiau ir įsimečiau į vežimėlį skardinę avinžirnių. – Ne tik mano, bet ir mano brolių bei sesers nuomone, tai stebuklas.

– Kodėl? – paklausė Džeksonas.

– Nes jie ginčijasi. Viešpatie, kaip ginčijasi.

– Kaip mama su tėčiu, – pareiškė Vasara. Šis sakinys buvo sunkus kaip pasaulis.

– Turbūt, – pritariau.

– Kodėl tavo mama neišėjo? – paklausė ji.

Nes jiems labai malonu kankinti vienam kitą, paprastai atšaunu. Nes jie susituokė, kai vedybos buvo visam gyvenimui, ir turėjo prisitaikyti, atsakau pagalvojusi. Kad ir kokia būtų priežastis, jei gyvenai su jais ir girdėjai ginčus bei kankinamą tylėjimą, Vasaros klausimas skamba pagrįstai.

– Nežinau, – atsakiau sąžiningiausiai, kaip galėjau, jų nesuklaidindama. Suaugęs žmogus pastebėtų mano šeimos istorijos atspalvius ir suprastų, kodėl ne visi žmonės ant vieno kurpalio siūti; vaikas ją pritaikytų savo patirčiai kaip parduotuvėje pirktą masinės gamybos suknelę masinės gamybos lėlei.

Vasara ir Džeksonas spoksojo į mane, vieno žodžio atsakymas jų nepatenkino ir nieko jiems nepaaiškino.

– Kad ir kaip nirčiai jie ginčydavosi, mes visi žinojome, jog tėvai mus myli. Jie negali pakęsti vienas kito, bet mus myli. Visada.

Dabar, suaugusi, žvelgiu į praeitį ir tai matau. O tada nesuprasdavau. Viskas, ką žinojau, – visi mano broliai ir sesuo žinojo, – kad tėvai neapkenčia vienas kito. Kad jie iš paskutiniųjų stengiasi kuo skaudžiau užgauti vienas antrą ir, regis, nepastebi, kokie nelaimingi mes. Viskas, ką žinojome, – kad niekada neatspėsime, kurią dieną prasidės dar vienas siaubingas ginčas. Po daugelio metų, daug patyrusi, supratau, kad net be paliovos vaidijantis su kadaise neva mylėtu žmogumi širdyje lieka vietos vaikams. Vaikus vis tiek myli, net jei užmiršti tai parodyti. Gaila, kad tėvai mums to nepasakė ir neparodė, o kadangi jie to nepadarė, dabar bandau ištaisyti jų klaidą, kalbėdama su Vasara ir Džeksonu.

Vasara pakreipė galvą ir spoksojo į mane įprastai vangiai ir smalsiai.

– Sakai, mama ir tėtis mus myli, nors visą laiką barasi? – paklausė ji.

Norėjau kalbėti išmintingai, kad mintis, kurią perteiksiu, pamažu nusėstų jų sielose kaip švelniai krintantis sniegas, lėtai ištirptų jų atmintyje, ir jie tikrai žinotų, kad nesvarbu, kas atsitiks, tėvai pirmiausia galvos apie juos. O Vasara griebė jautį už ragų ir tiesiai pasakė, ką bandžiau atsargiai paaiškinti. Metas liautis žiūrėti nuvalkiotas laidas, kuriose viskas apdailinama per penkiasdešimt minučių. Tikrovėje neįveiksi visų bėdų pasakęs: „Jūs mylite vienas kitą“, net šešiamečiui tai nedaro įspūdžio. Linktelėjau Vasarai.

– Maždaug taip.

– Kai mama subloguodavo, tėtis ją plūsdavo, – tarė Vasara.

Aš jau ketinau dėti į vielinį vežimėlio pilvą maišelį pupelių, bet po šių žodžių atsisukau į juos.

– Jūsų mama bloguodavo?

Vasara ir Džeksonas sutartinai linktelėjo.

– Visą laiką. Jei negerdavo vaistų, jai būdavo dar blogiau, – paaiškino Vasara. – Tada tėtis dar labiau įniršdavo.

– Kai mama sunegaluodavo, jis imdavo rėkti, o paskui lipdavo į savo kambarį atsipūsti ir padirbėti, – tyliai pasakė Džeksonas, įsmeigęs akis ne į šeštadienio popietę judrų prekybos centrą, o į praeitį. Matyt, iki šiol apie ją galvojo. Tėvas rėkia ant motinos, laiptais dunda jo pikti žingsniai.

– Kartais, kai mamai būdavo labai, labai blogai, jis mus ilgai vežiodavo automobiliu, – pridūrė Vasara.

– O mama verkdavo. Ji sakydavo, kad mes jos nemylime, nes paliekame. Mes nenorėjome jos palikti.

– Tėtis sakydavo, kad taip reikia, – baigė pasakoti Vasara.

Vedžiojau akis nuo vieno prie kito, o manyje augo nerimas. Kai tėvai ginčydavosi, mes išsislapstydavome po kambarius, laukdami, kol aistros atvės ar ateis laikas vakarieniauti, nelygu, kas pirmiau. Bet šitaip tėvai niekada nesielgė. Tėtis neišveždavo mūsų iš namų, kad nubaustų mamą; mama neraudodavo pasikūkčiodama ir neaimanuodavo, kad mes jos nemylime. Jie sukūrė pragarą, kuriame mums teko gyventi, bet neprisimenu, kad būtų naudoję mus kaip ginklus – jiems pakako vienas kito trūkumų, mums nebeliko laiko.

– Sakot, jūsų mama serga? – paklausiau.

Abu sutartinai linktelėjo.

– Kas jai yra?

Jie žaibiškai susižvalgė bendraudami slaptu būdu, kaip, daugelio nuomone, susižino vieno kiaušinėlio dvyniai, kaip susižino Vasara su Džeksonu, nors jie yra dviejų kiaušinėlių dvyniai. Vėl atsisuko į mane, sutartinai gūžtelėjo pečiais ir sumurmėjo:

– Nežinom.

Jie atsakė: „Nežinom“, bet skambėjo kaip: „Mums neleidžiama sakyti.“ Nutraukdama apklausą, Vasara pasitraukė per kelis žingsnius, paėmė litrinį sultinio paketą.

– Tau reikia? – sušuko iškėlusi abiem rankomis. Praėjusią savaitę nusipirkau, ir Vasara, matyt, prisiminė.

– Taip, prašom, – atsiliepiau. Užuot atnešusi, Vasara stovėjo ir skaitė sudėtį. Nunėrusi ir pakreipusi galvą, iš susikaupimo suraukusi kaktą, sučiaupusi lūpas. Tai aš, krūptelėjusi supratau. Vos per kelias savaites ji išmoko mėgdžioti mane apsiperkančią kaip didi aktorė. O Džeksonas atsistojo ant metalinio vežimėlio rato strypo su pirkinių sąrašu rankoje ir pasilenkęs ėmė raustis tarp vaisių ir daržovių, kuriuos aš atsirinkau, žvilgčiodamas į sąrašą, paskui į prekes, kaip paprastai darydavau aš, prieš eidama prie kasos. Jie tyčia mane atstūmė apsimesdami manimi.

Jie sumaniau mane nušalino ir atskyrė. Suglumau. Tai, dėl ko jie šitaip elgiasi, turbūt baisi paslaptis. Tokia didelė ir tokia siaubinga, kad juodu užsisklendė ir nutilo.

Nuo tada, kai tapau didžiąja vaikų gyvenimo dalimi, iš jų nemažai sužinojau apie ponią Gadsboro.

Sužinojau, kad ji kas antrą dieną skambina vaikams, o po kiekvieno skambučio abu nutyla, paniūra ir dažnai užsidaro savo kambariuose pratintis prie netekties.

Sužinojau, kad ji negali kalbėtis su vyru nesiginčydama.

Sužinojau, kad ji graži ir fotogeniška. Veidą supa ilgi banguoti karamelės spalvos plaukai, krintantys ant pečių; akys tokios pat tamsios, kerinčios, melsvai žalios kaip vaikų, bet maža nosytė nepanaši. Jos nuotraukos su dvyniais buvo gyvos, trykštančios energija. Galva visada pakelta, akys sklidinos džiaugsmo, skruostai raudonuoja, rankos apkabinusios Džeksoną ir Vasarą, glamonėja juos, lyg jie būtų jai brangiausi pasaulyje. Kai nuotraukose šalia stovėdavo Kailas, ji būdavo santūresnė, bet ne mažiau aistringa. Nuotraukose, kurių vis dar buvo pilni vaikų kambariai, ji žiūrėdavo į vyrą su pagarbia baime ir švelnumu, išdailinančiais bruožus, išlenkiančiais besišypsančias lūpas, įžiebiančiais žiburėlius akyse. Kailas paprastai žiūrėdavo į fotoaparatą, pakreipęs galvą į dievinančią žmoną, su drovia įsimylėjėlio šypsena.

Visos jųdviejų nuotraukos iš svetainės, koridoriaus, virtuvės dingo. Ant sienų dar buvo matyti neryškūs didelių įstiklintų rėmų kontūrai; žmonos su vaikais 50 × 40 cm nuotraukų Kailas nelietė, bet kitas, primenančias kartu praleistą laiką, sudėjo į spintelę po laiptais. Kartą Vasara jas išėmė ir parodė man, lyg mėgintų papasakoti, kaip jie gyveno anksčiau. Kol mudvi žiūrėjome nuotraukas, Džeksonas stovėjo netoliese, iš nerimo išplėtęs akis, mindžikuodamas ir grąžydamas rankas it senė, išleidžianti į karą vienturtį – toks siaubas buvo jį apėmęs, kad įeis tėvas ir mus sučiups.

Sužinojau, kad ji grafikė, laisvai samdoma, dirba reklamos srityje. Dar sužinojau, kad ji su Vasara šokdavo svetainėje, o su Džeksonu kasdavo daržą. Kartais, kai oras būdavo gražus, jie trise važinėdavosi dviračiais po parką. Ji skaitydavo jiems pasakas prieš miegą, sugalvodavo žaidimų vonioje.

Dar sužinojau, kad ji pasiėmė labai nedaug daiktų. Kartą, kai Kailas buvo statybos aikštelėje, o aš paėmiau vaikus iš mokyklos, jie nusivedė mane į viršų aprodyti dar nematytos namo dalies. Užkopėme į pastogę, švarų, tvarkingą Kailo kabinetą, užimantį visą viršutinį namo aukštą. Ant kiekvieno stalo – o jų buvo daug – modeliai, brėžiniai ir ryškiaspalviai virtualūs pastatų kompiuteriniai spaudiniai, bet odinį krėslą kampe prie radijo supo jukinys. Prie krėslo kaip pakliuvo suversti laikraščiai ir architektūros žurnalai, prie sienų priklijuoti vaikų piešiniai. Kambarys kvepėjo juo, išreiškė jį. Iš dalies ramus ir santūrus, iš dalies vos susivaldantis pakvaišėlis.

Mes užsukome ir į vaikų miegamuosius, paskui į tėvų miegamąjį. Man buvo nesmagu peržengiant slenkstį – nenorėjau matyti Kailo bendro gyvenimo su žmona smulkmenų, svyravau, bet Vasarai abejonių nekilo, ir ji nutempė mane prie įeinamosios spintos. Beveik pusė jos buvo tuščia, ant skersinio styrojo pakabai it plikos medžių šakos žiemą, bet grindys buvo nukrautos dėžėmis. Iš Kailo rašysena primargintų etikečių supratau, kad jos pilnos drabužių, batų, rankinių, kosmetikos, knygų, žurnalų, nuotraukų. Vasara nuolat rausdavosi dėžėse, ten ji rado ir domino, nešiojamą kaip diademą – pasakė man, kad domino jai primena motiną. Ji davė Džeksonui motinos akinius nuo saulės, kuriuos jis laikė ant lentynos prie lovos. Nesupratau, nei kodėl Kailas varginosi kruopščiai dėdamas į dėžes ir aprašinėdamas žmonos turtą, nei kodėl ji tiek daug visko paliko. Gal kad išėjo naktį ir negalėjo kažin ko išsinešti, bet įtikinamesnis paaiškinimas – kad ryžosi kuo mažiau pasiimti iš šio gyvenimo. Atsikratyti jo ir neatsigręžti.

O dar liga. Dar vienas jos dingimo dėlionės kibukas.

Kas yra poniai Gadsboro, spėliojau, kai vėl žingsniavome tarp lentynų. Ir kaip sužinoti, kad neatrodytų, jog kišu nosį ne į savo reikalus?

dvyliktas skyrius

– Kendė neleidžia mums valgyti mėsainių, – pasiskundė Vasara tėvui, žengdama į virtuvę.

Ji drožė medinėmis grindimis tiesiai prie sausainių indo ant stalo, mėtydama krepšį, džemperį, maišelį su kūno kultūros apranga, namų darbų krepšelį. Aš sekiau įkandin, rinkdama išsvaidytus dienos mokykloje likučius. Vasara pasistiebė, čiupo molinį indą, pasikišo po pažastimi, ir dangtelis pokštelėjęs atšoko. Maža rankytė įlindo į vidų ir ištraukė du trupininius pyragaičius.

Kailas nuo žvilgaus sidabrinio skreitinio kompiuterio pakėlė akis į mane, paskui pažvelgė į dukrą.

– Mes norėjome mėsainio su žaisliuku. Rausvu laikrodėliu. Džeksonui patiko lenktyninis automobilis. Kendė pasakė, kad negalima.

– Kodėl? – paklausė jis.

– Ji idiotiškai priešiška, – pasakė Vasara, įsikišo pyragaitį į burną ir atsikando, auksiniai trupiniai pabiro jai ant mėlynų mokyklinių marškinių.

Kailas prikando lūpas, kad galėtų juoktis be garso.

– Ideologiškai priešiška, – pataisiau jausdamasi kvailai.

Vasara pakreipė galvą į mane, mina buvo rūgšti – beveik visą kelią namo tokia, o rankos sukryžiuotos. Jei būtų mokėjusi maloningai kilstelėti antakį, būtų ir kilstelėjusi.

– Taip aš ir sakiau, – atsiliepė tonu, kuris reiškė: aš žinau, ką pasakiau, ir kaip tik tai turėjau omenyje. – Nunešiu pyragaitį Džeksonui, – pridūrė susukusi nosį.

– Dangtelis, – priminė Kailas, kol ji nespėjo išeiti iš kambario.

Vasara sunkiai atsiduso, kad pasaulis žinotų, koks baisus jos gyvenimas, grįžo, užsuko dangtelį ir išplaukė iš kambario.

– Tu tikrai greitmaisčio priešė? – paklausė Kailas.

Padėjau Vasaros turtą ant jos kėdės stalo gale.

– Ne apskritai greitmaisčio, nors ir turėčiau. Ne, aš labai mėgstu greitmaistį, tiesiog nieku gyvu neisiu į tam tikras įstaigas.

– Kodėl? – paklausė Kailas, nusiimdamas kompiuterinius akinius ir dėdamas šalia. – Gyvenimas ir taip gana sudėtingas, kam jį apsunkinti dar ir tokiais niekais.

– Matai, Kailai, turiu vieną bėdą – tikiu daugeliu dalykų. Kai ko nedarau iš principo, o principų man sunku atsisakyti net dėl lengvesnio gyvenimo. Dar prieš studijuodama universitete dalyvaudavau protesto eitynėse ir piketuose. Tai dalis manęs. Duok man kilnų reikalą, aš jį paremsiu. Tik nepasakok apie kokią nors kompaniją, kuri apgaudinėja žmones, nes nustosiu pirkti jos gaminius ir nekęsiu savęs, kad anksčiau pirkau.

Namo gilumoje sugriaudėjo televizorius, skelbdamas animacinio filmo pradžią. Paskui nutilo, ėmė spygauti, tilindžiuoti ir spragsėti kompiuterinis žaidimas.

– Turbūt tai prasidėjo nuo veršienos, kai man mokykloje praplovė smegenis. Mokytoja smulkiai papasakojo, kaip gaminama veršiena, ir baigta. Nebegalėjau jos valgyti. Nei aš, nei mano sesuo. Net neparagavau. Ko gero, nuo tada ir turiu įsitikinimus.

Supratau, kad per daug pasakoju Kailui apie save. Paprastai, parvežusi vaikus, įsitikindavau, kad jie patogiai įsitaisė namie, ir grįždavau į darbą.

Kailas pakreipė galvą, nužvelgė mane, lyg pirmą kartą matytų ne įkyrią rakštį nuomininkę, o moterį, kuri pakaitomis su juo rūpinasi vaikais. Moterį, su kuria turi vakarieniauti porą kartų per savaitę, moterį, kuri šeštadienio rytą paruošia vaikams pusryčius, leisdama jam ilgiau pagulėti.

– Aš tikėjau įvairiais dalykais, kol neturėjau vaikų, – tarė jis. – Tada sužinojau, koks sunkus gali būti gyvenimas ir kaip palengvėja, kai liaujiesi per perstojo kovoti.

– Oi, ne, – atkirtau, glostydama Vasaros kėdės atkaltę, – aš norėčiau, kad mano vaikai turėtų tvirtus įsitikinimus. Net jei jų įsitikinimai skirtųsi nuo mano, norėčiau, kad jie domėtųsi ne tik aplinkiniu pasauliu. Kad neįsitaisytų patogiai ir nesitaikstytų su likimu, nes taip lengviau, kad būtų gabūs ir turėtų teisių daryti permainas. Jei turėčiau dukterį, norėčiau, kad ji žinotų, jog gali būti, kuo tik nori, o žmonės ją gerbtų ne dėl išvaizdos, drabužių, šukuosenos ar kosmetikos. Norėčiau, kad ji žinotų, jog turi teisę būti gerbiama ar pastebėta, nes gimė. Nekalbu niekų apie merginų galią, kalbu apie savo dukterį, kuri augtų žinodama, jog turi teisę į padorų elgesį vien todėl, kad gimė, – aš įsisiautėjau. – O jei turėčiau sūnų, auginčiau taip, kad jis žinotų, jog būti vyru – tai džiaugtis, kad esi vyras. Nekalbu niekų apie patiną, kalbu apie jausmą, kai tau taip ramu, jog nėra prasmės negerbti kitų ar juos žeminti, kad būtum patenkintas. Nereikia taikytis prie minios, kad būtum vyras. Jis galėtų tikėti, kuo nori, galvoti, ką nori, būti, kas nori, nesijaudindamas dėl savo vyriškumo. Ir aš pasistengčiau, kad mano vaikas, nesvarbu, sūnus ar duktė, žinotų, jog nereikia nusileisti, jei kas nors su tavim elgiasi blogai. Niekada. Ir kad nereikia ko nors daryti vien todėl, kad taip daro draugai. Jei norime geresnio pasaulio, vaikai turi žinoti, kad tobulins jį, jei patiks sau, kokie yra, ir padės kitiems.

Kailas atlaidžiai, šiek tiek globėjiškai nusišypsojo. „Tu neturi vaikų, tu nežinai“, – reiškė ta šypsena. Jis vos įstengia auginti vaikus, nesistengdamas jiems nei skiepyti savigarbos, nei gelbėti pasaulio.

Tik kilstelėjo antakį ir paklausė:

– Vadinasi, norėdama pakeisti pasaulį, tu neketini pirkti vaikams greitmaisčio iš tam tikrų parduotuvių?

Lyg tai būtų ne klausimas, o smūgis į švelniausią, jautriausią pilvo vietą, užgniaužęs man kvapą. Dirstelėjau į kėdę, už kurios stovėjau, patryniau smiliumi ąžuolo šakelių ir rievių žymes.

– Tikrai ne, – atsakiau tvirtai ir ramiai.

– Tiek to, – nusišaipė Kailas. Matyt, mąstė, kad apsigalvočiau tą pačią akimirką, kai važiuodama su dviem klykiančiais vaikais atsidurčiau užkampyje, kuriame kitų maisto prekių parduotuvių nėra.

Vėl pažvelgiau į jį.

– Aš neturėsiu vaikų, – tariau. – Norėčiau, bet negaliu. Fiziškai. Aš nevaisinga.

Niekada šito nesakiau, niekada iš mano burnos nebuvo išsprūdę ir sudrumstę oro tokie žodžiai. Ištariau, ir jie pasidarė dar svaresni. Amžini. Tikri. Aš nenorėjau, kad jie būtų tikri, todėl niekada neištariau jų garsiai.

Kailas buvo priblokštas, pasipūtimas iš pradžių iš vienos, paskui ir iš kitos veido pusės išnyko. Dabar jam aišku, kaip jautiesi sužinojęs per daug asmeniškumų iš svetimo žmogaus.

– Oi, – tarė jis. Gelsvą kaktos odą išvagojo raukšlės, ir aš pastebėjau, kad jis stengiasi nežiūrėti į tą vietą, kurioje turėtų augti vaisius. – Kodėl negali turėti vaikų? – pagaliau įsidrąsino paklausti.

– Nes vieną kartą pasielgiau baisiai kvailai. Pasiklioviau žmogumi, kuriuo neturėjau pasitikėti. Susigriebiau dubens uždegimą, paskui sužinojau: kadangi jis nebuvo laiku išgydytas... Trumpai drūtai, aš negaliu turėti vaikų.

Randėjimas, negrįžtamas pakenkimas, šiuo metu nieko negalime padaryti. Atmintyje išplaukė šie žodžiai. Vieninteliai, kuriuos prisiminiau iš pokalbio su chirurgu po laparoskopijos, patvirtinusios mano likimą. Prisimenu jo akis, tamsias ir sunkias po žalia popierine chirurgo kepure, ir šiuos žodžius. Daugiau nieko.

Kailo veide atsispindėjo gailestis, įsirėžęs į smulkias raukšleles apie akis, į klostes palei lūpas, į juodus tamsiai rudų akių vyzdžius. Tfu. Nenoriu matyti ir jausti jo gailesčio.

– Žodžiu, nuomoji butą gamtos klaidai, – pamėginau prisipažinimą nuleisti juokais. – Nesijaudink. Neužkrečiama, – kalbėdama slinkau prie durų. Stengdamasi pabėgti nuo Kailo ir šio pokalbio. – Viskas atskleista, – pasakiau pasiekusi duris. – Verčiau grįšiu į darbą, – pridūriau ir pabėgau. – Likite sveiki, vaikai, netrukus pasimatysime, – sušukau, lėkdama koridoriumi, atplėšiau laukujes duris ir nudūmiau taku.

Kailas mane pasivijo, kai atidariau automobilio dureles.

– Kendra, – tarė jis, suėmė dureles už viršaus ir neleido man įsėsti, taigi ir pabėgti. – Ar nori šįvakar drauge pavakarieniauti?

Įsmeigiau akis į jo rankas, spaudžiančias mašinos dureles. Dideles rankas su ilgais pirštais; panašias į jo vaikų, bet anos išteptos dažais ir rašikliais, o šios nugraužtais nagais ir aplink juos supleišėjusia odele.

– Aš pavalgydinsiu vaikus ir palauksiu, kol grįši, o kai jie atsiguls, vakarieniausime mes. Paskui galėsime žiūrėti televizorių, kalbėtis ar klausytis muzikos. Ar tau patinka Sara Makloklan?

Atsargiai linktelėjau vis dar nežiūrėdama į jį – nenorėjau matyti gailesčio.

– Turiu visus jos albumus, bet beveik neklausau. Ašlina jos nesuprato, o vaikai žiūrėdavo taip, lyg aš juos kankinčiau. O kitiems negi girsies, kad mėgsti moterišką muziką. Ką pasakysi? Išvirčiau puodelį ar net du kavos.

Pasiūlymas viliojo, bet gal jis mane kviečia iš gailesčio, kad esu nevaisinga? Pakėliau akis, bet į jį nežiūrėjau. Žiūrėjau tolyn, į dailią namų eilę, vingiuojančią į Tenanto gatvės gilumą.

– Padarysi man paslaugą, – patikino jis. – Bus nuostabu pasikalbėti kaip suaugusiesiems be tokių sakinių kaip: „Taip, įmanoma pastatyti dviejų šimtų pėdų priestatą jūsų dešimties pėdų galiniame kieme už du svarus penkiasdešimt.“

Per Kailo petį pastebėjau kaimynę. Jos reti antakiai vos neatitrūko nuo veido iš nuostabos, kad mudu su Kailu šalia automobilio stovime taip arti, paskui lūpos persikreipė, lyg sakytų: „Taip ir maniau“, pasitaisė rankinę ant peties ir nubidzeno keliu. Be abejo, kulniuoja į vietos krautuvę paliežuvauti, kaip aš apsukau dailiajam Kailui galvą. O jis neseniai išsiskyręs. Ar ji nesakiusi, kad aš – gyva bėda, kai tik mane pamatė?

– Gerai, – atsakiau Kailui ir pagaliau pažvelgiau jam į akis, – ateisiu.

Jo veidas nušvito gražiai ir maloniai, ir man beveik neberūpėjo, kad jis tikriausiai bus pakvietęs mane iš gailesčio.

– Dabar verčiau grįšiu, kol Gabrielė nepasiuto.

– Puiku, – tarė Kailas ir pasitraukė mane praleisdamas.

Nuvažiuodama dirstelėjau į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Kailas stovėjo ant šaligatvio ir žvilgsniu lydėjo automobilį, kol pasukau už kampo gatvės gale.

Vakarienė buvo smagi.

Linksma nuotaika, geri valgiai, brangus vynas, įdomus pokalbis.

Neseniai grįžau iš kelionės į netikrovę. Pirmoje dienos pusėje buvau ligoninėje sužinoti laparoskopijos rezultatų. Mano mėnesinės buvo gausios, baisiai skausmingos, o kadangi jau paaiškėjo, kad aš daug metų nesigydžiau chlamidiozės, paskutinis tyrimas nustatyti, ar ji sukėlė dubens uždegimą, buvo laparoskopija. Prieš savaitę man prapjovė bambą ir įkišo į vidų mažutį fotoaparatą pažiūrėti, kokia mano dauginimosi organų būklė. Pirmoje dienos pusėje sėdėjau chirurgo kabinete, nutvėrusi jį tarp procedūrų, taigi dar su žalia kepure ant galvos, ir klausiausi išvadų. Jos buvo tokios: abiejų kiaušintakių nepraeinamumas, abiejų kiaušidžių ir gimdos surandėjimas, šiuo metu nieko negalime padaryti. Pirminis nevaisingumas. „Bet medicina nuolat tobulėja, ateityje viskas gali pasikeisti.“ Tai prisimenu, nes paskui skaičiau raštišką patvirtinimą. Kai man tai pasakė, ištiko tylus, ramus šokas. Tada užsisklendžiau sielos kamputyje, kuriame nieko nevyko ir niekas nebuvo svarbu. Turbūt kalbėjau su chirurgu, turbūt pasiėmiau rankinę, turbūt grįžau į savo butą, turbūt šnekėjau su žmonėmis, elgiausi kaip paprastai, bet nieko neprisimenu.

Prisimenu tiktai, kad sėdėjau ant užpakalinės taksi sėdynės su Gabriele, nes buvau jos palydovė pobūvyje. Ji užsiminė apie juodviem su Tedu sunkų metą, todėl susibūrimuose abu lankąsi atskirai. Bet aš nesupratau, kad tai labai santūrus paaiškinimas, jog jiems belikę nueiti vos kelias mylias skyrybų keliu. Užtemdyto taksi gale abi grimzdome į savo gyvenimo tikrovę, tik nenutuokėme, kad kenčiame vienodai.

O dabar aš atėjusi į kviestinę vakarienę ir deduosi, kad nieko neatsitiko. Apsimetu, kad nežinau tikslios datos, kada tai prasidėjo. Visada labai žiūrėjau, kad seksas būtų saugus, tiesiog iš galvos krausčiausi būgštaudama netyčia pastoti, kiekvieną kartą pasirūpindavau sargiu, todėl tiksliai žinojau, kada užsikrėčiau chlamidioze. Pasielgiau kvailai tik vieną kartą; tik kartą pasitikėjau nepatikimu žmogumi ir...

Atstūmiau kėdę. Pasprukau į vonios kambarį. Atsukau čiaupą, šaltu vandeniu sudrėkinau rankas, atsargiai patapšnojau kaklą. Ramindamasi. Prisiverčiau pažvelgti į veidrodį, pamatyti save, žiūrėti į savo akių gelmę ilgiau nei kelias sekundes.

Tu netekėjusi, priminiau sau veidrodyje, juk nesistengi pastoti. Nesutikai svajonių vyro ir netrokšti kūdikio. Pamiršk apie tai šį vakarą. Gyvenk šia diena, o apie rytojų negalvok. Tik todėl, kad kažkas pasakė, jog tu negali turėti vaikų, jų užsigeidei. Užsukau čiaupą, nusišluosčiau rankas į rankšluostį. Pagalvok. Ką dabar darytum su vaiku?

Grįžusi prie stalo, išgėriau vyno. Jis nuslydo gerkle, sušildė sielą, kančia ėmė slūgti, jos gniaužtai atsileido. Šiandien pragyvenai, ir gerai.

– Turiu kai ką paskelbti, – tarė šeimininkė pro kalbų ūžesį, atkreipdama dėmesį. Man į akis krito jos taurė – su vandeniu. Pažvelgiau jai į veidą: švytinti vos žalsva oda, spindinčios akys, stori žvilgūs plaukai. Ji nėščia, šmėkštelėjo mintis. Iš širdies trykštelėjo džiaugsmas ir nuraibuliavo kūnu, mane užplūdo laimė dėl jos. O paskui kaip žaibas trenkė į galvą mintis: aš niekada nepatirsiu to, ką patirs ji. Ji palies lūpomis švelnią savo naujagimio galvytę; ji paims jo rankutę ir žiūrės į kiekvieną raukšlę ir liniją, stengdamasi įsidėmėti; ji mėgausis maloniu pieno, odos ir kūdikio kvapu; ji žiūrės į savo vaiką ir manys: „Žiū, ką aš sukūriau.“ Lyg kas būtų man ant veido užmetęs pagalvę ir dusinęs. Negalėjau kvėpuoti, sielvartas suspaudė vidurius, vis smarkiau veržė netekties spaustuvai. Aš beveik nepažinojau šios Gabrielės draugės, bet jaučiau begalinę laimę ir begalinį pavydą. Ji turės kūdikį.

– Aš laukiuosi kūdikio, – tarė ji, ir visas stalas padūko spiegti, moterys pašoko ir pripuolė prie jos, apkabino, klausinėjo apie datas, vardus, darželius, mokyklas. Aš buvau tarp jų. Aš džiaugiausi dėl jos, negalėjau nesidžiaugti. Ir sykiu negalėjau nesijausti apgauta. Manyje grūmėsi du gilūs prieštaringi jausmai. Ilgainiui jie tik dar labiau stiprėjo ir skyrėsi.

Mačiau jas visur. Motinas. Turbūt jaučiau jas dėl to, ką sužinojau, bet visur, kur eidavau, matydavau moteris išbrinkusiais nuo kūdikių pilvais. Mačiau moteris, stumiančias vežimėlius su naujagimiais, mačiau moteris, žaidžiančias su vaikais, moteris, apsiperkančias su kūdikiais, moteris, vežančias atžalas į mokyklą, moteris, žiūrinčias, kaip žaidžia jų mažyliai, moteris, barančias savo bamblius, moteris, besidrovinčias pyplio pykčio priepuolio. Parduotuvėse, automobiliuose, traukiniuose, autobusuose, gatvėse mačiau moteris, kurios būtų panašios į mane, jei ne šis vienas dalykas. Man plyšo širdis. Niekam nepavydėjau teisės turėti vaikų, bet man sopėjo. Sopėjo neapsakomai. Ir primindavo milžinišką kadaise padarytą klaidą.

Nusprendžiau pakeisti gyvenimą. Nusprendžiau jį pradėti iš naujo kur nors kitur. Australija atrodė ne blogesnė vieta už kitas. Kelionės vizą galėjau gauti nesunkiai, gyventojai kalba angliškai (lyg ir), be to, nereikės tiek daug skiepytis.

Taip, ten yra vaikų, bet jų aš nepažįstu. Nematysiu, kaip pastoja ir augina vaikus draugės. Nereikės žaisti su sūnėnais ir dukterėčiomis žinant, kad nepagimdysiu jiems pusbrolio ar pusseserės. Nereikės džiaugtis jais ir liūdėti pačiai. Atsitolinusi per pusę pasaulio, bandyčiau atsitiesti žinodama, ką dabar žinau.

Daug mėnesių buvau įsukta sūkurio – ieškojau buto, darbo, bandžiau susipažinti su australų gyvensena, sprendžiau, ar ieškoti darbo, kuriam skirtas finansavimas, kad galėčiau likti vienoje vietoje ilgiau kaip tris mėnesius, galų gale pradėjau dirbti – ir viską užmiršau. Palaidojau. Nebekreipiau dėmesio ir gyvenau toliau.

Paskui įsimylėjau.

Pamažu įvažiavau į tuščią plotą už pagrindinės Brokingamo gatvės – paprastai čia rasdavau vietą prireikus pastatyti automobilį – ir išjungiau variklį. Man vis dar buvo neramu, kad pasakiau Kailui tokį asmenišką dalyką.

Niekam nebuvau sakiusi. Nesu linkusi skleisti tokios žinios, o žmonės to irgi neklausinėja. Ką gi, nutariau rakindama automobilį ir įjungdama signalizaciją, gal ir gerai. Dabar, kai jis žino mano paslaptį, pamėginsiu prakalbinti jį apie žmoną, nesijausdama įsibrovėle.

tryliktas skyrius

Mane apniko įkyri mintis apie ponios Gadsboro ligą.

Iš pradžių nusprendžiau, jog ji mirtina, ir motina, rūpestinga, tauri, paliko namus, kad vaikai nesikankintų matydami, kaip ji merdi. Paskui gerai pagalvojau. Taip nedaro niekas, išskyrus aštuoniolikto amžiaus tyrinėtojus ir senus inuitus. Be to, viena smulkmenėlė: ji nori pasiimti vaikus ir dėl to nuolat vaidijasi su Kailu.

Paskui pasitariau su Gabriele, diplomuota psichoterapeute, vakarinėms magistrantūros studijoms pasirinkusia traumų psichologiją. Mes viską aptarėme, ir iš kuklių duomenų ji nusprendė, kad poniai Gadsboro gali būti depresija. Maniakinė depresija, kuri paaiškintų pakilią ir prislėgtą nuotaiką. O gal, spėjo Gabrielė, pogimdyminė depresija, ilgainiui ji negydoma sunkėja. Tai paaiškintų poreikį išvykti, kuriam laikui ištrūkti. O gal tiesiog depresija, ji keičia elgesį, ypač jei poniai Gadsboro išrašyti netinkami vaistai, jei ji aplaidžiai juos geria ar gydydamasi vartoja alkoholį.

Visos teorijos skambėjo įtikinamai, ir aš beveik visą vakarą laužiau galvą, kaip prašnekinti Kailą.

Jis pagamino avienos troškinį su prieskoniais, jį suvalgėme prie virtuvės stalo. Aš suploviau indus, jis išvirė kavos, ir mudu įsitaisėme svetainėje. Apsivyniojau krėslą, užmesdama kojas ant vieno ranktūrio, galvą – ant kito, prajuokindama Kailą.

– Sėdi kaip vaikai, – tarė jis.

– Aha, – naiviai sutikau. Nusprendžiau nutylėti, kad mes dažnai ne tik šitaip sėdime, bet ir pasišokinėdami vaikomės vienas kitą per krėslų sėdynes ir sofas.

Nors valgomajame už mūsų stovėjo dvi sofos, du krėslai ir kėdžių, Kailas atsisėdo ant grindų. Sėdėjo prie sofos, ant kurios radau jį nusilesusį, prisitraukęs ilgas kojas prie smakro, basas pėdas prispaudęs prie grindų. Išskėstas rankas uždėjo ant sofos ir atrėmė galvą.

Šiek tiek paspėliojau, nebe pirmą kartą, kas atsitiko svaigalų buteliams. Nusprendžiau, kad Kailas – arba girtuoklis, vėl pradėjęs gerti, bet suėmęs save į rankas, arba jį išblaivė vaikų teisių apsaugos tarnybos grėsmė. Ar šiaip, ar taip, kiek žinau, daugiau nenusigėrė. O kur dėjo alkoholį, liko paslaptis.

Kol kas mes kalbėjomės apie architektūrą, dizainą ir namų kainas. Jis klausinėjo apie mano darbą ir pasakojo, kaip Vasarai ir Džeksonui sekasi mokykloje. Visą laiką, kol šnekučiavomės, kol bandėme suartėti, aš drąsinausi paklausti apie jo žmoną.

Jis tesėjo žodį ir uždėjo Sarą Makloklan. Dabar skambėjo „Apgraibomis link ekstazės“, mano mėgstamiausias jos albumas, nes pirmas, kurį nusipirkau. Užsimerkiau. Stebėjausi, kad Kailui patinka ši muzika, Sara labai dažnai dainuoja apie sielvartą, netektį ir savasties praradimą. Bet muzika buvo tobula, kūrė ramią, draugišką, nevaržomą nuotaiką. Dirva buvo paruošta, jei dabar paklausčiau, jis tikriausiai pasakytų. Kailas užsimerkė, ir aš supratau – valanda išmušė.

– Žinai... – prabilau.

– Tai... – tuo pačiu metu ištarė jis.

– Oi, atleisk, kalbėk toliau, – pasakėme abu.

– Ne, kalbėk tu, – tarė Kailas, pakeldamas galvą.

– Ne, tu, – atsakiau. Gal paklausiu vėliau, tariau sau. Gal tiesiog esi baisi bailė, atkirto antroji mano savastis.

– Ketinau paklausti, ar Australijoje dažnai eidavai į paplūdimį, – tarė Kailas.

– Nelabai, – atsakiau, ir man akyse stojosi ten praleistas laikas. – Kelis kartus buvau. Į Bondį nuėjau tik vieną kartą – tiesą sakant, nemėgstu paplūdimių.

– Ir vis dėlto išvykai į Australiją, kurioje gyvenama paplūdimiuose.

– Matai, aš prasta plaukikė, neužsiimu vandens sporto šakomis, o tada belieka drybsoti ant smėlio arba žaisti tinklinį – man netinka nei tas, nei tas. Be to, atvirai kalbant, nesižaviu maudymosi kostiumėliais.

– Leisk čia tave nutraukti, – įsiterpė Kailas. – Nenoriu klausytis moteriškų nesąmonių apie storumą. Tu nestora. Nieko nenoriu girdėti.

– Nemanau, kad aš stora. Nemanau, kad aš liesa. Tiesą sakant, apie tai visai negalvoju. Net kai svėriau mažiau ir nešiojau dešimto dydžio drabužius, nemėgau maudymosi kostiumėlių. Man nepatinka rodyti savo kūną. Trumpiausias sijonas, kurį ryžčiausi segėti, – vos virš kelių. Ir tai retenybė.

Mano svoris kaitaliojosi ir nebuvo man labai svarbus. Turėjau gundančią figūrą – paveldėjau tokius genus: didesnes nei įprasta krūtis, liekną liemenį ir grakščias šlaunis. Kartą kažkas pasakė, jog dailesnio užpakaliuko už mano nėra matęs. Bet aš nesukau galvos dėl savo svorio. Nebuvau nutukusi ir ilgainiui supratau, kad yra svarbesnių ir rimtesnių dalykų, dėl kurių verta rūpintis.

– Tu nepaprasta moteris, jei nesijaudini dėl svorio. Net Ašlina, tokia smulkutė, nerimaudavo. Pagimdžiusi dvynius, nusprendė atsikratyti antsvorio. Nugirdau, kaip ji telefonu kalbėdamasi su motina pasakė, kad jei greitai nesuplonės, aš galiu jos nebegeisti. Toji moteris ką tik pagimdė mano vaikus, padarė stebuklą – aš tapau tėvu, kaip aš galėjau jos nebegeisti? – Kailas papurtė galvą. – Negalėjau jos nebegeisti, taip, kaip ji būgštavo, tikrai ne.

Palankesnės progos nebus. Vis tiek kalbame apie ją. Išsižiojau paklausti, bet staiga Kailas atsistojo, veide atsispindėjo nerimas. Lyg kalbėdamas apie žmoną būtų prisiminęs kažką, ką verčiau pamirštų.

– Dar kavos? – paklausė.

Dirstelėjau į neišgertą kavą rankose.

– Aha, ačiū, – atkišau baltą puodelį, Kailas priėjęs paėmė. – Einu tau padėti, – pridūriau. Jei kartu nueisime į virtuvę, galbūt tęsime pokalbį, ir aš sukaupsiu drąsos vėl apie ją užsiminti.

Nukėliau kairę koją nuo sofos atramos, puiku. Dešinė koja spyriojosi, piktinosi dėl naujos padėties, nes senoji jai labiau patiko, todėl negalėjau pajudėti. Kailas pamatė, kad spurdu, padėjo puodelius ant šoninio staliuko ir čiupo mane. Didelės šiltos plaštakos suėmė už rankų, pakėlė ir pastatė.

Jis pažvelgė į mane, įsižiūrėjo tiesiai į akis, ir akimirką kambarys sustingo. Paskutinį kartą taip ilgai žiūrėjome vienas į kitą andai sėdėdami virtuvėje prie stalo: aš trinkau jam galvą už vaikų gąsdinimą, o jis bandė atspėti, ar ši juodakė nepažįstamoji iš tikrųjų įskųs jį dėl nepriežiūros. Šis žvilgsnis buvo meilesnis. Palankesnis. Per trumpą laiką mudu labai suartėjome.

Kailas paleido mano rankas, o aš nusišypsojau ir atsisukau į duris. Staiga jis palietė man veidą, palenkė galvą ir mane pabučiavo. Šnerves pakuteno jo kvapas, paskui jis kita ranka apkabino, prisitraukė arčiau ir perbraukė man per kūną. Užsimerkė, įgrūdo liežuvį man į burną. Tai atsitiko taip greitai, taip netikėtai, kad aš atsikvošėjau tik po kelių sekundžių.

Įsirėmiau rankomis Kailui į krūtinę ir iš paskutiniųjų pastūmiau.

– KĄ TU, PO VELNIŲ, DARAI? – surikau, kai jis klupdamas atsitraukė ir sustojo. Karštligiškai ėmiau trinti delnu lūpas, kad išdildyčiau įspūdį.

Kailas stovėjo atokiau ir žiūrėjo į mane nuoširdžiai sumišęs.

– Aš... aš maniau... – sumikčiojo. Staiga pajutau, kad jis šalia. Koks stambus vyras, palyginti su manimi, koks grėsmingas jo sudėjimas tokiomis aplinkybėmis. Žengtelėjau atgal, kad tarp mūsų įsiterptų erdvė, apsaugos zona, kad mane būtų sunkiau pasiekti. Dirstelėjau į duris, iki jų keli žingsniai, jei teks bėgti. Įmanoma, pavyktų, jei pasistengčiau.

– Aš... aš maniau... – toliau lemeno suglumęs Kailas.

– KĄ TU MANEI? – surikau perpykusi, kad jis negali paaiškinti, kodėl taip kvailai pasielgė. Paskui prisiminiau vaikus, miegančius viršuje, nenorėjau jų gąsdinti, todėl pritildžiau balsą. – Ką tu manei? A? Ką?

– Aš maniau... Mes maloniai leidome laiką, šnekučiavomės...

– Aha, šnekučiavomės! Ne... – vėl pasitryniau lūpas, Kailo įspaustas kavos skonis skverbėsi į burną. Tryniau iš visų jėgų, stengdamasi jo atsikratyti. Man nepatinka kava. Aš negeriu kavos. Taip, paimu, jei pasiūlo, bet negeriu.

– Tu nesupranti... Maniau, jog nori, kad tave pabučiuočiau.

– Ką?! Kodėl?

Kailas nieko neatsakė, tik susiraukęs ir sutrikęs spoksojo į mane.

Giliai įkvėpiau ir pasistengiau kalbėti ramiai.

– Aš nuoširdžiai noriu žinoti, Kailai, kodėl susidarei tokį įspūdį?

– Mes šnekučiavomės...

– Jau sakiau, šnekėjomės, o ne bučiavomės. Negi tu bučiuoji kiekvieną moterį, su kuria šnekiesi? Jei taip, banke ar prekybos centre tau nelengva.

Kailas žengė į priekį, ir man nutirpo širdis.

– Nesiartink, – pasakiau ir gindamasi pakėliau rankas. Tai padarė reikiamą įspūdį, Kailas sustojo. Apstulbęs stebeilijo į mane.

– Nesuprantu, – tarė Kailas. – Maniau, mes puikiai sutariam. Matai... gal... nesuprantu. Maniau, kad tau patinku.

Žengiau žingsnį durų pusėn.

– Patinki, Kailai, bet aš nesibučiuoju su kiekvienu vyriškiu, kuris man patinka. Ypač kai jis mano buto savininkas, ir mudu viso labo šnekamės. Ir kai niekuo neparodžiau, kad jis mane traukia.

Fone pritilo Saros Makloklan balsas, ir ji kimiai užtraukė kitą dainą, sakydama, kad baimė išgaravo, kad ji nieko nebebijo. Aš vis dar sunkiai alsavau ir vis dar bijojau. Buvau išsigandusi, nes šito nenumačiau.

Susijaudinęs Kailas persibraukė ranka per galvą.

– Atsiprašau. Maniau, kad mes kritom vienas kitam į akį.

– Į akį? Kodėl tu taip manei?

– Turiu išsamiai išdėstyti?

– Taip, Kailai, ko gero, turi, nes aš suglumusi.

Tylą tarp mūsų užpildė Saros balsas. Kailas nelaimingas spoksojo į kilimą.

– Tu taip man padėjai. Tu visada čia – taisai valgį, parveži iš mokyklos vaikus, valai... – jo balsas nutrūko. Lėtai pakėlė galvą. – Aš maniau... – jam vėl pristigo žodžių, lyg nemokėtų pasiaiškinti.

– Kailai, aš pamačiau, kad tau sunku, ir bandžiau pagelbėti, štai ir viskas. Ir atleisk, kad anksčiau nepasakiau, bet aš myliu kitą, – pridėjau ranką prie širdies, paskui parodžiau į jį: – Tarp mūsų nieko negali būti. Ir nebus.

Jis nieko neatsakė. Tebebuvo sutrikęs, net nepradėjo suprasti, kodėl aš jį atstūmiau.

– Verčiau eisiu, – tariau rinkdamasi daiktus: megztinį ir dryžuotą šaliką, persvertus per krėslą, juodus sandalus su raudonais raštais, nuspirtus prie sofos, rankinę su pinigine ir telefonu. Tai Kailas žiūrėjo, kaip juos numetu, patogiai įsitaisau, manydamas, kad taip darau dėl jo? Kad ruošiuosi aistros nakčiai?

– Iki pasimatymo, – pasakiau išeidama su savo manta glėbyje. Net batų neapsiaviau – ištapenau iš svetainės per virtuvę į sodą. Milžiniškais žingsniais ant pirštų galų pargūrinau į savo butą per veją. Atrakinau laukujes duris, paskui truputį virpėdama užlipau laiptais, numečiau daiktus ant grindų ir klestelėjau ant sofos.

Negalėjau sėdėti, negalėjau ilsėtis ir iškart vėl pašokau.

Tebedrebėdama žingsniavau po kambarį.

Jis iš tikrųjų manė... Kaskart, prisiminus tvirtai prie burnos prispaustas jo lūpas ir ranką, slystančią kūnu, man nutrūkdavo širdis. Kaip jis galėjo? Kaip jis galėjo?

Žingsniavau po kambarį trindama burną atgalia ranka – tebejaučiau kavos skonį.

– Negi tu niekada nejauti nusivylimo? – sušnibždėjo balsas iš mano atminties. – Negi niekada nieko netroškai taip, kad padarytum bet ką, jei gautum?

Reikia atsikratyti kavos skonio. Nuėjau į vonios kambarį, paėmiau dantų šepetuką ir išspaudžiau ant jo pastos. Šeriai lengvai slydo dantimis, lūpomis, paskui pajutau mėtas. Mano burna prisipildė šviežių mėtų. Išspjoviau putas.

Pasirėmęs viena ranka, jis žiūri į mane iš viršaus ir laukia atsakymo. Girdžiu savo alsavimą, todėl žinau, kad esu gyva. Aš nejudu. Aš žiūriu į vos pastebimai sutrūkinėjusias lubas, bet pajudėti negaliu. Nieko nejaučiu. Bet girdžiu savo alsavimą. Tankų negilų kvėpavimą, net spengia ausyse. Aš dar galiu kvėpuoti, todėl žinau, kad esu gyva.

Išspaudžiau daugiau pastos ant šepetuko. Vėl išsivaliau burną. Šepetuku nubrūžinau dantenas, dantis, liežuvį, gomurį, lūpas. Nepakako. Vis dar jaučiau. Tebejaučiau kavos skonio bučinį. Padėjau dantų šepetuką. Turiu atsikratyti.

Nusivilkau megztinį, nusivyniojau šaliką, numečiau juos ant plytelių grindų prie chromuotos šiukšlių dėžės. Skubiai nusiplėšiau kitus drabužius ir nušveičiau ten pat. Sutvarkysiu vėliau, paskui.

„Tu nieko nepasakysi? – klausia jis. – Kalbėk su manimi, Kendra.“ Ilgi jo pirštai tiesiasi man prie kaktos, gal nubraukti plaukų sruogos, gal paglostyti, gal tik paliesti. Aš krūpteliu. Persigandusi. Apimta siaubo, kad jis mane nuskriaus. Dar kartą.

Iš dušo trykštelėjo vanduo, ant odos pliūptelėjo šiluma, kūne iškart pasklido ramybė. Aš nenorėjau ramybės. Aš norėjau užmaršties. Atsikratyti prisiminimo – jo kūno ant manojo. Drėgni pirštai slystelėjo karšto vandens čiaupu, atsukau. Iš dušo galvutės kamuoliais ėmė virsti garas, ant manęs siūbtelėjo plikinamai karštas vanduo. Jis čaižė man odą, vos nenušutindamas. Taip geriau. Apvalo. Ramina. Delnai paraudo. Oda pradėjo piktintis: skauda. Karštas vanduo mane degino. Tai aš supratau. Fizinį skausmą supratau. Jis apmalšina kitokius sopulius. Galiu susikaupti ir galvoti tik apie skausmą.

Drebančiomis rankomis paėmiau baltą muilo gabalėlį ir pradėjau juo braukyti per kūną, kad suputotų, kad numazgotų Kailo sužadintą baimę. Turi padėti. Reikia pašalinti visus pėdsakus.

Atmintyje tebešnibždėjo balsas: maniau, kad tu to nori. Maniau, kad tu to nori.

keturioliktas skyrius

– Vakar vakare Kailas mane pabučiavo, – pasakiau Gabrielei.

Beveik visą rytą kaupiau drąsą, kad ištarčiau šiuos žodžius, ir jie man išsprūdo dabar, kai likome dviese – Džanina pasiėmė laisvą dieną, o Terė išėjo pas klientus.

Tai, kas atsitiko vakar vakare, mane sunkiai tebeslėgė. Lyg našta būtų lenkusi pečius, spaudusi širdį. Aš be paliovos mąsčiau apie tai, kas įvyko, stengdamasi, stengdamasi, stengdamasi... Neįsivaizdavau, kodėl jis taip neteisingai mane suprato. Kartais atrodydavo, kad tai menkniekis, kad aš pernelyg opi, antra vertus, negi? Ar ne geriau užgniaužti tokius jausmo protrūkius iškart? Reikia su kuo nors pasitarti.

Gabrielė prie kompiuterio sustingo ir ant kėdės lėtai pasisuko į mane.

– Numaniau, kad ilgai laukti nereikės, – tarė ji.

– Ką?

– Išsiskyręs vyras, vieniša patraukli moteris, paprastai netrukus seksas.

Aš apkabinau save rankomis, stengdamasi susitvardyti.

– Kodėl? Nes visos moterys tik apie tai galvoja? Kaip susirasti vyrą?

– Ne, nieko panašaus.

– Tai kodėl taip pasakei?

– Pastebėjau, kiek laiko praleidi su Kailu ir jo vaikais, judu artimi, todėl maniau...

– Tai, kas atsitiko, tas pats, jei aš būčiau pabučiavusi tave.

– Tai visai kas kita, – nesutiko Gabrielė.

– Ką turi omenyje?

– Tu man iš tikrųjų patinki.

Ji iš manęs juokėsi. O aš maniau, kad galbūt supras. Nežinau kodėl. Gabrielė retai kada būdavo rimta. Kai vyras ją paliko, kai paskui vyko skyrybos, ji žarstė sąmojus, šaipėsi iš savęs, juokavo. Retomis atvirumo akimirkomis pastebėdavau, kaip ryškiai ji pradėjo dažytis, kad veidas atrodytų rausvesnis, kaip prisiversdama užriečia lūpų kampučius, neva šypsosi, kai akių gelmėje įsirėžęs liūdesys. O paprastai ji kikendavo. „Jei negali juoktis iš savęs, – dažnai sakydavo, – tai nekvaršink sau galvos.“ Bet man buvo nepakeliamas Gabrielės šaipymasis iš vakarykščio įvykio. Kūną tebeperštėjo nuo karšto dušo; galva tebesvaigo kaip nuo smūgio.

Vėl įsmeigiau akis į kompiuterio ekraną.

– Nesvarbu, – tariau. – Aš kvailė. Nereikėjo nieko sakyti.

– Atleisk, mieloji, – atsiliepė Gabrielė. – Nesupratau, kokia tu sukrėsta, papasakok, kas nutiko.

– Nieko, – gūžtelėjau pečiais. – Aš kvailė.

– Tik bučinys, tiesa? – paklausė ji, staiga susirūpinusi. – Daugiau nieko?

– Taip, tik bučinys. Klausyk, užteks, aš kvailė.

– Ar todėl taip apsirengei?

Kaip apsirengiau? Apžiūrėjau save. Vilkėjau juodą liemenę, baltus medvilninius marškinius, lengvutį džemperį trikampe iškirpte, juodą megztinį ir mūvėjau juodas kelnes. Visada taip rengdavausi eidama į darbą, dailiai, bet ne kostiumėliu. Patraukiau megztinį ant krūtinės, sukryžiavau rankas.

– O kaip?

– Dabar karščiausios metų dienos, o tu apsirengusi kaip žiemą.

Dirbtinai nusijuokiau, gūžtelėjau pečiais ir įsmeigiau akis į kompiuterio ekraną.

– Juk žinai, kad man amžinai šalta. Kiek kartų prašiau įjungti šildymą? Užmiršau, kaip šalta čia būna, ypač po Australijos.

– Australijos, – pakartojo Gabrielė. – Įsivaizduok, pirmą kartą pati ją paminėjai. Mielai sužinočiau dar kai ką.

– Apie Australiją? Nenoriu kalbėti apie Australiją, – atsakiau. Atvėriau adresų knygą, peržvelgiau puslapius, ieškodama kliento, kuriam pakaktų mandagaus skambučio – gal suveikčiau porą darbo vietų ar susitarčiau dėl pietų. Paėmiau telefoną ir pradėjau rinkti numerį. Gabrielė nėrė iš už stalo ir dviem žingsniais atsidūrė šalia. Paspaudė mygtuką, nutraukdama ryšį, atėmė iš manęs ragelį ir atsargiai padėjo ant šakučių.

– Atleisk už lengvabūdiškus žodžius, – tarė visiškai kitaip. Dabar buvo rimta ir susirūpinusi. Turbūt tokią psichoterapeutę matydavo pacientai. – Tau neramu, kad šįvakar reikės grįžti namo ir jį pamatyti?

– Jau sakiau, kad aš kvailė.

– Ne kvailė. Jei nusiminei, tai ne kvailumas, – švelniai pasakė Gabrielė. – Papasakok, kas atsitiko ir kodėl įvykis tave taip nuliūdino.

Svyravau. Jau prasitarti buvo sunku, o dabar nebežinojau, ar verta pasakoti toliau. Tačiau teks gyventi su Kailu. Turiu susidaryti nuomonę, kas atsitiko, o vienintelis būdas nuspręsti – pasitarti.

Lėtai, trumpai, užsikirsdama papasakojau.

– Kaip perkūnas iš giedro dangaus, dievaži, – baigiau kalbą. – Niekada niekaip neparodžiau, kad jis mane traukia. Kodėl jis taip pasielgė?

– Gal kad tu jam patinki?

– Nepatinku. Jis manęs beveik nepažįsta, mudu nevaikštom į pasimatymus ir neflirtuojam. Man nerūpi, kas rašoma knygose ar rodoma filmuose: nors aš laisva, jis laisvas ir mudu kartu leidžiame laiką, tai nereiškia, jog sumesime skudurus.

– Neabejoju, jis neketino padaryti nieko blogo.

– Suprantu, bet nebegalėsiu su juo elgtis įprastai. Nuolat galvosiu, ar jam vėl nešaus į galvą taip padaryti.

– Oi, mieloji, visi prikrečiam kvailysčių. Tikriausiai jam dabar ausys rausta iš gėdos. O tu pasikliauk savimi ir pamatysi, ar jis atsisakė savo kėslų. Jei ką sumanė, suprasi. Tylus balselis galvoje, nuojauta, pakuždės juo nepasitikėti. Mes mokomi būti mandagūs ir malonūs, norime, kad kiti mus mėgtų, bet jei pajusi turinti slopinti nesmagumą bendraudama su juo, vadinasi, jo reikia vengti. Nepaisyk mandagumo ir kitų niekų, neva turi patikti žmonėms, klausyk širdies. Ką jautei būdama su Kailu?

– Po to, kas nutiko, sprukau taip greitai, kad nieko nespėjau pajusti.

– Ką gi, jei ketini ir toliau gyventi taip arti jo, turėsi su juo pasikalbėti, kad sužinotum.

Išgirdome iš pagrindinės gatvės biuro laiptais atkylant šurmulį.

Žingsnius, garsų klegesį, laiptais krintančių daiktų barškėjimą. Triukšmas garsėjo, ir mudvi beveik tikėjomės, kad durys atsilapos ir į vidų įgrius cirkininkų trupė. Kai durys atsidarė, į vidų įlėkė mano cirkininkų pulkelis. Pirmas pasirodė Džeksonas. Tamsiai žalios kelnės, išsipešę balti marškiniai, tamsiai mėlynas kaklaraištis su geltonais ir baltais dryžiais nusisukęs į šoną, viršutinė marškinių saga atsegta, kaip paprastai kelnių kiškos apačia įmurkšlinta į vieną puskojinę, o antroji nusmukusi iki kulkšnies ir susiraičiusi. Ant skruosto – žalias brūkšnys flomasteriu, pirštai ištepti žaliais dažais. Visada stebėdavausi, kaip toks ramus berniukas per kelias valandas sugeba šitaip išsiterlioti.

Už jo stovėjo Vasara. Ji segėjo plisuotą tamsiai pilką mokyklinį sijonėlį, vilkėjo mėlynus marškinius ir ryšėjo tokį pat tamsiai mėlyną kaklaraištį su geltonais ir baltais dryžiais, tik jos buvo tvarkingas. Ji apskritai atrodė dailiau, tačiau plaukų, perskirtų ir surištų (pamokiau Kailą, kaip tinkamai tai padaryti), kuokštai šen bei ten išsprūdę, o viena puskojinė irgi nusmukusi. Diena mokykloje abiem aiškiai buvo sunki.

Už jų, vieną įvairiaspalvę kuprinę persimetęs per petį, o kitą sykiu su dviem tamsiai mėlynomis striukėmis ir dviem tamsiai mėlynais džemperiais laikydamas rankose, stovėjo Kailas. Ant krūvos riogsojo sportbatis, matyt, iškritęs iš kuprinės ant peties, nes ji buvo išsižiojusi, o šalia ant įstrigusio raištelio kabojo sportbačio dvynys.

Kailas buvo išblyškęs, išėjęs iš veido, akys neramiai lakstė po kambarį. Slenkstį jis peržengė paskutinis. Aiškiai manė, kad ateiti čia – nevykęs sumanymas.

Aš atsistojau, kai tik Džeksonas atidarė duris, ir apėjau stalą, kad geriau juos matyčiau.

– KENDE! – sukliko Vasara, aplenkė Džeksoną, pribėgo prie manęs, apkabino per liemenį, žiebė galva į saulės rezginį – net man kvapą užėmė – ir suspaudė. Iš šalies atrodė, kad ji manęs nematė metus ar dvejus, niekas nepamanytų, kad išsiskyrėme vakar prieš miegą. Laimė, biuras buvo tuščias, vangi antradienio popietė. Nei laikinųjų darbuotojų, nei klientų, o Terė baigė darbus ir išėjo namo.

– Aš tavęs pasiilgau, – pranešė ji, kai atplėšiau nuo savęs, pasilenkiau, kad pasiektų, leidau apsivyti rankytėmis kaklą ir taip pat smarkiai sugniaužti. Džeksonas stovėjo su tėvu, kol pažvelgiau į jį, tylomis kviesdama prieiti ir mane apkabinti. Vilkdamas kojas, jis taip ir padarė – priėjo, viena ranka apkabino man kaklą ir suspaudė. Vasara jau buvo paleidusi mane iš glėbio, kai priėjo Džeksonas. Giliai įkvėpiau jų kvapo. Vaikai kvepėjo mokykla, piešimo, bėgiojimo, skaitymo dienos kvapais ir lauku. Juodu kvepėjo Vasaros ir Džeksono gyvenimais.

Džeksono apkabinimas buvo trumpas kaip ir kalba – normuotas, nes nėra reikalo persistengti. Dabar žinau, kad jam patinku, tai kam reikia spektaklio. Kai jo rankytė nuslydo man nuo kaklo, atsitiesiau, ir abu atsisukome pažiūrėti, ką daro Vasara.

Ji buvo kambario gale, sėdėjo Gabrielės kėdėje, mataruodama kojomis, atsirėmusi plaštakomis į ranktūrius, ir skaitė paskaitą apie segiklių privalumus, trūkumus ir juodų segiklių pranašumus, palyginti su mėlynais. Vasara aiškino Gabrielei, kad juodas segiklis visada geriau už mėlyną, nes juodas daiktas visada geresnis. Ji kalbėjo taip, lyg negalėtų patikėti, kad tokia sena moteris kaip Gabrielė to dar nesuprato. Džeksonas, kaip visada sudomintas savo prašmatnios sesers elgesio, priėjo prie jų. Pakeliui pačiupo tamsiai raudoną segiklį nuo mano stalo krašto. Aš likau su Kailu.

Širdis pradėjo trigubai greičiau plakti, ausyse suūžė it vanduo sraujymėje, kai atsisukau į jį. Atsidūrus su juo akis į akį, mane užplūdo vakar vakaro prisiminimas: jo liežuvis mano burnoje, jo ranka man ant veido, jo kūnas prie mano, kavos skonis. Krūptelėjau.

Kailas pamatė, kaip krūptelėjau. Suprato kodėl. Nerimas, atsispindintis jo akyse, rūsčiai suspaustose lūpose, sustingusiame kūne, išaugo ir atsklido iki manęs.

Nusukau akis, negalėjau į jį žiūrėti.

– Matai... Vasara užsispyrė, kad užsuktume. Ji rado tavo laikrodį... – jis mikčiojo it mokinukas, sakantis iš anksto nepasirašytą kalbą. – Manau, palikai vakar vakare.

Veikiau pajutau, negu pamačiau, kad į mus žiūri Gabrielė. Visi trys suaugusieji žinojo, kaip tai skamba – lyg būčiau nusisegusi laikrodį jo miegamajame, o ne plaudama indus po vakarienės. Jėzau, ką šitas vyriškis man daro?

Kailas dirstelėjo į Gabrielę, jų žvilgsniai susitiko, ir jis atsikvošėjęs išblyško iš siaubo. Blyškumą kaipmat pakeitė nuoraudis.

Garbės žodis, ką šitas vyriškis man daro?

Gabrielė vėl susidomėjo Vasara ir Džeksonu.

– Kas nori ledinukų? – paklausė ji, norėdama sumažinti įtampą.

– Ant pagaliuko? – susidomėjo Vasara.

– Ne, saldainių, – atsakė Gabrielė.

– Tai kodėl nepasakei „saldainių“? – pasipiktino Vasara. Ji nemėgo dviprasmybių.

– Mes, australai, ledinukais vadiname saldainius.

Vasaros ir Džeksono akys sutartinai išsiplėtė ir susmigo į Gabrielę.

– Tu iš Australijos? – Vasara buvo baisiai susijaudinusi ir sykiu būgštavo, kad Gabrielė ją apgaudinėja. – Kaip Kendė?

– Ne, ne kaip Kendė. Kendė tik apsimeta australe, o aš tikra. Aš ten gimiau ir užaugau. Gal eime ledinukų – saldainių – ir aš jums viską paaiškinsiu?

– Gerai, – sutiko Džeksonas. – Garvas irgi nori žinoti.

Mes visi trys – Vasara, Kailas ir aš – atsisukome išvertę akis. Džeksonas NIEKADA nekalbėdavo su nepažįstamais žmonėmis. Jis spoksojo į mus, lyg neįprastai pasielgę būtume mes.

– Juk galima, tiesa? – paklausė Kailo Gabrielė. – Už dviejų parduotuvių, mes kaipmat grįšime.

Kailas pažvelgė į Gabrielę, spręsdamas, ar patikėti jai vaikus. Matyt, nusprendė, kad ji patikima, nes atsakė: „Taip, žinoma.“ Krustelėjo glamžydamas daiktus rankose, lyg norėtų paimti pinigų.

– Neieškokit, – tarė Gabrielė, – šį kartą aš vaišinu.

Ji čiupo netikrą „Louis Vuitton“ rankinę ir išstūmė vaikus pro duris.

– Tik ne per daug, – sušukau įkandin. Gabrielė kilstelėjo ranką rodydama, kad išgirdo. – Aš rimtai, Gabriele, tik po maišelį. Po vieną įprasto dydžio maišelį.

– Taip, taip.

Net jei nebūčiau pasakiusi, ji būtų supratusi, kad tarp Kailo ir manęs kažkas atsitiko, nes įtampa kabojo ore it snargliai. Tiršti lipnūs snargliai, varvantys aplink mus ir ant mūsų.

Kai tik Gabrielė uždarė duris, pasitraukiau atgal, už savo stalo. Apsauga. Man reikėjo užtvaros tarp mūsų, garantijos, kad nesusipratimų nebus. Tą pačią sekundę Kailas žengė žingsnį atgal išsiduodamas, kad jaučiasi taip pat.

– Kend... panele Tam... – prabilo jis. – Klausyk, atsiprašau. Man pasirodė... aš... Turbūt aš... Be abejo, tai nepateisina... Aš tik... ir tai buvo... Ne tai norėjau...

Spoksojau į Kailą spėliodama, ar jis supranta, kad iki šiol neištarė pilno sakinio. O žodžiai, kuriuos ištarė, sakiniai, kuriuos pradėjo, neturi prasmės.

– Juk tu supranti, ar ne? – dusdamas užbaigė nutrūkstančių sakinių monologą. Akys žėrėjo: taip troško būti suprastas, troško, kad juo patikėtų ir jam atleistų.

– Tiesą sakant, ne, nes tu iš esmės nieko nepasakei, – atkirtau aštriu – deimantus galima pjaustyti – balsu.

Kailas pasikeitė, vos pastebimai, bet neabejotinai. Jis šiek tiek atsitiesė, akys surūstėjo.

– Aš netinkamai supratau padėtį, – tarė šaltai ir santūriai. – Taip galėjo atsitikti kiekvienam. Maniau, kad mes abu laisvi, supranti, mes sutariame. Mus sieja vaikai, būna ir menkesnių priežasčių bendram gyvenimui.

– Bendram gyvenimui? – nepatikliai atsiliepiau. – Tu norėjai ne... Tu norėjai bendro gyvenimo?

Jis gūžtelėjo pečiais staiga nusprendęs, kad viskas bus panaudota prieš jį, taigi verčiau tylėti.

– Kailai, nemanai, kad tau gana bėdų su žmona? Dar užsigeidei sumesti skudurus su moterimi, apie kurią visiškai nieko nežinai? – aš nepatikliai papurčiau galvą.

– Klausyk, Kendra, – jo balsas iš šalto lengvai virto atšiauriu. – Aš pasielgiau neįtikėtinai kvailai – ir sulig kiekviena prabėgančia sekunde vis aiškiau suvokiu, kaip kvailai, – bet tai nereiškia, kad turi teisę elgtis su manimi kaip su pamišėliu.

Jo žodžiuose yra tiesos. Kvaili poelgiai, kvaili veiksmai dar nereiškia, kad žmogus kvailas. Net labai protingi ir santūrūs žmonės gali pasielgti neįtikėtinai paikai. Tarkim, aš. Kodėl susidraugavau su Gadsborais? Vasara. Džeksonas. Mano įsitikinimas, kad jiems manęs reikia. Mano įsitikinimas, kad rūpindamasi jais atpirksiu, ką padariusi. Jų priežiūra bus mano išsigelbėjimas, mano pirmas žingsnis keliu į atleidimą. Grąžinsiu skolą už šeimą, kurią išardžiau. Vasara, Džeksonas ir jų gerovė bus man atpildas. Jau sakiau: kvailė.

– Atleisk, – tyliai, beveik pašnibždomis ištarė Kailas ir apgailestaudamas atsiduso. Kelis kartus bejėgiškai gūžtelėjo pečiais. – Atleisk. Tai tikrai nepasikartos. Matai, man patinka, kai tu šalia. Ne tik dėl vaikų. Kaip draugė. Aš neturėjau draugės... Nebeprisimenu, kiek metų, tikrai nuo tada, kai vedžiau. Bendradarbių buvo, bet ne draugių. Todėl taip suklydau. Bet norėčiau, kad būtume draugai. Tik draugai. Nori pamėginti?

Prisiminiau, ką sakė Gabrielė. Ar man su juo nejauku? Bent šiek tiek? Iš patirties žinojau, kad išorė gali būti apgaulinga, kad matai nebūtinai tikrąjį žmogų. Tačiau jis manęs negąsdino, nors ir pernelyg daug papasakojo, kai pirmą kartą kalbėjomės. Jis manęs nė kiek nesiutino ir nekėlė nesmagumo. Nenorėjau, kad mane bučiuotų, bet nemaniau, nejaučiau, kad juo nereikia pasitikėti.

– Jokių nešvankybių? – paklausiau, nors supratau daugiau nepakliūsianti į tokią padėtį. Mes būsime tik draugai, bet aš ilgai vengsiu likti su juo akis į akį.

– Net užuominos nebus, – atsakė jis ir nusišypsojo. Tokią šypseną padovanojo man tą dieną, kai grįžo iš atostogų, tokią, kuri sugundė mane ateiti pusryčių. Šypseną, kuri iš esmės viską ir pradėjo.

– Gerai, – sutikau. – Gerai, būsime draugai.

Kailas nusišypsojo dar plačiau, ir jo primerktose akyse aš pamačiau Vasarą, o išlinkusiose lūpose – Džeksoną. Matyt, veido formą jie bus paveldėję iš motinos, bet tokiomis valandomis tėvo žymė buvo akivaizdi.

– Ar eisi su mumis namo? – po valandėlės pasiteiravo Vasara, įžengusi į biurą. Ji įsikibo į rankeną ir ėmė darinėti duris. Kitoje rankoje laikė neatplėštą maišelį guminukų. Pro ją prasmuko Džeksonas su Gabriele, abu nusikaltusiomis minomis, o Gabrielė nedrįso žiūrėti man į akis. Maišelis saldainių, aiškiai, ne vienas. Matyt, gėrė ir limonado, Džeksono liežuvis nuo kažkokio skanėsto net pamėlynavęs.

– Ne, dar nebaigiau darbo.

Dar kelias valandas prie jų nesiartinsiu.

Kailas dirstelėjo į Vasarą, Džeksoną, paskui į Gabrielę, kuri grįžo prie savo stalo ir labai atsidėjusi bruko į rankinuką piniginę. Kailui toptelėjo, kad per dešimt minučių be jų iškrėsta kiaulystė. Kad šiandien popiet jam teks susidurti su per didelio cukraus kiekio kraujyje padariniais.

– Tu dabar tikrai negali eiti namo? – apimtas nevilties, paklausė Kailas.

– Negaliu, – atsakiau, žingtelėjau į priekį, paėmiau striukę, išslydusią jam iš rankų, ir vėl uždėjau ant krūvos. Priėjau prie Vasaros. – Iki pasimatymo, – nubraukusi juodas šilkines sruogas jai nuo veido, stipriai pabučiavau į prakaituotą kaktytę. Priėjau prie Džeksono: – Iki pasimatymo, – prispaudžiau lūpas jam prie kaktos. Atsisukau į Kailą: – Iki pasimatymo.

– Ar pabučiuosi tėtį atsisveikindama? – paklausė Vasara, ir Kailas dailiai, tirštai paraudonavo.

– Ne, aš nebučiuoju tėčių, – atsakiau jai, nekreipdama dėmesio į tylinčius suaugusiuosius.

Gabrielė užsikosėjo, teatrališkai garsiai, springdama, tarp kiekvieno nusikosėjimo vos girdimai suburbuliuodama „niekai“.

– Nagi, greičiau abu, mes išeiname, – tarė Kailas. Triukšmingas cirkas ėmė trauktis, Kailas sušuko Gabrielei: „Buvo malonu susipažinti“ ir „Iki pasimatymo“ man. Durys jiems už nugaros užsidarė, ir pulkelis išdundėjo taip pat garsiai, kaip ateidamas.

Po dešimties minučių prisiminiau, kad laikrodžio neatgavau. Vadinasi, netolimoje ateityje jis papuoš Vasaros riešą.

minkštai virtas kiaušinis su skrebučiu

penkioliktas skyrius

– Šeštadienį į Londono centrą automobiliu nevažiuosime, – pareiškiau. – Kokiam galui, kai puikiausiai važinėja traukiniai, – ir mostelėjau gatvės už Gadsborų lango pusėn, daugmaž ten, kur, mano nuomone, geležinkelio stotis.

Mano šeimininkas kilstelėjo antakį.

– Gerai, kai važinėja traukiniai, – pasitaisiau. – Užuot šiandien važiavę į Londoną, galime skristi į Hamburgą, mažiau laiko sugaišime.

– Hamburgą? – pakartojo jis.

– Supranti, ką turiu omeny. Nežinau, kodėl nemėgsti viešojo transporto, juk tai kvaila. Ypač kai į miestą reikia nusigauti su vaikais. Girdėjai apie eismą? Bandei ten pastatyti automobilį? Turėsi antrą kartą įkeisti namą, kad galėtum susimokėti už porą valandų aikštelėje. Važiuojam traukiniu.

Vasara ir Džeksonas sėdėjo ant sofos, pasiruošę kelionei į Britų muziejų. Abu pasiėmė ryškiaspalves kuprines, kuriose buvo po butelį vandens, vaisių, po pakelį bulvių traškučių, po šaliką, kepurę, porą pirštinių, neperšlampamą apsiaustą, spalvinimo knygelių, rašiklių ir po knygą. Džeksonas įsidėjo Garvo dubenėlį vandeniui, Vasara – Liuoksę. Džinsinės striukelės buvo užsagstytos. Aš su pilna kuprine būtiniausių daiktų irgi jau laukiau. Iškeliauti trukdė tik jų tėvas. Žmogus, bijantis viešojo transporto. Ką gi, per mano budėjimo laiką, kaip sakiau, į centrą automobiliu nevažiuosime.

Kailas susimąstęs pažvelgė į vaikus, jo veidas buvo susirūpinęs, pirštai krapštė atirusį siūlą. Jis nuoširdžiai, ne iš snobizmo ar keistumo nerimavo dėl viešojo transporto.

– Gerai, padarysiu nuolaidą, – tarė jis. – Nuvešiu jus į geležinkelio stotį netoli Londono centro, o ten sėsime į traukinį.

Netobulas sprendimas, bet nujaučiau, kad nuolaida milžiniška, dovanotas arklys, kuriam ne tik į dantis, bet ir į snukį geriau nežiūrėti.

– Sutarta.

– Važiuojame? – paklausė Vasara, ir jos veidelis nušvito, lyg būtų pasiruošusi nuotykiui, laukusi, troškusi ir būgštavusi, kad jo nebus.

– Taip, galima sakyti, važiuojame, – atsakiau.

– Tikrai? – atsargiai, nepatikliai pasiteiravo Džeksonas.

– Nebent nenorit? – savo ruožtu perklausiau aš.

Džeksonas ir Vasara sutartinai – taip juodu paprastai darydavo viską – pašoko nuo sofos.

– Norim! – sušuko. – Norim!

– Atsinešiu striukę, – tarė Kailas.

Žinoma, kelionė į Londoną nebuvo nuotykinga. Džeksonas, pametęs galvą dėl garvežių, ne mažiau džiaugėsi ir šiuolaikiniu traukiniu. Anksčiau nebuvo važiavęs. Maniau, kad nualps iš susijaudinimo, taip drebėjo jo mažas kūnelis, be to, pasilenkęs nuolat kuždėjo savo pastabas Garvui į ausį. Vasara kelionei traukiniu buvo abejinga ir šypsojosi, kad išvažiuoja iš Brokingamo.

Juodu sėdėjo vienas prieš kitą ir spoksojo pro langą su tylia, pagarbia baime. Kailas beveik visą kelią važiavo įkišęs nosį į architektūros žurnalą.

Kai išėjome iš namų, vaikai mus pasidalijo: Džeksonas pasiėmė mane, Vasara – Kailą. Džeksonas sėdėjo šalia manęs, o kai nusileidome į Čaringo Kryžkelės požeminę perėją, kad patektume į Raselo aikštę, įsikibo man į ranką ir nepaleido, o Vasara nepaleido tėčio. Visi keturi įžengėme pro Britų muziejaus duris, ir man širdis suspurdėjo iš džiaugsmo. Dievinau muziejų, dievinau žmonijos istoriją ir priešistorę, atskleistas ir padėtas – tik žiūrėk. Šeštadienio popietę atvykti čia, užuot ėjus apsipirkti, sumaniau aš, norėdama pasinaudoti proga, kad vėl gyvenu Anglijoje. Amžinai gailėsiuosi, kad nepamačiau Erso uolos, kol gyvenau Australijoje, neišvydau iš arti monolito, įkūnijančio čiabuvių senovės istoriją, ir tokios klaidos kartoti neketinau.

Praėjo valanda ar pora, bet nė vienam nenusibodo. Klaidžiojome po sales, panašias į urvus, nuo vieno eksponato prie kito ir sulaikę kvapą laukėme, ką dar pamatysime. Išdidūs sarkofagai nupieštais veidais ir kūnais, įdomios monetos ir medžiagos iš senovės Afrikos, puodai ir ąsočiai iš senovės Graikijos.

Per pietų pertrauką susėdome ant iškylų staltiesės, kurią atsinešiau kuprinėje, ir valgėme mano įsidėtus vištienos salotų sumuštinius. (Supratau, kad vaikai tikisi greitmaisčio, nes ši popietė turi skirtis nuo kitų, tačiau per mano budėjimo laiką šeštadieniais ne tik nevažiuosime į miestą automobiliu, bet ir nevalgysime „Smiley Smiler“.)

Kol rausiausi rankinuke ieškodama drėgnų servetėlių, Kailas iš krepšio išsitraukė fotoaparatą.

– Nagi, fotografuojamės, – tarė ir nusišypsojo vaikams. Vasara iškart prilygindama perbraukė plaukus. Džeksonas perkreipė lūpas ir nunėrė galvą – tegu tėvas fotografuoja viršugalvį.

– Džeksai, pakelk galvą, – paragino Kailas.

Jis lėtai pakėlė galvą, nenusuko akių nuo tėvo. Kailas bandė mane stumtelėti, kad tilpčiau į kadrą. Nejudėjau.

– Kendra, – suirzo jis, – sėskis arčiau vaikų, nesimatysi nuotraukoje.

– Ne, – atšoviau, – tau nereikia mano nuotraukos.

– Hm, ne, mums reikia.

– Iš tikrųjų nereikia. Nekenčiu savęs. Nuotraukose.

Kailas nuleido fotoaparatą, jo kaktą išvagojo raukšlės. Mėgino atspėti, ar mano nenoras fotografuotis turi kokią potekstę. Neturėjo. Tiesiog nemėgstu žiūrėti į savo atvaizdą nei veidrodyje, nei nuotraukoje. Mintyse, vaizduotėje žinau, kaip atrodau. Kai išvystu savo atspindį ar fotografiją, tas atvaizdas neišvengiamai subyra į gabaliukus, o aš labai nenoriu, kad taip nutiktų. Mintis, kad kiti žmonės matys mano nuotrauką, dar bjauresnė. Šlykštu, kai kiti žiūri į mane, nors manęs nėra. Mane slegia mintis, kad kažkas mane nufotografuoja, o paskui apžiūrinėja mano linkius ir apvalumus, išbėrimus ir kitus trūkumus. Nenoriu, kad kas nors tai darytų. Man nemalonu.

– Verčiau aš nufotografuosiu jus visus tris? – nukreipiau jų dėmesį. – Fotoaparatą! – ištiesiau ranką prie mažo sidabro spalvos daiktelio.

Kailas jį atidavė ir prislinko prie vaikų. Vasara atsišliejo į tėtį; Džeksonas, staiga nustojęs drovėtis fotoaparato, atsiklaupė ir atsirėmė alkūne tėvui į kelį. Pro mažą keturkampį vaizdo ieškiklį spoksojau į juos. Būrelis atrodė taip, lyg jį visada būtų sudarę tik trys.

Padariau tris tokias nuotraukas, paskui nufotografavau Vasarą, besiropščiančią tėčiui ant kupros, ir Džeksoną, gulintį jam ant kelių, dar vieną su Džeksonu ant tėvo pečių, dar vieną su Vasara ant tėvo pečių. Įamžindama daugybę įvairių sustingusių akimirkų svarsčiau, ar visada būni pašalinamas, kai dingsti įtartinomis aplinkybėmis arba savo noru; ar greitai užmaršties upės vandenys vėl susilieja, lyg krisdamas nebūtum pūkštelėjęs, lyg tavęs apskritai nebūtų. Nes dabar fotografuodama Gadsborus beveik negalėjau įsivaizduoti, kad su jais yra gyvenusi ir Ašlina, motina bei žmona.

Regento parke Vasara su Džeksonu nustojo varžytis ir pašėlo.

Juodu lakstė per žolę kaip žvėriukai, pirmą kartą iš narvo ištrūkę į laisvę. Vasaros plaukai plaikstėsi, Džeksono, besivejančio seserį, garbanos pasišiaušė. Kojos sparčiai mynė, veidai švytėjo, jie buvo neatpažįstami, visai kitokie nei vaikai, su kuriais leisdavau laiką. Šiuodu buvo laisvi vaikai. Laisvi būti. Laisvi bėgioti, šokinėti ir juoktis.

Jų tėvas sėdėjo ant suolo šalia manęs ir šypsodamasis žiūrėjo. Pamiršo rūpesčius, o nerimą pakeitė džiaugsmas.

Vasara ėjo lenktynių su Džeksonu nuo vieno medžio iki kito, nors abu buvo to paties amžiaus, svorio, ūgio ir sudėjimo, todėl varžytis buvo beprasmiška. Abu visada atbėgdavo kartu. Kailas garsiai užsikvatojo, kai vaikai drauge palietė šiurkščią rudą paskutinio medžio žievę. Toks nerūpestingas juokas būtų sutirpdęs net kiečiausią širdį. Jis tebesijuokė, kai vaikai apsisuko ir leidosi bėgti atgal. Jam reikėtų dažniau juoktis, pamaniau. Bruožai sušvelnėjo, akys sužibo, rodės, Kailas nusimetė krūvą metų. Buvo linksmas, laimingas ir jaunas. Irgi laisvas.

– Prisimeni, kai buvom Braitone... – prabilo jis atsisukdamas. Ir užsikirto pamatęs mane. Mes nebuvome Braitone. Be abejo, šis prisiminimas iš skrynelės, nuo kurios jis norėjo nuvalyti dulkes, atidaryti ir apžiūrėti su žmona. Su Ašlina. Truputį nusivylė vietoj jos pamatęs mane. Kailo žvilgsnis nuslydo mano veidu, juodomis akimis, maža plačia nosimi, lūpomis, paskui vėl grįžo prie akių.

Jis įsižiūrėjo man į plaukus.

– Tau įsivėlė... – Kailas ištiesė ranką, ištraukė man iš plaukų žolės stiebelį, pirštų galais paliesdamas mano smilkinį. Parodė žolytę ir paleido pavėjui.

– Ačiū, – padėkojau.

Kailas tylėdamas rijo mane akimis. Rodės, nebežino, ką sakyti, prisiminęs, su kuo čia atėjo.

– Kas tas vaikinas, kurį mylėjai? – netikėtai paklausė. – Šiaip įdomu, kaip draugui.

Po nelaimingo nuotykio su bučiniu mudu tokių šnekų vengėme.

– Jis Australijoje. Padėtis buvo nepakenčiama. Mylėjome vienas kitą, bet kliūčių buvo per daug. Todėl grįžau. Reikėjo atsitolinti, supranti.

Kailas linktelėjo – supranta.

Pagaliau pasitaikė proga paklausti apie Ašliną – viena paslaptis už kitą.

– Turbūt labai pasiilgsti žmonos, – tariau, kol nepraradau drąsos.

Jis linktelėjo ir vėl įsižiūrėjo į vaikus.

– Turėčiau, – atsakė paniurdamas. Aiškiai nenori kalbėti apie žmoną.

– Aną savaitę, kai buvau apsipirkti su vaikais, jie... – prisiverčiau tęsti šneką, jis nenori apie ją kalbėti, bet jei nepaklausiu dabar, ko gero, nepaklausiu niekada, – jie sakė, kad Ašlina serga.

Kailo kūnas įsitempė, jis staigiai atsitiesė, bruožai paaštrėjo, kvėpavimas pasunkėjo ir padažnėjo.

– Jie sakė, kad ji serga, todėl jūs abu nelaimingi, – neatlyžau. – Ar liga rimta?

– Nelygu, ką vadini rimta liga, – ramiai atsakė jis, vis dar sustingęs, vis dar suakmenėjusiu veidu.

Neatsiliepiau ir kantriai laukiau, kol paaiškins.

– Ašlina neserga, – galų gale vėl prabilo Kailas. – Nors, ko gero, požiūris priklauso nuo žmogaus, su kuriuo kalbi. Bet jos liga ne tokia, kaip manai, – jo akys apsimiglojo. – Matai... – Kailo balsas buvo švelnus kaip šilkas, gležnas kaip drugio sparnų prisilietimas. Jis atrodė kaip šaltu vandeniu perpiltas, lyg galop būtų susitaikęs su jį slegiančia našta. – Ašlina neserga, – tyliai pakartojo. – Mano žmona alkoholikė.

ekologiški javainiai ir ekologiškas sojų pienas

šešioliktas skyrius

– Ko gero, tai blogiausias tavo sumanymas, – pasakiau Gabrielei.

– Bus smagu. Viename straipsnyje skaičiau, kad turizmas – madingiausia veikla su draugais, – atsakė ji, darydama posūkį Tenanto gatvės gale.

– Ir kurgi tu jį radai? Mėnraštyje „Apdumk akis draugams, kad jie išvyktų stovyklauti“? – atkirtau.

– Klausyk, turiu užmegzti glaudesnius ryšius su personalu ir bendradarbiais iš kitų Londono filialų, o tau reikia susirasti draugų – ne šešerių metų amžiaus ir ne besiskiriančių su žmona, štai ką aš tau atsakysiu.

Pasipiktinusi dėbtelėjau į ją. Gabrielė iš tiesų be galo rūpestingai laiko mane po savo sparnu, bet iškyla? Verčiau jau savaitgalį pasilepinti prabangiame viešbutyje.

– Tiesiog negaliu nustygti iš begalinio noro atsidurti gamtos prieglobstyje, kovoti su gaivalais, susimedžioti maisto, – tarė ji. – Dievinu gyvenimą be patogumų.

Bagažinėje buvo prašmatni valgių pintinė su keturiais šampano „Bollinger“ buteliais, du pamušti miegmaišiai ir didžiulė palapinė. Patogumų mums netrūks.

– Važiuojame į Vaildberio mišką Sasekse, ne į Dievo užmirštą užkampį. O medžioklė, net mirštant iš bado, draudžiama.

– Neišsklaidysi mano iliuzijų, Tamale. Šį savaitgalį išsipildys mano svajonė. Aš ją įgyvendinsiu.

Išvažiuodamos iš Kroidono, patekome į kamštį, ir įvairiaspalvė automobilių vora, besiranganti iki horizonto kiek akys užmato, sutrukdė Gabrielės svajonei išsipildyti.

– Klausyk, Kene, – nerūpestingai prabilo ji. Mėgins ką nors išgauti. Dirbti daugiau valandų nebeturėjau jėgų, pinigų paskolinti irgi neturėjau, todėl neįsivaizdavau, ko jai iš manęs prireikė. – Mums prieš akis – mažiausiai dviejų valandų kelionė, ir aš nusprendžiau, kad tą laiką galėsime panaudoti dvejopai. Arba tu man pasakoji apie Australiją, arba mes šnekučiuojamės apie darbą, – ji atitraukė akis nuo mėlyno prieš mus važiuojančio „vabalo“ ir pažvelgė į mane. – O kadangi nė viena nenorime, manau, kad nenorime kalbėti apie darbą, lieka Australija. Ir aš turiu omenyje ne šalį. Aš noriu žinoti, kodėl tu taip staiga grįžai. Aš noriu žinoti, kas jis.

Mudvi su Gabriele puikiai sutarėme nuo pat pradžių, nenorėjau gadinti santykių prisipažinimu, kuris sumenkintų mane jos akyse. Pasirodyčiau esanti blogas žmogus. Antra vertus, gal reikia pasakyti. Noras išsipasakoti ir iš kito žmogaus išgirsti, kokia esu baisūnė, daug savaičių graužė man širdį. Turiu gauti pipirų. Per gerai gyvenu grįžusi. Taip gerai, kad beveik užmiršau, ką padariau.

– Jis vedęs, – burbtelėjau pasiruošusi išgirsti aiktelėjimą, išvysti pasibjaurėjimą sustingusiame veide.

– Norėčiau sužinoti daugiau, – atsiliepė ji po kurio laiko, nes aš nieko nepridūriau.

Pažvelgiau į ją iš šono, įtariai prisimerkusi. Tikėjausi audringesnės reakcijos. Gerai, tegu išgirsta visą istoriją, paskui galės mane išplūsti ir ištremti mūsų draugystę į Sibirą.

– Žinojau, kad jis vedęs, ir kai pirmą kartą jį pamačiau, nieko tokio neatsitiko. Beveik jo neprisimindavau. Antrą kartą jį sutikau pobūvyje. Įėjau į sodą, o ten jis. Lyg į mane būtų trenkęs perkūnas ar įsmigusi Amūro strėlė. Zvimbt! Tiesiai į širdį. Dievaži, net rankas prie krūtinės prisispaudžiau, nes paprastai tokiais reiškiniais netikiu. Bet kitaip nemoku papasakoti, kas įvyko. Pakerėjo ne jo išvaizda, o jis pats. Galėjau tik pabėgti, taip ir padariau.

Apsisukau ir nubėgau. Prasibroviau pro girtus svečius, stūksančius sode, ieškodama, kur prisiglausti. Pasislėpti, kad jausčiausi saugiai. Galop atsidūriau virtuvėje. Beveik kiaurą dieną praleidau pas Evandželiną, padėdama jai ruoštis pokyliui, o dabar trainiojausi aplink, mėgindama tvarkytis, mėgindama nuraminti sudirgintus nervus.

Į virtuvę įėjo jis, ir širdis ėmė daužytis į šonkaulius, o paskui iš baimės atsistojo ant pakaušio, matyt, ketindama pabėgti. Apėmė siaubas. Niekada nesijaučiau taip, lyg į mane būtų trenkęs perkūnas, todėl, pamačiusi jį sode, apsisukau ir dingau. Net nežinojau, kas jis. Man jis buvo niekas, beveik niekas. Žmogus, šalia kurio kelias valandas sėdėjau prie baro ir kalbėjau niekus, kurių dabar net neprisiminiau. Ir vis dėlto, kai jis atsidūrė šalia, pamaniau, kad išsikraustysiu iš proto. Ir nebebuvo kur dingti.

Jo veidas palaimingai nušvito, ir jis man nusišypsojo.

Atsikračiau baimės, pasistiebiau ant pirštų galų ir apsivijau rankomis jam kaklą.

– Ei, sveikas, – sušnibždėjau jam į ausį, kai jo rankos nuslydo mano kūnu. Jis prisiglaudė prie manęs, mūsų kūnai susitikę beveik virto vienu. Prabėgo valandėlė, aš jau ketinau atitraukti rankas, bet supratau, kad jis nenori manęs paleisti. Tebelaikė mane glėbyje. Spaudė prie savęs, lyg būčiau jo išsigelbėjimas. Man šnerves pakuteno jo kvapas – „CK one“ kvepalų, odos, feromonų. Jau buvau bepasiduodanti, beatsipalaiduojanti, bepradedanti mėgautis jo artumu, kai jis mane paleido ir žengė atatupstas.

– Kaip sekasi? – paklausė.

– Puikiai. O tau?

– Gerai.

– Žmona su vaikais čia? – paklausiau, kad abiem būtų aišku, jog nieko neįvyks. Jis sužadino man visokių naujų ir malonių jausmų, galbūt aš netyčia elgiausi taip, kad jis prie manęs glaustųsi, bet nieko neįvyks.

– Ne, – nesmagus atsakė jis.

– Jie irgi Manlyje?

Jis patylėjo, nusuko akis, paskui vėl pažvelgė į mane.

– Ne.

– Tai ar nakvosi Manlyje, ar grįši prie šeimos židinio? – pasiryžau kalbėti apie kitą jo gyvenimą, statyti tarp mūsų užtvarą, bet jis irgi pasiryžo. Pasiryžo apie tai nekalbėti.

– Vienas mano draugas gyvena už kelių mylių, ten ir apsinakvosiu.

– Taip, taip, – atsiliepiau. – Tai kodėl tu?..

– Kas čia? – pertraukė mane Vilas, nukreipdamas šneką. Atsisukusi dirstelėjau, į ką jis žiūri. Vilas žengė žingsnį prie manęs, nenuleisdamas akių nuo puodo ant viryklės.

– Padažas kepsniui, – atsakiau. – Pati išviriau.

– Galiu paragauti? – paklausė jis.

– Žinoma, – atsakiau. Paėmiau medinį šaukštą iš indo su stalo įrankiais, pasėmiau tiršto, raudono, svogūnais išmarginto padažo iš prikaistuvio ir pakėliau jam prie lūpų, pakišusi kitą ranką po šaukštu, kad nevarvėtų. Jis pasilenkė prie manęs, paėmė už rankos, kad šaukštas nevirpėtų, ir siurbtelėjo padažo. Gėrė mane akimis, ir mano širdis vėl puolė į ankstesnę malonią paniką.

– Skanus, tiesa? – atžariai tariau ir atitraukiau šaukštą.

– Pats skaniausias, – iš lėto nusišypsojo jis.

– Juk taip sakytum, net jei būtų bjaurus, tiesa?

Vilo juokas pažiro it šukelės, maloniai smingančios man į paširdžius. Nunešiau šaukštą prie kriauklės.

Kai atsisukau, prie manęs artinosi kažkoks vyriškis. Pamačiau, kaip jis mane nužvelgė nuo beveik niekada nerodomų kojų, dabar neslepiamų, rudo zomšinio sijono iki krūtų kauburėlių po oranžiniais marškinaičiais, vis nuslystančiais man nuo kairio peties.

– Jūs Kendra? – paklausė.

– Taip.

– Man sakė, kad jūs aprodysite namą.

Per pobūvius pas Evandželiną dažnai juokais aprodydavau namą. Jis neseniai buvo atnaujintas, draugei nusibodo vedžioti svečius, ir aš mielai ją pavaduodavau. Kartais net apsimesdavau, kad suprojektavau interjerą kaip paslaugą Evandželinai.

– Kas jums sakė? – paklausiau.

– Vienas iš daugelio jūsų gerbėjų, – įžūliai nusišypsojo jis.

– Nagi, liaukitės, – atkirtau.

Jis išsišiepė ir kilstelėjo antakį.

– Taigi dėl...

Staiga šalia atsidūrė Vilas.

– Tiesą sakant, drauguži, ji ketino tai daryti su manim, – nesmagi tyla. – Turiu omenyje, aprodyti namą. Tu man pažadėjai prieš šimtą metų.

– Tikrai? – nieko aš jam nežadėjau.

– Ne, nežadėjai. Bet mudu – seni draugai, taigi pirmenybė man.

– Seni draugai? Kartą šalia sėdėjome bare.

– Bet tu kiaurą naktį mane įžeidinėjai, tai reiškia, kad žmogus tau artimas.

– Ne, tai reiškia, kad žmogus turi daug trūkumų.

– Aha, tai irgi.

Atsisukau į antrąjį vyrą, bet jis buvo dingęs. Matyt, suprato pralaimėjęs.

Vedžiojau Vilą po kambarius, visą laiką jausdama, kad jis šalia. Jo šiltas kūnas. Jo žingsniai. Jo ritmingas kvėpavimas. Sulig kiekvienu žingsniu burna vis labiau džiūvo, širdis plakė trigubai greičiau. Paskutinė vieta buvo oranžerija. Per pobūvius Evandželina ją užrakindavo, bet aš turėjau raktą ir teisę parodyti oranžeriją žmonėms su sąlyga, kad paskui užrakinsiu. Įėjome į priestatą, Evandželinos džiaugsmą ir pasididžiavimą, nes jis atskleidė namo padėties ant kalvos pranašumus. Trys sienos buvo stiklinės, lubos stiklinės, iš šio kambario matėsi Tasmano jūra; už jos plytėjo Naujoji Zelandija.

Palikau duris praviras, kad nereikėtų degti pagrindinės ar šoninių šviesų, nes įspūdis būtų nebe toks.

– O čia svarbiausia, – tariau. Nuo kalvos buvo matyti be paliovos banguojanti juoda jūra, bet man labiausiai patikdavo žiūrėti aukštyn, į tamsiai mėlyną dangų, nusėtą mažučiais žvaigždžių dygsneliais. Pakelti akis ir žvelgti į begalybę. – Šis kambarys primena Londono architektūrą, – pasakiau Vilui, kuris stovėjo man už nugaros ir su pagarbia baime žvelgė į horizontą.

– Ką turi omenyje? – paklausė jis.

Atsisukau į jį ir paaiškinau:

– Matai gražiausius vaizdus, pakėlęs akis.

Jis atlošė galvą, pamačiau kaklą ir panorėjau pirštų galais paglostyti lygią baltą odą, pasistiebti ir paliesti lūpomis tą vietą, paragauti to švelnumo, kuriame gimsta jo žodžiai. Tačiau tik nusišypsojau, o jo veidas nušvito džiaugsmu pamačius, kad stovi nei lauke, nei viduje, kad mato pasaulio kraštą.

– Gražu, – sušnibždėjo. Palenkė galvą. Įsistebeilijo į mane. – Iš tikrųjų gražu.

Ei, perspėjau save. Ei.

– Tai kodėl šįvakar su tavimi nėra žmonos? – paklausiau vėl ryžtingai atsitverdama ja. Žengiau kelis žingsnius atgal ir atsisėdau ant vidury kambario stovinčios sofos atkaltės, o šviesos pluoštas iš koridoriaus krito man ant kojų, pilvo, krūtinės ir kaklo.

Jis nuleido akis, bato nosimi brūkšėdamas į grindis.

– Nori oficialaus ar išsamaus atsakymo?

– Katrą tau maloniau duoti nepažįstamai moteriai.

– Gerai, nepažįstama moterie, prieš ketverius metus mano žmona su kažkuo pergulėjo. Mes turime trejų metukų sūnų; kai jis pernai sunkiai susirgo ir manėme, kad neišgyvens, ji prisipažino, nes tikėjo, kad tai bausmė jai už neištikimybę. Jis mano sūnus, nors ir nesu jo biologinis tėvas, vis tiek jis mano. Bet nuo tada mudu nebegalime gyventi kaip anksčiau. Todėl jos čia nėra. Mes kankinamės.

– Kurgi ne, – tariau aš. – Kurgi ne.

– Aha, tavo vietoje aš irgi taip atsakyčiau.

Tylėdama stovėjau, jis nebe taip dažnai brūkšėjo bato nosimi į grindis, ir aš pamažu suvokiau, kad žiūri į mane. Griaudamas mano gynybinius įtvirtinimus, ėsdamas sielą. Žvilgsnis buvo paveikus. Blogai.

– Kodėl nepasakei: „Žmona manęs nesupranta“, ir tiek, – tariau.

– Bet tai netiesa. Žmona mane supranta, o aš suprantu ją. Tiesiog nebegalime gyventi drauge kaip anksčiau.

– Ar tai dėl to? – paklausiau rodydama į mūsų kūnus, stovinčius atokiai vienas nuo kito. – Kerštas?

– Gerai būtų, – atsakė Vilas. – Tada suprasčiau, ką jaučiu. Tai reikštų, kad atsikvošėjau. Aš jau metai priblokštas. Gerai būtų pasijusti kitaip, kad galėčiau sugalvoti keršto planą.

Jis žengė kelis žingsnelius prie manęs, o aš žiūrėjau, kaip pamažu artėja nudėvėti rudi zomšiniai batai, kol jų nosys susidūrė su ilgomis smailiomis mano juodų batų nosimis. Bijojau pakelti galvą. Bijojau, kad veidas mane išduos. Iš visų jėgų įsikibau į sofos atlošą. Nesupratau, kodėl geidžiu jo dabar, juk negeidžiau, kai susitikome pirmą kartą. Kodėl negaliu sutramdyti jausmų nutirpusiose gyslose. Niekada taip nepamesdavau galvos dėl vyro. Visada valdydavausi. Visada, tyčia ar netyčia, elgdavausi santūriai. O šalia Vilo jaučiausi kaip prie automobilio vairo be vairuotojo pažymėjimo, lyg kiekvieną akimirką galėčiau nuskrieti per uolos kraštą į palaimos bedugnę.

– Tą vakarą, kai susipažinome, aš nuėjau prie mašinos, stovinčios kitame miesto gale, – kalbėjo jis, – ir nusprendžiau, kad reikia grįžti ir paklausti tavo telefono numerio. Man galva svaigo nuo pokalbio su tavimi. Metų metus taip nesijuokiau, norėjau vėl tave pamatyti. Užlipau iki laiptų viršaus ir supratau, ką darau. Negaliu daryti, ką noriu, nesu laisvas, tu turbūt irgi nesi laisva, o draugas aš tau būti negaliu. Negaliu būti tik draugas. Todėl vėl išėjau.

Girdėjau savo alsavimą, negilų, bet nelygų. Dar smarkiau įsikibau į sofą, užsimerkiau, vildamasi pasislėpti. Pasislėpti tamsoje, nes automobilis persirito per uolą ir karo ant numerio lentelės. Vienas staigus judesys, ir aš žuvusi.

– Pamatęs tavo veidą, kai įėjai į sodą, apsisukai ir išėjai, supratau, kad ir tu taip jautiesi. Tai ne vienpusis jausmas.

Jis švelniai atsirėmė kakta į mano kaktą. Tebebuvau užsimerkusi, bet kūnas suglebo.

– Ir tiesiai sakau, kad tai trauka, – sušnibždėjo Vilas. Jis dar žemiau nuleido galvą, švelniai brūkštelėjo nosimi per manąją. – Tikra trauka.

Aš pakėliau galvą, ir jo lūpos lėtai, atsargiai palietė mano. Tyliai aiktelėjau. Jo lūpos vis stipriau spaudėsi prie manųjų, ranka palietė man veidą. Paleidau. Paleidau paskutinį numerio lentelės kampą, laikantį mane ant uolos, paleidau sofą ir apsivijau jį rankomis, perbraukiau pirštais jam per kaklą, švelnius šerius ant pakaušio ir leidau jam mane bučiuoti. Ir pati jį bučiavau. Mes stovėjome po žvaigždėmis ir bučiavomės, lyg būtume laisvi.

Gabrielės automobilis lėtai slinko A23 greitkelio link, mes amžinai įstrigome spūstyje. Ji beveik nieko neklausinėjo, kol pasakojau apie Vilą. Buvau šiek tiek sutrikusi – kalbėdama ir galvodama apie Sidnėjų, pamiršau, kur esu dabar. Kartais taip nutikdavo Sidnėjuje – žiūrėdavau anglišką serialą, skaitydavau žurnalą ar knygą, paskui pakeldavau akis ir valandėlę dar jausdavausi Anglijoje. Londone. O Sidnėjus – miražas. Kartais pačiame romano su Vilu įkarštyje trokšdavau, kad Sidnėjus būtų miražas.

Mes nuėjome pas jo draugą, kuris gyveno netoli Evandželinos.

Jis vaikščiojo aplinkui, degiodamas žiburius, o aš sėdėjau ant sofos svarstydama, kas man atsitiko. Niekada taip nesielgdavau. Niekada neidavau pas nepažįstamą žmogų. Tačiau su Vilu man buvo taip ramu, lyg būčiau jį pažinojusi visą gyvenimą. Jis atnešė man alaus ir paklausė, ar reikia stiklinės.

– Negi nepastebėjai, kad tokios kaip aš iš stiklinių negeria, – tariau. Jis nusijuokė.

Atidarė šaltą aprasojusią skardinę ir pasiūlė man.

Tas menkas paprastas veiksmas viską pakeitė. Tai buvo bene maloniausias kieno nors dėl manęs atliktas darbas. Iš skardinės atidarymo supratau, kad tą nereikšmingą darbelį darydamas jis mąsto apie mane.

Mes tikome vienas kitam. Jo kūnas, tvirtas ir šiltas, buvo lankstus, kad galėčiau prie jo prisitaikyti; mano krūtinė puikiai įsitaisė jo pažastyje. Jo galva užėmė tuštumą tarp mano peties ir žandikaulio.

Nebuvo nei sekso, nei sueities. Mes nenusirengėme. Gulėjome ant antklodžių ir kalbėjomės. Kartais ilgai, karštai bučiuodamiesi, bet dažniausiai tik kalbėjomės.

– Per kitus pasimatymus mes kartu nemiegojome. O ir pasimatymų nebuvo daug – iš viso šeši, – pasakojau Gabrielei. – Labai stengiausi, bet negalėjau su juo skirtis. Mes nebendraudavome kelis mėnesius, aš nustodavau kasdien apie jį galvoti. Paskui kas nors atsitikdavo, pamatydavau kokią knygą, filmą, išgirsdavau muziką ir užsigeisdavau pasidalyti įspūdžiais su juo. Parašydavau jam elektroninio pašto žinutę, bet niekada neišsiųsdavau. Parašiau Vilui šimtus žinučių, bet neišsiunčiau nė vienos. Jos priminė dienoraštį – kur buvau, ką veikiau.

Žiūrėjau į kelią, prieš mus riedėjo automobiliai.

– Po kelių nebendravimo mėnesių katras nors palūždavo. Paprastai aš. Nusiųsdavau porą eilučių, ir viskas prasidėdavo iš naujo. Kasdienės žinutės elektroniniu paštu, kartais telefonu. Svajonės. Kaltė. Didelė, negailestinga kaltė. Paskui, maždaug po aštuoniolikos mėnesių, jo žmona sužinojo.

Sužinojo iš elektroninio pašto žinutės.

Ne kokios aistringos elektroninio pašto žinutės. Tokių žinučių – plyštančių iš geismo, ilgesio ir svajonių – elektroniniu paštu nesiųsdavome. Jau ne. Vilas ištrynė visus įrodymus, kad jų kadaise būta. Nedaug, vos kelių. Tik kelios žinutės buvo pritvinkusios aistros. Dauguma buvo banalios ir paprastos. Apie gyvenimą, apie kasdienybę. Neturėjome bendros praeities, neturėjome bendros ateities, todėl kalbėjome apie dabartį, irgi atskirą. Mes pasakojome, kas vyksta, gyvenome šia akimirka. Be to, beveik niekada ilgai nebendraudavome. Abiem tai buvo nepakeliama. Paprastai kelias dienas. Vis tiek beprasmiška, juk nebūsime kartu.

Žinutė, kurią ji perskaitė, buvo tokia:

„Tai papasakok, kaip praėjo diena.“

Viskas. Šie penki žodžiai atskleidė, kad vyro meile ji dalijasi su kita. Perskaitė žinutę ir suprato. Neįsivaizduoju, ką pajuto. Ką paskui darė. Ar išjungė kompiuterį, ar širdies gilumoje ėmė klykti, ar aprėkė kompiuterio ekraną ir apsipylė ašaromis, ar užsidegė kerštu, kurį vėliau įvykdys. Žinau, kad neskambino jam ir nereikalavo grįžti namo. Nepradėjo ant jo rėkti, kai tik jis įžengė pro duris. Palaukė, kol visi pavakarieniavo, išmaudė, paguldė vaikus ir pasekė jiems pasaką prieš miegą. Ji palaukė, kol juodu su vyno taurėmis rankose susmuko ant sofos, ir tada paklausė.

Galbūt ji buvo taip priblokšta, kad net negalvojo apie tai, kol abu nesusėdo su brangvynio taurėmis rankose, nesusidėjo kojų ant stalo, fone kažką bambant televizoriui. Tada ji įstengė atsigręžti į jį ir pasakyti, kad penki žodžiai, mano surinkti prieš kelias savaites, nieko negalvojant, jai atskleidė paslaptį.

Vilas su žmona (nevadinu jos vardu, net mintyse, nesu verta jį tarti, nesame tokios artimos) atvirai nesikalbėjo daug savaičių, gal mėnesių ar net metų. Prabėgo daug mėnesių nuo tada, kai jai rūpėjo, kaip jam šiandien sekėsi, daug savaičių, kai jis to paties klausė jos, o kažkas kitas, moteris, kurios jis niekada neminėjo, moteris, kurios ji nepažinojo, nerimavo dėl jo taip, kad paklausė. Kita moteris gyveno prabangiai ir laisvai, jai nereikėjo prižiūrėti namų, auginti vaikų, būti šalia jo, kai ištikdavo kasdienės bėdos, taigi ji galėjo klausinėti apie jo dieną. Todėl Vilo žmona ir suprato. Daugiau žinučių – nei elektroninio pašto, nei mobiliojo – nebuvo, tačiau šie penki žodžiai išdavė, kad dalis jo kitur, su kita.

– Tu dulkini kitą? – paklausė ji, kai juodu gėrė vyną.

– Ne, – nedelsdamas atsakė jis. Tai buvo tiesa, jis neturėjo ir neturi meilužės. – Nieko panašaus.

Matyt, tada ji persigando. Turbūt ją kaip nepakeliamas akmuo ar sunkus tarsi švinas prislėgė siaubas, nes ji paklausė:

– Tu myli kitą?

Turbūt ji sušnibždėjo šiuos žodžius ir, sulaikiusi kvapą, laukė atsakymo, kurį išgirdusi žinos, ar ligšiolinis gyvenimas baigtas. Laukė atsakymo, bet nesulaukė.

Vilas nenorėjo meluoti žmonai ir atsakyti „ne“, nenorėjo jos skaudinti sakydamas „taip“. Jis puikiai mokėjo vengti nemalonumų, todėl dar nebuvo pripažinęs, kad, atiduodamas širdį kitai moteriai, savąją išdavė baisiausiai, kaip tik įmanoma. Kad įsileido kitą moterį ten, kur anksčiau gyveno jo žmona. Taip elgiamasi tik mylint. Jis sau nebuvo to prisipažinęs, neketino įskaudinti žmonos, jai pirmai tai prisipažindamas. Todėl nepasakė nieko. Nusuko akis ir nepasakė nieko.

– Negi nieko nemoki daryti kaip pridera? – tarė ji. – Jei norėjai atkeršyti, turėjai ką nors išbarškinti, o ne pamilti. Kiek tai trunka? – paklausė po valandėlės.

– Per ilgai, – atsakė jis. – Net viena diena yra per ilgai. Atleisk.

– Tai padarei keršydamas man? – paklausė žmona.

– Nemanau, – atsakė jis. – Neieškojau kito žmogaus ir kitų pramogų. Sužinojęs, kas nutiko, nebegalėjau su tavimi kalbėti ant tavęs nerėkdamas. Nenorėjau ant tavęs rėkti, paprasčiau buvo tylėti. Tai atsitiko, nes numojau ranka. Nesistengiau, kad mūsų bendras gyvenimas susitvarkytų.

– O tu to nori? – paklausė ji.

– Labiau už viską, – atsakė jis. Bandė paimti žmoną už rankos, bet ji susigūžusi atšoko, nenorėjo, kad jis ją liestų. Vilas man apie tai pasakojo nusiminęs. O ko tu tikėjaisi, norėjau paklausti jį. Manei, jog ji puls tau ant kaklo ir pasakys, kad nieko čia baisaus? Bjauresnis poelgis būtų tik nuskriausti vaiką. Negi tikrai manei, kad ji leisis paliečiama?

– Daugiau su ja nesimatysi, – tarė žmona.

– Aš su ja nesimatau. Aš su ja nesikalbu. Mes tik kartais nusiunčiame vienas kitam žinutę.

Vilas manė, kad kalba tinkamai. Kad žmona nusiramins. Atsitiko priešingai, nes iš tikrųjų jis sakė: „Nors mes nesusitinkame, nuolat galvoju apie ją. Ji visada su manimi, naktį ji lipa į lovą kartu su mumis. Ji šalia per mūsų sueitį. Ji su manimi mano svajonėse.“ Jis turėjo pasakyti štai ką: „Viskas baigta. Mečiau ją, nes ji – tai ne tu. Nė karto su ja nepergulėjau, viskas baigta. Nežinau, kodėl ji man siuntinėja žinutes.“ Jo žmona, būdama moteris, pastebėjo, kad jis šito nepasakė, kad nepatikino jos, jog viskas baigta. Ji pastebėjo ir įsidėjo į galvą, į širdį. Šie neištarti žodžiai paskatino ją padaryti tai, ką ji padarė.

– Eisime pas santuokos psichologą, – tarė ji. – Santuokos krizės psichologą. Žinau, kad anksčiau nenorėjai, bet dabar teks. Jei nori, kad mūsų santuoka neiširtų, privalai padaryti viską, kas įmanoma.

– Padarysiu viską, – pažadėjo jis.

Po savaitės Vilas pirmą kartą atėjo pas psichologą. Jie su žmona miegodavo vienoje lovoje, dėdavosi, kad gyvena taip, kaip visada, susirado psichologą ir susitarė, kad bus skubiai priimti. Vilas išsėdėjo pas psichologą dvidešimt minučių, kol suprato, kad žmona neateis. Sumokėjo psichologui, paskambino žmonai, bet niekas neatsakė. Nei namie, nei darbe, nei jos mobiliuoju. Jis persigando ir nulėkė namo manydamas, kad jai blogai.

Jis ne be reikalo persigando. Jai iš tikrųjų buvo blogai. O dabar ji pasistengė, kad būtų blogai ir jam.

Ji nusprendė per tą laiką, kol jis bus pas psichologą, išmesti lauk visą jo mantą. Pakeisti spynas. Ir lauke palikti advokato laišką, kuriame pranešė, kad ketina išsiskirti lygiai po metų nuo laiško datos – kai tik pagal įstatymą galės.

Vilo žmona negalėjo jam atleisti. Jis nesusirado meilužės, ji buvo susiradusi, todėl už seksą, ko gero, būtų galėjusi dovanoti. Bet jis pažeidė santuokos šventumą; lyg būtų supjaustęs jų bendrą kūrinį. Vilas nesuprato, kad net tylėjimu prisipažinęs, jog pamilai kitą žmogų, išardai santuoką. Tokia jau yra meilė.

– Tai štai kokia Australija. Norėjai žinoti, o dabar gali mane plūsti. Kaip tie keli draugai, kuriuos turėjau prieš šią istoriją. Aš kvailė. Savanaudė. Nagi, rėžk.

Kalbėjau lengvabūdiškai, nes ruošiausi išklausyti pamokslą. Išgirsti, kad buvau kvailė, su juo susidėdama, kad jis pašlemėkas, kad švaistau gražiausius gyvenimo metus laukdama vyro, kuris manimi pasinaudojo. Jau anksčiau girdėjau tokią ir šimtus kitų versijų. Kaskart draugystė nukentėdavo, o aš likdavau baisiai įskaudinta, nes niekas nieko nežinojo. Niekas nesuprato, ką man reiškia Vilas, kodėl jis man toks brangus. Ir pasakyti niekam negalėjau.

Gabrielė žvilgtelėjo į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, patikrino šoninį veidrodėlį, jos ilgi ploni pirštai parodė dešinį posūkį, o paskui ji pažeidė kelias eismo taisykles, peršokdama dvi kelio juostas, tik piktai sukaukė klaksonų choras už nugaros. Ji pasuko prie smulkaus remonto stoties, kurią tuoj turėjome pravažiuoti.

O Jėzau, ji ketina kaip reikiant paimti mane į nagą, pamaniau nenuleisdama akių nuo švelnios Gabrielės žandikaulio linijos, dabar atšiauriai kampuotos ir sustingusios. Ji žiūrėjo į tolį. Kadaise buvo ištekėjusi. Niekada man nepasakojo, kodėl išsiskyrė su Tedu. Turbūt dėl tokios kaip aš. Kitos moters, išardžiusios šeimą. Gal ji lieps man lipti iš mašinos ir pėsčiomis žingsniuoti į Saseksą arba namo, ar taip, ar taip, jos automobilyje man vietos nėra. O Jėzau, o Jėzau. Aš negaliu prarasti darbo, mąsčiau, kol Gabrielė klaidžiojo po automobilių stovėjimo aikštelę ieškodama, kur sustoti. Vargu ar rasiu kitą tokią gerą vietą taip arti namų ir su tokiu atlyginimu. Tai karma: sužlugdytas gyvenimas už sužlugdytą gyvenimą.

Tyliai, atsargiai Gabrielė įvažiavo į tuščią vietą, išjungė variklį. Spragtelėjo atsegamas, paskui pliaukštelėjo traukdamasis saugos diržas. Užsimerkiau ir suskaičiavau iki dešimt klausydamasi, kaip ji muistosi ant sėdynės. Įsitempiau laukdama skambaus antausio.

– Aš labai įsižeidžiau, kad tu nusprendei, jog tave pasmerksiu, – ramiai pasakė Gabrielė.

Sutrikdyta tokių žodžių ir nuoširdžios nuoskaudos jos balse, atsimerkiau ir įsistebeilijau į priekinį stiklą. Šito nesitikėjau.

– Kene, mes draugės, tai reiškia, kad aš tave pažįstu. Žinau, kokia tu dorybinga, kaip skubi paremti net beviltišką reikalą, jei jis teisingas. Todėl suprantu, kaip save grauži dėl šios istorijos. Turbūt jis iš tikrųjų nepaprastas, jei privertė tave nusižengti doroviniams principams. Per visą laiką, kiek tave pažįstu, nė karto neprisimenu, kad būtum šitaip kalbėjusi apie vyrą. Negi turėčiau nepaisyti tokių tavo žodžių? Tik todėl, kad jis vedęs? Tavo jausmai svarbesni. Ne, aš nesakau, kad padėtis puiki ar sumanymas geras. Ar kad nėra žmonių, kurie tyčia susitikinėja tik su vedusiais ar ištekėjusiomis; tu ne tokia. Iš to, ką papasakojai, neatrodo, kad jis banalus svetimautojas, ir net jei toks būtų, kokia nauda iš mano priekaištų? Jie tik stumtelėtų tave arčiau jo, pradėtum slapstytis. O jei negali išsikalbėti, pradedi elgtis beprotiškai. Mieloji, aš buvau ištekėjusi, aš žinau, koks sudėtingas vedybinis gyvenimas, ypač kai nesiseka. Ar jis neturėjo pasikalbėti su žmona? Turėjo. Ar jei nebūtumėte susitikę, jiems būtų buvę lengviau pasikalbėti, o gal ir susitvarkyti gyvenimą? Būtų. Tačiau išėjo kitaip. Ir iš tavo elgesio nuo tada, kai grįžai, sprendžiu, kad dabar esi pragaro dugne. Aš negalėčiau tavęs įskaudinti labiau, nei dabar kankini save pati.

Vėl užsimerkiau ir įsitempiau. Tai, ko beveik dvejus metus negalėjau pasakoti, grėsė siūbtelėti potvynio banga. Neįstengiau susilaikyti. Bandžiau, tikrai bandžiau, bet nepajėgiau. Ašaros paplūdo neoriais, nesutramdomais srautais. Ištryško iš akių, ir aš ėmiau gailiai kūkčioti.

Iš tikrųjų siaubingai pasijusite tik tada, kai būsite suprastas.

skrebutis, sviestas ir imbierinis marmeladas

septynioliktas skyrius

Tamsos atspalvių yra daug.

Taip mąstė Kailas, nenusirengęs gulėdamas ant lovos tarp dukters ir sūnaus. Rankas buvo sukryžiavęs ant krūtinės, delnus užsidėjęs ant pečių. Gulėdavo taip, kai buvo vaikas. Nemėgo nakties. Mažas manydavo, kad naktį dedasi negeri dalykai. Aptemusiame miegamajame įžiūrėjo spintos duris dešinėje, vonios kambario duris priešais, staliukus abipus lovos, storas ir plonas ilgų iki grindų užuolaidų klostes ant langų, grakščias tualetinio staliuko linijas. Vaikai buvo susiraitę abipus kaip šiltos, gyvos atramėlės.

Jis nė kiek nebuvo pavargęs, dar tik devynios vakaro, bet turi gulėti. Jie atsisakė miegoti be jo, nes Kendra išvažiavo. Tik šią naktį, bet vaikai, išplėtę akis, kraustėsi iš galvos, kad ji nebegrįš. Kai ji išvažiavo su Ledinukų ponia, Vasara stovėjo ant slenksčio ir vis prašė Kendrą pažadėti, kad grįš. Džeksonas sėdėjo koridoriaus gale, žaisdamas su garvežiu, ir apsimetė, kad čia nieko tokio. Kai Kendra bandė jį kalbinti, jis dėjosi negirdįs. Vis dėlto jinai jį prašnekino užkalbinusi Garvą. Paskui vėl išėjo į lauką ir dar kartą turėjo pažadėti Vasarai, kad grįš. Dėl tokių atsisveikinimų Kendra išvažiavo penkiolika minučių vėliau.

Vasara atsigulusi paprašė pakviesti Kendrą. Jis priminė, kad Kendra stovyklauja, šiąnakt miega po žvaigždėmis ir grįš rytoj. Vasara pažvelgė į jį taip, lyg jis būtų bukaprotis. Lyg ji nebūtų pritarusi tam sumanymui ir pasipiktinusi, kad Kailas nieko nedarė.

Vienintelis būdas abu nuraminti buvo pasiūlymas nakvoti jo miegamajame, kad jie galėtų pasakyti Kendrai, jog irgi stovyklavo. Vaikai iš paklodžių pasidarė baldakimą ir skaitė pasakas, pasišviesdami žibintuvėliu. Bandymas nelabai pavyko, nes Kailas neturėjo laiko pasiruošti, bet buvo gerai ir taip, galop vaikai užmigo su Kailu viduryje. Paskutinius du kartus bandydamas pakilti iš lovos, jis pamatydavo, kad vienas ar kitas spokso į jį, nebyliai klausdamas, kur eina tėtis. Juodu pakaitomis jį saugojo. Jis suprato vaikų jausmus. Pats jautėsi taip pat: šiek tiek sunerimęs, kad Kendra dings iš jų gyvenimo. Baimė buvo neprotinga, bet tikra.

Juolab kad jis nelabai maloniai elgėsi su ja po to klausimo apie Ašliną. Ji nekalta. Atsakęs Kendrai į klausimą, Kailas suprato, kokie galingi gali būti žodžiai. Kaip jie gali išlaisvinti, kaip jie gali sukaustyti, kaip jie gali įstumti į pragarą. Buvo sunku žiūrėti Kendrai į akis, atskleidus paslaptį, o kalbėtis beveik visai neįmanoma.

Jis nematė, kokį poveikį jai padarė keli viską paaiškinę žodžiai. Sumurmėjo juos, žiūrėdamas į tolį. Ji nei iškalbingai aiktelėjo, nei raminamai jį palietė. Ji valandėlę patylėjo, paskui tarė: „Jei nori apie tai pakalbėti, aš klausau. Jei ne, nieko baisaus.“

Ar jis įsivaizdavo, ar jos balse suskambėjo australiškos intonacijos tariant: „Nieko baisaus.“ Jo lūpų kampučiai užsirietė nuo šypsenos šešėlio.

Jis pašoko ir pasakė, kad eis pažaisti su vaikais.

– Gerai, – atsiliepė ji. Iki vakaro Kailas į ją nebežiūrėjo.

Dabar, po savaitės, jis guli tamsoje, vaikų baimės, kad gali būti palikti, įkaitas, ir svarsto, ar ji grįš. Kendra. Arba Ašlina. Katra nors. Abi. Tik ar jis nori, kad Ašlina grįžtų? Iš tikrųjų?

Kailas beveik nuožmiai nutraukė minčių giją ir vėl ėmė galvoti apie ataskaitą, kurią turi parašyti, ir darbo pristatymą, kurį reikia perdirbti. Tai ne pats įdomiausias dalykas pasaulyje, dabar beveik visas jo darbas nuobodus, bet atlyginimo šiaip taip pakanka apmokėti sąskaitoms, be to, jis gali dirbti namie.

Kai jis parėjo, ji gulėjo ant sofos.

Grakščiai išsitiesusi kaip ilga, prisimerkusi spoksojo į televizorių, bet tikriausiai suvokė ne kažin ką. Kailas pasilenkė jos pabučiuoti ir sustingo kaip paprastai, nes užuodė alkoholio smarvę.

Turbūt išgėrė porą taurių vakarieniaudama, tarė sau, atkakliai nežiūrėdamas į pilną kaip paprastai nepaliesto maisto lėkštę ant grindų prie sofos.

Kailas pabučiavo ją į kaktą, o ji vangiai, svajingai nusišypsojo.

– Sveikas, pupuliuk, – tarė. Balsas mieguistas, ramino jis save. Ji užsnūdo laukdama jo, o jis ilgai dirbo biure kaip visada. – Maniau, kad nebegrįši.

– Kur man daugiau eiti? – tarė jis. Anksčiau sakydavo: „Nėra kitos vietos, kur mieliau grįžčiau“, bet jau liovėsi. Dabar sakydavo: „Kur man daugiau eiti?“

Virtuvėje, bjaurėdamasis savimi, vis dėlto priėjo prie didžiulės chromuotos šiukšlių dėžės ir patikrino, kiek joje butelių. Du. Du buteliai nuo pigaus raudonojo vyno. Vienas ant stalo, du šiukšlių dėžėje. Spygsojo į butelius, pėda spausdamas juodą pedalą, pakilęs chromuotas šiukšlių dėžės dangtis rodė, ką veikia žmona, kai tik jis nusisuka. Ji susirado naują pupuliuką, dabar jis guli tarp šiukšlių, o balta etiketė ir grakščios, sklandžios linijos iš jo tyčiojasi. Praeis, tarė sau. Viskas bus gerai. Nekreipė dėmesio į mažutį tuščią toniko buteliuką, irgi išmestą į šiukšlių dėžę. Nepaisė lūpų dažų pusračio, atsispaudusio taurėje ant stalo. Apsimetė nežinąs, kad ji niekada neišeina iš namų nepasidažiusi, vadinasi, žygiavo su vaikais pusę mylios gatve pirkti vyno ir džino, kurį išgėrė su toniku, o gal vaikus buvo palikusi vienus. Ne, taip ji niekada nepadarytų. Niekada.

Lovoje nuo žmonos gaižiomis bangomis sklido savitas jos pupuliuko kvapas ir atkakliai lipo prie jo. Juodu gulėjo priešingose lovos pusėse. Jis nebūtų galėjęs tiksliai pasakyti, nuo kada, bet jie liovėsi miegoti susiglaudę, o šiltas vieno kūnas kitam nebeteikė paguodos. Dabar jie buvo svetimi, palankiai nusiteikę prašalaičiai, taip gerai pažįstami, kad gali miegoti vienoje lovoje, jei gulės atokiau vienas nuo kito. Nesiliesdami.

Jis gulėjo tamsoje ir mąstė apie šią bėdą. Dabar nesvarstė, kada ji vėl pradėjo šitaip gerti. Netrukdė plūsti mintims apie susirūpinimą keliantį Ašlinos girtuokliavimą – ji visada pakeldavo daugiau už kitas moteris ir ne vieną vyrą, tarkim, jį. Bet jis neleido sau spėlioti, kodėl ji vėl pradėjo gerti.

Užuot apie tai mąstęs, Kailas nusprendė galvoti apie rytinį pristatymą. Šįvakar grįžo namo beveik tinkamu laiku, nes rytoj pristatymas, didžioji peržiūra, kuriai jis atidavė šešis pastaruosius gyvenimo mėnesius. Todėl šiąnakt jis – ir visi bendradarbiai – grįžo namo palyginti anksti, kad galėtų išsimiegoti, nusiskusti ir tinkamai pasirodyti klientui.

Kailas užsimerkė. Rytoj jo darbas bus vainikuotas. Tai, kam jis paaukojo savo ir šeimos laiką, bus įvertinta. O kai viskas bus baigta, kai klientas apžiūrės modelius, brėžinius, projektus, grafinį dizainą, kai jie išklausys pagyras, jis galės atsipūsti. Pailsėti. Pasikalbėti su Ašlina.

Pasikalbėti. Su. Ašlina.

Nuoširdžiai.

Pasitarti dėl jos bėdos. Jų abiejų bėdos. Nes jis irgi įklimpęs. Tai jų bėda. Vesdamas žadėjo būti kartu „ir laimėje, ir varge“. Vargo jie, tiesą sakant, nepatyrė, bet jau seniai gyvena nelinksmai. Tai pasikeis. Dabar jis turi laiko, ir tai pasikeis. Viskas savaime susitvarkys, tarė sau. Viskas bus gerai.

Labiausiai jis krimtosi, kad neigė tuos įvykius ir nepaisė jų masto.

Ši mintis graužė jį it bakterija pūvančią mėsą; kaltė susirangė viduje ir vis standžiau vyniojosi apie širdį it smauglys, užgniaužiantis grobį. Turėjo ko nors imtis. Jei būtų anksčiau prabilęs, jei būtų tiesiai paklausęs žmonos, gal ji nebūtų taip padariusi Vasarai.

– Neverk, tėti, viskas gerai, – išgirdęs Vasaros balsą, Kailas pašoko. Tamsoje dukters akys buvo didžiulės ir išmintingos kaip pelėdos. Jis nesuprato, kad ji nemiega ir stebi jį, kaip nesuprato verkiąs. Vasara patapšnojo jam per ranką. – Dabar geriau.

– Man nieko nėra, – sušnibždėjo Kailas. Atnėrė rankas, skubiai pasitrynė akis. – Kažkas įkrito į akį.

– Dabar geriau, tėti, – sumurmėjo Vasara, užsimerkė, bet vėl praplėšė akis. – Mes tave prižiūrėsime.

Ir krito į miegą, it būtų užgesęs žiburys, rytoj šio pokalbio tikriausiai neprisimins. Kailas šluostydamasis vėl pasitrynė akis, paskui sukryžiavo rankas ant krūtinės. Saugo savo širdį nuo pabaisų, kurios gyvena įvairių atspalvių tamsoje. Vaikystėje nuogąstaudavo, kad kažkas perpjaus krūtinę ir išplėš širdį. Jis nuo to, žinoma, nemirs, bet krūtinės viduryje žiojės milžiniška skylė.

aštuonioliktas skyrius

Dėl nenumatyto stabtelėjimo mudvi su Gabriele į stovyklavietę atvažiavome paskutinės.

Nenorėjau nieko prisiminti, nes jaučiausi baisiai pažeminta. Raudojau automobilyje, o ji trynė man nugarą, kol kūkčiojau. Pro automobilį praėjo keletas žmonių, pamatė mano ašaras, pamatė, kaip mane guodžia Gabrielė, ir turbūt pamanė, kad ji mane meta. Aš net nepapasakojau, kodėl turėjau išvažiuoti, kodėl išvažiuodama nutraukiau ryšius su Vilu – neatsiliepdavau į skambučius, užblokavau elektroninio pašto adresą, kelias dienas gyvenau viešbutyje, kad jo išvengčiau. Nepasakiau, kodėl neatplėšiau jo laiško, kodėl bijau apie jį galvoti. Ne, aš dar nepapasakojau paties baisiausio ir vis tiek šitaip verkiau.

Įvažiavome į Vaildberio miško automobilių stovėjimo aikštelę prie stovyklavietės. Plotai miške buvo pažymėti, kiekviename stovėjo po akmeninį ugniakurą ir plytėjo lygus žemės sklypas palapinei. Turėjome žemėlapius vaikščioti gamtoje. Mūsų stovyklavietė buvo kairiame miško gale. Lapija atrodė kaip baldakimas, ir kai pajudėjome, man beveik pasidarė įdomu. Neįprasta. Nuo tada, kai grįžau, nedalyvaudavau iškylose, ir Gabrielė teisi: mano gyvenime trūksta pokalbių su suaugusiais žmonėmis, juk darbas tėra darbas.

O Kailas, pasakęs, kas yra Ašlinai, nelabai stengėsi elgtis maloniai. Puikiai jį supratau. Kai žmonės ką nors apie mane sužinodavo, paprastai aš greitai nusišalindavau. Jis nenorėjo man sakyti, bet pasakė. Turbūt jam pikta, kad žinau.

Kitas bendradarbes radome miško gilumoje. Jos jau buvo pasistačiusios palapines. Kaip mudvi su Gabriele, kitos trys moterys irgi mūvėjo džinsus ar kariškas kelnes, vilkėjo marškinėlius ir šiltus treningus su užtrauktukais. Dviejų moterų nepažinojau, jos vadovavo „Office Wonders“ filialams Midlsekse ir pietvakarių Londone. Abi jau ėjo ketvirtą dešimtį, viena buvo rudaplaukė, kita blondinė. Gabrielė jas pristatė: Moira ir Lindsė. Moiros šypsena buvo spindulinga, o rudi plaukai netvarkingai surišti į arklio uodegą. Lindsė buvo mažutė, labai daili, besišypsančiomis akimis, trumpai pakirptais plaukais. Trečia stovyklautoja buvo Džanina. Turėjo važiuoti ir Terė, bet vienam jos vaikui suskaudo pilvą, o taip staiga rasti auklę visai parai nepavyko, todėl ji nevažiavo. (Labai patogu, pamaniau, nes praėjusią savaitę per pietus ji prisipažino, kad mieliau dvidešimt keturias valandas be perstojo keistų nešvarias sauskelnes, negu stovyklautų.)

Lindsė, patyrusi stovyklautoja, padėjo mums statyti palapinę. Teoriškai tai nesunku. Teoriškai Gabrielė kelis kartus buvo pastačiusi palapinę. Praktiškai ją statėme šimtą metų. O Džanina ir Moira aikčiojo apžiūrinėdamos Gabrielės pintinę su valgiais, nes mes, žinoma, ilsėsimės be jokių ištaigų.

– Gerai, – nutarė Gabrielė, kai palapinės gilumoje patiesėme prašmatnius miegmaišius, – reikia dviejų savanorių nueiti į stovyklos kontorą kitame miško gale mūsų užregistruoti ir pasiimti mums skirtų malkų, – ji valandėlę patylėjo. – Kendra ir Džanina, kaip malonu, kad pasisiūlėte, – pridūrė. – Nagi, žingsniuokite, štai užsakymo patvirtinimas, štai žemėlapis, viena galit apsimesti manimi, marš.

Aš net nespėjau ištarti: „Ką?“, o stiprios Gabrielės rankos jau stūmė mus stovyklavietės kontoros pusėn. Džanina atrodė sužavėta pasiūlymo ne mažiau už mane.

– Ragana, – vien lūpomis mečiau Gabrielei per petį.

Ji pasiuntė man oro bučinį.

Mes vilkomės per mišką maždaug tiesia linija, žiūrėdamos į žemėlapį. Čia buvo gražu, pro medžius matyti žydras dangus, šen bei ten nubučiuotas debesėlių, panašių į cukraus vatos gumulėlius.

– Ar tu iš Brokingamo? – paklausiau Džaniną. Gabrielė nori, kad susidraugautume, todėl nusprendžiau padaryti, ką galiu.

– Nemanau, – nusišaipė ji. – Aš iš vakarų Londono.

– Oi, tikrai? Aš irgi, – tariau. – Užaugau Ilinge, o koledžą baigiau Lidse. O tu iš kur?

– Aš kalbu ne apie grafystę, o apie tikrą vakarų Londoną, – vėl nusišaipė ji. – Vakarų Kensingtoną.

Aišku, vienas nulis, pamaniau.

Miško tyla sykiu ramino ir jaudino. Tiesa, po kojomis traškėjo šakelės ir šnarėjo nukritę lapai, kartais sučirpdavo paukštis.

– Dabar su kuo nors susitikinėji? – paklausiau.

– Draugauju su vaikinu nuo koledžo laikų. Jis rimčiau nusiteikęs negu aš. Nori mane vesti, gal aš už jo ir ištekėsiu, bet neabejoju, kad įmanoma susirasti geresnį. Jis mielas ir beprotiškai mane myli, bet pagyvensim – pamatysim.

Aha, du nulis.

– Šįmet važiuosi atostogauti į kokią nors gražią vietą? – paklausiau iš nevilties.

– Aha, tikrai, pagyvenai Australijoje ir manai, kad dabar gali vaizduoti. Aš ten nevažiuočiau už jokius pinigus.

Trys nulis, tu pralošei.

Mudvi nuėjome į kontorą, užsiregistravome, pasiėmėme malkas ir grįžome, daugiau nepratarusios viena kitai nė žodžio.

– Kaip sekėsi, gražuolės? – paklausė Gabrielė su plastikine stikline šampano rankoje, įsitaisiusi ant languotos antklodės prie tuščios akmenų krūvos, kurioje netrukus kūrensis ugnis.

Džanina blankiai šyptelėjo.

– Bendravimo patirtis tiesiog neįkainojama, – atsakiau Gabrielei. Džanina išvertė akis ir smuko į savo palapinę, turbūt pasitaisyti makiažo. – Mudvi su Džanina, – aš iškėliau didžiuosius pirštus ir atitraukiau vieną nuo kito per visą rankų ilgį, – štai tokios.

devynioliktas skyrius

Galvodamas apie didįjį rytojaus pristatymą ir galimybę paskui sutvarkyti šeimos gyvenimą, Kailas pradėjo snūduriuoti. Grimzdo į miegą, kai tyliame miegamajame atsidarė durys ir kambaryje pasigirdo vaiko žingsniai.

Jis atsimerkė, pamatė tarpduryje Vasaros siluetą. Rankose ji laikė skudurinę lėlę, vardu Žiema, buvo įsikibusi į ją kaip į gelbėjimosi ratą. Žiūrėjo į tėvus, aiškiai laukdama, kol vienas katras nubus.

Kailas pasirėmė ant alkūnės. Ašlina, susirietusi į kamuoliuką, buvo nusisukusi į langą, nieko negirdėjo ir nematė.

– Vasa? – sušnibždėjo Kailas. – Kas atsitiko?

– Mano lovoje pabaisa, tėti, – tyliai, bet tvirtai pasakė Vasara.

Mano irgi, pamanė Kailas, nespėjęs susilaikyti.

– Galvą guldau, kad ne, – atsakė Kailas. Anksčiau to nedarydavo. Naktį keldavosi Ašlina. Trejų metų dvynius grįžti į lovą įkalbėdavo Ašlina. Kailas paprastai viską pramiegodavo.

Vasara pastatė akis – kokią teisę šis vyras turi sakyti, kas yra jos lovoje ir ko nėra? Be abejo, jos kambaryje yra pabaisa, ji girdėjo. Ji pajuto. Ji būtų pamačiusi, jei būtų išdrįsusi atsisukti ir pasižiūrėti; jei nebūtų užsimerkusi šokdama iš lovos ir bėgdama į tėvų miegamojo prieglobstį, jis būtų ją sučiupęs.

– Tėti, – tarė Vasara, sukaupdama visą kantrybę, būtiną kalbant su suaugusiaisiais, – yra, – ji perbedė tėvą melsvai žaliomis akimis ir ryžtingai sučiaupė lūpas. – Yra. Tikrai yra, – linktelėjusi patikino.

Kailas suvokė, kad žiūri žmonai į veidą. Tas pats negailestingas tikrumas veide ir laikysenoje kaip tada, kai juodu kalbėdavosi, o jis drįsdavo nesutikti. Jos veidas virsdavo akmenine kauke, melsvai žalios akys – dviem smaragdais, kurie pakęsdavo jo nesutikimą, bet už jį neatleisdavo. Taip pat elgėsi ir Vasara. Kailas suprato, kad ginčytis būtų kvaila. Ką jis žino?

Atsiduso ir nusiklojo.

– Gerai, – ėmė ropštis iš lovos, – einu jo atsikratyti.

– Ne, jau gerai, – pasipriešino Vasara, artindamasi prie tėvo. – Miegu tavo lovoje, tėti. Negerasis pabaisa rytoj išeina.

Kailas norėjo prieštarauti, bet apsigalvojo. Pažvelgė į mažą mergytę rausvais marškinėliais su meškio snukučiu iki kelių. Mažą mergytę, su kuria pastarąsias kelias savaites – mėnesius – praleido labai nedaug laiko. Projektas turėjo dar ir nemalonų šalutinį poveikį – retai betekdavo būti su vaikais. Beveik pamiršo jų balsų skambesį, duobutes Vasaros skruostuose, kai ji šypsosi, Džeksono akių spalvos kaitą, kai jis įdėmiai žiūri laukdamas atsakymo į klausimą.

Be to, trejų metų dukrytė nutarė miegoti jo lovoje, taigi viskas nuspręsta. Nesvarstytina. Net jei jis išliptų iš lovos ir eitų kovoti su pabaisa, apžiūrėtų jos kambarį ir pasakytų, kad pavojus negresia, ji vis tiek norėtų miegoti jo lovoje. Tokia jau ji yra. Kai jai šaudavo į galvą čia miegoti, čia ji ir miegodavo. Džeksonas, nors ramesnis už Vasarą, retai ateidavo pas tėvus į lovą. Jis buvo savarankiškas. Net kūdikystėje šiuo atžvilgiu juodu nebuvo panašūs. Plikus raukšlėtus naujagimius atskirdavai iš elgesio – Džeksonas miegodavo bet kur, kiekviename glėbyje, lovytėje ar ant automobilio sėdynės, o Vasara garsiai piktindavosi, jei motina, o pagaliau ir tėvas, jos neglamonėdavo. Ji nusiramindavo tik pajutusi, kad bent vienas iš tėvų yra šalia.

Kailas permetė kojas per lovos kraštą ir svirduliuodamas atsistojo – buvo mieguistesnis nei manė, kojos ir rankos nutirpusios nuo gulėjimo. Jis paėmė Vasarą už pažastų stebėdamasis, kad žmogų, taip paprastai įsibrovusį į jo lovą, lengva pakelti ir nešti. Paguldė ją vidury lovos, šalia Ašlinos, kuri tik porą kartų krustelėjo kosėdama.

Jis įsitaisė šalia dukters, užsiklojo žiūrėdamas, kad Vasarai tektų pusė pagalvės.

– Matai, – tyliai pasakė Kailas dukteriai, – tėtis turi rytoj labai anksti atsikelti, todėl iškart užmingam, gerai?

Vasara šyptelėjo, Vasara linktelėjo.

– Gerai, – atsakė ji. – Aš mačiau fėją, tėti.

– Tikrai? – sumurmėjo Kailas limpančiomis akimis. Jis iš tiesų turi užmigti. Ir greitai. Galvoje sukosi mintys, ką rytoj reikės pasakyti per pristatymą. Be to, turi pirmas stovėti eilėje prie kopijavimo biuro, reikia papildomų reklaminių brėžinių.

– Ji oranžinė, – paaiškino Vasara. – Plaukai mėlyni ir oranžiniai. Suknelė oranžinė. Batai oranžiniai. Sparnai oranžiniai.

– Labai daug oranžinės spalvos, – sumurmėjo Kailas snūduriuodamas.

– Tėtis negali jos pamatyti, – išdidžiai, bet ir šiek tiek apgailestaudama aiškino Vasara. – Galiu tik aš. Ir Džeksonas. Tėtis ne.

– Kaip apmaudu, – atsiliepė Kailas.

– Dabar miegu, tėti, – pasakė Vasara, lyg Kailas neduotų jai miegoti.

– Gerai, mažute, – atsakė Kailas, jausdamasis taip, lyg būtų išbartas.

Vasara užsimerkė ir, matyt, nesąmoningai pasitraukė nuo Kailo prie motinos. Miegodama norėjo būti kuo arčiau Ašlinos. Kailas žiūrėjo, kaip dukrytė įsitaiso ant motinos pagalvės krašto, per kelis colius nuo tos vietos, kur kadaise miegodavo jis. Ašlina, lyg pajutusi, kad pasaulyje kažkas pasikeitė, žagtelėjo, atsikrenkštė ir apsivertė ant kito šono, dukters ir vyro pusėn. Ji tebebuvo nugrimzdusi į girtą miegą, bet dabar buvo matyti jos suglebęs veidas.

Kailą nusmelkė pavydas. Jei jo čia nebūtų buvę, Vasara vis tiek būtų stovėjusi tarpduryje, reikalaudama dėmesio.

Kailas užsimerkė. Tarė sau, kad neturi laiko pavyduliauti, reikia miegoti. Per pristatymą turi būti guvus ir žvalus.

Galop sumerkęs blakstienas, kai ką išgirdo. Greitą, pasikartojantį dūstančio žmogaus švokštimą. Kažkas iš paskutiniųjų stengėsi kvėpuoti, įkvėpti oro ir iškvėpti. Ne vaikas – per garsiai, per giliai. Kailas praplėšė akis, bandė sėstis ir spėjo pamatyti. Ašlina, traukoma mėšlungio, dūstanti, prisivertė atsisėsti, mėgino kvėpuoti, mėgino įtraukti į plaučius oro, mėgino atsikratyti to, kas įstrigo gerklėje. Švokštė, kosėjo ir galiausiai jai pavyko. Visa, ką išgėrė ir suvalgė, trykštelėjo lauk. Gliti, skysta raudona pliurzė pliūptelėjo ant Vasaros.

Kailas nieko negalėjo padaryti. Jis pabudo per vėlai, buvo apsnūdęs, nenumanė, kas gali atsitikti. Kad ir kokia būtų priežastis, dukters nuo užplūdusio tvano jis neapsaugojo.

Vasara klykdama pabudo. Nesuprato, kas tykšta jai ant odos ir kuo apdrabstyti plaukai, bet persigando. Išplėšta iš miego, iš sapno apie oranžinę fėją, jojančią geltonu vienaragiu. „MAMA!“ – sukliko ji. Nuo riksmo pabudo Džeksonas už sienos ir pradėjo spiegti. Vasara rėkė žodžius, Džeksono šauksmas buvo ilgas, garsus baimės staugsmas supratus, kad atsitiko kažkas bloga, ir baisiai išsigandus.

Ašlina tebevėmė. Rausvai violetinis fontanas tebepliaupė iš žiojinčios burnos skylės, kol ji ją užsikimšo ranka. Nuo vėmalų išsipūtė skruostai, jie ėmė varvėti per pirštus. Vasara spoksojo į motiną, išplėtusi akis iš siaubo, šiurpiai tebeklykdama.

Apkvaišęs, bejėgis Kailas negalėjo nei pajudėti, nei ko nors imtis. Ašlina laisvąja ranka nubloškė antklodę ir nubėgo į vonios kambarį, prispaudusi prie lūpų ranką. Liesą kūną per dideliais marškinėliais tąsė mėšlungis. Ji užtrenkė duris, bet neužsirakino, barkštelėjo pakeltas unitazo dangtis, ji toliau žiaukčiojo, garsiai, baisiai, kankinamai. Jai atitarė Vasaros ir Džeksono verksmas. Vasara klykė iš siaubo, Džeksonas garsiai ūkčiojo sunerimęs ir suglumęs, kodėl sesytė rėkia ir kodėl niekas neateina pas jį.

Tada Kailas krustelėjo. Šoko kaip įgeltas, griebė Vasarą ir prispaudė prie krūtinės, nepaisydamas šlykščios surūgusio raudonojo vyno, skrandžio sulčių ir baimės smarvės, sklindančios nuo dukters odos, plaukų, pripildžiusios kambarį.

– Viskas gerai, Vasara, – kuždėjo Kailas jai į ausį, braukdamas ranka per lipnius vėmaluotus plaukus, prilipusius prie veidelio. – Viskas gerai, – sūpavo ją glėbyje, spausdamas prie krūtinės, ramino prieš nešdamas į vonią. Prieš eidamas raminti Džeksono. – Viskas gerai, – tarė čiūčiuodamas. – Viskas gerai, tėtis tave laiko ant rankų. Aš tave laikau.

Vasaros klyksmai pamažu nuščiuvo, bet ji atkakliai tebeverkšleno.

Vonios kambaryje buvo tylu. Ašlina išsivėmė, bet į nusikaltimo vietą negrįžo. Slėpėsi. Nualpo. Užduso nuo vėmalų. Kailas nežinojo, be to, jam nerūpėjo. Tą valandą trokšo daugiau niekada jos nebematyti.

Smarvė, kas akimirką vis šlykštesnė, gėrėsi į odą, buvo nepakenčiama. Reikia išmaudyti Vasarą, nuplauti šitą bjaurastį. Apvalyti. Žvilgsnis nukrypo į patalą, išmargintą raudonomis dėmėmis, beveik kruviną priminimą, ką padarė Ašlina. Ką ji daro jau per ilgai.

Lėtai, kad dar labiau neišgąsdintų glėbyje drebančio, unkščiančio vaiko, Kailas nuslydo nuo lovos. Atsargiai išnešė Vasarą iš kambario, šnibždėdamas, kad pavojus negresia, kad bijoti nereikia. Koridoriuje sustojo. Nežinojo, ką daryti. Eiti pas Džeksoną? Ar raudonomis dėmėmis nusėta Vasara, suglebusi jo rankose, neišgąsdins sūnaus dar labiau? Iš jo kambario sklido garsus kūkčiojimas, turbūt iš baimės jis tebetūno lovoje. Reikia, kad kas pas jį nueitų ir paguostų.

Po perkūnais, pamanė Kailas.

Jis priėjo prie Džeksono kambario, atsargiai paspyręs basa pėda atidarė baltas duris ir peržengė slenkstį. Mažutis Džeksono kūnelis gūžėsi lovos kampe, akys išplėstos iš siaubo, veidelis ašarotas.

– Ei, vyruti, viskas gerai, čia tėtis, – tyliai pasakė Kailas, balso garsumu ir tonu bandydamas raminti išsigandusį sūnų. – Viskas gerai, aš čia. Matai? Aš čia, – Kailas žengė porą žingsnių į priekį, Džeksonas tebeverkė. – Dabar iškart reikia eiti į vonią. Ar eisi su mumis? – Džeksonas giliai trūksmingai įkvėpė, verksmas ėmė ščiūti. – Eisi?

Džeksonas linktelėjo.

– Na, gerai. Tada eime, – Kailas perkėlė Vasarą ant peties, kad galėtų ištiesti ranką. Prieš atkišdamas ją sūnui, nusišluostė raudonus glitėsius į pižamos kišką. Juos tebegaubė smarvė, vis dar vimdanti Kailą, bet jis tai slėpė. Jei parodys šleikštulį, sūnus dar labiau išsigąs. – Greičiau, vyruti, eime į vonią.

Džeksonas atsargiai išlipo iš lovos ir įspraudė rankutę tėčiui į saują. Vonioje kitoje koridoriaus pusėje Kailas paleido Džeksono ranką ir įjungė elektrą. Nuo staigios ryškios šviesos Džeksonas ėmė trinti akis. Viena ranka tebelaikydamas Vasarą, kita Kailas užkišo vonią ir atsuko čiaupus. Kambaryje tekėdamas suūžė vanduo.

Džeksonas perėjo per kambarį ir prisiglaudė tėčiui prie kojos. Nenorėjo pasitraukti. Nesuprato, kas darosi. Kodėl Vasara raudona. Kodėl jie maudomi vidurnaktį. Kodėl jį pažadino baisus triukšmas. Bet tėtį jis suprato. Tėtis patikimas, ramus, šalia. Reikia jo laikytis.

Kai vonia pusiau prisipildė, Kailas užsuko čiaupus, viena ranka atsargiai nuvilko Vasarai marškinėlius ir paliko dvokti ant grindų. Numovė sauskelnes, patikrino vandens temperatūrą ir pasodino ją į vonią. Vasara ėmė spurdėti, kai Kailas bandė nuimti jos rankas sau nuo kaklo, ir jam teko stovėti pasilenkus prie vonios, kad duktė galėtų laikyti jį apkabinusi, nes iš siaubo ji neįstengė jo paleisti. Džeksonas sėdėjo ant grindų, įsispraudęs tarp tėvo ir vonios, įsikišęs į burną nykštį, kita ranka trindamas akis.

Kailas nežinojo, kiek laiko taip stovėjo, bet kai Vasara pagaliau suglebo iš nuovargio ir jį paleido, vanduo buvo šaltas. Džeksonas miegojo atsišliejęs į jį. Greitai, kad duktė neperšaltų, Kailas nuplovė vėmalus, numazgojo nuo odos raudoną bjaurastį, ištrinko galvą. Nuo strypo virš vonios nutraukė rankšluostį, įkalbėjo Vasarą atsistoti ir apsiautė minkštomis baltomis klostėmis. Viena ranka pakėlė, persvėrė per petį, paskui atsargiai pažadino Džeksoną ir pakėlė kita ranka.

Ir lėtai išėjo palikęs raudoną vandenį vonioje, suterštus Vasaros drabužius ir nešvarias sauskelnes ant grindų. Grįžo į Džeksono kambarį, pirmiau paguldė ant lovos sūnų, paskui dukterį. Jie gulėjo ant antklodės kaip dvi kriauklelės. Beveik mašinaliai Kailas ėmė naršyti stalčius, kol rado kitą Džeksono pižamą – su Žmogumi voru. Džeksonas nepyks, nusprendė imdamas kitas sauskelnes, užsegė jas ir apvilko Vasarą raudonai ir mėlynai išmarginta pižama.

Žiūrėjo į miegančią Vasarą. Reikia išdžiovinti plaukus. Duktė negali miegoti šlapiais. Tačiau į miegamąjį eiti nenorėjo. Žinojo, kad Ašlinos plaukų džiovintuvas miegamajame. Gal... Jis įlėkė į Vasaros kambarį, išvertė visus stalčius ir rado mažutį rausvą plaukų džiovintuvą kūdikiams, nupirktą Ašlinos motinos. Vasaros plaukai išdžiūvo tik po dešimties minučių. Kailas jos nešukavo, tik mojavo džiovintuvu apie galvą, kol plaukučiai, užuot sulipę žvilgiais juodais kuokštais, sausi apgaubė veidelį.

Džeksonas miegojo kaip negyvas ir nesipriešino, kai Kailas jį apklojo, nesipriešino, kai Kailas šalia paguldė Vasarą. Kailas pavargo. Nuovargis sklido iš kiekvienos nervų galūnės, užplūdo visą kūną. Poilsis. Jam reikia poilsio. Įsitikinęs, kad vaikai tebemiega, jis nulėkė laiptais žemyn, susirinko nuo sofų ir krėslų pagalvėles, čiupo iš antklodžių dėžės žaidimų kambaryje languotą vilnonį pledą ir vėl nukūrė į viršų. Išdėliojo pagalvėles ant grindų prie lovos, kad Vasara neužsigautų, jei, versdamasi ant kito šono, netyčia iškristų iš lovos. Paskui atsisėdo gulimajame krėsle po Džeksono langu, susisupo į pledą ir bandė užmigti.

Kai rytą Ašlina pagaliau pasirodė, Kailas gėrė penktą puodelį juodos kaip degutas kavos. Kad ir koks buvo pavargęs, užmigti nepavyko. Kelias minutes užsnūsdavo, bet menkiausias krepštelėjimas, vėjo gūsis už lango, grindų girgžtelėjimas iškart pažadindavo. Nes jis be galo bijojo, kad tai pasikartos. Kas nors atsitiks dukteriai ir sūnui jo akivaizdoje, o jis nieko negalės padaryti.

– Kiek laiko? – sugargė ji, trindama akis. Nebuvo labai švari. Persirengė, bet tebedvokė vėmalais, plaukai buvo suvelti ir sulipę, kairiajame skruoste įsispaudęs gėlių ornamentas nuo vonios kambario grindų plytelės. Matyt, ten nuvirto ir užmigo. Išmiegojo visą naktį. Išsimiegojo. Buvo apkiautusi, pasmėlusiomis akimis, matyt, vis dar girta. Kailas žiūrėjo į ją bjaurėdamasis. Ne dėl to, kad taip atrodo, o dėl to, kad pasirodė lyg niekur nieko, nei gėdos, nei apgailestavimo, nei atsiprašinėjimų.

Atsuko jai nugarą ir nužingsniavo prie kriauklės. Priėjęs nebežinojo, ką ketino daryti, todėl stovėjo ir piktai žiūrėjo į baltą porcelianą. Kriauklę jie išrinko kartu, remontuodami šį namą. Dar vaikai nebuvo gimę. Važinėjo iš vieno sendaikčių turgaus į kitą, kol rado. „Mūsų kriauklė, – paskelbė Ašlina, ją pamačiusi. – Taip, mūsų kriauklė.“ Jis nusijuokė ir pabučiavo ją į sprandą: nors namus statė jis, daiktai daug svarbesni buvo jai. Dabar stovėjo ir piktai žiūrėjo į kriauklę. Viską sutvarkė. Suplovė indus, viršuje išvalė vonios kambarį. Dar tebevilkėjo pižama su raudonu vėmalų dryžiu per kairę kišką, nes neprisivertė įeiti į miegamąjį.

– O Dieve, jau devynios. Ar tau nereikia į darbą? – paklausė Ašlina.

Kailas pakėlė akis, įsistebeilijo į rievėto metalo sienelę už čiaupo ir atsainiai pasvarstė, ar labai garsiai suduš į ją mestas puodelis. Širdyje kunkuliavo neviltis, pyktis ir aklas įtūžis, jie bet kada gali prasiveržti, dėl to jis beveik neabejoja. Jei nesudaužys puodelio, trenks kumščiu į sieną arba prikalbės žmonai nedovanotinų dalykų, kuriais tiki, ir neatsiims savo žodžių, net jei galės.

– Kur vaikai?

Pagaliau. Jos trečias klausimas apie vaikus.

Kailas giliai įkvėpė ir iškvėpė, kad apsiramintų.

– Dar miega. Ilgai vakaravo.

Tyla. Ilga jo tyla, staigus jos aiktelėjimas – prisiminė.

– O Dieve, – sušnibždėjo Ašlina. – Man pasidarė bloga.

– Tu buvai girta, – atsakė Kailas.

– Išgėriau porą taurių, gal ir nereikėjo, bet prastai jaučiausi. Ar Vasara pamatė, kaip sublogavau?

Jam užvirė širdis. Atsisuko į žmoną.

– Tu buvai prisisprogusi iki žemės graibymo. Vasara ne pamatė, o pajuto. Tu ją apvėmei. Puikiai žinai.

– Atleisk, – tarė Ašlina. Ji tikrai jautėsi prastai. Kiaurą dieną skaudėjo skrandį, gal ir nereikėjo gerti tų trijų keturių taurių. Bet kartais nuo kelių taurių pasidarydavo geriau. Išgėrusi ji dažnai nebesijausdavo ligonė.

Kailas papurtė galvą.

– Ne manęs turėtum atsiprašyti.

– Ji turbūt net neprisimins, – padarė išvadą Ašlina. – Jai tik treji.

– Tu rimtai kalbi? Ji neprisimins, todėl nereikia atsiprašyti? Ji persigando, Ašlina. O spiegė taip, kad pažadino Džeksoną, šis irgi persigando. Naktį juodu porą kartų pabudo, išpilti šalto prakaito, verkdami. Jie net nesuprato kodėl. Gal jie ir neprisimins, kas atsitiko, bet siaubo niekada nepamirš, – Kailas pro ją pasuko iš kambario – nebeįstengė nė minutės ilgiau būti šalia. – A, kodėl aš ne darbe? Nesiryžau palikti vaikų su tavimi – nežinojau, kokios būklės atsikelsi. Tai svarbiausia mano karjeros diena, prekybos centro, kurį projektavome pusę metų, pristatymas, o manęs nebus. Nors projektas mano, jį pristatys kas nors kitas. Turbūt jis ir statys.

– Aš jau atsiprašiau, – proverksmiais pakartojo Ašlina.

– Taip, atsiprašei. Bet šį kartą aš tau neatleisiu.

Kailas išėjo palikęs Ašliną vieną virtuvėje.

Nuo tos dienos jo gyvenimas negrįžtamai pasikeitė dviem atžvilgiais. Kailas buvo neoficialiai pažemintas tarnyboje, jam daugiau niekada niekas nepatikėjo didelio projekto, nors užsakymą jo kompanija gavo; Kailas ėmė kivirčytis su žmona.

dvidešimtas skyrius

Laužas buvo nuostabus.

Jį sukrovė Lindsė, stovyklavimo specialistė, o mes visos sugulėme ant antklodžių aplinkui ir šildėmės mirguliuojančioje oranžinėje šviesoje. Palei palapinių kraštus uždegėme vabzdžius atbaidančias lempas, kad jie mūsų gyvų nesuėstų. Juokėmės, plepėjome, žaidėme stovykloje prie laužo žaidžiamus žaidimus. Man su tomis moterimis buvo smagu. Atsikvėpiau. Pirmą kartą per daug mėnesių dėl nieko nesirūpinau. Visiškai dėl nieko. Pagalvojau apie vaikus, bet žinojau, kad jiems puikiai sekasi. Gal net nepastebėjo, kad manęs nėra. Miško prieglobstyje man atrodė, kad blogio nėra. Nebuvo ir nebus. Čia ir dabar viskas tobula.

Žinoma, viską sugadino Džanina. Gulėjau ant nugaros, žiūrėdama į žvaigždes. Dievinu žvaigždes, mąsčiau. Didžiausia dovana man būtų dėžutė su žvaigžde. Nenorėčiau, kad mano vardu pavadintų žvaigždę, nesu tokia pasipūtėlė, bet graži žvaigždė dėžutėje padarytų mane laimingą.

– Mes moterys, dabar mes galime rinktis, – pertraukė mano mintis Džaninos žodžiai. Nesikalbėjome nuo pasivaikščiojimo per mišką, nors aš ir kalbinau. Stengiausi ne tik todėl, kad kartu dirbame, bet ir todėl, kad Džanina ne bloga, o kvaila. Ji mano, kad esi geresnis žmogus, jei turi daugiau daiktų. Ji nežino, o gal nenori žinoti, kad laimė yra vidinis dalykas. Ji, kaip grožis ir turtas, prasideda nuo tavęs. Perskaičiusi milijoną saviauklos knygų, įsidėjau tai į galvą ir jau beveik pradedu įgyvendinti – po vieną milžinišką klaidą iškart. – O kadangi galime rinktis, nėra ko zirzti dėl kiekvieno mus ištikusio nieko.

Apsiverčiau kniūbsčia ir pažvelgiau į Džaniną, apšviestą mėnesienos ir laužo liepsnos. Ji persirengė, kai čia atvykome. Anksčiau mūvėjo džinsus žemu liemeniu, vilkėjo menkus marškinėlius ir trumputį treningą. Dabar mūvėjo šilkines kariško kirpimo kelnes ir vilkėjo treningą. Visos kitos atvažiavo džinsuotos treninguotos ir liko su tais pačiais drabužiais. Veikiausiai su jais ir miegos. Džaninai patiko pačios kūnas, ji mėgo pabrėžti savo apvalumus brangiais drabužiais, ir tai būtų pagirtina, jei ne įtarimas, kad tiek pinigų drabužiams ir šukuosenai ji išleidžia ne norėdama padidinti savo vertę, o sumažinti visų kitų.

Tikrasis Džaninos kvailumas atsiskleisdavo, kai ji imdavo valandų valandas postringauti apie dalykus, kurių neišmanė. Su manimi kalbėti ji nemėgo, tačiau mėgo būti svarbiausia.

Suvokiau, kad netrukus sulauksime dar vieno jos pamokslo. Apie moteris, kurios gali rinktis. Kas taip kalba stovyklavietėje, atvykęs artimiau susipažinti su bendradarbiais? Kas kalba ne apie niekam tikusią televiziją, paskutinę perskaitytą knygą ar astrologinių prognozių tikslumą? Nagi Džanina.

Ji gulėjo tarp suaugusių moterų – ne viena buvo ilgiau gyvenusi ir daugiau patyrusi, – bet nė kiek nesidrovėjo pradėti pokalbio. Jam vadovauti.

– Kaip mano draugė, paleidusi dūdas po pasimatymo su vaikinu.

– A, jis jai patiko, bet nepaskambino, – neslėpdama nuobodulio tarė Moira. Ji buvo ištekėjusi, turėjo du vaikus ir nenorėjo išgirsti dar vienos istorijos apie niekšus vyrus. Nė viena nenorėjome.

– Oi, ne, nieko panašaus, – tarė Džanina. – Jai paprastai taip viskas baigiasi. Ne, po pasimatymo su šiuo vaikinu, kai apie švelnius jausmus jam ir apie jo grožį buvo pliauškusi daug metų, staiga ji pradeda jį kaltinti visokiomis baisybėmis.

Man nudiegė per paširdžius. Tu nuostabi, šnibždėjo balsas iš praeities. Nespurdėk, tu nuostabi.

Atsisėdau kaip iššauta, prisitraukiau prie krūtinės kelius ir apsikabinau. Staiga man pasidarė šalta. Laužas nebešildė. Per plonai buvau apsivilkusi. Staiga man sušalo širdis. Niekas negalėtų manęs sušildyti.

– Ką tai reiškia? – paklausė Lindsė.

– Na, – Džanina nutilo ir gurkštelėjo šampano iš plastikinės stiklinės, kad padarytų didesnį įspūdį, – ji sako, kad jis pakvietęs ją namo išgerti kavos, mažu pamažu... Bet ji sako, kad nenorėjusi, apsigalvojusi. O aš klausiu: ko tu tikėjaisi? Ko ta mulkė ėjo pas jį, jei ne šito?

– Galbūt išgerti kavos, – spėjo Gabrielė.

– Kurgi ne, visi žino, kad jei eini pas ką nors namo, tau galvoje seksas, – atkirto Džanina.

– Oho! Man tai naujiena, – tarė Lindsė. – Šitiek metų susitikinėju su vaikinais ir nežinojau. Aš pas ką nors einu namo išgerti kavos, nes noriu kavos. Jei jis pabando laimę ir mudu atsiduriame lovoje, vadinasi, taip išėjo. Jei aš nenoriu, tai tą ir turiu omenyje.

– Negalima vilioti vaikino... – pareiškė Džanina, truputį sugluminta, kad pokalbis pakrypo ne tokia linkme, kaip ji tikėjosi.

– Palauk, panele, „vilioti vaikino“? – pertraukė ją Gabrielė. – Ką tai, po velnių, reiškia? Gal mes gyvename viduramžiais? Jis atsakingas už savo veiksmus. Niekas nėra sugundomas. Ir net jei, tarkim, jis gundomas, tai vis tiek reiškia, kad turi liautis, kai to paprašoma.

Džanina pavartė akis, jos veidas oranžinių ir geltonų liepsnų šviesoje atrodė kaip raganos.

– Kokios jūs visos politiškai korektiškos, – atsiduso ji.

Valandėlę vos susitvardžiau nestvėrusi iš laužo degančios pliauskos ir neaptalžiusi jos per galvą liepsnojančiu galu. Džanina visada griebiasi šio žodžio, kai nori įžeisti ar suniekinti, nes kitokio būdo įrodyti, kad klysti, nežino.

– Antra vertus, ar tai politiškai korektiška, ar ne, kitą kartą ji, eidama į pasimatymą, žinos, ko tikėtis, – pridūrė Džanina.

– Ji nuolat tikėsis grėsmės, – aš, tai pasakiau aš. Kalbėjau tyliai, bet ryžtingai. Nusprendžiau nemušti jos degančia pliauska, tik paaiškinti, kaip yra iš tikrųjų. – Eidama gatve, ji nuolat dairysis atgal, nerimaudama dėl tų, kurie seka iš paskos. Ji visada abejos kitų žmonių ketinimais – net jei tai bus labai malonūs žmonės. Ir, žinoma, ji niekada nebesitikės išsipasakojusi išgirsti kitokių žodžių, nei išgirdo iš tavęs.

Mūsų būrelis nuščiuvo; tylą drumstė tik malkų traškėjimas ir spragsėjimas, ugniai virstant pelenais ir anglimis. Visų akys buvo įsmeigtos į mane, visos spėliojo, kodėl taip susijaudinau ir kodėl toks mano balsas. Visos, išskyrus Džaniną, kurios žodis turi būti paskutinis.

– Rodos, nesupranti, Kendra, kad galima sužlugdyti vyrui gyvenimą tokiais kaltinimais.

Mano balsas tebebuvo kietas kaip betonas.

– Rodos, nesupranti, Džanina, kad moters gyvenimas visada sužlugdomas, kai ją ištinka tokia bėda, – atsakiau. Nutilau suvokusi, kad tuoj pradėsiu tūžmingai šaukti, o juk ne tribūnoje stoviu.

Sunkiai pakilau nuo žemės, apsikabinau save, kad net treningas prigludo prie kūno. Per dėžutes su valgiu, plastikines stiklines ir plastikinius stalo įrankius traukiausi nuo laužo.

– Einu parūkyti, – tariau.

– Bet tu nerūkai, – atsiliepė Gabrielė.

Mūsų brezento ir palapinių pakraštyje, kur ratu stovėjo žibintai nuo uodų, skleidžiantys citrinžolių kvapą, ir nebesiekė šviesa, sustojau, nes man toptelėjo dar viena mintis. Turėjau ją pasakyti.

– Tikiuosi, kad tau niekada nieko neatsitiks, Džanina. Kad tu niekada nepatirsi tokios baimės. Ir tokios paniekos paskui, – čiupau žibintą ir pro tarpą tarp medžių nudrožiau į miško gilumą.

Mano gyslose šviesos greičiu tvinkčiojo pyktis. Visas kūnas degė.

Prisiminusi, ką pasakė Džanina, norėjau kam nors trenkti. Išgirdusi tokias nesąmones, kaskart įsiusdavau. Nes tokios kalbos užgaudavo tą mano savastį, kuri tiki kilniu reikalu. Nuoširdžiai palinkėjau, kad jai nieko nenutiktų. Norėčiau, kad tai niekam nenutiktų. Gal ir geriau, kad ji taip mano: tiesiog nežino, kaip būna. Naivuolė. Bet geriau naivuolė negu patyrusi auka.

Pyktis pamažu rimo, atsikvošėjau, kur esu. Miške naktį, apsupta vabzdžių, laižančių mandibules ir svajojančių, kaip puotaus mano kūnu, žvėrių, pastačiusių ausis, nes tiesiai pas juos atžingsniuoja dešimties stonų žlėgtainis. Nieko gero.

Tolėliau pamačiau išvartą be lapų, aplaužytomis šakomis. Žievę apzulino lietūs ir vėjai, mėnulio šviesoje bolavo plikos vietos. Mėnesiena. Vilkatai. Nuostabu. Išgyvenau ryklių, krokodilų ir nuodingų gyvačių šalyje beveik trejus metus, taigi mane, be abejo, sudraskys antgamtinė būtybė Sasekse, pusiau žmogus, pusiau žvėris.

Sunkiai klestelėjau ant išvartos, pastačiau žibintą ant žemės prie kojų, užsidengiau rankomis veidą, paskui lėtai perbraukiau pirštais per plaukus. Jėzau, kaip sunku turėti tvirtus įsitikinimus. Piktintis šlykštybėmis, kurias bando platinti tokie žmonės kaip Džanina. Kartais norėdavau numoti ranka ir taikstytis. Nekreipti dėmesio, išgirdusi nesąmonę. Būti abejinga ar net sugadinta, kad galėčiau valgyti tam tikros rūšies šokoladą, apsipirkti tam tikrose parduotuvėse, nešioti tam tikrų firmų gamybos drabužius, klausytis tam tikrų teorijų.

Be to, tokiomis akimirkomis apgailestaudavau, kad nerūkau.

Trakšt! Lūžo šakelė, aš pašokau ir sustingau spėliodama, ar nevertėjo labiau domėtis nespalvotais „Hammer House of Horror“ siaubo filmais. Kaip nužudyti vilkatą? Sidabrinėmis kulkomis? Sidabriniu kuolu į širdį?

Miške tebeaidėjo žingsniai, bet jie buvo tylūs ir lengvi, ne žvėries.

– Oi, velnias, – nusikeikė kažkas.

Ne, ateina ne vilkatas, veikiau vienintelis žmogus, kuriam neramu dėl manęs.

– Nepaisydama vabzdžių ir kitų vietos baisybių, turėjau patikrinti, ar tu iš tikrųjų pradėjai rūkyti, – tarė Gabrielė ir sustojo priešais.

Šyptelėjau. Ji atsisėdo ant išvartos, kitoje žibinto pusėje, įkišo ranką į kairę tamsiai mėlyno treningo kišenę, išsitraukė sumaigytą pakelį mažai dervų turinčių cigarečių. Iš dešinės kišenės išsitraukė grakštų sidabrinį žiebtuvėlį. Įbruko cigaretę tarp rausvų lūpų ir prikišo žiebtuvėlį.

– Nerūkiau aštuonerius metus, – pasakė sukandusi cigaretę, – bet esu pasiryžusi vėl pradėti dėl kompanijos.

– Nereikia, – sudraudžiau, ištraukiau jai iš burnos cigaretę ir atėmiau žiebtuvėlį.

Įsiviešpatavo tyla.

– Niekada tavęs tokios nemačiau, – kalbėjo ji. – Niekada nemačiau, kad taip ką nors užsipultum. Gal papasakosi, kas atsitiko?

– Ji pliauškė nesąmones, – piktinausi, lyg ginčiau iš tribūnos kilnų reikalą. – Ji amžinai pliauškia nesąmones, bet visi tyli, nes Džanina jauna. Džanina nesupranta. Po velnių. Man bloga nuo šių žodžių. Kadaise aš irgi buvau jauna, bet niekada nenusišnekėdavau taip, kaip ji. O mes elgiamės dar bjauriau, nes nieko nedarome. Nuolaidžiaujame jos ydoms. Pateisiname jas, leisdamos Džaninai pliurpti niekšybes.

Gabrielė išsitraukė kitą cigaretę, įspraudė tarp smiliaus ir didžiojo, paskui ėmė lėtai vynioti nuo vieno piršto ant kito.

– Gal papasakosi, kas atsitiko? – pakartojo.

– Tai... Taip nutiko vienai mano pažįstamai. Seniai, kai mokėmės koledže. Ir ji neprisiprašė, kaip užsiminė Džanina, ir neviliojo. Tas vyras ją iš tikrųjų nuskriaudė, ji pasitikėjo juo, o jis tuo pasinaudojo. Ir žinai, kas mane kankina? Kad tiek daug žmonių – moterų – galvoja kaip Džanina. Tai siaubinga. Todėl moterys apie tokius dalykus ir nepasakoja.

Gabrielė žiūrėjo, kaip cigaretė slankioja tarp pirštų. Valandėlę tylėjo, paskui paklausė, nežiūrėdama į mane:

– Kas nutiko tavo draugei?

– Gyvena toliau. Pasistengė daugiau tokių klaidų nedaryti, – paaiškinau.

– Tikrai? – paklausė Gabrielė. Akių kampučiu pamačiau, kad ji žiūri į mane.

– Kiek žinau, – linktelėjau. – Mes nebendraujame, bet paskutinė naujiena apie ją buvo gera. Jai puikiai sekasi.

– Taip? – Gabrielė žiūrėjo į mane tol, kol atsisukau.

– Taip, – atsakiau.

– Puiku. Džiaugiuosi, – nedažytos lūpos viepėsi šypsotis, švelnios mėlynos akys, panašios į dangų dieną, regis, permatė mane kiaurai. Regis, viską suprato. Aš atšokau. Akivaizdu, ką ji spėja, bet baisiai klysta. – Kiekvienas žmogus nusipelnė sėkmės. Laimės. Sutinki?

Linktelėjau ir nusisukau.

– Ką gi, tiesiai sakau, kad man čia baisu. Neketini grįžti į laužo prieglobstį?

– Kalbi apie šviesos ratą, kuris kaip švyturys gali privilioti žvėris?

– Hm, taip. Apie jį.

– Ne.

Gabrielė įdūrė akis į mane, mėgindama atspėti, juokauju aš ar ne.

– Negaliu, Gabe. Negaliu būti šalia Džaninos, neįsivaizduoju, ką jai pasakyčiau pratrūkusi. Palauksiu, kol visos užmigsite, tada grįšiu ir atsigulsiu tavo mašinoje.

– Jei įsėlinsi patyliukais, atrodys, lyg netikėjai savo žodžiais, o Džanina buvo teisi.

– Hm...

– Ir aš nežinau, ar tu su tuo taikstysies, bet aš tikrai ne. Prisimeni tą dieną, kai pirmą kartą atėjai į mūsų kontorą? Prisimeni, ką tau pasakiau?

– Neliesk telefono nesąmoningai?

– O, negi aš tai pasakiau? Turėjau galvoje ką kita: „Jei, kol aš gyva, kas nors leis tai panelei jaustis neteisiai, aš jį nudėsiu.“ Vadinasi, tu privalai grįžti. Nes aš tave labai myliu, Kendra, bet tau galas, jei leisi Džaninos veide šmėkštelėti minčiai: „Ar nesakiau.“

– Kad aš bijau vėl ją užsipulti, – tariau rimtai.

– Mieloji, nesijaudink, – Gabrielė atsistojo. – Patikėk, aš tuo pasirūpinsiu.

– Jau geriau? – paklausė Džanina, kai įsitaisiau prie laužo. Balsas buvo susirūpinęs, bet sykiu ir kandus.

– Ačiū, daug geriau, – atsakiau nežiūrėdama į ją. Išsitraukiau maišelį zefyrų, kuriuos man buvo nupirkę Džeksonas su Vasara, išėmiau baltą, užmoviau ant dvišako iešmo medine rankena ir prikišau prie ugnies.

– Oi, Džanina, užmiršau pasakyti, – tarė Gabrielė, imdama iešmą ir zefyrą, – kitą mėnesį tu ateisi pirmoji, o išeisi paskutinė. Ir jei bent kartą pavėluosi, gausi žodinį įspėjimą.

– Bet?.. – pasipiktino Džanina.

– Taip, brangioji? – paklausė Gabrielė, o jos šypsena buvo šalta kaip Arkties vandenyno duburys.

– Nieko, – atsakė Džanina ir toliau raukėsi.

Vėliau, daug vėliau sugavau jos piktą žvilgsnį virš plastikinės stiklinės, žadantį man atkeršyti.

Aš perbedžiau ją akimis, mąstydama: tik pabandyk.

dvidešimt pirmas skyrius

Džaninai akys išsprogo ant kaktos, nes biuro durys atsidarė, ir į vidų įžengė be galo patrauklus vyriškis, baigiantis ketvirtą dešimtį, trumpais tamsiais plaukais, nuostabiomis rudomis akimis ir nervingu veidu. Tokio ji tikėjosi, kai, kalbėdama apie dabartinį meilužį, pasakė galinti susirasti geresnį. Laikinasis darbuotojas, kuris būtų jai toks dėkingas už darbą, kad pakviestų į pasimatymą. Arba vestų. Arba padarytų dar ką nors nelabai įtikėtino.

Ji išlėkė iš už stalo kaip strėlė, taisydamasi aptemptą šokolado spalvos kombinezoną, kad šis deramai išryškintų apvalumus, ir išsitiesė visu ūgiu, padidintu aukštų smailių kulniukų. Ir vis tiek buvo žemesnė už paslaptingąjį vyriškį.

– Labas, aš Džanina, kuo galiu padėti? – paklausė.

Paprastai lankytoją ji pasitikdavo kitaip. Dauguma kandidačių įėjusios išgirsdavo: „Norite čia užsiregistruoti? O aš kuo dėta?“ Ir kuo kandidatė dailesnė, tuo šiurkščiau Džanina ją sutinka.

Vyriškis, regis, persigando, žengtelėjo atgal. Jis nesitikėjo tokio priėmimo ir akivaizdžiai buvo įbaugintas, nes Džanina atkišo krūtis ir apsilaižė lūpas. Baimė atsispindėjo jo veide. Šito jis nesitikėjo. Dirstelėjo į dešinę, kur sėdėjo Gabrielė – jinai pažino jį ir nusišypsojo. Paskui vyriškis pažvelgė tiesiai į mane. Kilstelėjo ranką ir parodė žengdamas dar vieną žingsnį atgal, tolyn nuo baisiosios biuro administratorės:

– Aš atėjau pas Kendrą, – pasakė.

– Tikrai? – atsiliepė Džanina. – Ko? Ak, taip, – pridūrė. – Galėčiau sužinoti jūsų vardą?

– O kam? – paklausė Kailas, aplenkė ją ir priėjo prie mano stalo. – Svarsčiau, ar per pietus esi laisva? – paklausė.

Dabar po dvylikos, aš nieko nenumačiusi, tik pereiti pagrindine gatve ir užsukti į kelias parduotuves. Tai gali palaukti.

– Taip, žinoma.

Susirinkau daiktus ir pirma išėjau iš biuro, nekreipdama dėmesio į tūžmingus Džaninos žvilgsnius ir Gabrielės mintyse klausiamai kilstelėto antakio.

Lauke palijo. Dulksna išplovė Brokingamo spalvas, jis atrodė pilkesnis nei paprastai. Kailas pasistatė gelsvai rudo lietpalčio apykaklę, aš susižvejojau rankinėje skėtį, ir išėjome.

– Numatei, kur eisim? – paklausiau.

– Ne, tiesą sakant, ne. Neprieštarautum, jei šiek tiek pasivaikščiotume?

– Žinoma.

Mes bastėmės po pagrindinę gatvę, paverstą pėsčiųjų zona, slidžiais grindinio akmenimis tolome nuo namų parko pusėn. Šalia vienas kito, mano skėtis siekė Kailo galvą. Aplinkui bėgo ar greitai žingsniavo žmonės, pasiryžę nesušlapti, nenusileisti orui. Mano kelnių apačia permirko, nes jos man buvo per ilgos. Lauke buvo šilta, nors ir lijo, bet aš vis tiek susitraukiau užsimetusi raudoną lietpaltį. Atrodė, kad taip pridera.

– Ko gero, turėčiau tau kai ką paaiškinti, – tarė Kailas, kai mes už posūkio atsidūrėme gatvėje su geležinkelio stotimi ir tramvajų stotele. Reikia užlipti į kalvą, paskui nulipti kita puse, ir bus parkas. – Pastarąsias porą savaičių tavęs vengiau.

– Tikrai? – atsiliepiau. – Nepastebėjau.

Pajutau jo tiriamą žvilgsnį – šaipausi ar ne, o kadangi šaipiausi, nusišypsojau.

– Nežinau, kaip apie tai kalbėti. Niekam niekada nepasakojau. Tik kartą pasakiau, kad Ašlina – alkoholikė. Pačiai Ašlinai. Su kai kuo lengviau taikstytis, kol neįvardiji.

Tiesa. Tikra tiesa.

– Nežinau, kada ji pradėjo gerti. Vargu ar būtų kokios naudos, jei žinočiau. Tą dieną, kai radai mane girtą ant sofos, pasigėriau pirmą kartą per daugiau kaip trejus metus. Turbūt todėl visai nusilesiau. O buteliai buvo Ašlinos. Prieš kurį laiką ji nustojo gerti, bet žinojau, kad išmetė ne visus butelius, – Kailas pradėjo krapštytis kairės rankos nagus dešine. – Ginčydamasis su ja telefonu, baisiai supykau – širdis užvirė. Norėjau sau priminti, kodėl negalima jai atiduoti vaikų ir kad aš neprasimaniau to, kas įvyko. Dabar ji kalba taip protingai, kad sunku patikėti, kokia buvo. Tikras pragaras. Todėl pradėjau ieškoti po visą namą išslapstytų butelių. Priminimas kaip reikiant. Jų buvo prikaišiota visur. Ne tik pilnų, bet ir tuščių.

Kailas sustojo gatvės viduryje ir atsisuko. Jis sušlapo, todėl kilstelėjau skėtį ir pridengiau jį.

– Man širdis plyšo, kai pasakei, kad vaikai paslėpė butelius tavo bute. Turbūt matydavo, kaip tai darydavo motina. Tuščius butelius ji slėpdavo, užuot išmetusi į šiukšlių dėžę, nes aš pasiusdavau juos pamatęs. Turbūt jie manė, kad pasiusi ant manęs, jei pamatysi, ką išgėriau.

Mes vėl pajudėjome, Kailas paėmė skėtį ir laikė virš mudviejų. Švelnus vėjelis atpūsdavo lietaus lašus, bet iš esmės buvo malonu.

– Jos girtuokliavimas mums brangiai atsiėjo. Butą turėjome išnuomoti ne todėl, kad ji išvyko, o todėl, kad nebedirbo. Ne iš karto supratau – ji visą laiką sėdėdavo studijoje, maniau, kad turi užsakymų, o sąskaitas apmoka uždirbtais pinigais. Paaiškėjo, kad ne. Ji prarado daugumą klientų, nes darbą atlikdavo prastai ar per vėlai. Išleido visas santaupas ir nebegalėjo slėpti skolos. Aš buvau perkeltas į žemesnes pareigas, pasinaudojau proga daugiau dirbti namie, todėl uždirbdavau mažiau negu paprastai, taigi pasakiau, kad teks išnuomoti butą. Arba skolintis pinigų iš Ašlinos motinos, o su tuo ji niekada nesutiks. Nenoriu, kad vaikai važiuotų viešuoju transportu, nes buvo laikas, kai pakeliui į namus jiems kliūdavo. Ašlina ilgai išsisukinėjo, vaikams liepė man nepasakoti, nes aš nusiminsiąs. Paaiškėjo, kad ji buvo užlipusi ant scenos per kalėdinį spektaklį – buvo girta, o aš darbe, todėl negalėjau jos sudrausti. Paskui nukentėjo vaikai. Mergaitei, vaidinančiai Mariją, Ašlina pasakė, kad ji baidyklė, palyginti su Vasara. Kabinėjimasis ilgai netruko, nes Vasara su Džeksonu visada kartu, užstoja vienas kitą, ir paprastai niekas jų neliečia, kai jie drauge. Bet tos mergaitės motina ėmė juos persekioti ir plūsti, kai juodu važiuodavo mokyklos autobusu. Ašlinos ji nepuldavo, keikdavo tik vaikus. Autobusu jie turėdavo važiuoti todėl, kad atėmiau iš Ašlinos automobilio raktelius, nes ji nuolat vairuodavo girta. Apie užgauliojimą sužinojau tik todėl, kad kaimynė pamatė ir pasakė.

Mes priėjome parko pakraštį ir nužingsniavome taku, vingiuojančiu per smaragdo žalumo veją. Ėjome lėtai, sutartinai. Stengiausi kvėpuoti negirdimai, nes kartais Kailas taip pritildydavo balsą, kad tekdavo įtempti ausis.

– Norėjau tau kiek įmanoma paaiškinti, kodėl esu priverstas kai ką daryti. Ir kodėl vaikai taip prisirišę prie tavęs – jie neturi daug draugų ar pažįstamų, kuriais galėtų pasikliauti, iš esmės tik mūsų trejetu, todėl jie ir prikibo prie tavęs.

– Vadinasi, ne dėl mano nepaprasto sąmojingumo ir nuostabios asmenybės?

Kailo šypsena mane sušildė. Dar galime juokauti. Tai svarbu.

– Ne, deja, ne, – tarė jis.

– Gerai. Teks pasistengti.

– Vaikai tave dievina, o aš labai dėkingas už pagalbą.

– Man nesunku, jie šaunuoliai. O tu – puikus tėvas.

Kailas nieko neatsakė, tik pažvelgė į mane taip, kaip žiūrėjo Regento parke, kai pagaliau prasitarė, kas yra Ašlinai. Įrėmė akis man į veidą, lyg mėgindamas atskleisti mano paslaptis. Nusukau akis į šalį, nes išsigandau, kad ką nors įžiūrės.

– Ar jis tau ne per prastas? – paklausė.

– Kas toks? – šiek tiek suglumusi atsiliepiau.

– Tas vyriškis Australijoje.

– Manau, ne, – gūžtelėjau pečiais. – Antra vertus, negi galėčiau kitaip atsakyti? – Kailo rankos, kuria jis laikė skėtį, riešas buvo plikas, ir man akys užkliuvo už laikrodžio. – Velnias, Kailai. Turiu grįžti, neprieštarauji?

– Nė kiek, – atsakė Kailas ir apsisuko. Atrodė, kad jam lengviau prisipažinus, lyg atskleistos paslapties našta būtų pasidalijęs pusiau.

– Be to, Kailai, žinok, kad to, ką pasakei, daugiau niekas nesužinos.

– Labai ačiū, – plačiai nusišypsojo jis. – Tikrai.

Išgirdau ir daugiau istorijų apie Ašliną, gražuolę gelsvai rudais plaukais, žėrinčiomis akimis, dailininkės talentu ir polinkiu į alkoholį.

Kailas papasakojo, kaip ji apvėmė Vasarą. Kaip pamiršo nuvežti Džeksoną pas daktarą, paskutinę akimirką prisiminė, nusprendė važiuoti, nors buvo girta, nesuvaldė automobilio, užvažiavo ant šaligatvio ir trenkėsi į medį. Ji pamelavo, kad kažkas atsitrenkė į jos mašiną ir pabėgo, tiesą Kailui pasakė Džeksonas. Sužinojau, kaip vieną vakarą ji girta užmigo palikusi ant viryklės puodą. Vaikai jau miegojo, o Kailas dirbo iki vėlumos. Laimė, jis grįžo dar nekilus gaisrui. Sužinojau apie girtus vaikams duotus pažadus, visiškai pamirštus išsiblaivius. Sužinojau, kad vaikai daugybę kartų rado ją pasigėrusią iki sąmonės netekimo ir negalėjo pažadinti.

Kai jis pratrūko, iš praeities plūstelėjo tvanas smulkių niekšybių jo namuose. Iš visų pasakojimų paaiškėjo viena: ji ne visada nusigerdavo iki sąmonės netekimo, ne visada keldavo skandalą ir elgdavosi bjauriai, bet nuolat, nuosekliai susimaudavo.

Dar Kailas papasakojo, kaip ir kodėl ji nusprendė mesti gerti.

– Nori žinoti, kas buvo paskutinis lašas? Kas privertė mane ryžtis ir pasakyti žmonai „gana“? Ne avarija su Džeksonu automobilyje, ne apvemta Vasara, ne šokis ant stalo per pobūvį mano darbe. Ne be priežiūros paliktas ant ugnies puodas. Ne skambutis į darbą pasiimti vaikų, nes Ašlina girta užmigo namie ir juos pamiršo. Ne, tai atsitiko tą dieną, kai įėjau į virtuvę ir išgirdau, kaip ji liepė Vasarai užsikišti.

Kailas nepakėlė akių nuo žolės stiebelio, kurį draskė smiliais ir nykščiais – tai nebuvo sunku, tamsiai žalia žolė vešli. Jis nežiūrėjo į mane, nes drovėjosi. Manė, kad priešinimąsi turi sukelti koks įspūdingas įvykis. Jis nesuprato, kad dažnai viską gali pakeisti menkiausias gestas, vos pastebimas žvilgsnis, paprasčiausi žodžiai. Aš pamilau Vilą, kai jis atidarė alaus skardinę, prieš duodamas ją man.

– Ašlina buvo pagiringa. Išvakarėse gėrė kiaurą dieną, o kai aš iš statybos aikštelės netikėtai grįžau anksčiau, padarė kaip visada: ėmė gerti kokakolą. Jai nepavyko išgerti tiek, kiek paprastai, bet šeštadienio rytą vis tiek buvo pagiringa. Pusę devynių buvo prablaivėjusi ir jautėsi bjauriai.

dvidešimt antras skyrius

Ašlina buvo prablaivėjusi ir jautėsi bjauriai.

Niekas nesupranta, kaip bjauriai. Vidurius vertė laukan, skausmas molekulė po molekulės plėšė kiekvieną nervą. Kailas matė, kaip ji kankinasi. Ašlinos veidas buvo išpurtęs ir pažaliavęs, melsvai žalios akys blaivėjant pasruvo krauju, ant galvos, netrinktos kelias dienas, šiaušėsi plaukai, sulipę į riebaluotus kuokštus. Pusryčiai praėjo ramiai, Ašlinos skausmas tramdė visus. Vaikai, nors vos penkerių, suprato, kaip svarbu rytą elgtis tyliai. Rytą mamai reikia ramybės, antraip ji bus nelaiminga.

Kailas neturėjo ko pasakyti priešais sėdinčiai kūtvėlai. Ašlina nebūtų galėjusi kalbėti, net jei būtų norėjusi. Jie valgė javainius su skrebučiais, gėrė apelsinų sultis ir arbatą, tylėdami kaip žemė, buvo girdėti tik stalo įrankių barškėjimas į lėkštes, sriūbčiojimas ir daiktų stumdymas ant stalo. Kai visi pavalgė, Kailas čiupo artipilnį puodelį kavos ir pabėgo į savo kabinetą viršuje.

Jis neturėjo darbo – po įvykio su didžiuoju užsakymu niekas nepatikėdavo jam svarbių projektų, – bet norėjo pabėgti. Atsisėdęs į odinį krėslą, pervertė kelis architektūros žurnalus, perskaitė laikraštį, pasiklausė radijo. Maždaug po valandos ryžosi nusileisti laiptais, iš tylos namuose supratęs, kad Ašlinos kančios nesibaigė, o vaikai stengiasi nesipainioti jai po kojų. Artindamasis prie virtuvės, išgirdo linksmą gyvą Vasaros balselį, pasakojantį, kalbinantį, klausiantį. Be abejo, Vasara – įkyrus vaikas. Ji mėgsta plepėti. Ji reikalauja atsakymų. Didžiausia kančia Vasarai – jei niekas nekreipia į ją dėmesio.

Ašlina stovėjo prie kriauklės nugara į Vasarą, įmerkusi rankas į muiluotą vandenį. Ji panardindavo lėkštę, greitosiomis kartelį perbraukdavo minkšta geltona kempine ir piktai nušveisdavo ant metalinių grotelių. Kam varginasi, Kailas nesuprato. Gal kad turėtų dėl ko nors bambėti, pamanė. Juk jos gyvenimas sumautas. Todėl ji ir geria. Visa, jis irgi – jis ypač – kėlė jai siaubą, todėl ji ir geria. Žinoma, tada jis to nežinojo. Tiesiog kaltino ją, kaltino save, paskui vėl kaltino ją, kam verčia jį kaltinti save.

– Mama, kodėl žolė žalia? – paklausė Vasara.

– Chlorofilas, – sugergždė Ašlina, išvarginta amžinų dukters klausimų. – Jis nudažo žolę žaliai.

– O kodėl žaliai, mama? Kodėl ne mėlynai kaip dangus? Ar geltonai kaip saulė? Ar rausvai kaip mano išeiginė suknelė?

Ašlina suirzusi giliai įkvėpė.

– Nežinau, – atsakė, o iš balso tono buvo aišku, kad jai ir nerūpi.

– Bet, mama...

Ašlinai trūko kantrybė. Gana.

– Užsikišk, Vasara, – atšovė ji. Numetė lėkštę, kurią nenoromis plovė, nešvarios pamazgos ištiško iš kriauklės, šliūkštelėjo ant virtuvės grindų, ant zomšinio Ašlinos sijono ir medvilninės palaidinukės, ant basučių priekio. – Matai, ką per tave padariau! – ji parodė į šlapią palaidinukę ir sugadintą sijoną. – Užsikišk apie žolę. Apie jūrą. Apie viską. Tiesiog užsikišk.

Ji atsisuko į dukterį, apsiblaususiomis akimis dėbtelėjo į prie stalo sėdinčią mergytę, pakėlė šlapią ranką ir staiga nuleido, kaip kirviu nukirto, kad duktė suprastų – kalba rimtai.

– Tiesiog užsikišk.

Vasara nustėro. Ji žinojo, ką reiškia toks motinos balsas. Ji žinojo, kad dabar gali atsitikti bet kas. Tokiais atvejais mama, būdavo, rėkia. Būdavo, griebia ją už rankos ir papurto. Nutempia į kambarį ir užrakina, kol ji padarys, kas liepta. Vasara žinojo, kad reikia būti labai tyliai, kai mamos veidas ir balsas tokie. Reikia elgtis labai atsargiai. Pasitraukti.

Ašlina perbedė dukterį akimis – pamėgintų nepaklusti.

Vasara prikando apatinę lūpą. Ji neišdykavo. Ji nenorėjo erzinti mamos. Ji tik paklausė apie spalvas. Tėčio niekada nebūna, o mama viską žino. Džeksonas. Ji nusprendė, kad reikia pasikalbėti su Džeksonu. Pažiūrėti, ką jis daro, ir paklausti, kodėl ji nuolat supykdo mamą. Jam tai retai nutinka. Ji čiupo Liuoksę, triušį, pakeitusį Žiemą, skudurinę lėlę, sunaikintą raudonų vėmalų, ir nuslydo nuo kėdės. Palikusi popierių, pieštukus, knygas, ji pasuko į sodą, paskutinę vietą, kurioje matė Džeksoną. Džeksonas su ja žais. Jis paaiškins, kodėl ji išdykusi.

Ašlina žiūrėjo, kaip Vasara eina iš kambario, o Kailas, nepastebimai tūnantis už durų, stebėjo Ašliną. Jame šėlo įvairūs jausmai. Visą vaikystę tėvas liepdavo jam užsičiaupti. Visą jaunystę jis bijodavo kalbėti atvirai, užsitraukti rūstybę netinkamu žodžiu. Vasarai taip nebus. Ji labai įkyri, bet kalbėti turi teisę. Visada.

Kailas įžengė į kambarį, ir tą akimirką, kai žmona jį pamatė, kambaryje įsivyravo įtampa. Jos veidu perbėgo nerimas, matyt, spėliojo, girdėjo jis ar ne, o paskui pasipiktinimas: o kas, jei girdėjo? Ji nepadarė nieko blogo.

– Tai turi liautis, – tyliai suniurnėjo Kailas. Nežinojo, kur vaikai, ir nenorėjo jų gąsdinti, rėkdamas ant Ašlinos.

– Kas? – nusišaipė ji, iškart pasiruošusi gintis.

– Nesidėk kvaile, – atsakė Kailas vis dar tyliai. – Visa tai turi liautis. Nustok tai daryti.

– Ką daryti?

– Ką tik tu mirtinai išgąsdinai Vasarą.

Ašlina pavartė akis.

– Aha, tu mat žinai, kaip mąsto penkiametė?

– Man nebūtina žinoti, kaip mąsto penkiametė, užtat žinau, kad visiems keli siaubą girtuokliaudama, ir man jau įkyrėjo. Tai turi liautis.

– Aš keliu siaubą šiai šeimai? – Ašlina pliaukštelėjo šlapia ranka per krūtinę, negalėdama patikėti tuo, ką išgirdo. – Aš bent jau čia būnu, – iškošė. – Aš bent nepraleidžiu visų laisvesnių akimirkų darbe ar viršuje.

– Taip, tu bent čia būni. Tu girta vairuoji automobilį su sūnumi ant užpakalinės sėdynės, atsitrenki į medį ir apsimeti, kad nieko neįvyko. Tu apvemi dukterį vidury nakties, nes persigėrei, bet nesivargini atsiprašyti. Tu šoki ant stalo mano darbe per pobūvį, nugriūvi ir niksteli koją. Tu skambini motinai vidury nakties, o kodėl, aiškinti tenka man. Taip, tu čia būni, Ašlina, ir mes baisiai dėkingi.

Ašlinos pasipiktinimas virto atšiauriu nepatiklumu ir įsiūčiu.

– Aš atsiprašiau, – sušnypštė. Sustingo, niekinamai atviepė viršutinę lūpą. – Tai šitaip elgiesi, kad pasijustum tikras vyras, Kailai? Primindamas menkiausias mano klaideles?

„Tai pasigėrusi jautiesi tikra moteris?“ – vos neatšovė Kailas, bet sutramdė save, susitvardė.

– Jei iš tikrųjų gailėtumeis, Ašlina, nustotum gerti.

Ji vėl pavartė akis, ir Kailas užsigeidė ją aprėkti. Pasakyti, kad nesielgtų kaip nieko nesuvokianti paauglė, kad susimąstytų.

– Ne tiek jau daug aš geriu, – pareiškė ji. – Ne daugiau nei įprasta.

– Įprasta? – Kailas šiek tiek pakėlė balsą. Žengė prie Ašlinos ir stvėrė ją už rankos. Pirmą kartą griebė taip šiurkščiai. Nuvilko ją prie virtuvės durų, nežiūrėdamas į pasipiktinusį veidą, nepaisydamas, kad jos kūnas jo glėby pastiro. Kailas atplėšė užpakalines duris, ištempė ją į lauką, nekreipdamas dėmesio, kad ji aikčioja ir merkiasi nuo šviesos. Traukė ją taku, per veją, paskui į kairę, prie Vasaros namelio, didžiulės fanerinės trobelės, kurią suprojektavo ir pastatė. Raudoną stogą galėjai nukelti, užpakalyje buvo vyriai, todėl namelis buvo sustumiamas kaip koncertina. Už namelio driekėsi gėlynas su tankiais krūmais ir našlaitėmis.

– Tai įprasta, tiesa? – sušvokštė Kailas, paleisdamas Ašliną.

Tarp žalių krūmokšnių gulėjo penki žali buteliai. Penki žali buteliai, rūpestingai paslėpti tarp lapų. Ašlinai pradėjo smarkiau plakti širdis. Kaip jis juos rado? Ji laikinai juos čia padėjo. Negalėjo sukrauti į stiklo konteinerį, nes Kailas būtų pamatęs. Dėl tos pačios priežasties negalėjo išmesti į šiukšlių dėžę. Jis nesuprastų. Jis nesupranta. Jis nežino, kaip ji jaučiasi, tik niekinamai žiūri į ją, taigi jai tenka slėpti įrodymus. Net ne studijoje, nes ji spėjo, kad jis ten eina ieškoti. Čia laikina slėptuvė, nematyti, jei neieškai. O kodėl jis ieškojo? Kodėl jis amžinai ją šnipinėja? Kad jai būtų negera. O juk ji nieko blogo nedaro.

– Slėpti butelius įprasta, tiesa? – pakartojo Kailas.

– Nereikėtų slėpti, jei tu nebūtum toks fašistas, – šoko jo kaltinti Ašlina. – Tu amžinai mane užsipuoli, vos žvilgteliu į svaigalus, todėl turiu juos slėpti. Jei tu taip nesielgtum, ir aš taip nesielgčiau.

Valandėlę Kailas svyravo svarstydamas, o gal ji teisi. Jei jis ne visada pastebėtų, kad ji girta, argi ji slėptų butelius ir sėlintų į studiją išgerti? Ar būtų tokia bloga, jei jis nebūtų toks blogas? Liaukis, tarė sau. Liaukis. Ji geria per daug. Įprasta tenkintis pora taurelių. Įprasta po kelias dienas svaigalų nė neparagauti. Įprasta nejausti būtinybės išgerti. Įprasta išgėrus ar blaivantis taip nenusikalsti mylimiems žmonėms ir nenumoti ranka į asmenines vertybes, ir kuo toliau, tuo labiau.

Kailo žmona buvo alkoholikė.

Kaskart, kai jam ateidavo į galvą šis žodis, jis įsivaizduodavo nesipraususį senį sulipusiais nuo purvo drabužiais, padugnę, maukiantį iš skardinės alų. Tačiau iš tikrųjų alkoholikė buvo jo sumani, linksma žmona, moteris, kuriai įžengus į kambarį kalbos nuščiūva, kuri gali vaikščioti po prekybos centrą treninginėmis kelnėmis, purvinais marškinėliais ir neišsiskirti, kuri pagimdė jam du vaikus.

Moteris, kurią Kailas myli, alkoholikė. Jis turi su tuo susitaikyti. Po šitiek laiko turi tai pripažinti. Ji turi tai pripažinti. Jis turi ją priversti tai pripažinti. Atėjo laikas priešintis. Gana apsimetinėti, kad gyvenimas pastaruosius kelerius metus buvo puikus. Jis privalo tai padaryti dėl Džeksono. Jis privalo tai padaryti dėl Vasaros. Jis privalo tai padaryti dėl savęs. Jis privalo tai padaryti dėl Ašlinos.

– Ne aš kaltas, – ryžosi Kailas. – Ne aš. Tu alkoholikė, Ašlina.

Ji pavartė akis, papurtė galvą.

– Tu alkoholikė, – pakartojo jis. – Tau reikia kreiptis pagalbos.

– Nebūk mažas, – pro dantis iškošė Ašlina, apsisuko, nudrožė į vidų ir užtrenkė virtuvės duris. Kailas spoksojo jai įkandin. Dvejodamas, ką daryti. Nenorėjo su ja ginčytis, bet jau pradėjo. Žengė pirmą žingsnį atvirumo keliu, todėl turi eiti toliau, iki galo.

Ji vėl plovė indus. Paėmė lėkštę, čiupo kempinę ir pradėjo šveisti.

– Ašlina...

– Aš nenoriu daugiau apie tai kalbėti, – nutraukė jinai jį. – Aišku, kad turi bėdų ir bandai suversti kaltę man.

– Jei nesikreipsi pagalbos, noriu, kad išeitum, – tarė Kailas beveik pašnibždomis. Norėjo žinoti, kaip šie žodžiai skambės garsiai. Niekada neištarė garsiai. Kelis kartus jam buvo šmėkštelėjusi tokia mintis, bet dėl keistumo jis jos net nesvarstė. Niekada nebuvo ilgiau apie tai mąstęs, gilinęsis, apgalvojęs, nebuvo apčiupinėjęs šių žodžių griovelių, ištyrinėjęs jų ir pažinęs. Suvokęs, ką reiškia šie žodžiai. Kokie būtų jų padariniai.

Jis pasakė tyliai, bet ji išgirdo. Išgirdo ir aiktelėjo. Metė lėkštę, ši kartą nekreipdama dėmesio į vandenį, užtiškusį ant jos. Atsisuko į vyrą. Jis stovėjo labai ramiai, tvirtai įsirėmęs kojomis į lakuotas medines grindis, sukryžiavęs rankas ant krūtinės. Sulyso, suvokė ji. Daug mėnesių įdėmiai į jį nežiūrėjo. O kam žiūrėti, jei jis visada čia? Jis buvo jos gyvenimo dalis, pavidalas, atsakantis, jei ji paklausdavo, klausiantis ir laukiantis atsakymo, bet spygsoti į jį nebuvo reikalo. Ji kasnakt miegodavo šalia šio vyriškio, ir jis pasikeitė. Kailas sulyso, o ji nepastebėjo. Jo veidas buvo sumenkęs, aplink akis juodi ratilai, plaukai nukirpti trumpai, ne plikai, bet trumpesni. Ir kažko jam trūko. Pasitikėjimo savimi? Ramybės? Šviesos akyse? Savybės, kurios darė Kailą Kailu, buvo dingusios. Ar jos išnyko pernakt, ar išdilo per kelis pastaruosius mėnesius, kai ji nežiūrėjo? Ją pradėjo graužti sąžinė: o gal dėl jos. Gal ji kalta. Ne, nesąmonė. Ji nekalta. Jei Kailas pasikeitė, pats kaltas. Ir ji įtūžo, kad jis privertė ją save kaltinti. Taip, jis pasikeitė, jis verčia ją bjauriai jaustis. Jis nuolat verčia ją bjauriai jaustis. Anksčiau su juo ji jausdavosi nuostabiai, jis ją papildydavo. Ji manydavo, kad mirtų be jo. Dabar jis viso labo verčia ją jaustis bjauriai. Nieko nuostabaus, kad jai reikia išgerti vieną kitą taurelę. Kada šis vyriškis taip jai padarė?

– Ką tu pasakei? – sukuždėjo ji.

– Aš pasakiau... – Kailas svyravo, ar galės pakartoti. Negi būtina pasakyti viską iki galo? – Aš pasakiau... – jis sukando dantis, žinoma, pakartos. Privalo. – Aš pasakiau, kad jei nesikreipsi pagalbos, noriu, kad išeitum. Neleisiu vaikams daugiau kankintis. Ir pats nebesikankinsiu. Kreipkis pagalbos arba išeik.

– Manai, paliksiu tau vaikus? Gal tau smegenys išdžiūvo?

– Mes susidorotume. Tau reikia pagalbos, Ašlina. Nenoriu, kad išeitum, noriu, kad kreiptumeis pagalbos. Bet jei nesikreipsi, išeik.

– Negali pasilikti vaikų, – pareiškė ji.

– Niekas tau nepatikės jų globos, kai paaiškės, ko prikrėtei nusigėrusi.

– Tiesą sakant, tai vadinama asmens, su kuriuo turi gyventi vaikas, nustatymu, – atkirto ji. – Ne globa. Iš kur žinau? Nes ketinau tave palikti. Kai aš dirbau viską, o tu nedarei nieko. Pamaniau, kad būtų geriau, jei tu čia amžinai nekiurksotum. Ir pasidomėjau. Tik aš ne tokia kaip tu, aš nieko nesiėmiau. Esi didžiausias šūdžius, bet aš nenoriu tavęs skaudinti, nors tu lyg niekur nieko skaudini mane.

Kailas net nekrūptelėjo. Stūksojo kaip uola. Jos žodžiai neprasiskverbė jam į širdį. Ašlina ne pirmą kartą susimąstė, ką turėtų padaryti, kad jis ją išgirstų. Jam iš tikrųjų nė motais, kad ji ketino jį palikti. Jam nei šilta, nei šalta, kad nepaliko. Jam galvos neskauda dėl nieko, kas susiję su ja. O gal jis visada buvo jai abejingas?

– Ir vaikus priteis man, Kailai, nes aš būnu su jais. Aš dirbu atsižvelgdama į juos, dirbu iki paryčių, kad galėčiau dieną būti čia. Aš taisau jiems valgį, pakeliu, kai pargriūva. Aš juos paguldau. Aš juos myliu. Žinoma, aš gausiu vaikus, nes esu jų motina.

– Tai kodėl nesistengi elgtis motiniškai? Pirmiausia ir galvok apie juos.

Kailas, sukryžiavęs ant krūtinės rankas, apsisuko ant kulno ir išėjo.

Ji negalėjo žinoti, kad jis vos neatsiprašė. Kad jis neįsivaizduoja gyvenimo be jos ir vaikų. Kad jis be jos niekas. Ji nežinojo, kad mintis, jog jinai jį paliks, jam nepakeliama. Tomis dienomis, kai ji išsiveždavo Džeksoną ir Vasarą aplankyti senelės, jam atrodydavo, kad išprotės nuo tylos namuose; jis klaidžiodavo iš vieno kambario į kitą, sėsdavosi ant jų lovų, kilnodavo žaislus, glamonėdavo drabužius, prisimindavo pokalbius. Ji nežinojo, kad jei nesikreips pagalbos, jam gali neužtekti jėgų su ja išsiskirti.

– Paskui reikalai pagerėjo. Stebėtinai. Ašlina pradėjo lankyti alkoholikų susirinkimus. Nuo rytojaus. Manau, aš ją išgąsdinau ne mažiau nei ji mane savo prisipažinimu. Ji kasdien lankydavo susirinkimus ir metė gerti. Nežinau kodėl, bet aš maniau, kad viskas stebuklingai susitvarkys. Ji mes gerti, visos mūsų bėdos baigsis. O išėjo ne visai taip. Ji nuolat būdavo be nuotaikos, lyg amžinai pagiringa. Nors nebegėrė. Ginčydavomės dažniau, bet nors pradėjome bendrauti, – Kailas apsivertė aukštielninkas, išsikėtojo ant antklodės ir įdėmiai įsižiūrėjo į dangų, lyg norėtų ten įsikurti. Lyg jo vieta būtų tarp debesų, o ne žemėje su manimi ir vaikais. – Paskui aš susimoviau, – jo akys apsiblausė, jis dar giliau nugrimzdo į pasaulį virš mūsų. Atsiduso. – Dieve, kaip susimoviau. Ji paprašė kartu nueiti į kelis susirinkimus. Bet... – Kailo balsas nutrūko. Stebėjau jį. Buvo aišku, kad prisiminimas jį kankina. – Negalėjau, Kendra. Kai pagalvodavau, kad sėdžiu tarp tų žmonių ir klausausi, kodėl jie geria. Kodėl kaltas partneris. Nenorėjau nieko girdėti. Nenorėjau, kad kas nors pažvelgtų į mane, sėdintį greta Ašlinos, ir pasmerktų.

– Nemanau, kad taip būna, – tariau. – Niekas nekaltinamas.

– Turbūt nekaltinamas. Bet aš nenorėjau sužinoti. Kaltinau save, kad anksčiau nieko jai nepasakiau dėl girtuokliavimo. Pats įvertinau savo elgesį, nenorėjau, kad tai darytų kiti.

– Ir buvai tikras, kad ji nubausta, priversta vaikščioti į susirinkimus, antraip jai iškils grėsmė netekti visko, – pasakiau.

Kailas atsisuko į mane, baikščiai pažvelgė. Spėliodamas, ar aš jo nesmerkiu.

– Nekaltinu tavęs, – pridūriau. – Ji pavertė tavo gyvenimą pragaru, Kailai, būtum buvęs šventasis, jei nebūtum ant jos griežęs danties. Ir nelabai troškai jai padėti, nors tai būtų paspartinę pagerėjimą. Ji tapo alkoholike viena, tai kodėl negali viena mesti gerti? O jei dar kaltinai save, nesistebiu, kad nenorėjai sutikti.

– Aš norėjau, kad ji nebegertų. Ir padėjau jai, kiek galėjau – negėriau pats, klausinėjau, kaip vyksta susirinkimai ir kaip ji jaučiasi. Bet negalėjau padaryti to, ko ji prašė. Negalėjau jai padėti, kaip ji norėjo. Kai atsisakiau, Ašlina pamanė, kad ją išdaviau. Kad priverčiau ją gydytis nuo alkoholizmo, bet jos neremiu. Kelis kartus dėl to ginčijomės, ne audringai, veikiau santūriai. Nerėkėme vienas ant kito, veikiau kabinėjomės. Beveik nebesikalbėjome, nebent apie vaikus. Vieną naktį ji neatėjo į lovą. Paskui antrą, trečią. Man rodos, Vasara paklausė, kodėl ji nebemiega didžiojoje lovoje, – aš nieku gyvu neketinau, – o ji atsakė, kad dirbo kiaurą naktį ir užmigo studijoje. Aš nieko neatsakiau, taip ir nusistovėjo – iš esmės Ašlina visam laikui persikraustė į studiją. Todėl vaikai moka atsirakinti duris ir bet kada užeiti – juodu pradėjo ten vaikščioti rytais pamatyti motinos. Ir vieną rytą jos nebebuvo. Išsikraustė. Dingo vidury nakties. Tačiau Džeksonas matė. Jis susapnavo baisų sapną ir pabudo, kai ji atėjo į jo kambarį atsisveikinti. Vasara miegojo mūsų lovoje, todėl su dukterimi Ašlina neatsisveikino. Bet Džeksonas, mėgstantis gulėti savo lovoje, nemiegojo. Ji liepė jam nieko nesakyti. Jis suprato ją pažodžiui ir nustojo kalbėti. Po dviejų dienų ji paskambino, kad nori pamatyti vaikus. Ne mane, tik vaikus. Nuvežiau juos pas senelę – Ašlina apsistojo ne pas motiną, bet nenorėjo, kad žinočiau, kur gyvena, todėl paprašė juos palikti ten. Kitą kartą pamačiau ją po kelių savaičių, kai skridome į Niujorką, – jis giliai atsiduso. – Jei galėčiau grąžinti praeitį, eičiau su ja į susirinkimus.

– Vargu ar tai būtų ką nors pakeitę, – tariau.

– Bet nors tikrai žinočiau.

– Teisybė. Kai ji vėl pasirodys, gal pasakytum, kad eisi su ja į susirinkimus?

Jis atsisuko į mane.

– Dabar per vėlu.

– Net jei būtum išsiskyręs, nebūtų per vėlu – jei norėtum, kad jums pasisektų. Jei norėtum padaryti viską, kad pavyktų.

Mačiau, kad jis mąsto. Tuo tarpu pastebėjau, kad prie mūsų bėga vaikai. Ar man vaidenasi, ar jie per kelias pastarąsias dienas ūgtelėjo keletą metrų? Na taip, ne metrų, bet jų kūnai atrodė ilgesni, lyg abu būtų paveldėję tėvo ūgį. Džeksonas atbėgo pirmas ir griuvo ant tėvo. Kailas to nesitikėjo, nuo smūgio jam užėmė kvapą, ir jis aiktelėjęs susirietė dvilinkas. Po valandėlės ant jo užvirto Vasara, ir Kailas ėmė blaškytis po vaikais, visi juokėsi. Po kelių valandų paskambins Ašlina. Tada jie pasikeis, nustos kvatoti ir pokštauti, išsislapstys savo kambariuose, priblokšti, kad mamos čia nėra, nelaimingi, kad ji pasaulio krašte.

Kailas iš tikrųjų privalo išbandyti viską dėl vaikų. Net lankytis susirinkimuose su žmona. Ar ne tai reiškia „ir laimėje, ir varge“?

ispaniškas omletas

dvidešimt trečias skyrius

– Oi, Kendra, tau pranešimas, – tarė Džanina.

Ji kalbėjo įprastu balsu. Taip kalbėdavo su Gabriele ir Tere. Man iškart kilo įtarimų. Stovyklavome prieš šimtą metų, o jos nebylus grasinimas man atkeršyti iki šiol neįvykdytas.

– Tavo telefonai pradėjo skambėti, kai buvai tualete, tai atsiliepiau aš. Užmiršau tau perduoti.

Tualete buvau prieš gerą valandą. Turbūt svarbus užsakovas, kuriam reikia atskambinti per penkiolika minučių. Toks jos kerštas – atimti iš manęs klientą.

Ji atžingsniavo per visą kontorą, negyvose mažose apskritose akyse neatsispindėjo dirbtinė šypsena. Padavė man raštelį.

Jame buvo parašyta „ponia Čelner“ ir mobiliojo telefono numeris. Be to, Džanina parašė SKUBU ir rūpestingai pabraukė tris kartus. Kilstelėjo antakį laukdama, kol palūšiu. Griebsiu ragelį nuo šakučių ir karštligiškai imsiu rinkti numerį. Mūsų verslas grindžiamas gerais santykiais ir veiksmingu aptarnavimu. Arba šiam žmogui skubiai reikia laikinojo darbuotojo, arba laikinasis darbuotojas, kurį jie gavo, niekam tikęs. Nesvarbu, kas atsitiko, telefono skambutis, į kurį neatsakoma, gero įspūdžio nepadarys. Bjaurybė.

– Ačiū, – tariau maloniai šypsodamasi ir padėjau geltoną lapelį ant stalo. Nieku gyvu nesuteiksiu jai malonumo išsiduodama, kaip ji mane suerzino. Sandorio jau tikriausiai nesudarysiu, todėl bent neparodysiu Džaninai, kaip susikrimtau.

Grieždama dantimis, bet apsimetusi, kad nesuirzo, nors ir nepavyko manęs išvesti iš kantrybės, Džanina apsisuko ant „LK Bennet“ aukštakulnių ir nudrožė prie savo stalo. Gabrielė viską stebėjo iš savo vietos, nors prašalaičiai būtų manę, kad ji teberenka tekstą kompiuteriu. Atvirai kalbant – su manimi Gabrielė kadaise kalbėdavo atvirai – ji ne per daug žavėjosi Džanina, bet norėjo duoti merginai progą pasitaisyti. Neva Džaninai tereikia supratimo ir patirties, galop iš jos išeis gera darbuotoja, o juokingiausia, kad žuvusių reikalų valdove Gabrielė laikė mane. Terė išsižiojusi spoksojo į tokį Džaninos įžūlumą. Ji man prisipažino, kad nemėgsta Džaninos, bet iš paskutiniųjų stengiasi su ja sutarti, kad biure būtų įmanoma dirbti. Mes visos, kiekviena savaip, pro pirštus žiūrėjome į tokius Džaninos darbelius, lyg pernelyg atlaidūs tėvai, lepinantys bjaurų vaikiščią, nes trokšta ramiai gyventi. Tai mane erzino labiau, nei drįsau kam nors, net sau, prisipažinti. Siuntu, kai nedori poelgiai lieka nenubausti.

Ponia Čelner. Ėmiau svarstyti, iš kur ji. Pavardė lyg ir girdėta, bet bendrovės neprisimenu. Laužant galvą, ausyse suskambėjo Džaninos žodžiai.

– Ar pasakei „tavo telefonai pradėjo skambėti“? – paklausiau jos.

– Aha, – atsakė Džanina. – Tavo mobilusis skambėjo be perstojo, tai aš jį išjungiau. Jis viršutiniame stalčiuje.

Neleisiu tau išvesti manęs iš kantrybės, pamaniau, nes tu to nori. Sėdėjau darbe gerą valandą su išjungtu mobiliuoju. Gal ir ne tragedija, jei pati būčiau išjungusi, bet tai padarė kitas žmogus... Ištraukiau viršutinį stalčių ir paėmiau sidabro spalvos telefoną. Ramiai, neparodydama, kaip suirzau, įjungiau jį ir susiradau balso paštą.

Šešios žinutės. Šešios. Matyt, skambinta be paliovos, o manęs rasti nepavyko. Giliai įkvėpiau ramybės, iškvėpiau norą žiebti Džaninai taip, kad ji dingtų iki kitų metų balandžio, ir išklausiau pirmąją.

Ponia Čelner kalbėjo labai ramiai, iškart buvo aišku, kad ji galėtų įrašyti į savo biografiją ar darbuotojo anketą „nepameta galvos sudėtingomis aplinkybėmis“, nereikėtų nė testuoti. Ji tikrai žinojo, ką reiškia įtempta, sunki padėtis, kai reikia neištižti pačiai ir neleisti sugniužti aplinkiniams, ir nepuolė į paniką. Ponia Čelner iš tikrųjų nepamesdavo galvos sunkiomis aplinkybėmis.

Pavyzdžiui, dabar: ji man skambino daugiau kaip aštuonis kartus norėdama pasakyti, kad Džeksonas po nelaimingo atsitikimo išvežtas į ligoninę. Ir galbūt aš galėčiau juos ten pasitikti, nes nei Kailui, nei Ašlinai ar vaikų senelei prisiskambinti nepavyko, o ketvirta asmenų ryšiams palaikyti sąraše esu aš.

Na, žinoma, Kailui negalima prisiskambinti, jis banke, bando peržiūrėti savo pajamas ir gauti paskolą, nes šiuo tarpu bankrotas. Mobilųjį išjungė, pamaniau išklausiusi žinutę ir įkišusi mobilųjį į rankinės dugną. Ašlinos negalima rasti, nes ji Niujorke, mintyse paaiškinau poniai Čelner, išjungdama kompiuterį. O Naomės nenutvėrėt, nes ji atostogauja Algarvėje, prisiminiau stodamasi.

O man, mąsčiau vilkdamasi lietpaltį, negalėjot prisiskambinti, nes kai kas, norėdamas man atkeršyti, išjungė mobilųjį ir neperdavė jūsų pranešimo.

– Gabriele, – tariau, o mano balsas skambėjo taip, lyg būčiau labai toli. Ir tokia sukrėsta, taip išsigandusi, kad visi kiti jausmai išnyko. – Ar galiu pasiimti laisvą pusdienį? Man reikia į ligoninę, ten atsidūrė Džeksonas po nelaimingo atsitikimo. Nė vienoje žinutėje nepranešama, ar sužeidimas sunkus ir kokia jo būklė, bet Kailui prisiskambinti nepavyko, o daugiau nėra kam. Ko gero, Vasara nerimauja.

Mano viršininkė, mano draugė Gabrielė išblyško, pabalo net lūpos. Terė irgi, nors ji Džeksono nebuvo mačiusi. Supratau, ką mano jos abi. Kaip išsigando. Be reikalo, aš nuogąstauju už tris.

– Perduok jam linkėjimus, – sušnibždėjo Gabrielė.

– Tikiuosi, kad galėsiu tai padaryti, – ramiai tariau.

Išeidama į Džaniną net nepažvelgiau.

Kai paskutinį kartą mačiau Vilą, jis darė tą patį, mąsčiau žingsniuodama pagrindine gatve ten, kur galėčiau sugauti taksi. Jis irgi lėkė į ligoninę nežinodamas, kas jo laukia.

Kai žmona jį išvarė, jis neatlėkė pas mane.

Kur ten. Tris mėnesius negavau iš jo nė menkiausios žinelės, bet tai nebuvo naujiena. Mes elgėmės nenuosekliai, visada stengėmės laikytis atokiai vienas nuo kito, keli mėnesiai tylos buvo įprasta. Sužinojau, kad jis skiriasi su žmona, gavusi baltą voką iš advokato.

Išskleidusi laišką perskaičiau, kad ponia Kreigvud, beveik prieš metus pareikalavusi ištuokos, nurodė mane kaip atsakomybės bendrininkę. Ji ketino paskelbti visam pasauliui, kad esu šliundra, gulėjusi su jos vyru ir sužlugdžiusi jos santuoką, taigi, savaime suprantama, ir gyvenimą.

Štai ką reiškia vilioti vedusį vyrą, sakė ji man tuo laišku. Štai ką gausi, kad gulėjai su mano vyru.

Tiktai aš su juo negulėjau. Ne ta prasme. Kelias valandas praleidau susiraičiusi šalia jo, bet sekso nebuvo. Per aštuoniolika mėnesių tris kartus jį pabučiavau trimis skirtingomis progomis. Mus net draugais vargu ar galima pavadinti.

Po kelių valandų mano bute pasirodė Vilas. Jis niekada anksčiau čia nebuvo, bet, kaip ir jo žmona, sužinojo, kur gyvenu. Sidnėjuje labai lengva ką nors rasti. Pernelyg lengva.

– Kas vyksta? – paklausiau, kai jis atsisėdo ant sofos.

Tada jis man ir papasakojo, kas atsitiko: kad žmona perskaitė elektroninio pašto žinutę ir jis dabar gyvena pas seserį. Nenorėjo eiti pas mane, nes nenorėjo primesti man savo bėdos, įvelti manęs į šitą reikalą. Dabar jis atėjo tik todėl, kad žmona jam paskambino ir pasakė, ką padariusi. Jis vylėsi atvykti pas mane ir paaiškinti, kol negavau laiško.

– Bet kodėl nepasakei jai, kad mes nesame meilužiai? – paklausiau.

– Maniau, pasakiau, – atsiliepė jis. – Pasakiau, kad su niekuo neguliu.

– Tai kodėl ji šitaip mane persekioja? – paklausiau spoksodama į laišką. – Turbūt ji manęs nekenčia. Visi jos draugai – tavo draugai – manęs nekęs. Evandželina jau neįtikėtinai įdūkusi, o po šios žinios iššoks ligi lubų.

– Mano draugai ant tavęs nepyks. Ir nepasakyčiau, kad Sarė tavęs nekenčia.

– Tu tuo įsitikinęs? – pamosavau jam po nosimi popieriaus lapu su dviem kruopščiais, dailiais sulenkimais. – Tu tuo įsitikinęs?

Man atrodė, kad visas kūnas dega – labiausiai liepsnojo skruostai, ir aš prispaudžiau prie jų delnus, mėgindama atvėsinti.

– Tai košmaras. Tai, ką padariau, bus užregistruota oficialiai. Kad aš esu „kita moteris“. Jei kas nors ims manęs ieškoti, tai išplauks į šviesą. Niekas manęs nesiklausys, kai sakysiu, kad mes tik bučiavomės. Visi manys, kad aš šliundra.

Viso labo pamilau, o dabar amžinai būsiu pažymėta šeimos ardytojos ženklu. Nesvarbu, kad santuoka jau buvo daugmaž iširusi, kai pasirodžiau, nesvarbu, kad nenorėjau, jog taip atsitiktų, ar kad mudu nebuvome meilužiai.

– Atleisk, Kendra. Tu to nenusipelnei.

Vilas atrodė labai pavargęs: gražus veidas apšepęs, juodi plaukai susitaršę, kostiumas suglamžytas. Matyt, jo gyvenimas dabar – gyvas pragaras.

Apglėbiau jį, prisispaudžiau prie savęs ir nurimau klausydamasi, kaip prie mano kūno plaka jo širdis.

– Neatsiprašinėk. Kuo tai būtų baigęsi? Aš nenorėjau, kad tu paliktum šeimą, tu nenorėjai palikti šeimos. Juk mes negalvojome apie bendrą ateitį, o dabartis buvo be sekso, – tariau. – Bet draugyste to pavadinti irgi negalima, vadinasi, turime atsakyti. Mes ėjome pavojingu keliu, ir štai kas atsitiko.

Jo atodūsis nutvilkė man kaklą, ir aš pajutau, kad kūnas kaip visada atsiliepė. Aš atgijau. Širdis ėmė daužytis, kvėpavimas pagilėjo, keliai sulinko, virtau minkštu tirpiu geismo telkiniu. Taip mane veikė tik vienas vyras – jis. Kūnas troško prisilietimų. Beveik niekada – niekada – negalėdavau būti taip arti kito žmogaus, negalėdavau pakęsti kito žmogaus kūno šalia ir mane liečiančių rankų, o jei kas paliesdavo, turėdavau slėpti pasišlykštėjimą ir apsimesti, kad mane domina tik seksas. Dulkintis buvo lengviau, negu aiškinti, kodėl būčiau daug laimingesnė, palikta ramybėje.

Jo kūnas atsiliepė į mano kūno šauksmą. Pajutau, kad jo širdis tankiau plaka, o ranka lėtai ir švelniai slysta mano apvalumais. Užsimerkiau ir įkvėpiau jį, aprėpiau. Staiga apsvaigau. Buvau girta iš ilgesio. Atsistojau, paėmiau jį už rankos ir nusivedžiau į miegamąjį. Jis nesipriešino, neprieštaravo. Dabar galima. Jis vienišas. Visi mano, kad mes meilužiai. Bus oficialiai užregistruota, kad meilužiai, tai ko varžytis. Be to, norėjau. Norėjau iki skausmo. Pirmą kartą gyvenime žūtbūtinai geidžiau.

Jo lūpos apžiojo mano lūpas, mano rankos atsidūrė jam ant krūtinės. Nuvilkau jam švarką, jis nutraukė mano marškinaičius. Ilgai, aistringai bučiavomės, aš atsagsčiau jam marškinius, jis atsegė man liemenėlę. Kambarys prisipildė jo kvapo, mano kūnas prisipildė aistros jam. Ir vis dėlto...

– Aš negaliu, – staiga pasakė jis ir atsitraukė.

– Aš irgi, – atsakiau. Prisidengiau krūtis liemenėle, ir mane užplūdo palengvėjimas. Bandžiau ryžtis, bet negalėjau. Lengva pasakyti, kad galime padaryti nusikaltimą, už kurį būsime nubausti, bet iš tikrųjų taip nebūna. Aš negalėjau. Norėjau, troškau, bet negalėjau. – Jaučiuosi, lyg tebebūtum vedęs.

– Suprantu, – atsakė jis, žengė į priekį ir lengvai perbraukė nykščiais man per žandikaulį. – Taip ir yra. Atrodo, lyg nesiskirčiau su žmona.

– Žinau, ir nesvarbu, kas parašyta tame popiergalyje, nenoriu gulėti su vedusiu vyru.

– Mudu – ideali kluikių pora, tiesa? – tarė Vilas.

Aš nusijuokiau. Šimtą metų negirdėjau šio žodžio. Jis retai bevartojamas.

– Pasakyčiau, mes – ideali mulkių pora, – pataisiau. Ir jis nusijuokė.

Mudu gulėjome ant lovos, ir Vilas mane apkabino, padėjo galvą man ant krūtinės, klausėsi mano širdies.

– Noriu tave girdėti, – tarė jis. – Noriu girdėti, kaip jautiesi.

Man labai patiko ši jo savybė vieną akimirką pokštauti, o kitą kalbėti taip jausmingai. Būdamas su manimi, apie savo jausmus kalbėdavo atvirai.

Mėgaudamasi perbraukiau pirštais švelnius juodų plaukų kuokštus. Lengva tiesiog būti kartu.

– Noriu išgirsti, ar tavo širdis nesiskundžia plaučiams, kad valgai per mažai salotų, nes nemėgsti šaltų užkandžių... O, rodos, plaučiai sako, kad retai būni gryname ore... Va dabar prabilo kepenys. Jos klausia širdies, ką ši jaučianti tam vėplai britui... Tik paklausykit, ką kalba blužnis. Jos nuomone, vėpla britas tave myli.

– Nieko nepadarysi, – atsiliepiau. – Iš visų mano vidaus organų blužnies požiūris į ateitį šviesiausias. Kvailė.

– O man atrodo, ji visiškai teisi.

– Paklausyk širdies, ką ji pasakys šiuo klausimu.

Vilas valandėlę tylėjo, paskui žaibiškai atlošė galvą, lyg mano krūtinė būtų jį nudeginusi.

– Apgailestaudamas pranešu, ponia Tamale, kad jūsų širdis paleistuvė. Ji kalbėjo tokias nešvankybes...

Pradėjau juoktis, bet jis neleido glostydamas nykščiu mano skruosto iškilumą ir lūpų linkį.

– Galėčiau tai daryti amžinai, – rimtai pasakė. – Galėčiau su tavimi būti amžinai.

Į tą akimirką įsiveržė jo mobilusis, perskrosdamas mūsų artumą. Jis delsė, net ketino neatsiliepti. Paskui atsiplėšė nuo manęs ir per lovą ištiesė ranką prie švarko. Paėmė mobilųjį, atidarė ir priglaudė prie ausies.

Ištarė „alio“. Paskui stojo tyla. Mirtina tyla, regis, sustabdžiusi laiką.

Jis suriko. Kraupiai, iš gilumos, kur glūdi skausmas. Riksmas nuaidėjo per kambarį, sudrebindamas mano kūną.

– Atvažiuosiu, – skubiai, garsiai ištarė paklaikęs. – Atvažiuosiu, – baigė pokalbį neatsisveikinęs. – Ji bandė nusižudyti, – pasakė. – Sarė bandė nusižudyti, – jis nušoko nuo lovos, susisagstė marškinius, apsivilko švarką, visą laiką tirtėdamas. – Dėl manęs, – kartojo. – Dėl manęs.

Ne, norėjau pasakyti jam. Per penkiolika jų bendro gyvenimo metų ji nė karto nebandė nusižudyti, kad ir kaip blogai būdavo, ji niekada nebandė nusižudyti. Ji taip nedarė, kol jis nesusitiko manęs. Ne dėl jo. Dėl manęs.

– Aš tau paskambinsiu, – ištarė eidamas prie durų.

– Ne, neskambink, – paprieštaravau. – Neskambink. Negaliu, ne po tokio įvykio. Daugiau nebandyk su manimi susižinoti.

Jis sustojo, atsisuko ir suėmė man galvą šilta švelnia ranka.

– Aš tau paskambinsiu, – nuoširdžiai pakartojo žiūrėdamas man į akis. – Aš tau paskambinsiu.

Durys jam už nugaros užsidarė, ir aš supratau, kad nebegaliu su juo matytis.

Po dviejų dienų gavau elektroninio pašto žinutę nuo Gabrielės dėl darbo Anglijoje.

dvidešimt ketvirtas skyrius

Traumatologijos skyriuje šalia ponios Čelner sėdėjo Vasara.

Pamačiau jas pirmoje kėdžių eilėje, arčiausiai registratorės stalo, sėdinčias ir tylinčias. Vasaros kojos nesiekė žemės. Ji atrodė visai mažutė, gležna lėlytė mėlynos su pilka spalvos mokykline uniforma, be triušio rankoje ir brolio prie šalies jai kažko trūko. Nušoko nuo kėdės, priėjo prie manęs, įsikibo į ranką ir nebepaleido. Nieko nepasakė, bet iš aplinkinių pažinojo tik mane, todėl laikė iš paskutiniųjų.

Ji nesuprato, kad aš irgi įsikibau į ją, nes apsiraminau ir nudžiugau, kad bent jai nieko nenutiko.

Ponia Čelner, pagyvenusi moteris žilstelėjusiais tamsiai rudais plaukais, susuktais ant pakaušio į kuodą, mėlyna striuke su užsegtu užtrauktuku, labai oriai atsistojo.

– Turbūt jūs esate Kendra Tamalė, – tarė man.

Ji nesišypsojo, ir man nusmuko širdis. Šypsena būtų reiškusi, kad Džeksonui nieko baisaus neatsitiko; šypsena būtų reiškusi: „Jis tuoj pasveiks.“

– Kaip jis? – paklausiau jausdama, kaip mano delne dreba Vasaros rankutė, o gal drebėjo mano plaštaka?

– Laukiame, – atsiliepė ji. – Medikai nenori nieko sakyti ne giminaičiams, bet didelis pavojus negresia. Nemanau, kad kas nors rimtesnio už lūžusią ranką ir smegenų sukrėtimą.

– Galime jį pamatyti? – paklausiau.

Ji svyravo.

– Jūs nesate šeimos narė, tiesa? – atsargiai paklausė.

Ne, nesu.

– Kadangi nėra tėvo, motinos ir senelės, už jį atsakau aš, – paaiškinau.

Neatrodė, kad ją įtikinau.

– Mes laukėme jo tėvo. Iš Vasaros įstengėme išpešti tik tiek, kad motina labai toli, ten reikia skristi lėktuvu.

Vasara žinojo, kur motina, bet, matyt, buvo taip sukrėsta, kad pamiršo.

– Ji Niujorke.

Ponia Čelner linktelėjo.

Nepaisydama jos žodžių, kad nieko neišgirsiu, nes nesu giminaitė, nutariau užkalbinti registratorę. Nenorėjau, kad Džeksonas būtų vienas. Juolab kad aš su jo seserimi čia. Mudvi su Vasara nuėjome prie ilgo registratorės stalo, stovinčio už kelių žingsnių, ir kantriai laukėme eilėje.

– Norėčiau pamatyti Džeksoną Gadsborą, – tariau. – Jis atvežtas maždaug prieš dvi valandas, įtariama lūžusi ranka ir smegenų sukrėtimas.

Ji pabarškino į klaviatūrą ir žvilgtelėjo į kompiuterio ekraną, kuriame pasirodė Džeksono duomenys.

– O jūs esate?.. – paklausė.

– Kendra Tamalė, – atsakiau.

– Giminė?

Patylėjau. Nenorėjau meluoti. Iš paskutiniųjų stengiuosi nemeluoti, man nemalonus net vadinamasis „nekaltas melas“, bet kai pagalvojau, kad jis guli vienas, išsigandęs ir kentėdamas...

– Galima sakyti, – burbtelėjau.

Registratorė man nenuoširdžiai šyptelėjo. „Galima sakyti“ nepakanka. „Galima sakyti“ manęs pas Džeksoną nenuves.

– Kendė – mano kita mama, – staiga suspiegė registratorei Vasara. – Ji gyvena mano name ir taiso man su Džeksonu ypatingus šeštadienio pusryčius. Zefyrų skonio.

– Tikrai? – paklausė registratorė. Vasara tris kartus ryžtingai linktelėjo. Mačiau, kad registratorė ja nepatikėjo, bet matė, kaip aš susijaudinusi, Vasara buvo Džeksonui giminė, aš esu su Vasara, o berniukui tik šešeri. Ji iškvietė slaugę palydėti mūsų į traumatologijos skyrių ir pasakė, kad diagnozės ji pasakyti negalinti, bet jei norime palaukti skyriuje, kol atvyks Džeksono tėvai, niekas neprieštaraus.

– Kas atsitiko? – paklausiau Vasaros, kai paskui slaugę ėjome pro tuščias kabinas ir kabinas su užtrauktomis užuolaidomis. Per tiek laiko nesužinojau. Netoptelėjo paklausti.

– Jis nukrito, – tyliai tarė ji.

– Nuo ko?

– Jis nukrito. Mes lipome, ir jis nukrito, – Vasaros veidelis susiraukšlėjo, ji nustojo eiti, ir aš pritūpiau, kad būčiau jos ūgio. Ji buvo baisiai išbalusi ir apsiašarojusi. – Jis nukrito. Jis nukrito.

Ji ten buvo ir matė. Vienintelis draugas, niekada jos nepaliekantis, kai motina gėrė, o tėvas kvailiojo, susižeidė jos akivaizdoje. Aš supratau ją. Vieną akimirką jis buvo šalia ant lipynės, kitą jau nebe. Turbūt ji žvilgtelėjo žemyn ir pamatė jį nejudantį ant žemės. Gal pašaukė vardu, bet, kaip motina daugybę kartų ir tėvas prieš kelis mėnesius, Džeksonas neatsakė. Čiupau Vasarą į glėbį. Prisispaudžiau prie krūtinės.

– Jis nukrito. Jis nukrito, – kartojo, kol kasiau jai nugarą ir bandžiau nuraminti. Pasakiau, kad viskas bus gerai, ir mes toliau žingsniavome pas jos broliuką.

Džeksonas miegojo.

Jis gulėjo aukštielninkas, blyškaus liemens, ant kurio nukrito, kairėje raudonavo kelios mėlynės, skruostas ir smilkinys buvo nubrozdinti, kairys riešas įtvertas, o vingrios tamsių plaukų sruogos prilipusios prie kaktos. Atrodė toks ramus, kad norėjau paliesti jam veidą, patikrinti, ar jis dar šiltas, ar dar čia. Ar iš tikrųjų tik miega.

Tebelaikydama Vasarą, įsikniaubusią man į sprandą, atsisėdau ant kėdės Džeksonui iš dešinės. Slaugė užtraukė užuolaidą, atskirdama mus nuo pasaulio ir apgaubdama gelsvu kokonu.

– Mes čia, – tariau jai. – Mes su Džeksonu.

Dabar buvome su Vasaros broliu, taigi ji apsisuko ir atsisėdo man ant kelių, žiūrėdama į jį. Svarsčiau, ką ji galvoja. Ar skaičiuoja išsišovusius šonkaulius, ar nori pačiupinėti mėlynes.

– Ar Džeksonas pabus? – tyliai paklausė, ilgai ir įdėmiai žiūrėjusi į jį.

– Taip, – tvirtai atsakiau. – Tiesiog dabar jam reikia pamiegoti. Miegodamas greičiau pasveiks.

Vasara linktelėjo. Netardama nė žodžio, atsistojo man ant kelių, ir aš turėjau ją prilaikyti, kol ropštėsi per turėklus aplink Džeksono lovą ir susirangė tarp jo ir metalinių strypų.

– Aš miegosiu, – tarė. – Kad Džeksonas pasveiktų.

Ir užsimerkė. Nežinodama, ką daryti, pristūmiau kėdę arčiau lovos, paėmiau glebią Džeksono rankelę į vieną ranką, Vasaros – į kitą.

Sėdėjau žiūrėdama, kaip jiedu miega.

Matyt, patekau į transą arba užmigau atmerktomis akimis.

Kai atsikvošėjau, užuolaidą atitraukęs pro angą įžengė Kailas. Jis staiga sustojo, sukišo pirštus į trumpas garbanas.

– Oi, varge vargeli, – tyliai sudejavo žiūrėdamas į Džeksono ranką, mėlynėmis nusėtą kūną, nubrozdintą, sustingusį veidą. Vargeli. Paleidau vaikų rankas, kad tėvas galėtų įžengti į tarpą, ten, kur jo vieta. Jis uždėjo ranką Vasarai ant nugaros, o kita ranka paglostė Džeksonui kaktą. Abu tebemiegojo.

– Žinai, ką reiškia mano tatuiruotės? – paklausė jis, nors niekuo nebuvo išsidavęs, kad mane pastebėjo. – Vasaros ir Džeksono vardus dvejetainiu kodu. Todėl ant abiejų rankų po tatuiruotę. Jei katrą nors prarasčiau, galėtum nukirsti man ranką, nes be jų būčiau bevertis, – jis vos vos papurtė galvą. – Negaliu patikėti, kad manęs nebuvo su jais, kai jiems manęs reikėjo.

– Tu nežinojai, – atsiliepiau.

– To ir būgštaudavau. Kad man kas nors paskambins, jog Ašlina ištaškė automobilį į medį ar kilo gaisras ir jų netekau. Jie – visa mano šeima, – pridūrė. – Su broliais susitinku retai. Tėvas mirė prieš dešimt metų, aš niekada su juo nesutariau. O mama vėl ištekėjo už kažkokio pašlemėko, amžino mergišiaus, jis lindo net prie Ašlinos. Nenorėjau, kad jis išvis artintųsi prie manęs, jos ar vaikų. Jie – viskas, ką turiu.

– Nieko jiems nenutiks, – jaučiausi tvirčiau nei visą laiką nuo tada, kai išklausiau ponios Čelner pranešimą. – Džeksonas pasveiks – neabejoju, kad labai didžiuosis gipso tvarsčiu, o Vasara miega tik todėl, kad Džeksonas greičiau pasveiktų.

– Jie – viskas, ką turiu, – pakartojo Kailas, žiūrėdamas į vaikus.

Kai papasakoti apie Džeksono būklę atėjo gydytojas, aš norėjau išeiti, bet Kailas paprašė pasilikti. Jis iškėlė Vasarą iš lovos ir laikėsi jos. Kol daktaras aiškino, kad Džeksonas turbūt praleis ligoninėje dar kelias valandas, nes nelaimingo atsitikimo vietoje buvo trumpai netekęs sąmonės, kad riešo lūžis nesudėtingas, kad jam nesmarkus smegenų sukrėtimas ir jis galės grįžti namo, kai riešas bus sugipsuotas, – blyškūs Džeksono vokų pusračiai suvirpėjo – jis budo.

Visi sustojome ir žiūrėjome į jį, kol jis pamažu grįžo į būdraujantį pasaulį.

Išbalusios Džeksono lūpos krustelėjo, jis sujudėjo, visiškai atsimerkė ir ištarė:

– Mama!

Namo visus parvežiau vidurnaktį.

Kailas sėdėjo užpakalyje tarp vaikų, kurie miegojo kaip negyvi, todėl mes daug nekalbėjome. Kai laukėme, kol Džeksonas bus išrašytas, Kailas paskambino Ašlinai, ir šį kartą juodu nesiginčijo. Negalėjo, nes ji puolė į isteriją ir ketino tučtuojau šokti į lėktuvą. Kailas ją nuramino ir pasakė, kad Džeksonas jaučiasi gerai, bet jei ji nori grįžti, vaikai, žinoma, labai apsidžiaugs ją pamatę. Vidury pokalbio jo mobiliojo baterija išsikrovė, jis pasiskolino manąjį pasakyti, kad dar paskambins, kai grįš namo.

Aš nešiau į miegamąjį Vasarą, o Kailas – Džeksoną, atsargiai perrengėme juos pižamomis, paguldėme į lovos vidurį taip, kaip jie galbūt miegodavo prieš gimimą – veidu vienas į kitą, galvos nuleistos, keliukai pakelti.

Kailas stovėjo kaip įbestas, žiūrėjo į vaikus ir, mano nuomone, mąstė, kiek nedaug trūko, kad būtų juos praradęs. Kad tai galėjo baigtis blogai. Kad jis be jų neištvertų.

– Šįvakar neik į butą, Kendra, – paprašė tebežiūrėdamas į vaikus. – Lik čia. Gali miegoti kitoje lovos pusėje, aš miegosiu šitoje. Prisiekiu, neliesiu tavęs ir nebandysiu liesti.

Aš nerimavau ne dėl to. Be abejo, tai man irgi kėlė šiokį tokį nerimą, bet jei aš nakvočiau čia... Jei likčiau su vaikais šį kartą, šioje lovoje, lyg tai būtų įprasta, kaip galėčiau grįžti atgal į butą? Vėl miegoti viena? Papurčiau galvą.

– Negaliu, – atsakiau jam. – Atleisk, negaliu. Norėčiau, ir tikiu tavimi, kai sakai, kad neduosi rankoms valios, tačiau negaliu.

Jis linktelėjo, lyg būtų tikėjęsis tokio atsakymo, bet vylęsis ir kitokio.

– Gerai.

Išeidama švelniai paliečiau jam ranką, atsakydama į padėkos žodžius, ir nužingsniavau ilgu keliu per kiemą.

Jei būčiau pasilikusi, būčiau sužinojusi. Tikriausiai per tas trumpas valandas būčiau sužinojusi, ką reiškia būti žmona ir motina.

Būčiau sužinojusi, koks jausmas apima, kai mažas berniukas, pabudęs iš ilgo miego, pirmiausia šaukiasi tavęs.

kiaušinienė su lašinukais, skrebutis, skrudintos bulvės ir kraujinė dešra

dvidešimt penktas skyrius

Vasara įsisiautėjo, dienos ilgėjo, atšilo, aplinkui knibždėte knibždėjo gyvybė, o aš beveik nuolat gyvenau su Gadsborais. Lyg priklausyčiau tik jiems.

Man tai labai patiko. Patiko būti su Vasara, Džeksonu ir jų tėvu. Pritaikiau gyvenseną prie jų, o jie padarė vietos man. Niekada nekilo klausimas, kad užėmiau motinos ir žmonos, kuri juos paliko, vietą; aš stengiausi negalvoti, kad Vasara mane vadina „kita mama“, ir tiesiog mėgavausi savo padėtimi.

Susitarimas kartą ar du per savaitę paimti vaikus iš mokyklos, parvežti namo, palikti su Kailu ir grįžti į darbą pasidarė nuolatinis. Kad galėčiau iš darbo išeiti po pietų ir būti su vaikais jam dirbant statybos aikštelėje, aš atidirbdavau anksčiau atėjusi ir vėliau išeidama kitomis dienomis. Visi skambučiai būdavo pasiunčiami į mano mobilųjį, elektroninio pašto žinutes peržiūrėdavau namie. Gabrielė elgėsi supratingai, kai darbo valandas išdėsčiau taip, kad galėčiau paimti vaikus po pamokų, bet tik todėl, kad viską atidirbdavau. Tiesą sakant, kad susitvardyčiau, aš dirbdavau daugiau valandų, negu priklausydavo. Gabrielė dažnai sušukdavo man išeinant: „Iki rytojaus, įstabioji mamyte.“

Per bendras popietes darydavome namų darbus, važiuodavome į parką ir jame bėgiodavome, žiūrėdavome televizorių, žaisdavome kompiuterinius žaidimus, o kartais gulėdavome žaidimų kambario viduryje, dėdamiesi jūrų žvaigždėmis, ir plepėdavome. Vieną kitą sykį mano bute buvome išstūmę valgomojo stalą į virtuvę ir svetainėje įsirengę stovyklą.

Aš vėl pradėjau galvoti apie Vilą. Kartkartėmis, tik kai norėdavau jam papasakoti, ką padarė ar pasakė Vasara su Džeksonu. Bet niekada nebuvau užmiršusi jo. Jis buvo mano mintyse. Nesustingdavau iš baimės, jį prisiminusi. Kaskart vis ilgiau tekdavo laukti, kol mane, pažvelgus į jo laišką, apims šleikštulys.

Pamažu vėl įsileidau jį į savo gyvenimą. Labai lėtai, po trupučiuką, bet jau nevydavau šalin minčių apie jį. Nes buvau laiminga. Ši laimė, ši stiprybė ir viltis, jaučiamos būnant su Vasara ir Džeksonu, reiškė, kad aš vis labiau artėju prie tos dienos, kai gal net ryšiuosi pamąstyti apie laiško atplėšimą. Sužinoti, kas atsitiko. Sužinoti, ar...

Buvimas su vaikais teikė man jėgų. Dariausi kitas žmogus. Žmogus, kuris susitvarkė gyvenimą ir rado namus. Supratau, kad niekada nepakeisiu Ašlinos. Nė nebandysiu. Tiesiog plaukiau pasroviui su trim naujais draugais. Leidau su jais laiką, mėgavausi tokia draugija.

Tai negalėjo ilgai trukti.

Vieną birželio popietę biuro durys atsilapojo, ir vidun įsiveržė Kailas. Jis buvo išblyškęs, rankos drebėjo, dantys buvo taip sukąsti, kad kakle išsiveržė raumenys. Džaninai nebuvo progos pulti prie jo, nes jis nudrožė tiesiai prie manęs. Sutrikusi, šiek tiek išsigandusi, aš pakilau nuo stalo ir, netardama nė žodžio, nusivedžiau jį į kompiuterių salę, kur tikrindavome kandidatus. Iš užpakalinės džinsų kišenės Kailas ištraukė suglamžytą popieriaus lapą ir atkišo man vietoj paaiškinimo.

Aš rūpestingai jį išlyginau, nuolat neramiai žvilgčiodama Kailui į veidą. Nudūriau akis į popierių, spausdinto adreso vietoje išvydau advokatų pavardes, ir laikas sustojo. Negali būti, kad ir vėl, pamaniau pajutusi šleikštulį. Tas pats žmogus negali būti įvardytas skyrybų kaltininku dukart gyvenime, juolab dukart per vienerius metus.

Šleikštulys praėjo ir virto gryniausiu siaubu dėl to, kas parašyta laiške. Įsmeigiau į Kailą persigandusias akis.

– Ji negali to padaryti, – pagaliau įstengė prabilti jis.

Ašlinos advokatas pranešė Kailui, jog ji ketina pateikti prašymą, kad vaikai gyventų su ja, jei jam nepavyks draugiškai susitarti su žmona be teismo. Nelaimingas atsitikimas, ištikęs sūnų jai nesant, jos nuomone, patvirtino, kad vaikams su ja bus saugiau.

Kitaip tariant, ji perspėjo: nesvarbu, kokiais būdais, bet vaikų globą išsikovosiu aš.

– Ji negali to padaryti, – pakartojo Kailas, laukdamas, kad patvirtinčiau.

Deja, gali.

dvidešimt šeštas skyrius

Ji graži. Visai kaip nuotraukose. Labai graži.

Ji sėdėjo didelės šviesios kavinės gale Bekname, už trijų miestelių nuo mano buto. Kavinė buvo stilinga, šviesaus medžio grindimis, baltomis sienomis, chromuota įranga, labai tinkama Ašlinai.

Prieš ją stovėjo žemas baltas puodelis ir gulėjo pakelis cigarečių, nors kavinėje nerūkoma. Stovėjau tarpduryje apsimesdama, kad kažko ieškau, nors puikiai žinojau, su kuo man reikia susitikti. Tiesiog kiek įmanoma atidėliojau susitikimo akimirką. Ketinau prieiti, pasisveikinti, prisistatyti ir pasakyti, kad jos vyras, susitaręs su ja susitikti šioje neutralioje vietoje, neateis. Nuoširdžiai atsiprašinėdamas, jis vis dėlto atsidavė mano malonei ir nedviprasmiškai paaiškino, kad šiandien negali su ja susitikti ir aptarti, kur gyvens jų vaikai. „Aš negaliu jos matyti, – prisipažino karštligiškai lakstydamas po virtuvę. – Negaliu atsisėsti su ja ir pasikalbėti.“ Priminiau, kad privalo, nes vaikai svarbiausia. O jis paaiškino: „Ne todėl, kad nenoriu su ja kalbėtis. Todėl, kad bijau, jog imsiu maldauti jos grįžti. Beveik niekada nenoriu, kad grįžtų, o jei pamatysiu, turbūt pažadėsiu bet ką, kad tik grįžtų. Jau taip dariau. Jau priverčiau ją grįžti dėl vaikų. Daugiau taip nedarysiu ir nenoriu, kad ji grįžtų. Bet, neduok Dieve, atsisėsiu prieš ją, pažvelgsiu į ją, žinau, kad pamesiu galvą. Užmiršiu pragarą, prisiminsiu visa kita. Taip nutiko Niujorke.“ Netrukus jam toptelėjo „geniali“ mintis pasiųsti mane vietoj savęs. Aš priešinausi, jis maldavo. Ir maldavo. Ir maldavo. Sutikau eiti ir išklausyti, ką ji pasakys, nes jis taip nuoširdžiai bijojo susitikimo ir, ką čia slėpti, man buvo smalsu, norėjau pati pamatyti, kokia ta Ašlina Gadsboro.

Kai Džeksonas susilaužė ranką, ji savaitgalį atskrido. Tada irgi nesimatė su Kailu. Ketvirtadienio vakarą pasiėmė iš mokyklos vaikus ir praleido savaitgalį su jais pas motiną, leido Kailui juos parsivežti sekmadienį po pietų ir pirmadienio rytą vėl išskrido.

Artindamasi prie stalo, pastebėjau skirtumus tarp nuotraukų ir tikrosios Ašlinos. Gelsvai rudi plaukai per porą colių pakirpti ir bangomis krinta ant pečių. Kaip kiekvienai mūsų amžiaus moteriai, apie akis jai buvo susimetusios raukšlelės, oda atrodė lygi dėl makiažo.

Buvo akivaizdu, kad prieš susitikimą ji pasistengė gražiai atrodyti. Akis padažė kelių atspalvių perliniais žaliais ir mėlynais šešėliais, kad išryškėtų jų sodrus žalumas; padažė ir užrietė blakstienas; lūpas perbraukė žvilgiais rausvai raudonais lūpų dažais; vilkėjo rudą šilkinę liemenę su mažu blizgučių drugeliu ties gilios iškirptės viduriu. Nuogi pečiai buvo lygios tamsiai kreminės spalvos.

– Labas, – tariau priėjusi prie stalo ir nusišypsojau. – Aš Kendra, o jūs turbūt Ašlina.

Jos veidu perbėgo sutrikusi, atsargi šypsena, ir ji įdėmiai mane nužvelgė. Aš irgi pasistengiau – madingi tamsiai mėlyni džinsai, balti marškinėliai ir raudonas velveto švarkas, nors dėl jo kurį laiką dvejojau – sunku pasakyti, kaip rengtis susitikimui su buto šeimininko, galima sakyti, buvusia žmona, kai reikia susitarti dėl vaikų globos.

– Kendra, – pakartojo Ašlina. – Kendra... Kendra... Kendra?.. – murmėjo be perstojo, lyg bandydama prisiminti, kur girdėjo šį vardą. – Kendė? – paklausė susivokusi. – Jūs – Kendė?

Plačiai nusišypsojau, turėjau prisiminti, kad vaikai manęs kitaip nevadina.

– Taip, aš.

– O, – tarė ji, iškalbingai prismeigdama mane žvilgsniu prie žemės. – Kailas neateis, tiesa?

– Taip, ko gero, neateis.

Ašlina nusivylė taip, kad man suspaudė širdį: akys užgeso, ji net iš veido išėjo. Taip stengėsi, taip gražinosi jam, o jis neatėjo. Viskas buvo veltui.

– Sėskitės, – pasiūlė. – Jei jau atėjote.

Ploni balti pirštai paėmė pakelį, sugraibė cigaretę. Pastebėjau, kad rankos dreba. Jaudinasi, buvo matyti.

– Jis taip manęs nekenčia, – tarė nervingai barbendama cigarete į stalą.

– Ne, nieko panašaus. Tikrai. Jis tik labai jaudinosi. Norėjo, kad aš su jumis pasikalbėčiau vietoj jo.

Nesunku buvo įsivaizduoti, kaip juodu kadaise tiko vienas kitam, kaip jo rami, tramdoma jėga palaikė jos linksmumą. Kaip jos neslepiamas džiugumas jį įkvėpdavo. Kas galėtų pasakyti, kada tai pasikeitė?

– Turbūt jis jums viską apie mane papasakojo, – tarė ji, aiškiai tikėdamasi, kad tai netiesa. Kad paliktas vyras neatskleidė jos paslapties nuomininkei.

– Kai ką sakė, – taktiškai atsiliepiau.

Rūpestingai padažytos Ašlinos lūpos vyptelėjo, šypsena buvo karti.

– Turite omeny, kad jis pasakė, jog aš nuolat kaip dūmas.

Pirmą kartą Ašlina pasigėrė keturiolikos.

Ji buvo su Tesa Brandhoup, kurios tėvai skyrėsi. Vieninteliai tėvai visoje mokykloje, ryžęsi nutraukti santuoką. Ašlinos tėvai niekada nesiskirs. Nors Ašlinos tėvas amžinai niršta ant motinos, o motina įtaria, kad jis turi meilužę, Ašlina suprato, kad tokie žmonės nesiskiria. Jie neparodys kitiems, kad kažkas negerai. Jie slėps nesutarimus ir gyvens toliau. Ašlina irgi prisitaikė. Alkoholį jos su Tesa nušvilpė iš tėvų baro.

Viskį jos kliukino į aukštą tiesią stiklinę, o kai ši buvo sklidina, pripylė į butelį vandens, kad nekristų į akis. Viršuje, Ašlinos miegamajame, jos varvino gintarinį stipraus kvapo skystį į pustuštes kokakolos skardines, kol stiklinė beveik ištuštėjo.

Po pirmo gurkšnio ji užsikosėjo. Viskis nudegino gerklę, užgniaužė kvapą, ji ėmė springti. Man nepatinka, pamanė. Šlykštus.

Tesai pareiškė, kad nieko skanesnio nėra ragavusi. Apsimetė, kad ji tokia kaip žmonės, rodomi per televizorių: jie maukia viskį ir gardžiuojasi. Popietę jos prakikeno Ašlinos kambaryje. Tesa nusigėrė iki sąmonės netekimo. Vieną akimirką juokėsi, kitą nugeibo ant lovos. Ašlina žadino geriausią draugę, purtė ir kratė, bet ši drybsojo kaip skudurinė lėlė su įstrigusia kvaila šypsena.

Kai Ašlinos motina pašaukė jas vakarienės, Ašlina buvo apsvaigusi. Gerklės peršulys virto šilima skrandyje ir lengva migla galvoje. Ji buvo laiminga: rami ir patenkinta. Pirmą kartą pajuto, kaip gyslomis teka kraujas. Pirmą kartą jautėsi gyva. Ašlina nusišypsojo motinai pro pravertas kambario duris ir pasakė, kad jos nealkanos.

Ji pamatė, kaip motina piktai susiraukė, suprato, kad prisišaukė bėdą. Motina nesiginčijo, ji nekels balso, kai namie viešnia, bet Ašlina suprato, kad kitą dieną atsiims. Jai buvo nė motais. Visa minkšta ir neryšku, glotnu ir lengva. Pasaulis geresnis, malonesnis, švelnesnis. Tesa tebeknarkė vidury lovos, iš burnos jai driekėsi seilės, veidas paraudonavo. Ašlina atsisėdo ant lovos krašto, išgėrė paskutinę kokakolą iš skardinės, paskui pabaigė artipilnę Tesos skardinę. Skonis jai vis dar nepatiko, bet išgėrė iki dugno. Nesublogavo, neprarado savitvardos, neprarado sąmonės kaip Tesa. Įsiropštė į lovą šalia draugės, ir jos veide lėtai nušvito šypsena. Palaima. Tai palaima. Matyt, taip jaučiasi kiti žmonės, ne Ašlina Klark-Selers.

Žiūrėjau, kaip Ašlina kilsteli cigaretę, suėmusi smiliumi ir didžiuoju pirštu. Nagai – ilgi, blyškūs ovalai – buvo tvarkyti senokai, dabar atspurę, nors visa kita išpuoselėta.

– Matot, Kailas perdeda, – tarė ji. – Nebuvo jau taip blogai.

Ji pabudo savo lovoje, visiškai apsirengusi. Akys užtinusios, lyg į galvą būtų įstatyti du smėlio pripilti teniso kamuoliukai; burna taip išdžiūvusi, kad skauda liežuvį. Atrodė, kad toje vietoje, kur buvo galva, labai stropiai darbuojasi kalnakasių kariuomenė. Apsivertė ant šono, ir kairę kūno pusę nusmelkė. Pakėlė ranką, delnas ir riešas buvo nubrozdinti iki kraujo, žaizda aplipusi žvyru ir smėliu. Ašlina krūptelėjo. Kaip tai atsitiko, paklausė savęs ir pajuto maudžiant kelį. Pažvelgusi žemyn pamatė, kad juodos pėdkelnės ties keliu sudraskytos, į viršų ir į apačią nubėgusios akys. Nesąmoningai palietė veidą. Skauda. Sumuštas. Atitraukė ranką: pirštų galai aplipę sukrešėjusiu krauju. Kas atsitiko?

Nepaisydama skausmo, Ašlina atsigulė aukštielninka ir įsispoksojo į lubas. Išvakarėse buvo su Tesa, Odre Narten ir Lesle Trindeil. Jos nuėjo į vietos parką prie sūpynių – ten trainiodavosi vaikinai. Dažnai užsukdavo Džastinas Šarpas. Odrė iš visų atrodė vyriausia, be to, jai pavyko nudžiauti vyresnės sesers vairuotojo pažymėjimą, todėl ji nupirko porą butelių spirituoto vyno ir butelį viskio. Vynas Ašlinai buvo pernelyg saldus, per pastaruosius dvejus metus ji priprato prie viskio ir jo dūmų kvapo, pamėgo juo skiestą kokakolą, gerdavo ir gryną, jei norėdavo greičiau įkaušti. Jos persirengė, segėjo trumpus sijonėlius. Ašlina neapkentė dėmėtos savo kojų odos, todėl apsimovė pėdkelnes. Klausėsi grupių „Bros“ ir „Culture Club“, tiek Ašlina nepamiršusi. Ji prisiminė, kad vakardienos ribas – rengimąsi kontroliniams egzaminams, motinos skundus dėl tėvo, kuris vakarieniaudamas vengė žiūrėti į motiną ir ją – labai greitai išdildė alkoholis. Greičiau nei paprastai. Pastaruoju metu jai reikėdavo visai nedaug, kad pasaulis apsimiglotų ir taptų geresne, linksmesne vieta, o ji pati būtų daili ir išdrįstų kalbinti Džastiną. Ar kitą vaikiną. Dabar pasaulis labai greitai virsdavo vieta, kur ji pritapdavo, jausdavosi reikalinga ir svarbi.

Prisiminė, kaip jos išėjo, visos keturios, skirtingų spalvų mini sijonėliais, palaidinukėmis, kadaruojančiomis ant pečių iš po ryškių liemenių, pėdkelnėmis, blauzdinėmis, pašiauštais, kad atrodytų puresni ir vešlesni, plaukais. Žingsniavo gatve, lyg ši būtų jų nuosavybė. Ašlina vilkėjo juodą striukę, o į kišenę buvo įsikišusi tris 50 mililitrų buteliukus, „Malibu“ ir du „Bailey’s“, kuriuos rado užkištus tėvų baro gilumoje.

Nuo šios akimirkos prisiminimai ėmė blukti, virsti šmėkliškais išslystančiais šešėliais. Jos nuėjo į parką. Ten buvo Džastinas. Jis kalbėjosi su tuo asilu Eriku. O paskui... nieko. Viskas išnyko. Ne, pala, ji kalbėjo su Džastinu. Jis jai pasakojo anekdotą. Tikriausiai, nes ji prisimena, kaip juokėsi. Kikeno. Atmetė galvą ir juokėsi. Per garsiai? Ar jai pasirodė, ar Džastinas iš tikrųjų keistai į ją pažvelgė? Ar ir visi kiti žiūrėjo į ją? Kas atsitiko paskui? Ji bandė susikaupti, sugaudyti išsprūstančias mintis. Kas atsitiko paskui? Kaip ji susižeidė? Kaip parėjo namo? Negi neketino nakvoti pas Tesą? Kaip atsidūrė čia? Visą praėjusią naktį gaubė stora plati juoduma.

Iš baimės ji sudrebėjo. Kas atsitiko? Kodėl ji nieko neprisimena? Negi todėl, kad išvakarėse išgėrė? Anksčiau taip nebūdavo. Nė karto. Sieloje vėl krustelėjo baimė. Ji standžiau apsivyniojo striuke krūtinę, apsivertė ant dešinio šono ir susirietė.

Viskas bus gerai, tarė sau. Taip nutiko tik šį kartą. O pasikalbėjusi su Tesa sužinos, kas atsitiko. Viskas bus gerai. Žinoma, bus.

Aš užsisakiau kavos ir stiklinę vandens, mes tylėdamos sėdėjome ir laukėme, kol atneš. Mane vėl pribloškė padėties keistumas. Sąžinę aštriais kaip adata dantukais ėmė graužti abejonė. Nereikėjo eiti. Nereikėjo kištis. Aš niekada nebuvau ištekėjusi, aš nieko nežinau apie jų santuoką, aš galiu veikiau pakenkti, negu padėti.

Padavėja barkštelėdama pastatė mano kavą ant staliuko ir paliko mus vienas, sulanksčiusi ir stalo viduryje palikusi sąskaitą.

Tesa jai viską išpasakojo. Kad Ašlina nebesitvardė. Kad juokėsi, o Džastinas žiūrėjo į ją taip, lyg būtų kuoktelėjusi. Ašlina nusprendė visiems parodyti, kaip aukštai gali įsisupti. Ir parodė. Siūbavo sūpuokles vis aukščiau ir aukščiau, kol nebeišsilaikė ir nukrito. Visi pradėjo juoktis, nors ji iki kraujo nusibrozdino ranką, veidą ir kelį. Ašlina pašoko ir nubėgo. Per žolę į gatvę. Tesa ją šaukė ir vijosi, bet pažeminta Ašlina nudūmė kaip žaibas. Dar Tesa pasakė, jog jai neramu, kad Ašlina tiek daug geria. Ji matė butelį, kurį Ašlina laiko suole mokykloje. Ji pastebėjo, kad rytą Ašlina dažnai išblyškusi, tyli ir pavargusi. Jai neramu, kad Ašlina neprisimena, kas nutiko.

Jei būtum mano vietoje, mąstė Ašlina, suprastum, kodėl man kartais reikia paskalauti gerklę. Tesai gerai: ji gali kalbėtis su vaikinais; jos motina nesikabinėja dėl kiekvieno mažmožio; ji graži. Tesa turi viską, Ašlina nieko. Kad būtų lengviau gyventi, kartais jai reikia trupučio pasitikėjimo, kurį teikia taurelė. Tesa nesupranta. Ašlina manė, kad jos draugės, bet, matyt, klydo. Ji nustojo tiek daug laiko leisti su Tesa. Susirado naujų draugių. Šios Ašlinos nesmerkė. Šios, kai ji nusigerdavo iki sąmonės netekimo, papasakodavo jai, kas nutiko, nerėždamos pamokslų. Jei jai reikės pamokslo, Dieve, jei jai reikės prisiminti kiekvieną nedorą darbą, ji pasikalbės su motina.

dvidešimt septintas skyrius

– Galėjau numatyti, kad jis iškrės šunybę, – tarė Ašlina.

– Ne iš blogos valios, – teisinau aš. – Jis labai sudirgo gavęs advokato laišką.

– Mums nesisekė susitarti telefonu, o aš turėjau jam paaiškinti, kad iš tikrųjų noriu vaikų. Man širdis plyšo, kad Džeksonas sužeistas, o manęs šalia nėra. Jis turėjo būti su manimi.

– Kailas supranta, kad jūs nusiteikusi rimtai. Jis nori susitarti... man atrodo, po Niujorko jis būgštauja, kad judu vėl pradėsite ginčytis. O kai įsiterps pašalinis žmogus, galbūt jums pavyks pasiekti tikslą. Pasielgti taip, kaip geriausia vaikams.

Ponia Gadsboro linktelėjo. Ji buvo didžiai nusivylusi. Ir to neslėpė. Nelaiminga tyrinėjo balto popieriaus lapelį tarp mūsų, paskui pakėlė akis į mane. Prisimerkė ir pakreipė galvą, įdėmiai ir truputį įtariai mane apžiūrinėdama.

– Kailas jus įsimylėjęs, – pareiškė Ašlina.

Spoksojau į ją svarstydama, kokio atsakymo ji tikisi.

– Įsimylėjęs, – pakartojo ji. – Aš jį pažįstu.

– Jūs daug mėnesių iš esmės nebendravote su savo vyru, ponia Gadsboro, – atsiliepiau, – todėl prašom man atleisti, bet nelabai tikiu, kad pažįstate jo jausmus.

Jos lūpos virptelėjo šypsotis, ne tiek nemaloniai, kiek su pasitenkinimu, lyg būčiau patvirtinusi jos požiūrį.

– Matote, jam patinka kaip tik tokios moterų savybės. Be galo patinka. Jūs tiesi. Ryžtinga. Neįtikėtinai patraukli. Jūsų niekas nesutrikdys.

Šlovė poniai Gadsboro. Ji mane pažįsta vos dešimt minučių ir jau perprato, tiesa, klaidingai.

– Beje, aš ne tokia, – tarė ji, padėjo cigaretę šalia kavos puodelio ir paglostė pirštu skiauterėtą bliūkštančios kapučino putos viršų. – Neturiu nė vienos šios savybės. Su tokia moterimi Kailas susitikinėjo, kol nepažinojo manęs.

Ašlina ir Kailas draugavo su tais pačiais žmonėmis ir pamažu suartėjo. Ji įsimylėjo jį iš pirmo žvilgsnio. Jis buvo gražus, ramus ir neįtikėtinai geras. Ji mylėjo jį kelerius metus, o jis jos tarsi nematė: Ašlina buvo tik dar viena draugė iš gausaus draugų būrio. Ji bandė atkreipti Kailo dėmesį, stebėdama žmones, su kuriais jis rodydavosi viešai, moteris, su kuriomis jis kartą pergulėjo, moteris, kurioms skirdavo pasimatymus, moteris, kurios tapdavo jo ilgalaikėmis meilužėmis. Stengėsi būti panaši į jas – pakeitė šukuoseną, pakeitė aprangos stilių, net bandė pakeisti asmenybę, kad jis ją pastebėtų. Kadangi, tapusi kitokia, tikslo nepasiekė, kadangi jis ir toliau elgėsi su ja kaip su drauge, ji ryžosi pasakyti jam tiesą. Pakvietė vakarienės, pagamino makaronų su špinatų ir rikotos padažu, pripylė taurę brangaus baltojo vyno ir prisipažino jį mylinti. Nusprendė nieko neslėpti – jei jis žinos, kokie gilūs jos jausmai, galbūt duos jai progą. Kailas priblokštas nenuleido nuo jos akių, netardamas nė žodžio. Tą akimirką dalis jos savasties mirė, nes ji suprato, tiesiog suprato, kad jis jai abejingas.

Bet Kailas galop pasakė: „Kurį laiką galime susitikinėti, pažiūrėsime, kas išeis.“ Be abejo, po šių žodžių ji dar labiau jį pamilo. Jis galėjo numoti į ją ranka, o nenumojo. Paskyrė jai pasimatymą. Paskui kitą. Trečią. Ašlina visą laiką manė, kad jis tiesiog žiūri, kas išeis, todėl nėrėsi iš kailio. Negėrė, nes po vienos taurelės nebegalėdavo sustoti, ir nerūkė. Be to, leido Kailui spręsti, kada su ja pergulėti. Nes manė, kad jis ją bando. Buvo akivaizdu, kad jis ne per daug ja žavisi, nes įsivertė į lovą tik po aštuonių savaičių. Po kelių mėnesių tokio bandomojo susitikinėjimo kažkas pakvietė ją į pasimatymą. Ašlina manė, kad abiem bus lengviau, jei sutiks. Tada jis galės garbingai išsisukti, ramiai jos atsikratyti, o ji galbūt labiau patiks naujajam vaikinui. Kai ji jam pasakė...

– Kai pasakiau Kailui, kad kitas pakvietė mane į pasimatymą, jis pasiuto, – Ašlina pakraipė galvą, veide šmėkštelėjo šypsena. – Šokte iššoko ligi lubų. „Mano mergina, – sušuko jis. – Kokią teisę kviesti į pasimatymą mano merginą turi kažkoks tipas? Užmušiu niekšą.“ Niekada jo tokio nebuvau mačiusi. Niekada daugiau jo tokio nemačiau. Taip apsidžiaugiau, kad Kailas, matyt, pagaliau mane pamilo, jog nepaisiau akis badančios tiesos. Buvau jauna, nepatyrusi ir beprotiškai įsimylėjusi, nenorėjau matyti tiesos. Žinot, kokia ji, Kende?

Papurčiau galvą. Spėjau, kad žinau, bet nenorėjau jos pertraukti, sustabdyti jos žodžių srauto, nes tada tektų kalbėti man. O ką pasakyti? Norėjai žinoti, kokia Ašlina, dabar klausykis. Ši moteris pasakoja dalykus, kurių svetimam žmogui geriau nežinoti.

– Ne, jis norėjo manęs ne todėl, kad manęs užsigeidė kažkas kitas. Tiesa, jis manęs nemylėjo. Kailas visada nori elgtis sąžiningai. Visada. O sąžininga būtų neatstumti manęs iš karto, nes tai mane užgautų. Sąžininga nepaleisti manęs, jei susidomėjo kas nors kitas, sąžininga suteikti man progą. Sąžininga pavyduliauti, kai atsiranda trečias asmuo. Štai kas skatina Kailą veikti – sąžiningumas. Susitikinėdamas su manimi, jis elgėsi sąžiningai. Mus suvedė ne meilė, bent jis manęs nemylėjo, mus suvedė jo padorumas. Kartais noriu manyti, kad jis mane pamilo. Bet jei taip, pamilo iš padorumo. Todėl visada mylėjau jį labiau, negu jis mane. Todėl kartais išgerdavau. Girtai atrodydavo, kad esu tinkama žmona Kailui. Girtai atrodydavo, kad esu puiki. Esu tokia, kokios reikia Kailui.

– Aišku, – tariau ir įsižiūrėjau į kavą.

Negi šiuodu – Kailas Gadsboras ir Ašlina Gadsboro – iš tikrųjų buvo susitikę? Ar jie apskritai pažinojo vienas kitą, nes tiek iš vieno, tiek iš antro kalbų atrodo, kad sutuoktinis – visiškai kitas žmogus. Ir vienas, ir kitas manė esąs per prastas antrajam. Abu taip troško būti tinkami, kad nesivargino aiškintis, ar tokie yra. Gal ką būtų galima padaryti, kad būtų tinkami. Ar tokį poveikį daro santuoka? Spėliojau. Judu nesikalbate, judu nesakote tiesos, drauge neieškote būdo įveikti bendrą bėdą, verčiau griebiatės savinaikos: įsižiūrite ką nors kitą, permiegate su kuo nors kitu, girtuokliaujate, lošiate. Darote viską, tik nebūnate sąžiningas – nesikalbate su žmogumi, su kuriuo turėtumėte nugyventi gyvenimą.

– Santuoka lengva, kai šiek tiek išgeri įtampai sumažinti. Mano santuoka buvo lengva, kai sumažindavau įtampą. O kai lioviausi gerti, nes Kailas panorėjo, pasidarė sunkiau. Įtampa ir bjaurastis niekur nedingo. Santuoka virto košmaru.

Pro drėgnas lūpas Ašlina kyštelėjo rausvą liežuvio galiuką ir nulaižė nuo piršto kapučino putos burbuliukus. Tai buvo taip įstabiai gundoma, kad aš susidrovėjusi nusigręžiau. Vyriškis už gretimo staliuko išsižiojęs spoksojo į ją, jo sumuštinis sustingo tarp lėkštės ir burnos; jo bendras vos nedribo nuo kėdės. Kaip ši moteris gali manyti esanti kam nors per prasta, man liko paslaptis. Ji nepaprastai patraukli ir graži. Daugelis moterų nieko nepagailėtų bent už vieną tą savybę, juolab už abi.

– Mano tėvas buvo alkoholikas, – dalykiškai pasakė Ašlina. – Tai buvo didžioji šeimos paslaptis. Net aš daug metų nežinojau. Bent kol gyvenau namie, o tėvas buvo gyvas. Todėl motina buvo tokia valdinga – tėvo ji sutramdyti negalėjo, taigi bandė įsakinėti man. O su juo kartais būdavo smagu. Gal jis ir griuvinėdavo nusilesęs, bet aš prisimenu tik džiaugsmą. Jo nupirktas dovanėles, jo papasakotas juokingas istorijas. Mama bandė man aiškinti, kad jis būdavo bjaurus, aš to neprisimenu. Tai ji elgdavosi bjauriai. Iš kailio nėrėsi, kad viskas būtų tobula. Tik įsivaizduokit, duktė netobula, taigi man teko už tai sumokėti... – Ašlinos balsas nutrūko, žvilgsnis nukrypo į šalį. – Gal mano tėvas ir buvo alkoholikas, bet tai nereiškia, kad ir aš alkoholikė. Kailas žinojo, koks buvo mano tėvas, todėl tai prikišo ir man.

Sužinojusi apie Ašlinos bėdą, aš perskaičiau nemažai straipsnių, ir visuose buvo pabrėžiama, kad alkoholizmas perduodamas iš kartos į kartą. Dabar ji patvirtino, kad šeimoje girtuokliauja ne pirma. Mane persmelkė baimė: Vasara, Džeksonas ar abu? Katras bus paveldėjęs polinkį? Katras negalės atsispirti alkoholiui? Žiūrėjau, domėjausi, bet kol kas nežinojau galutinio atsakymo. Negi katras ar abu pasuks šiuo keliu, pasidarys tokie kaip Ašlina, nesvarbu, kaip bus auginami?

– Aš noriu atgauti vaikus, – prisipažino man Ašlina, lyg pajutusi, kad mąstau apie juos. Buvo jų motina, taip glaudžiai su jais susijusi, kad suprasdavo, kai apie juos galvodavo net nepažįstamas žmogus. – Tai ir norėjau pasakyti Kailui, o jis vietoj savęs atsiuntė jus. Dar norėjau jam pasakyti, kad nesu tokia bloga, – tvirtino Ašlina. – Kailas amžinai prikaišiodavo, kiek daug aš geriu, tik ne tokia aš beviltiška. Galvą guldau, iš jo pasakojimų atrodau pabaisa. Bet jei nueitumėte į susirinkimus, išgirstumėte daug kraupesnių istorijų. Pamatytumėte, kad nesu beviltiška. Vyras mano, kad aš blogiausias žmogus pasaulyje, nes mėgstu išgerti, tačiau niekas nenukentėjo. Turbūt todėl jis nėjo į susirinkimus su manimi, nenorėjo žinoti, kad aš ne tokia bloga, kaip jis tvirtina. Tiesą sakant, buvau nė kiek nepanaši į kitus tuose susirinkimuose. Norėjau susitikti, kad pasakyčiau jam, jog ketinu pasiimti vaikus. Laiškas tik iš mandagumo, tik išankstinis perspėjimas apie mano ketinimus. Tikėjausi, susitarsime. Negaliu įsivaizduoti, kad Kailas puikiai tvarkosi, o iš pokalbių telefonu su vaikais žinau, kad jie ilgisi manęs taip, kaip aš jų, todėl gal pasakytumėt jam, kad man reikia vaikų. Dabar aš nebegeriu, ir man reikia vaikų.

Man toptelėjo, kad ji kalba apie Kailą, vaikų tėvą, lyg jis būtų auklė. Ji buvo trumpai išėjusi, o dabar grįžo ir nori, kad jis dingtų.

Mūsų akys susitiko, Ašlina bandė žvilgsniu įsiskverbti man į sielą, sušniukštinėti mano neišsakytas mintis ir neišreikštus jausmus.

– Aš jums nelabai patinku, tiesa? – pareiškė.

– Aš jūsų nepažįstu, ponia Gadsboro, todėl ir nuomonės apie jus neturiu. Stengiuosi nieko nesmerkti.

– Nepatikčiau, jei aš būčiau jūs. Motina, palikusi vaikus. Ar gali būti didesnių nusikaltimų? – tarė ji.

– Taip, – romiai atsakiau. – Daugybė.

Ašlinos veide nušvito šypsena, vangi, nerūpestinga šypsena, įamžinta ne vienoje nuotraukoje, kabančioje jos namuose. Nusistebėjau, kad neįmanoma atspėti, jog ji kadaise buvo alkoholikė. Iš išvaizdos tikrai ne. Oda po makiažu puiki, akys giedros.

– Kailas turbūt bejėgis be jūsų. Sumani, prašmatni, tiesi... Ar judu?.. Ar jūs kada nors?..

– Ne, – atsakiau. Tiesiog „ne“. Aš taip nežaidžiu, nenoriu, kad ji kažin ką prasimanytų, darytų prielaidas, nurodytų mane kaip skyrybų kaltininkę. – Ne.

– Labai atvirai. Maniau, bus sunku išgauti, gal net pačiai teks daryti išvadas.

– Neturiu ko slėpti. Jūsų vyras man tik draugas. Taigi ne.

– Nenorėjau jų palikti, – staiga pasakė ji proverksmiais ir akyse sukrito. Supratau, kad pirmą kartą nuo tada, kai atsisėdau prie šio staliuko, matau tikrąją Ašliną. – Tikrai nenorėjau, – ji lėtai papurtė galvą ir užsimerkė. – Negalėjau jų pasiimti. Nežinojau, kur keliausiu... Pamaniau, kad reikėtų juos pasiimti, bet neturėjau kur eiti. Negalėjau apsistoti pas motiną. Po trijų valandų su ja imu kraustytis iš proto. O tverti nebegalėjau.

Ji stovėjo antro aukšto koridoriuje, prie laukujų durų pasidėjusi krepšius, apsivilkusi paltu, apsimuturiavusi kaklą savo mažylių per Kalėdas padovanotu šaliku, kad prisimintų, koks jausmas užplūsta, kai jie apsiveja ją rankytėmis. Ji drebėjo, kai rinkosi daiktus, per skruostus riedėjo ašaros. Ji turi palikti šiuos namus. Ji turi išeiti. Ji nebegali čia būti nė sekundės. Čia viskas pairo, ir ji nebegali čia gyventi. Ką tik atsisveikino su Džeksonu. Pamanė, kad reikėtų jį pasiimti. Aprengtų ir išsivestų. Bet ji nežino, kur važiuos. Turi pakankamai grynųjų pinigų išvažiuoti iš Brokingamo taksi. Piniginėje paslėpta nauja, nenaudota kredito kortelė. Tačiau ji nenutuokia, kur važiuos. Be to, negali pasiimti Džeksono, palikti Vasaros, išskirti jie labai kentės.

– Aš tavęs grįšiu, – vien lūpomis pasakė Džeksono kambario durims. – Pažadu, kad grįšiu tavęs, – ji atsisuko į savo kambario duris, ten plačioje lovoje miegojo Vasara. – Tavęs aš irgi grįšiu, – pasakė Vasarai pro duris. – Pažadu.

Tada vos neapsigalvojo. Vos nenusprendė grįžti į savo butą ir išpakuoti daiktus. Bet taip jau buvo. Ji jau buvo susirinkusi daiktus, bet ryžosi likti. O jei ji vėl pasiliks, užtrokš. Mirs. Čia ji negali kvėpuoti. Ji negali mąstyti, ji negali jausti, ji negali gyventi. Dar viena diena čia ją pribaigtų. Arba ji pati nusižudytų. Ji turi palikti šiuos namus gyva ar mirusi.

Lauke sustojo taksi, ir ji apsisprendė. Daiktus jau buvo susirinkusi, bet nė karto nebuvo iškvietusi taksi. Dabar turi važiuoti. Pabėgimas suplanuotas, planas pradėtas vykdyti, ji turi eiti.

Ryžtingai nusišluosčiusi akis, tik vilnonės pirštinės sudrėko nuo ašarų, ji apsisuko ir nulipo laiptais. Nepakėlė akių, kai taksi pradėjo važiuoti. Negalėjo žiūrėti į namą, nes jei būtų pažiūrėjusi, ko gero, būtų apsigalvojusi.

– Aš nesusidorojau. Štai ir prisipažinau, aš nesusidorojau, – ji delnais trynėsi akis, terliodama stropiai užteptus dažus. – Motinystė atskiria nuo kitų. Neįstengiau pasakyti Kailui, kad viena nesusitvarkau. Juolab negalėjau to pasakyti motinai. Nenorėjau, kad jie manytų, jog aš niekam tikusi. O visos draugės, rodos, tokios puikios motinos. Sakau „draugės“. Iš tikrųjų aš neturiu draugių, jau nebeturiu. Manoma, kad motinų savitarpio paramos grupėse, klinikoje, parke susipažįsti su daugybe moterų. Bet kas nutinka, jei tu su jomis neturi nieko bendro? Sėdi kambaryje, apsupta tų moterų, ir neturi ko pasakyti. Jos visos atrodo kaip viena, visų vaikučiai žavūs, laimingi ir kaipmat įveikia bet kurią ligą. O tu neturi kada net plaukų susišukuoti, nes vienam vaikui skauda pilvą, ir jis be perstojo verkia, kitas nukrito nuo sofos ir susitrenkė galvą. Kailo niekada nebūdavo namie, o kai pasirodydavo, galvą būdavo palikęs darbe. Aš suprantu, tikrai suprantu: jis iš kailio nėrėsi, kad turėtume stogą virš galvos ir valgio ant stalo. Taigi bėgo dienos, o aš jaučiausi vis vienišesnė. Atsidūriau užburtame rate. Bijojau, kad jei kam nors prisipažinsiu nesusitvarkanti, iš manęs atims vaikus; aš nesusitvarkiau, todėl reikėjo su kuo nors pasikalbėti. Tikėjausi, pasidarys lengviau, kai jie ims lankyti mokyklą. Juk ten bus ir kitų motinų, tiesa? Pamėginčiau paieškoti bendraminčių tarp jų.

– Ką, žiežulų komitete? – prunkštelėjau.

Ašlina atitraukė rankas nuo veido.

– Jūs jas pažįstate?

– Taip, taip. Su manimi jos nesikalba, nes mano, kad esu auklė, taigi neverta man švaistyti laiko, bet nuolat prašo Vasaros ir Džeksono perduoti man lapelius, kad aš juos parneščiau „mamytei ar tėtukui“, nes šiems reikia įstoti į kokį nors komitetą. Nors aš stoviu šalia vaikų.

Ašlina vėl plačiai nusišypsojo. Aš buvau svetima, ji buvo svetima... Pamačiau, kaip pavydas, kad vaikus į mokyklą vežioju ir iš mokyklos pasiimu aš, gyvatiškai įvinguriavo jai į akis, bet ten ilgai nepasiliko. Mudvi radome bendrą kalbą. Ji čiupo cigaretes, įsikišo vieną į burną ir paėmė žiebtuvėlį. Ilgi ploni pirštai ėmė jį be paliovos sukioti.

– Net motinoms, kurios nepriklauso uždariems būreliams, smegenys išplautos. Jos nori patekti į uždarą būrelį, todėl, jei su kuria nors susidraugaudavau, vienintelė tema, kuria kalbėdavomės, buvo popamokinė veikla. Tas pats velnias.

– Žinau.

– O kokia nauda iš tos popamokinės veiklos? Užauginsime genijų kartą? Nemanau. Vaikams ir tėvams tik sunkiau. Nebuvo labai blogai, kai kartais galėdavau išgerti, bet kai lioviausi... – ji papurtė galvą, nugalėta, nusivylusi, ir dar karštligiškiau ėmė čiupinėti žiebtuvėlį. – Ar jūs kada nors pažvelgėte vaikui į akis ir pamatėte, kad jis jumis pasikliauja... dėl visko pasaulyje? Nesvarbu, kas jam nutiks, jis mano, kad būsi šalia ir padėsi. Tu patobulinsi, tu pataisysi, tu paimsi ant rankų, ir skausmas dings, tu panorėsi – ir patekės saulė, – Ašlina trenkė žiebtuvėlį ant stalo. – Vaikai mano, kad tu esi visata. Jie visiškai tavimi pasitiki, mano, kad tu viską žinai. Jiems tu esi viso ko pradžia ir pabaiga. Tai ką darai suprasdamas, kad nesi vertas? Kad jie pasitiki netinkamu žmogumi? Kartkartėmis išgeri, kad būtų lengviau. Kai nustojau gerti, pasidarė per sunku. Vienatvė, tobulumo našta. Neturėjau kur dėtis, gydymas arba nepadėjo, arba padėjo, tik ne per daug sparčiai. Mudu su Kailu beveik nesikalbėjome. Turėjau išeiti. Kad nekuoktelėčiau. Kad neprikrėsčiau kvailysčių. Todėl išėjau. Ypač pasiilgdavau Vasaros ir Džeksono. Labai. Ne kartą tylomis kaltindavau juos dėl nevykusio gyvenimo, o paaiškėjo, kad be jų baisiai sunku pragyventi net dieną. Nemokėjau jų auginti, bet gyventi be jų neįmanoma. Aš maniau... aš tikėjausi, kad dabar Kailas jau beveik pamišęs, kad jis manęs maldaus pasiimti vaikus. Jis labiau užsispyręs, negu maniau.

– Ne užsispyręs, tiesiog jis jais rūpinasi. Ir jam, beje, neblogai sekasi, – tariau.

– Aš – jų motina.

– Kailas – jų tėvas.

– Rūpinasi tik todėl, kad buvo priverstas.

Gūžtelėjau pečiais, iš dalies sutikdama.

– Galbūt. Bet tai nekeičia esmės – kad jis neblogai tvarkosi.

Iš dalies.

Ašlina vėl įkišo cigaretę į pakelį, nušlavė žiebtuvėlį nuo stalo į rankinę, įmetė ten ir cigaretes. Vėl išvydau aną Ašliną. Tą, prie kurios staliuko atsisėdau. Veidą vėl paslėpė kaukė, aplink išaugo plytų mūrinys.

– Buvo malonu susipažinti, Kende, – tarė ji, ir kiekvienas žodis buvo apšerkšnijęs. Šyptelėjo. – Norėjau susitikti su moterimi, su kuria mano vaikai praleidžia tiek daug laiko... jūs ne tokia, kaip tikėjausi, – šypsena dingo. – Prašom pasakyti Kailui, jog aš išsireikalausiu, kad vaikai gyventų su manimi. Jis bus priverstas kada nors su manimi susitikti. Jei ne akis į akį, tai teisme.

Ašlina užtraukė rankinę. Atsistojo ir nuėjo skleisdama orchidėjų ir lelijų aromatą.

nieko

dvidešimt aštuntas skyrius

– Tu nuveši mus į mokyklą? – paklausė Vasara.

Prieš tris minutes mėgavausi proga ilgiau padrybsoti lovoje šiokią dieną. Nebūtina anksti keltis, nereikia niekur skubėti, nes važiuoju į konferenciją Jorkšyre, o registruotis reikės tik po pietų. Prieš dvi minutes išgirdau raktų, kišamų į mano laukujų durų spyną, džingsėjimą ir spėjau atsidurti prie miegamojo durų, kol dvyniai lėkė laiptais į viršų.

Jie jau vilkėjo uniformas – Džeksonas mūvėjo pilkus šortus, vilkėjo mėlynus marškinius ir tamsiai mėlyną džemperį, o Vasara segėjo tamsiai mėlyną plisuotą sijonėlį, vilkėjo languotus mėlynus marškinius ir tamsiai mėlyną džemperį. Abiejų puskojinės buvo užtrauktos iki kelių, batai žvilgėjo. Džeksono gipso tvarstis dar buvo apybaltis, tiktai lipdukų ant jo padaugėjo. Kiekvieną rytą abu būdavo tokie gražučiai ir švaručiai, kad man kildavo pagunda juos nufotografuoti, išsaugoti šį vaizdą juostoje, nes jis neamžinas. Taip ir nesužinojau, kada drabužių sagos atsisegdavo, džemperis būdavo apsivelkamas išvirkščias, marškiniai išsipešdavo, o viena puskojinė nusmukdavo ant kulkšnies.

– Aš važiuoju į konferenciją, juk sakiau, – atsiliepiau.

– Bet ne į darbą, – pareiškė Džeksonas. – Todėl gali mus nuvežti į mokyklą.

Tai buvo pirma diena per daugelį mėnesių, kai neketinau anksti keltis. Bent nuo tada, kai grįžau. Reta vertybė mano gyvenime, ir, ją išgavusi, troškau pasimėgauti. Svajojau, kaip išjungsiu žadintuvą, ilgai gulėsiu vonioje, po pusryčių pažiūrėsiu, kas per televizorių. Taip, mylėjau šiuodu vaikučius, bet tą valandą lova buvo brangesnė.

– Tu išvažiuosi keturioms dienoms, – priminė Vasara, iškeldama plaštaką su užlenktu mažuoju pirščiuku. Nusišypsojau spėliodama, kokio amžiaus vaikams paaiškėja, jog užlenkti nykštį lengviau negu mažylį. – Ir gali negrįžti.

– Grįšiu, – patikinau. Tebevilkėjau chalatą, plaukai vis dar buvo subrukti po naktiniu šaliku. – Neturiu kur eiti, be to, visada grįžtu, tiesa?

– Tu mūsų nepasiilgsi? – paklausė Vasara.

O, ji griebėsi sunkiosios artilerijos. Puiki ir veiksminga taktika.

– Mes tavęs pasiilgsime, – pridūrė Džeksonas. Jis nutilo ir pažvelgė į grindis prie dešinės kojos, linktelėjo ir pažvelgė į mane. – Garvas sako, kad irgi tavęs pasiilgs.

Dvigubas klastingas bandymas mane paveikti. Vedžiojau akis nuo vieno rimto veidelio prie kito. Dabar jų santūrų antpuolį parėmė kantri, naivi tyla.

– Einu, apsirengsiu, – atsakiau. Nuo šių dviejų klastininkų atsiginti nemokėjau.

Kol palydėjau abu už vartų, apkabinau, pažadėjau grįžti ir parvažiavau namo, miegai išlakstė. Palindau po dušu, apsirengiau ir vėl sėdau į mašiną.

Dabar tai buvo mano mašina. Nusipirkau ją iš Kailo, sumokėjusi tiek, kiek kainuoja toks naudotas automobilis. Jis gavo truputį žūtbūt reikalingų pinigų, o aš vėl pasijutau namie. Mano vieta čia, ir aš čia liksiu. Kaskart, sėsdama į mašiną, jausdavausi vis kitaip. Dabar ji buvo mano. Ant grindų patiesiau naujus demblius, ant prietaisų skydo uždėjau dukterėčių ir sūnėnų nuotraukas, ant užpakalinio vaizdo veidrodėlio pakabinau krištolinį niekutį. Paverčiau mašiną sava. Sidabro spalvos automobilį turėjo Vilas. Kvaila, bet kaskart, įsėdusi į savo automobilį, prisimindavau, kaip jis rytą veža mane į Sidnėjaus centrą po mūsų drauge praleistos nakties. Prisimindavau, kaip jis padėjo man užsisegti saugos diržą, o paskui nykščiu paglostė man plaštakos viršų. Dabar galėdavau apie jį galvoti tik mašinoje. Šiuo atžvilgiu kuo toliau, tuo darėsi blogiau. Turbūt mane paveikė Ašlinos advokato laiškas, bet dabar, prisiminusi Vilo laišką, aš baisiai išsigąsdavau. Negalėjau jo paimti, į jį pažiūrėti; širdis imdavo daužytis, jei netyčia jį užkliudydavau traukdama apatinius iš stalčiaus, kuriame jį laikiau. O jei per ilgai apie jį galvodavau, viskas išnykdavo, ir galvoje skambėdavo tik jo riksmas išgirdus, ką ji pasidarė. Ne, ramiai galvoti apie Vilą galėdavau tik mašinoje. Tik tada.

Važiuodama M1 greitkeliu, aš vėl mąsčiau apie susitikimą su Ašlina praėjusį savaitgalį. Niekas neišspręsta. Ji paskambino vaikams ir pasakė grįžusi į Angliją „dabar ir visados, ir per amžių amžius, amen“, anot Vasaros, todėl šį savaitgalį su jais pasimatys. Kailui ji pareiškė, kad norinti pamatyti vaikus, ir tiek. Neprikišo, kam vietoj savęs atsiuntęs mane. Neužsiminė apie advokatus. Matyt, tai reiškia, kad kreipsis į teismą. Taigi šeimos laukia nauji nemalonumai.

Nemalonumai. Cha! – mąsčiau išvažiuodama iš greito važiavimo juostos. Teismas – naujas, anksčiau nepatirtas pragaras visiems suinteresuotiems asmenims. Visi sužinos jų menkas negražias paslaptis, iškaišiotas po mažiausius, nuošaliausius gyvenimo kampelius, nes jos taps ginklais, kuriuos galima panaudoti vienam prieš kitą.

Ši mintis nedavė man ramybės beveik visą kelionę. Derėjo graužtis dėl melo vaikams. Nors mano ketinimai buvo geri, Kendra, kurią jie pažinojo, atgal negrįš.

*

Konferencija buvo surengta didžiuliame dvare, apsiaustame Jorkšyro žalumos skraisčių. Dvi dienas delegatai iš visos šalies klausysis paskaitų apie naujausias kadrų paieškos ir atrankos tendencijas, darbo įstatymų pataisas ir pelno didinimą.

Aš atvažiavau anksti. Po automobilio ratais sugirgždėjo žvyras ir sustojau prie viešbučio. Rūmai buvo gražūs ir kruopščiai restauruoti. Kai parodžiau Kailui svetainę, jis paaiškino, kad, kiek įmanoma, panaudotos originalios smėlio spalvos nelygios plytos, stogas perdengtas originaliomis tamsiomis čerpėmis, o dauguma sijų originalios arba iš to paties laikotarpio medienos. Jis patarė man pasidairyti užkaborių, kai kurie bus įdubę, nes kadaise ten buvo įėjimai į slaptus koridorius. Be to, pasiūlė žvilgtelėti į rūsius, jei pasitaikytų proga. „Nemanau“, – atsakiau. Gal kam ir patinka drėgnos, priplėkusios, uždaros erdvės, bet man ne.

Įsiregistruoti viešbutyje galėjau tik po dviejų, todėl padaviau automobilio raktelius parko prižiūrėtojui, lagaminus palikau registratūroje ir išėjau pasibastyti. Norėjau apžiūrėti viešbutį, kol jis sausakimšai neprisigrūdęs triukšmingų įsitempusių delegatų naujutėliais kostiumais, neleidžiančių kitiems nė išsižioti, kad visi matytų, kokie jie klestintys ir pasitikintys savimi.

Ėjau poliruotomis akmeninėmis plokštėmis, didžiulėje registratūroje šiugždėjo mano žemakulnių vairavimo batelių žingsniai. Dešinėje prieš tamsios medienos stalą į antrą aukštą grakščiu vingiu kilo tamsios medienos laiptai su puošniais turėklais. Laiptais leidosi du žmonės. Pora.

Jie nesilaikė už rankų, bet buvo matyti, kad meilužiai. Turbūt tai pirmos jų atostogos drauge, turbūt rytą jie pusryčiavo lovoje, o dabar eina pasivaikščioti, kad sužadintų kitokį apetitą. Jis jai kažką pasakojo, pašėlusiai mojuodamas rankomis, o ji kas antras žodis juokėsi. Mano šypsena dar paplatėjo. Kai gyveni tarp žmonių, kurie skiriasi, gera pamatyti žmones iš kito spektro galo: kurie mylisi. Pasimatymai, atostogos, seksas. Tai turi prasmę, tai verta išbandyti.

Kol aš nesislėpdama spoksojau į laimingą porą, laiptų viršuje pasirodė dar vienas žmogus.

Man pasirodė, kad jis užpildė visą erdvę už poros. Man pasirodė, kad jis užpildė visą antrą aukštą. Man pasirodė, kad jis gali užpildyti visą viešbutį.

Jis. Žmogus iš kiekvieno mano košmaro.

– Tu man patinki, Kendra, tu man labai patinki, bet mums nieko neišeis.

Tobis, mano pirmas meilužis, pirmas vyras, kurį bučiavau, mane meta, ir man sunku tuo patikėti. Mes šešis mėnesius mylėjome vienas kitą, o dabar jis taip kalba.

– Bet tu sakei, kad mane myli, – sušnibždėjau gėdydamasi, kad tariu šiuos žodžius. Man ką tik sukako dvidešimt, tebestudijavau koledže, jis buvo man pirmas, ir vis dėlto pastebėjau, kaip krūptelėjo.

– Mylėjau. Bet nebemyliu.

Norėjau paklausti, kas pasikeitė, ką dariau negerai, gal nebepatinku jam, nes esu nepatyrusi. Dar norėjau pasakyti, kad galiu pasikeisti. Norėjau paprašyti leisti man pasitaisyti. Bet tylėjau, nes žodžiai įstrigo gerklėje. Šiek tiek išdidumo turėjau. Nors širdis plyšo, gal todėl, kad širdis plyšo, negalėjau. Negalėjau maldauti.

– Kene, – ramiai paaiškino jis, – tu niekuo dėta. Ne tu kalta, o Penė. Mes susitaikėme. Tu man patinki, o ją aš myliu.

Aš nieko neįtariau, nesupratau, kad jis tebemyli ankstesnę merginą, net nežinojau, kad jie nenutraukę ryšių.

– Labai atsiprašau, – pasakė pamatęs, kaip aš sukrėsta. – Turiu eiti.

Ir išėjo, ir daugiau niekada neatsiliepė į mano skambučius.

Aš raudojau. Aš mėgavausi savo sielvartu. Sugniuždyta, priblokšta, galvojau tik apie Tobį. Buvau įsitikinusi, kad jis supras, kaip suklydo, kad prisimins, kodėl kadaise išsiskyrė su Pene. Man buvo sunku įsivaizduoti, kaip galima vieną dieną mylėti, o kitą jau nebe. O jei mylėti nustojama palengva, kaip galima nenumanyti, neįtarti, kad mylimasis traukiasi nuo tavęs prie kito žmogaus? Kaip gali nesuprasti?

Kai po mėnesio knygyne Lidso centre netikėtai sutikau Lansą, geriausią Tobio draugą nuo vaikystės, man pasirodė, kad Likimas aitrina žaizdą. „Jis tave paliko, bet štai jo draugas, mandagiai pasišnekėk su juo, būk gera mergaitė“, – tarė Likimas. Apsisukau ir išbėgau iš knygyno, nenorėdama išsiduoti, kad Tobis sužinotų, kaip man blogai. Lansas mane išsivijo, sulaikė švelniai paliesdamas ranką. Juodu buvo labai skirtingi ir labai panašūs, Tobis ir Lansas. Tobis buvo tylus ir santūrus, kol jo gerai nepažindavai, turėjo tokį pat keistą humoro jausmą kaip aš ir buvo gražus. Turėjo nuostabiausią kakavos rudumo odą, dideles rausvai rudas akis ir lūpas, nuo kurių prisilietimo linkdavo keliai – negalėjau patikėti, kad jis pakvietė mane pašokti klube, kur mes susipažinome. Lansas buvo baltasis, tiesmukesnis ir draugiškesnis, net su nepažįstamais žmonėmis. Daugybė moterų manė, kad jis gražus, ir per tą laiką, kol buvau Tobio mergina, mudu su Lansu gražiai sutarėme, nes jis visada stengdavosi visur įtraukti ir mane. Lansas buvo gimęs bendrauti.

– Labai gaila, kad tau taip išėjo su Tobiu, – tarė Lansas, stovėdamas priešais nelinksma mina. – Gal tau bus smagiau, kai pasakysiu, jog išvadinau jį bepročiu.

– Tikrai? – paklausiau. Nemaniau, kad vyrai vienas kitam taip sako.

– Tikrai. Jūs taip tikote vienas kitam. Jis pamišęs, kad tave paliko. Gal tau bus smagiau, kai pasakysiu, kad dabar retai matau Tobį su Pene. Ji man nepatiko anksčiau ir nė kiek nepasikeitė.

Tai ir norėjau išgirsti. Merginos, su kuriomis kartu nuomojau butą, labai mane užjautė, bet žinia, kad kiti irgi nemėgsta Tobio naujos senosios meilės ir mano, jog jis padarė klaidą, patvirtino mano nuomonę. Aš nebuvau prasta meilužė, tiesiog Tobiui laikinai pasimaišė protas, ir netrukus jis atsikvošės. Lansas paprašė mano telefono numerio, užsiminė, kad gali susitarti dėl mano praktikos laikraštyje, kuriame dirba, jei mane tebedomina žurnalistika, vėl pareiškė, kaip apgailestauja, ir nulėkė į pasimatymą su savo mergina.

Kai po kelių dienų Lansas man paskambino ir paklausė, kaip gyvenu, nieko blogo nepagalvojau. Kol buvau Tobio meilužė, mes dažnai susitikdavome, kalbėdavomės, juokaudavome – susidraugavome, todėl man buvo malonu, kad jis susirūpinęs. Po poros savaičių mes net susitikome išgerti, nes jis atvažiavo į Lidsą iš Harogito, kuriame gyveno.

Aš kiekvieną rytą pabusdavau trokšdama pamatyti Tobį, pasikalbėti su juo, apkabinti jį, klausytis jo šnibždamų meilės žodžių. Jei tai neįmanoma, ką gi, pakaks draugystės su Lansu.

Mes kalbėdavomės, drauge eidavome vakarieniauti, kartais jis kur nors lydėdavo mane su draugėmis. Kartu mums buvo smagu. Praėjus maždaug trims mėnesiams po išsiskyrimo su Tobiu, mudu su Lansu nuėjome į piceriją, paskui jis palydėjo mane iki namų Berli Parke, ir mes valandėlę stovėjome prie durų, baigdami pokalbį. Supratusi, kad nebeturime ko pasakyti, išsitraukiau iš kišenės raktus ir staiga pajutau Lanso lūpas ant savo lūpų, jo rankas, spaudžiančias mane prie savęs. Apstulbau. Iki šiol bučiavausi tik su Tobiu, o šis bučinys buvo kitoks. Mūsų lūpos neatitiko vienos kitų kaip mano ir Tobio, jis suėmė rankomis galvą, užuot mane apkabinęs, trenkė losjonu po skutimosi, šviesūs plaukai brūkštelėjo man per skruostą, burnoje buvo justi neseniai išgertos kavos skonis. Iš pradžių svyravau, paskui nusileidau. Pabučiavau jį, nors iš esmės tiktai nesipriešinau. Galų gale Lansas atsitraukė ir tarė:

– Šimtą metų norėjau tai padaryti.

Aš šyptelėjau sučiauptomis lūpomis, nelabai nutuokdama, ką atsakyti. Nenorėjau to daryti – nei šimtą metų, nei trumpiau. Man net netoptelėjo, kad Lansas gali būti ne tik draugas, todėl nenorėdama, kad abu pasijustume nesmagiai, palinkėjau jam labos nakties ir sprukau į vidų.

Kitą kartą jį pamačiau nuvažiavusi į Harogitą tartis dėl praktikos laikraštyje, kurio apybraižų skyriui jis vadovavo. Paskui mes nuėjome išgerti, ir jis palydėjo mane į geležinkelio stotį. Kai stovėjome vestibiulyje, skubiai atsisveikinau nunėrusi galvą ir nusigręžiau eiti.

Jis mane prisitraukė ir vėl pabučiavo. Šį kartą nenusileidau. Lansas man patiko, jis buvo draugas, su kuriuo nenorėjau pyktis, ypač dabar, kai kasdien matysimės redakcijoje, bet negalėjau leisti, kad tai tęstųsi. Atsirėmiau delnu jam į krūtinę ir atsargiai, bet tvirtai atstūmiau. Apčiuopiamas „nereikia“. Šiaip ar taip, sprendžiama pagal veiksmus, o ne pagal žodžius. Jis iškart žengtelėjo atgal, tučtuojau supratęs, ką noriu pasakyti. Droviai šyptelėjo. Aišku, suprato.

Jis manęs nematė. Esu tikra, kad jis manęs nematė, tariau sau apsisukdama ant kulno ir nužingsniavau į viešbučio gilumą, kur, pasak registratorės, yra restoranas ir baras. Pakeliui pamačiau mažą, nekrintantį į akis moterų tualeto ženklą. Pasukau ten, stumtelėjau duris ir įėjau.

Tualetas buvo didžiulis, švarus, su žalvario bei marmuro apdaila ir baltais rankšluosčiais, tuščias, visų aštuonių kabinų durys atidarytos.

Maniau, kad tu to nori, aš tave pažįstu. Žinau, kokia tu. Maniau, kad tu to nori.

Pasilenkiau virš virtinės kriauklių, kiekviena buvo iškalta iš glotnaus vėsaus akmens. Spoksojau į baltą kaištį vienos dugne.

Iš pradžių pasidarė karšta. Įkaitęs srautas uždegė ląsteles mano kūne, ir aš užsiliepsnojau iš vidaus.

Prispaudžiau delnus prie akmens, kad nesverdėčiau, ir į mane ėmė skverbtis vėsa.

Tu nepaprasta. Nustok spurdėti, tu nepaprasta.

Oro. Aš nebegaliu įkvėpti oro. Prispaudžiau dešinę ranką prie krūtinės, stengdamasi nuraminti besidaužančią širdį, palengvinti supliuškusių plaučių darbą.

Nustok spurdėti, ir aš tavęs neužmušiu.

Aš nualpsiu. Jei neįkvėpsiu, nualpsiu. Taip jau buvo atsitikę. Taip atsitikdavo, aš nieko negalėdavau padaryti, paskui mane apgaubdavo tamsa. Bet jau daug metų to nebuvo buvę. Jau daug metų taip nebuvo atsitikę.

Gniaužtuvai vis labiau veržė krūtinę, širdis plakė vis smarkiau, bėgdama nuo atminties siaubo. Aš čia įstrigau. Aš nieko negaliu padaryti. Aš patekau į šios akimirkos spąstus. Prisiminimas ryškėjo, žodžiai garsėjo.

Maniau, kad tu to...

Tualeto durys atsilapojo, susiūbavo ant vyrių ir trenkėsi į sieną. Pašokau. Liuoktelėjau iš praeities į dabartį. Staiga vėl atsidūriau čia. Viešbučio tualete. Ne ten. Ne tada, kai.

– Oi, atsiprašau, – tarė moteris, pamačiusi, kad pašokau, nuėjo prie kabinos, užsidarė ir užkišo duris.

„Neatsiprašinėk, – norėjau pasakyti. – Tu ką tik mane išgelbėjai. Tu ką tik išvadavai mane iš ten.“

dvidešimt devintas skyrius

Auditorijoje tilpo trys šimtai žmonių. Buvę rūmų priestatai buvo paversti konferencijų centru su posėdžių salėmis, verslo ryšių centru ir auditorija.

Šviesos buvo prigesintos, į kviestinę pranešėją priekyje nukreiptas prožektorius, o ekrane jai už nugaros nušvito diagramos ir skaičiai. Ji skaitė paskaitą apie kadrų paieškos ir atrankos pokyčius. Žinojau, nes pavadinimas buvo parašytas popieriaus lape prieš mane. Lape iš delegatės paketo. Žinojau, nes akimis perbėgau pirmą delegatės paketo puslapį. Nesuvokiau tų žodžių, nesupratau, bet perskaičiau, nes esu gera mergaitė. Nieko neprisiminiau nuo tos akimirkos prie laiptų. Nuo tada, kai pakėliau akis ir jį pamačiau.

Jis manęs nematė, buvau tuo tikra. Visiškai įsitikinusi. Valandą sėdėjau užrakintoje tualeto kabinoje, kol drįsau išlįsti, baigiau registruotis ir užlipau į viršų, į savo numerį penktame aukšte. Visą laiką dairiausi, kad netyčia nesusidurtume. Kad nereikėtų pamatyti jo iš arti ir pasisveikinti.

Sėdėdama auditorijoje supratau, kad visai saugi nesu. Jo arti nėra, bet reikia atsižvelgti į mano galvą. Ten jis tyko šiepdamas dantis, urgzdamas it kraujo ištroškęs žvėris.

Praėjo kelios savaitės po mano praktikos „Harogito vidaus ir užsienio kronikoje“, kai aš leidau laiką plikydama arbatą, perrašinėdama interviu ir darydama fotokopijas, be galo sužavėta šio proceso ir nusprendusi, kad tai kaip tik man. Lansas pakvietė mane į redakcijos vakarėlį.

– Nieko prašmatnaus, – tarė jis. – Bet neblogas būdas kristi į akis. Kas nors vėliau tave pamatys ir prisimins, kokia buvai puiki darbuotoja. Gal ir darbą gausi, kai baigsi koledžą.

Nuo vaikystės, kai užrašinėdavau savo tikras ir pramanytas istorijas, rašymas buvo mano aistra. Jo žodžiai reiškė, kad mano svajonė gali išsipildyti, kad aš galiu tapti žurnaliste.

Vakarėlis ramiai vyko vienoje Harogito aludėje. Buvo trošku nuo cigarečių dūmų, trenkiančių alumi ir pigiu vynu. Sėdėjau kampe, juk buvau ne koks nors įtakingas asmuo, užkalbinti redaktorių ar jo pavaduotoją drovėjausi. Tiesą sakant, bet kurio skyriaus redaktorių, išskyrus Lansą.

Pakako ten būti. Lansas daug laiko praleido su manimi, nešė man gėrimus, pažindino su žmonėmis, todėl keletas net liepė paskambinti, jei norėčiau grįžti čia vėl atlikti praktikos. Nesugaišau laiko veltui.

Gėriau nedaug. Springdama įveikiau beveik pusę bokalo alaus, bet kamavausi toliau. Po išsiskyrimo su Tobiu pakakdavo trijų taurelių, kad pasijusčiau bjauriai ir imčiau savęs gailėtis. Kad užsigeisčiau perkurti save pagal Penės paveikslą, nesvarbu, pagal kieno paveikslą, jei tik pavyktų susigrąžinti nuostabųjį meilužį. Nekenčiau to jausmo. Nesupratau, kaip galima taip ištižti dėl vyro. Taip jaustis. Bet juk jaučiausi.

Buvo vėlu, o aš turėjau spėti į Lidso traukinį. Ant stalo buvau pasistačiusi pusę bokalo alaus, nusprendžiau jį išgerti prieš važiuodama. Nuėjau į tualetą ir užtrukau žiūrėdama į savo atvaizdą veidrodyje. Ne visada stebeilydavau į savo atspindį žvilgiuose paviršiuose, bet dabar susižavėjau. Kas mano Tobiui nepatiko, kad jis grįžo pas buvusią meilužę? Gal jos plaukai ilgesni, moteriškesni už mano? Maniškiai ne visai siekia pečius. Gal jos akys gražesnės? Mano buvo taip tamsiai rudos, kad atrodė juodos, lyg turėčiau du didžiulius vyzdžius. Gal jos burna mažesnė? Nes mano lūpos labai putnios. Gal jos nosis dailesnė? Kodėl? Et, liaukis, tariau sau. Jau laikas priprasti, praėjo penki mėnesiai. Jis pas tave nebegrįš.

Nusiploviau rankas kriauklėje ir grįžau prie stalo. Grįžusi pamačiau prie baro Lansą su trimis vyrais iš sporto skyriaus, susispietusius aplink stalą, kur buvo mūsų gėrimai. Jie žvengė, vienas buvo užstojęs bokalus ant stalo, o du kiti, man beveik nepažįstami, stebėjo ir pašnibždomis jį kurstė. Pro siaurą plyšį tarp jų pamačiau, kad vyrai pila stiklinę degtinės į mano alų. Aha, tai šitaip jūs smaginatės, pamaniau.

Priėjau, o jie mane pamatę atsitiesė. Lansą, atrodė, šiek tiek graužė sąžinė, kiti vargiai slėpė linksmybę. Akivaizdu, jie nori pamatyti, kaip aš svirduliuoju ir neapverčiu liežuvio. Jei nebūčiau jūsų nutvėrusi, būtumėt pritrenkti, pamaniau. Būčiau sėdėjusi ir variusi jus iš proto nykiais pasakojimais apie nuostabų meilužį, kuris mane paliko.

– Viskas gerai, vaikinai? – paklausiau sėsdamasi prie stalo.

– Aha, taip, – vienu balsu atsakė jie, du tyliai prunkšdami.

– Jėga, – šūktelėjau ir ištiesiau ranką prie bokalo. Suėmiau pirštais storą rasotą stiklą, bet nesugraibiau ir apverčiau, skystis kliuksėdamas išsiliejo ant tamsios medienos stalo ir ėmė varvėti ant grindų. – Velnias, – tariau apgailestaudama ir pažvelgiau į juos. – Ir dar beveik pilnas bokalas.

Lansas atspėjo, kad aš pamačiau. Jis suprato, kad nekelsiu triukšmo, bet alaus su degtine negersiu. Gaila, kad nemoku kelti triukšmo, atkreipti dėmesio, kai mane nuskriaudžia. Nemoku, ir tiek. Lansas tai žinojo. Vėliau supratau, kad Lansas dėjo viltis į šią mano savybę.

Norėdama išvengti kitokių kvailysčių, nusprendžiau išeiti, lipti į traukinį ir neužmiršti, kad su jais gerti negalima. Lansas pasisiūlė palydėti į stotį.

Kai mes tamsiomis Harogito gatvėmis žingsniavome į stotį, aš godžiai rijau gaivų nakties orą. Lyg jis mane būtų galėjęs apvalyti po tvankumos aludėje. Pusiaukelėje Lansas sustojo vidury šaligatvio.

– Man neramu, kad tu taip vėlai viena važiuosi traukiniu, – tarė jis.

– Nieko man nenutiks, – atsiliepiau.

– Ne, tikrai, aš sau nedovanočiau, jei tau kas nors nutiktų.

– Sakau, viskas bus gerai.

– Klausyk, mergina, su kuria gyvenu, išvažiavusi, ji nepyks, jei pernakvosi jos kambaryje.

Jo rūpestis buvo nuoširdus, aš tai jaučiau, bet norėjau parvažiuoti namo. Išsimiegoti savo lovoje. Be to, man buvo nejauku dėl istorijos su gėrimu aludėje. Tai darė ne Lansas, antra vertus, kitų jis nesudraudė. Jie pokštavo, bet bandymas mane nugirdyti, pripilti į mano alų degtinės buvo ne juokas.

– Rytą aš tave iškart parvešiu į Lidsą, – pažadėjo jis.

Kelias namo buvo tolimas, o aš kelis kartus nakvojau pas Lansą, draugaudama su Tobiu. Namas buvo didelis, trijų aukštų, nė kiek nepanašus į bjaurų studentų nuomojamą butą, nes visi gyventojai dirbo. Jis jame gyveno su dar trimis žmonėmis, ir visi buvo malonūs. Aš vis dar svyravau. Iš tikrųjų norėjau grįžti namo, ketinau su kitomis buto nuomininkėmis rytoj pietauti bare. Be to, dar vienas dalykas. Jis tebetvyrojo aplink mus ir kėlė man šiokį tokį nerimą.

– Klausyk, Lansai, aš nuoširdžiai džiaugiuosi, kad tu mano draugas, – tariau jausdamasi nesmagiai, kad apie tai prabilau, bet pabrėždama žodį „draugas“. Nenorėjau, kad jis manytų, jog aš riečiu nosį, laikau save ypatinga, nes jis man puoselėja švelnius jausmus, bet norėjau ką nors pasakyti, kad būtų aišku, jog dar kartą jo nebučiuosiu.

– Taip, žinau, – atsakė jis, rodos, šiek tiek įsižeidęs. – Juk aš nebandžiau prie tavęs lįsti, a?

Aš sumišau. Kalbėjau kaip kokia pasipūtėlė. Dieve, na ir bukaprotė. Kaip blogai jis turbūt dabar galvoja apie mane. Kas aš per žmogus? Žinoma, jis manęs negeidžia. Jei geistų, būtų vėl mėginęs pabučiuoti, bet juk nemėgino.

Jei neliksiu nakvoti, jis pamanys, kad aš savęs baidausi.

– Gerai, nakvosiu pas tave, – tariau. – Labai ačiū.

Jis nusišypsojo.

– Eime. O jei gražiai elgsies, pakeliui namo nupirksiu tau maišelį bulvių traškučių.

Maniau, kad viską išsiaiškinome. Reikalas baigtas. Daugiau prie jo negrįšime. Taip ir buvo. Kelias valandas. Maždaug iki to laiko, kai jis man tarė: „Negi tu niekada nejauti nusivylimo?“

– Nagi, greičiau, – tarė kažkas ir man niuktelėjo. – Mes vėl turėsime čia susirinkti po keturiasdešimties minučių į grupines pratybas.

Atsisukau į kaimynę. Dailaus sudėjimo moteris, kuri, kaip ir aš, neturėtų nešioti susagstomų palaidinukių – viršutinės baltų marškinių sagos ant didžiulių krūtų vos suėjo. Veidas bičiuliškas, šypsena maloni, akys geros.

– Mūsų pavardžių kortelėse geltonos linijos, matyt, tai reiškia, kad esame vienoje grupėje, – toliau dėstė ji, pamačiusi mano sutrikimą. – Be to, tai reiškia, kad mes apsišovėme, nes aš irgi užmigau.

Blankiai šyptelėjau rinkdama daiktus – prospektą, butelį vandens, rašiklį, bloknotą – ir kišdama juos į didžiulį audeklinį delegatės krepšį, kuriais buvo apdalyti visi.

Turiu iš čia dingti, nusprendžiau.

Užlipsiu į viršų, palįsiu po dušu, persirengsiu ir, kaip ketinau, važiuosiu į Lidsą pas drauges, su kuriomis kadaise kartu gyvenome. Jos nesipiktins, kad atvažiavau dviem dienomis anksčiau. Turbūt net apsidžiaugs, juk tiek metų jų nemačiau.

– Galbūt susitiksime vėliau, – pasakiau moteriai.

– Jei pabėgsi, aš tave apskųsiu, – perspėjo ji ir vėl maloniai nusišypsojo. Kalbėjo su neryškiu, švelniai murkiančiu velsietės akcentu. – Nagi, nepasiduok, grįžk. Atrodai čia pati įdomiausia. O aš žinau, tikrai žinau, kad visi kiti bus pasiruošę pratyboms, – ji vėl man nusišypsojo.

Negaliu išvažiuoti, supratau. Gabrielė pasiuntė mane čia už savo pinigus. Išvykimas būtų kaip antausis, pareiškimas, kad nė kiek negerbiu jos darbo. Negaliu taip pasielgti su Gabriele. Ką jai pasakyčiau? Kad po daugelio metų kai ką pamačiau ir pamečiau galvą? Net jei ji mane suprastų, tikriausiai paklaustų kodėl. Kas tai per žmogus, kad aš taip negražiai su ja pasielgiau. Turėčiau jai papasakoti tiesą. O to niekada nebus. Aš negaliu apie jį kalbėti. Su niekuo. Aš net negalvoju apie jį, juolab nekalbu. Jei nenorėsiu išduoti tiesos, kas liks iš mano ir Gabrielės draugystės?

Mano nuomone, turėjau tris galimybes: iššvaistau jos pinigus ir atsisakau paaiškinti kodėl; arba iššvaistau jos pinigus ir papasakoju kodėl; arba neiššvaistau pinigų, tada nereikės svarstyti, pasakoti ar ne.

Kurią iš trijų galimybių lengviausia pasirinkti? Tikrai, kurią?

– Gerai, – atsakiau geltonosios grupės dalyvei. – Susitinkame lauke po dvidešimties minučių.

– Puiku! – nudžiugo ji. – Maunu į lauką parūkyti. Oro trūksta.

Prieš pat septynias paskambino Vasara su Džeksonu papasakoti apie savo dieną: tėtis prisvilino vakarienę, todėl teko užsisakyti picą. O mama vėl paskambino ir labai džiaugėsi, kad šeštadienį juos pamatys. Tėtis projektuoja naują namą, bet nuolat bamba, kad negali susikaupti, nes jie baisiai triukšmauja, o kaip aš manau, ar jie baisiai triukšmauja? Kalbėdama su jais, apsiraminau. Prisiminiau, kad man nebe dvidešimt, kad nesu vieniša ir išgąsdinta. Man beveik trisdešimt treji, mano gyvenimas ir priedermės kitokie.

Aš pasikeičiau.

trisdešimtas skyrius

Antra konferencijos diena prasidėjo anksti. Ji buvo graži, saulėta, dangus nuostabiai, sodriai mėlynas, beveik be debesų.

Aštuntą ryto visi buvome papusryčiavę ir sėdėjome minkštuose krėsluose, klausydamiesi numatytų pranešimų. Aš nelabai kreipiau dėmesį. Mano velsietė draugė, vardu Bilė, buvo apgyvendinta už dviejų numerių nuo manojo. Ji buvo smagi, ir mudvi beveik visą laiką elgėmės kaip išdykusios mokinukės, kikenome, kiekvieną laisvą akimirką aptarinėjome televizijos laidas, o dirbome tik verčiamos. Aš nebuvau užmiršusi pabaisos viešbutyje, bet po konferencijos važiuosiu į Lidsą susitikti su dviem senomis draugėmis, porą naktų ten nakvosiu, o sekmadienį vakarop grįšiu į pietus. Taip ilgai jo išvengiau, nes jis manęs nepamatė. Aš jo nemačiau – nors labai įdėmiai dairiausi – nuo praėjusio ryto, o jis neišvydo manęs. Viso labo reikia jo vengti, paskui išvažiuoti ir išmesti šį susitikimą iš galvos.

Vakarieniaudama sėdėjau šalia Bilės, ir mudvi apsimetėme, kad klausomės pasipūtėlio iš Londono, smulkiai dėstančio savo teorijas, kaip ieškoti jaunų moteriškosios lyties kadrų. Iš tikrųjų abi kikenome į šokoladinį pudingą, trokšdamos, kad jis užsičiauptų. Kaip daugelis šiame kambaryje, viena akimi dirsčiojau į laikrodį, nes septintą ketinau skambinti vaikams.

Aš jų ilgėjausi. Nuoširdžiai ilgėjausi. Pastaruosius kelis mėnesius matydavau juos beveik kasdien ir buvau pasiilgusi jų šypsenų, čiauškėjimo, lakstymo per sofas ir rakto brakštelėjimo mano spynoje. Ilgėjausi bendros vakarienės. Ilgėjausi Vasaros pykčio priepuolių ir įtūžusio Džeksono tylėjimo, nes vieną reikėdavo nuraminti, o kitą prakalbinti.

Kai Bilė atsistojo eiti į tualetą, pakilau ir aš, neketinau likti su mulkiu, sėdinčiu priešais. Be to, jau be dvidešimt septynios. Jie pavakarieniavę, Kailas neprieštaraus, kad dienos režimo penkiolika minučių nebus laikomasi. Mudvi su Bile išsiskyrėme prie lifto. Iškviečiau jį ir laukdama pajutau neaiškų nerimą. Netoliese bastosi šmėkla, reikia skubiai grįžti į saugų prieglobstį. Išsiblaškiusi mindžikavau žiūrėdama, kaip apšviesti skaičiukai slenka nuo septinto prie šešto, penkto, ketvirto, trečio, antro, pirmo.

Pradėjau mindžikuoti smarkiau. Durys vėrėsi visą amžinybę, bet galų gale tyliai prasiskyrė. Žengiau į mediena apmuštą kabiną ir paspaudžiau penkto aukšto mygtuką.

Laukdama, kol durys užsidarys, išgirdau sunkius žingsnius savo pusėn. Turbūt vyriškus. Troškau, kad durys užsivertų, ir aš dingčiau iš čia. Metalinės durys pradėjo vertis, bet tarp jų įsispraudė didžiulė ranka, durys džerkštelėjusios sustojo ir vėl atsidarė.

Man išlėkė širdis, užgniaužė amą. Palenkiau galvą užmesdama ant veido plaukus, kai vyras, sustabdęs liftą, įėjo į vidų. Avėjo žvilgius juodus batus. Priėjo artyn, aš atšokau.

– Atleiskite, – tarė jis. – Nenorėjau išgąsdinti. Man tik reikia paspausti ketvirtą, – balsas ne jo. Šis vyriškis škotas. Drįsau į jį pažvelgti, jis lyg niekur nieko skaitė pranešimą ant lifto sienos, ką daryti, kilus gaisrui. Atsikvėpiau ir liepiau sau nusiraminti.

Liftas sustojo škoto aukšte, ir jis linktelėjęs išlipo. Paspaudžiau rodyklę durims uždaryti ir šiek tiek aprimau. Liftas vėl pradėjo kilti. Į galvą atėjo „Įtarios sielos“. Pradėjau niūniuoti svarstydama, kiek laiko reikės pakilti per vieną aukštą.

Apžiūrinėjau juodą dryželį ant elektroninio rakto, kai durys atsidarė. Pagaliau! – pamaniau ir žengiau į priekį.

Kažkas laukė lifto ir atsirado tarpduryje, kai durys, mane išlaisvindamos, atsidarė. Jis šyptelėjo, aš irgi, nežiūrėdama į akis. Vyriškis pasitraukė mane praleisdamas. Aš nudūmiau koridoriumi ir pasukau į savo numerį už kampo, jausdamasi taip, lyg eičiau atgal prie lifto. Koridoriumi pėdino pora, vyriškis pasitraukė, mane praleisdamas. Aš dėkodama nusišypsojau.

Mano rankose slysčiojo glotnus plokščias elektroninis raktas. Aš džiūgavau. Graudu, bet buvau laiminga, kad kalbėsiu su Vasara ir Džeksonu. Už kito posūkio iš kambario išėjo dar vienas gyventojas, uždarė duris, patraukė už rankenos. Atsisuko lifto pusėn.

Atrodė, kad jis iškart užpildė koridorių. Išaugo iki septynių pėdų. Veidu prašliaužė šypsena.

– Žiū, rodos, neketini pasisveikinti, – tarė jis.

Kai dėjausi daiktus, išvykdama iš Australijos, beveik viską teko parduoti. Neturėjau laiko nieko išsiųsti namo, todėl pasilikau vos kelias mėgstamiausias knygas, kompaktines plokšteles, skreitinuką ir kiek tilpo batų bei drabužių. Nusprendžiau sumokėti už bagažo antsvorį, jei reikės, o visa kita – nuo lovos iki šaukštelių, kambarinių gėlių ir daugkartinių pirkinių krepšių – pardaviau. Surengiau atvirų durų dieną ir viską pardaviau. Gavau apie pusantro tūkstančio dolerių, arba maždaug šešis šimtus penkiasdešimt svarų. Viską paaukojau psichologinės pagalbos tarnybai, nes norėjau, kad kiti žmonės gautų pagalbą, kai jiems jos reikės. Turėjau būti tikra, kad žmogus, pasiekęs ribą kaip Vilo žmona, ieškos pagalbos, o ne susinaikinimo. Žinau, ką reiškia stovėti ant bedugnės krašto. Trokšti nušokti ar tiesiog nukristi. Žinau, koks tai jausmas, ir jei kitas žmogus jį patyrė iš dalies dėl mano kaltės... Todėl turėjau išvykti. Negaliu nuskriausti kito žmogaus taip, kaip kadaise kai kas nuskriaudė mane.

Būčiau galėjusi pabėgti, jei nebūčiau taip išsigandusi. Jei nebūčiau taip išsigandusi, būčiau galėjusi klykti. Būčiau galėjusi apdraskyti jam veidą, kai ėmė artintis ir mes staiga atsidūrėme nišoje, jos slepiami ir nematomi iš pagrindinio koridoriaus, bet nustėrau iš siaubo. Mane apėmė baimė, pirmykštė, didžiulė, slogi baimė, kuri gniuždo lėtai, bet atkakliai, po vieną molekulę, ir sustabdo laiką. Mane apėmė baimė, ir aš nieko negalėjau padaryti. Žinojau, ką reiškia manyti, kad tave tuoj užmuš.

Nė karto negalvojau apie mirtį, kol neturėjau dvidešimties. Nereikėjo, neteko. O jei ir dingtelėdavo mintis apie gyvenimo pabaigą, ji ateidavo senai, silpnai – ramiai mirdavau miegodama. Niekada negalvojau, kad tai įvyks kai kam panorėjus. Kai kam, kas sugniaužė man kaklą ir tuoj atims gyvybę.

Žinojau, ką reiškia laukti, jog tave tuoj užmuš. Ir bijojau.

Supratau, kad jis spokso į mane, nes jaučiau jo žvilgsnį kiekvienu veido bruožu. Aš į jį nežiūrėjau. Aš žiūrėjau pro jį į tamsios medienos plokštes, kurios juosė sienų apačią it sunkus plisuotas sijonas. Mačiau gobeleną, kabantį ant tekstilinių apmušalų jam už nugaros. Mačiau sieninius šviestuvus.

Jis palenkė galvą, ir jo lūpos atsidūrė prie pat mano ausies.

– Taip ir maniau, kad čia tu, – sušnibždėjo. – Man stulbinamai pasisekė – atvažiavau atostogų ir šįryt per pusryčius pamačiau tave. Sakau, gal pasivaideno, pasirodo, ne. Čia tu, – jis prislinko dar arčiau. – Seniai nesimatėm.

Jis dviem pirštais paglostė mano raktikaulį, odą nutvilkė pasišlykštėjimas nuo prisilietimo, bet aš stovėjau kaip sustingusi.

O kaipgi kitaip? Daiktas, vadinamas kūnu, atsiskyrė ir nutolo, mano ryšys su juo nutrūko.

– Mmm, – murmėjo jis, – tebeturi tą pačią glotnią odą. Man ji be galo patinka.

Jo rankos nuslydo mano kūnu žemyn. Aš nieko nejaučiau, tiesiog supratau iš šleikštulio, kurį kėlė kiekvienas prisilietimas.

Jis pasilenkė arčiau ir vėl prikišo lūpas man prie ausies.

– Kalbėk su manimi, Kendra, – pasakė. – Mes nuolat kalbėdavomės. Kalbėk su manimi.

– Nepaklausi, ko susilaukei? – išgirdau savo balsą.

– Ką?

– Nepaklausi, sūnaus ar dukters susilaukei?

– Ką tu čia tauški?

Rankos nustojo šliaužti mano kūnu, jis šiek tiek atsitraukė ir įsmeigė akis man į veidą. Pirmą kartą pažvelgiau į jį, o ne pro jį. Pažvelgiau jam į veidą, pamačiau, kad jis beveik nepaseno, beveik toks pat. Vis dar šviesiaplaukis; vaiskios, žalsvai mėlynos akys su violetiniais šlakeliais, lūpos, kurios netiko manosioms. Jis nė kiek nepasikeitė.

– Aš tauškiu apie, – nutilau, kaupdama drąsą, kad jos pakaktų iki galo, – vaiką.

– Vaiką? Kokį vaiką?

– Pagalvok.

Jam dingtelėjo jau anksčiau, bet tik šią sekundę susiprotėjo.

– Ne, – tarė. Įdėmiai žiūrėjo man į akis – ar nemeluoju. – Tu nepagimdei mano vaiko. Tu nepagimdei mano vaiko.

– Iš kur žinai? – atsiliepiau.

– Tu meluoji, – pareiškė jis. – Tu meluoji.

Nieko neatsakiau.

– Tu pagimdei mano vaiką, bet man nepasakei? Tai tau nebūdinga. Tu manytum, kad man pranešti – tavo pareiga.

– Aš žinau, ką tu gali padaryti, kam į tai painioti vaiką? – atsakiau.

Jo veide šmėkštelėjo abejonė – jis pirmą kartą sudvejojo, kad aš galbūt ir nemeluoju. Kad galbūt nepranešiau jam tokios svarbios žinios, nes jis gali padaryti daug blogio. Nes jis yra blogis.

Tiesos jis niekada nesuvoks: kad aš, negalėdama jo įveikti fiziškai, mėginu jį sulaikyti kitaip. Padarysiu bet ką – pasakysiu bet ką, kad jį sustabdyčiau.

Jis nieko neatsakė, o aš sulaikiau kvapą.

Jis žengtelėjo atgal, mažą žingsnelį, bet mano kūnas jau nebejautė jo kūno karščio. Vis dar buvau sulaikiusi kvapą.

– Papasakok apie mano vaiką, – tarė jis.

Papurčiau galvą.

– Prašau!

Aš stengiuosi nemeluoti. Visą gyvenimą stengiuosi nemeluoti. Man nesmagu net trupučiuką iškreipti tiesą. Verčiau tylėsiu, nieko nesakysiu, negu prasižiosiu ištarti melą. Bet jei tenka rinktis tarp šito ir melo, meluosiu, kiek reikės.

Spragtelėjo, paskui nusižiovavo atidaromų durų vyriai. Koridoriuje žmonės. Kažkas ateina.

– Traukis nuo manęs, – pasakiau, klausydamasi artėjančių žingsnių, gerdama jų garsą.

– Bet aš noriu sužinoti...

– Traukis nuo manęs, antraip pradėsiu klykti, – pakėliau balsą.

Jis atsitraukė.

Pro šalį praėjo įsimylėjėlių pora, kurią vakar mačiau leidžiantis laiptais, ir aš smukau į koridorių, taigi pasidariau matoma. Pora ėjo lifto link, tolyn nuo mano numerio. Galėjau eiti su jais, bet jis seks įkandin. Įstrigau koridoriuje, o kai pora dings iš akių, jis turbūt vėl bandys mane grabalioti. Man reikia pagalbos. Tą akimirką man žūtbūt reikėjo pagalbos išsisukti iš tokios padėties. Dingti iš čia. Ir atsitiko stebuklas. Atsidarė jo numerio durys, išėjo moteris.

– Oi, brangusis, maniau, kad tu jau apačioje, – tarė pamačiusi jį. Aukšta, liekna raudonplaukė balta kaip alebastras oda ir skaidriomis mėlynomis akimis. Manęs ji nepastebėjo, aš buvau tik dar viena viešbučio gyventoja koridoriuje.

– Ak, taip, – atsiliepė jis. – Ketinau paprašyti tavęs atnešti mobilųjį. Laukiu redaktoriaus skambučio... Žinau, žinau, kad mes atostogaujame...

Aš kuo greičiau nuėjau iš paskutiniųjų statydama vieną koją prieš kitą. Tikėjausi, kad už savo numerio durų būsiu saugi. Ėjau, o ausyse ūžė ir širdis daužėsi. Prie savo durų išdrįsau apžvelgti koridorių ir pamačiau, kad jis tuščias. Įkišau elektroninį raktą, skubiai įlėkiau į vidų, žaibiškai užtrenkiau duris. Prisitraukiau kėdę nuo stalo ir įrėmiau į rankeną.

Stovėjau tarp lovos ir durų, vėl sustingusi. Viduje buvo šalta. Kūnas degė, siela šalo. Morengas, įdarytas ledais – prapjaukite ką tik iškeptą, vidurys bus šaltas.

Tyloje sprogo mobiliojo skambutis.

Nekrūptelėjau, mano siela buvo pernelyg sustirusi. Žvilgsnis nukrypo į mobilųjį ant naktinio staliuko. Jis mane traukė. Norėjau, kad skambėjimas liautųsi, man reikia tylos. Man reikia ramybės. Kad galėčiau galvoti, man reikia tylos. Kaip robotas susilydžiusiais sąnariais nukildišavau prie telefono ir atsiliepiau.

Ekrane pasirodė Vasara, Džeksonas ir Kailas. Nuotrauka daryta tą dieną, kai ėjome į Britų muziejų. Vaizdą pakeitė vardai. Paskui nuotrauka vėl atsirado, visi man šypsojosi. Tada vardai. Jų linksmi veidai. Vardai.

Aš negaliu.

Kalbėtis su jais. Aš negaliu.

Jie – kitokios Kendros gyvenimo dalis. Ne šios. Ši luoša. Ši šlykšti. Ši negali kalbėtis su dviem vaikais. Paspaudžiau raudoną mygtuką, atmesdama skambutį, paskui atsargiai padėjau telefoną ant naktinio staliuko ir nuėjau į vonią šalinti jo iš kiekvienos savo kūno dalelės.

„Kende, čia Vasara. Mums reikia su tavimi pasikalbėti. Rytoj važiuojam pas senelę Naomę susitikti su mama... Oi, tėtis sako, kad aš tau jau sakiau. Šiandien mama vėl mums skambino ir sakė, kad jaudinasi. Čia Džeksonas... Kalba Džeksonas. Garvas vaikėsi katę. Ji palindo po kaimyno mašina ir nebepasirodė. Tėtis pasakė, kad tai nelabai gražu, bet Garvas nekaltas. Paskambink mums... Čia vėl aš. Aha, paskambink... Ką?.. Tėtis liepė paskambinti rytoj po aštuonių... Bet, tėti, mes rytoj būsime pas senelę Naomę... Gerai, tėti...“ Paskambink mums.

Be perstojo klausiausi žinutės.

Gulėjau tamsoje, pilnoje jų balsų. Linksmų ir laimingų. Per garsiakalbį jie pripildė kambarį, galėjau užsimerkti ir apsimesti, kad vaikai su manimi. Taip arti, kad galiu paliesti.

Aš jiems nepaskambinau, o dabar jau vidurnaktis. Jie saugūs. Apkamšyti lovoje. Prieš akis iškilo miegančių dvynių veidai. Užmerktų vokų pusračiai, apkraštuoti blakstienų, švelniai papūstos rausvos lūpytės, lygi veido oda... jie sapnuoja gražius sapnus.

Aš juos myliu.

Aš juos taip myliu, kad negaliu su jais kalbėti.

trisdešimt pirmas skyrius

Jis laukė manęs registratūroje. Žinojau, kad lauks.

Buvo tik šešta ryto, viešbutį siautė tyla, o aš iš paskutiniųjų stengiausi jos nesumurkšlinti. Bet jis sėdėjo ant sofos tiesiai prieš registratorės stalą. Nejudėjo, kol išsiregistravau, paskui, kai pasukau prie išėjimo, prisiartino prie manęs.

Jis atrodė išblukęs, išsunktas, papilkėjęs, kaip būna neišsimiegojus ir pergalvojus gyvenimą. Plaukai sutaršyti, lyg būtų nuolat juos šiaušęs pirštais, drabužiai suglamžyti. Sustojau, kad tarp mūsų liktų tarpas ir kad mus matytų registratorė.

– Žinojau, kad išvažiuosi, kol visi dar miega, – tarė jis.

Vos nesuklykiau, kad nutiltų. Kad liautųsi manyti, jog mane pažįsta, perprato mano mąstyseną ir veiksmus; jog mus kažkas sieja.

– Duok man ramybę, – tyliai pasakiau.

– Bet...

– Duok man ramybę, – pakartojau.

– Turime pasikalbėti apie mūsų vaiką. Jam ar jai jau dvylika? Ar?.. – prabilo jis.

– Aš melavau, – nutraukiau jį. – Kad tu nustotum daręs tai, ką darei. Aš nesusilaukiau nuo tavęs vaiko. Aš neturiu vaikų.

Ir niekada neturėsiu.

Tai aš supratau vakar vakare. Aš neturiu vaikų. Kad ir kaip karštai trokščiau, kad ir kaip dažnai vežiočiau dvynius į mokyklą ir iš mokyklos, kad ir kiek iškylų surengčiau, kad ir kiek pasakų perskaityčiau, aš neturiu vaikų.

Valandėlę man atrodė, kad jis mane puls, nutvers už gerklės ir pasmaugs, ir tai mane nelabai išgąsdino. Truputį, bet ne taip, kaip vakar vakare. Ne taip, kaip anksčiau. Jis jau nuskriaudė mane, kiek tik įmanoma. Jo veidas išsilygino. Nežinojo, kuo tikėti.

– Melavai?

Linktelėjau.

– Tu bandei... Turėjau tave sulaikyti.

– Aš neketinau tavęs įskaudinti, – pareiškė jis. – Tik norėjau, kad su manimi pasikalbėtum. Kaip anksčiau.

– Neturiu tau ko pasakyti.

Rodos, jis nusivylė, lyg nesuprastų, kodėl aš taip elgiuosi. Kodėl neapsidžiaugiau jį pamačiusi. Juk mes buvome draugai, kodėl aš nenoriu su juo kalbėtis? Tyla driekėsi tarp mūsų lyg ištampyta guma, ji galėjo tęstis ir tęstis, nesitraukdama atgal. Jis nežinojo, ką pasakyti, kad vėl elgčiausi su juo draugiškai; aš neturėjau jam ko pasakyti – nei dabar, nei kada nors. Man laikas išeiti. Palikti jį praeityje, kaip darydavau šitiek metų. Man laikas pasišalinti.

Nulipau laiptais. Automobilių stovėjimo aikštelėje švystelėjau krepšius ant keleivio sėdynės, užtrenkiau dureles. Įkišau raktelį į uždegimo spynelę, prisisegiau saugos diržą. Paleidau variklį, įjungiau pavarą ir nuleidau rankinio stabdžio svirtį.

Lansas stovėjo ant laiptų, žiūrėdamas, kaip šliaužiu iš automobilių stovėjimo aikštelės. Važiavau lėtai, todėl mačiau. Mačiau, kaip jis dirstelėjo pro užpakalinį langą ir pamatė paaukštintas Džeksono ir Vasaros kėdutes.

gabalas šaltos picos

trisdešimt antras skyrius

Ar įmanoma ką nors daryti, kai atrodo, kad galva įdubo, o krūtinė traiškoma?

Tai prasidėjo po konferencijos. Užmiršau, ką reiškia gyventi be skausmo, neslegiamai iš vidaus.

Šeštadienio popietę, žinodama, kad vaikai su motina, o Kailas išvažiavęs apsipirkti, palikau telefono atsakiklyje pranešimą, jog grįšiu ne sekmadienį, o pirmadienį, ir išjungiau mobilųjį. Nevažiavau į Lidsą, grįžau į Kentą. Pastačiau automobilį už trijų gatvių ir įsėlinau į savo butą.

Nesivarginau nusirengti – nuspyriau batus, palindau po antklode ir pasislėpiau. Po antklode man niekas negrėsė, buvau apsaugota. Niekas nežino, kad aš čia. Gulėjau susirietusi, snūduriuodama. Užmigdavau, prabusdavau. Atsimerkdavau ir žiūrėdavau į nesatį. Stengdamasi nesugniužti dėl įvykio viešbutyje. Dėl įvykio prieš šitiek metų. Jei bent akimirką grįšiu ten, susipainiosiu; pateksiu į spąstus ir įstrigsiu.

Pirmadienį atsikėliau anksti. Nusiprausiau po dušu beveik verdančiu vandeniu ir be penkiolikos šešios išėjau, kol vaikai nepabudę. Ilgėjausi jų. Norėjau juos pamatyti, išgirsti, ką veikė, kol buvau išvažiavusi. Norėjau pamatyti jų švytinčias akis, šypsančias lūpas, išgirsti jų susijaudinusius balsus, atskleidžiančius mūsų atskirai praleisto laiko paslaptis. Galvos skausmas niekur nedingo, krūtinę vis labiau slėgė, įtrūkimas sieloje gilėjo ir platėjo. Negalėjau jiems to perduoti. Net kelias minutes. O po apreiškimo, priminimo, kad neturiu ir neturėsiu vaikų, supratau, jog metas atsitraukti.

Pirmą kartą per visą laiką, kol dirbame kartu, atėjau anksčiau už Gabrielę. Ji nustebusi kilstelėjo antakius, pamačiusi mane prie rašomojo stalo, kai įžengė į biurą, bet nieko nepasakė. Mes kalbėjomės tik apie konferenciją ir ką aš sužinojau. „Aš sužinojau, kad niekada neturėsiu vaikų, – vos neišsprūdo, – štai ką aš sužinojau.“

Supratau, ką tai reiškia. Netektį. Kažko brangaus praradimą. Aš nebeturėjau dalies savęs ir niekada tos dalies nepažinsiu. Prieš trejus metus, kai sužinojau, neatsikankinau, kaip derėjo. Aš buvau sukrėsta, gal net bandžiau neigti, apsimesti, kad nieko neįvyko. Apsimesti, kad užmiršiu šį žinojimą, išvykdama į Australiją. Todėl nesusitaikiau su likimu, neapsipratau su savo žinojimu ir negyvenau toliau. Aš nugrimzdau į netektį ir sielvartą. Supratau tai. Protu supratau. Jausmais – priešingai. Paprastas žvilgsnis galėdavo sukelti skausmą iki alpulio.

Diena vėžlio žingsniu slinko pro šalį. Pažiūrėjau, ar dar ne pietūs, pamačiau, kad vos pusė vienuolikos, ir aš tik po kelių valandų galėsiu išeiti į lauką ir bastytis gatvėmis, nepastebima, nežinoma.

Mano oda nedera.

Pasijutau nesmagiai. Norėjau suleisti nagus į dilbį ir nudraskyti odą. Norėjau įsikirsti nagais į minkštą švelnų skruostą ir nuplėšti. Norėjau fizinio skausmo, kad tas kitas išnyktų.

– Kendra, dėl Dievo meilės! – per visą biurą irzliai suriko Džanina, įsiverždama į mano kvaitulį.

Nustojau spoksoti į žodžių verpetus laikraštyje po nosimi ir krustelėjau dairydamasi biuro administratorės.

– Jau grįžai į žemę? – kandžiai paklausė ji. – O gal tau pasiųsti pranešimą į pamišėlių pasaulį, kuriame šiandien lankaisi?

Gabrielės ir Terės biure nebuvo. Buvome tik mudvi, todėl ji taip ir kalbėjo. Po nutikimo su telefono pranešimu Gabrielė skyrė Džaninai raštišką įspėjimą, ir ji rūpestingai slėpė neapykantą man. Tik kai likdavome vienos, skutimosi peiliukais nusagstytas mandagumas dingdavo be pėdsako, ir ji pasirodydavo visu gražumu.

– Kuo galiu padėti, Džanina? – ramiai paklausiau. Nenorėjau su ja rietis. Nenorėjau kivirčytis su niekuo.

– Pasirašei laikinųjų darbuotojų sąskaitas faktūras? – paklausė ji.

– Dar ne, – atsakiau. Ketinau, bet nepasirašiau. Tiesą sakant, jos man išgaravo iš galvos.

Ji pavartė šviesiai rudas akis ir irzliai atsiduso.

– Tai ką veikei?

– Pasirašysiu, kai ateis laikas, – atsakiau.

– Verčiau paskubėk, – atkirto Džanina. – O jei kas nors paskambins negavęs pinigų, sujungsiu su tavimi. Ne mano kaltė, kad tu nedirbi savo darbo.

– Žinai, kuo tu man labiausiai patinki, Džanina? – paklausiau ramiu ir giedru kaip jūra prieš baisią audrą balsu. – Tu vis dar manai, kad esi viršininkė, nors įrodymai aliai vieno priešingi. Nors mano pareigos, atlyginimas ir darbas geresni, tu vis dar klaidingai manai, kad gali man nurodinėti. Tiesiog neįtikėtina. Žaviuosi tavo talentu apsigaudinėti.

Kol Džanina svarstė, kuo atsikirsti už tokį įžeidimą, aš vėl įsmeigiau akis į laikraštį. Čiupau rašiklį ir pradėjau iš naujo peržiūrinėti skelbimus dėl darbo, nes nieko nebuvau supratusi.

– Tu, Kendra, tipiškas moters, kuriai reikia pas psichiatrą, pavyzdys, – tarė Džanina. – Turbūt neturi kas išdulkintų?

Toliau žiūrėjau į laikraštį, spausdama prie jo rašiklio galą taip stipriai, kad popierius įplyšo.

– Padaryk mums visoms paslaugą ir susirask, kas tave išbarškintų, Kendra... Ak, taip, užmiršau, kad tau nepatinka seksas, todėl paskui nežinia ko prasimanysi ir iškviesi policiją suimti vyruko, tiesa? Bet taip tikriausiai sąžininga – pergulėti su tavimi yra nusikaltimas, tiesa?

Jei nebūčiau ką tik grįžusi iš konferencijos, jei nebūčiau ilgėjusis vaikų, jei pastarąsias naktis būčiau daugiau miegojusi, vargu ar būtų įvykę tai, kas įvyko paskui. Gal būčiau ramiai išsitraukusi iš stalčiaus darbo kalendorių, smulkiai surašiusi, ką man pasakė Džanina, ir pranešusi Gabrielei, kai ji grįš. Gal būčiau atsistojusi, išėjusi iš kambario ir vaikščiojusi aplink kvartalą, kol vėl galėsiu ramiai sėdėti biure su Džanina. Gal būčiau apsimetusi, kad nieko negirdėjau. Nežinau. Iškart po jos žodžių užsimerkiau, paskui atsimerkiau ir perbedžiau ją akimis. Aprėpiau jos tiesius auksinius plaukus, brangiai pakirptus, bangomis krintančius ant pečių. Aprėpiau jos piktas akis, pagiežingas lūpas, bjaurią nosį, niekšišką žandikaulį, brangų juodą kostiumėlį. Išsipusčiusi ir niekam tikusi. Pastebėjau viską. Tada išsižiojau.

– Jei tu dar kartą mane užkalbinsi, Džanina, aš tave sumušiu.

– Tikrai? – nusišaipė ji.

– Tu ką tik su manimi kalbėjai, – pajutau, kaip lūpas iškreipė karti, nelinksma šypsena. – Akivaizdu, kad nesupratai, ką pasakiau, – išskėčiau rankas, pasilenkiau į priekį. – Turiu omenyje, jei tu kada nors mane užkalbinsi, jei pasakysi „labas“ ar „sudie“, kad man skambina ar paprašysi praleisti susitikusi koridoriuje, aš tavęs kur nors patykosiu ir sumušiu. Dabar linktelėk, jei supratai.

Džanina linktelėjo.

– Puiku, – vėl nudūriau akis į laikraštį. Drebėdama. Aš drebėjau. Aš negalėjau skaityti, tiesą sakant, negalėjau pajudėti. Negi tie žodžiai išsprūdo man iš burnos? Iš mano burnos? Negi aš tai pasakiau? Kelias akimirkas buvau palikusi kūną ir stebėjau save iš šalies. Dabar grįžau ir persigandau. Tai ne aš. Aš taip nedarau.

– O dabar, kai sužinojome, kad Džanina niekada neužkalbins Kendros, gal katra nors norėtų man papasakoti, kas dedasi? – paklausė Gabrielė.

Tarpduryje stovėjo ponia Traveno. Juodas odinis lagaminėlis vienoje rankoje, keturkampė plokščia dėžė su „Office Wonders“ puodeliais, magnetukais ir pelės padėklais – kitoje. Akis buvo įsmeigusi į mane. Jos degino ne blogiau kaip įdagavimo įtaisas gyvulio kūną.

Kadangi nei Džanina, nei aš nieko neatsakėme, ji ryžtingai nužingsniavo per biurą prie stalo šalia didžiulio pakeliamojo lango, padėjo dėžę ant stalo, numetė lagaminėlį ant grindų, o rankinę ant kėdės. Viską padarė nenuleisdama nuo manęs akių. Pražiojo raudonai nudažytas lūpas.

– Džanina. Išeik, – Džaninai nereikėjo du kartus sakyti. Rodos, ji net nedžiūgavo imdama rankinę, vilkdamasi paltą, išeidama. Kai tik durys jai už nugaros užsidarė, mano viršininkė tamsiai mėlynu kostiumėliu jas užrakino. Niekas neįeis ir neišeis be jos leidimo. Ji sukryžiavo rankas ant krūtinės, įsirėmė kojomis į grindis ir perbedė mane akimis.

Nuo jos žvilgsnio aš su kiekviena akimirka vis labiau gniužau. Neturėjau pasakyti, ką pasakiau. Negalėjau patikėti, kad pasakiau, ką pasakiau.

– Kas atsitiko? – galop paklausė ji tyliai, beveik maloniai.

Bandžiau įkvėpti, bet negalėjau, beveik ne. Bandžiau apsilaižyti lūpas, bet burna buvo išdžiūvusi.

– Negaliu tau pasakyti, – tariau.

Gabrielės krūtinė kilnojosi nuo ritmingo kvėpavimo – ji stengėsi išlikti rami. Dalykiška.

– Įeiti taip, kaip įėjau aš, galėjo bet kas. Kuris iš laikinųjų darbuotojų, Terė, klientas. Jie būtų išgirdę tą patį, ką išgirdau aš. Suprantu, kad nebūtum ištarusi tokių žodžių be svarios priežasties. Bet negaliu tau padėti, jei nepasakysi. Norėčiau, kad gerai pagalvotum prieš atsakydama man šį kartą. Kendra, ką ji tau pasakė?

Supratau, kad turiu pasakyti, turiu paaiškinti. Prisipažinti, kad Džaninos žodžiai buvo pernelyg taiklūs. Supratau, kad privalau jai papasakoti, nes Gabrielė – vienintelis žmogus šiame pasaulyje, galintis suprasti. Bet aš negalėjau, nenorėjau pakartoti tų žodžių. Net bendrais bruožais.

– Negaliu tau pasakyti, – atsakiau.

– Tikrai? – ji suteikė man paskutinę progą išsisukti.

Linktelėjau.

– Aišku, – linktelėjo ir ji. – Kendra Tamale, aš laikinai nušalinu jus nuo kadrų atrankos skyriaus vedėjos pareigų, palikdama pagrindinį atlyginimą, kol jūs nurodysite man svarią savo šiandieninio elgesio priežastį. Nušalinimas įsigalioja iškart.

Jai kalbant, griežiau dantimis, sukandau juos taip, kad suskaudo žandikaulį. Už gumulo gerklėje, savotiškos užtvankos, telkėsi ašaros.

– Ačiū, – sumurmėjau, atsistojau, išjungiau kompiuterį, įmečiau į rankinę mobilųjį ir darbo kalendorių, čiupau paltą ir išėjau. Nepasakėme viena kitai nė žodžio.

trisdešimt trečias skyrius

Mudvi su Gabriele sėdėjome aludės kampe, arčiau mano buto negu biuro.

Tai buvo tikra britiška aludė – tamsi mediena, kilimas turkiškais raštais ir sienų apmušalai. Mes sėdėjome viena prieš kitą prie mažo staliuko. Prieš ją stovėjo didelė taurė baltojo vyno, o manęs laukė nealkoholinis spanguolių sulčių kokteilis.

Aš atėjau pirma ir nusižiūrėjau staliuką, braudamasi per minią. Sėdėdama ne kartą vos nepasidaviau pagundai pasiųsti Gabrielei žinutę ir pranešti, kad kas nors atsitiko ir aš negaliu ateiti. Nenorėjau nieko matyti. Tik ne po to įvykio. Siaubingai gėdijausi ir nenorėjau jos matyti. Todėl visą savaitę nepalaikiau su ja ryšio. Bet vakar ji man paskambino, paklausė, ar nesutikčiau išgerti su ja po darbo, ir aš sudvejojau.

– Kaip draugė, ne kaip viršininkė, – įsiterpė ji į mano tylėjimą. – Apie darbą nekalbėsime.

Vis tiek svyravau.

– Neversk manęs maldauti, – tyliai ištarė ji. – Aš tavo draugė, neversk manęs maldauti.

Sutikau.

Kailas ir vaikai nežinojo, kad aš nušalinta nuo pareigų. Kiekvieną rytą išeidavau labai anksti, o grįždavau itin vėlai. Dieną traukiniu nuvažiuodavau į Londono centrą, vaikščiodavau, sėdėdavau bibliotekoje netoli Lesterio aikštės ir skaitydavau knygas bei laikraščius. Kartą sėdau į metro, nuvažiavau į vakarų Londoną ir praėjau pro namą, kuriame užaugau. Mano šeima jau daug metų ten negyvena, bet norėjau jį pamatyti grįžusi į Angliją. Kitą kartą nuvažiavau į šiaurės Londoną apžiūrėti namo, kuriame nuomojau butą, kai baigusi Lidso universitetą grįžau į Londoną. Lankydama tas vietas, bandžiau sau priminti, iš kur esu. Kaip nutolau. Kaip toli buvau išvykusi, kad grįžčiau.

Matyt, nušalinimas bent iš dalies reiškia, kad turiu sėdėti namie ir mąstyti apie savo elgesį, bet tada sužinos Gadsborai, o aš nenorėjau, kad jie žinotų. Nenorėjau, kad kas nors žinotų. Baisiai gėdijausi.

Gabrielė gurkštelėjo vyno, pastatė taurę ant staliuko ir pažvelgė į mane. Turbūt mano povyza maldavo duoti man ramybę. Ir ne dėl to, kad pykčiau ant jos už nušalinimą, o dėl pažeminimo, kad ji buvo priversta tai padaryti. Aš ne tokia. Aš nesukeliu rūpesčių. Aš negrasinu. Aš nenorėjau kalbėti su Gabriele, nes ją apvyliau.

Ji atrodė pavargusi. Juodi banguoti plaukai žvilgėdami supo veidą, bet jis buvo papilkėjęs it jūra po audros, perkreiptas, po akimis tamsūs ratilai, lyg reikėtų didelių pastangų vien įprastai atrodyti.

– Mes tavęs pasiilgome, – tarė Gabrielė.

Aš nevalingai sustirau ir atšokau.

– Žinau, kad žadėjau nekalbėti apie darbą, bet aš tavęs pasiilgstu.

– Aš tavęs irgi.

– Tai ar grįši atgal?

– Susitarėme nekalbėti apie darbą, – atsiliepiau.

– Aha, susitarėme.

Gabrielė vienu mauku išlenkė pusę taurės ir trenkė ją ant stalo taip, kad supratau: kažką nusprendė.

– Mane išprievartavo, kai buvau dvidešimt penkerių, – tarė žiūrėdama man tiesiai į akis.

Loštelėjau vėl traukdamasi nuo jos.

– Aš jį pažinojau. Šeimos draugas. Mūsų tėvai buvo pažįstami – jie atsikraustė iš Australijos maždaug tuo pačiu laiku, kai man buvo šešiolika, ir mes nuvykome į Kornvalį. Jis buvo už mane šiek tiek vyresnis, todėl retai jį matydavau, bet kai atvykau į Londoną dirbti, jis mane priglaudė po savo sparnu, neva darydamas paslaugą tėvams. Kelis kartus nusivedė į restoraną, aprodė žymesnes vietas, supažindino su draugais. Buvo malonus ir linksmas, beveik kaip vyresnis brolis. Tarp mūsų nieko nebuvo, kol vieną sekmadienį susiruošėme su draugais papietauti aludėje. Jis atėjo pas mane... Tą sekmadienį aludėje nepietavome. Na, aš nepietavau. Jis pietavo. Jo nuomone, nieko ypatingo tą dieną neatsitiko.

Ji sugniužusi sėdėjo koridoriuje, apgobusi save rankomis, ir drebėjo įbedusi į sieną tuščias akis. Kas atsitiko? – klausinėjo savęs. Kas atsitiko? Prieš kelias minutes spragtelėdamos užsidarė durys. O gal prieš kelias sekundes? Ar prieš kelias valandas? Durys spragtelėdamos užsidarė, ir ji liko viena. Ji negalėjo judėti ir negalėjo kalbėti. Kas atsitiko?

Durys vėl atsidarė, ir ji dar labiau susigūžė nuogąstaudama, kad jis grįžo. Bet išgirdo moters balsą, klausiantį, kas atsitiko. Nežinau, norėjo atsakyti Gabrielė, bet negalėjo ištarti nė žodžio. Pažvelgė į moterį, kurios balsą išgirdo, tai buvo mergina, su kuria jos kartu gyveno. Paskui atėjo policininkai, klausinėjo. Paskui ji atsidūrė ligoninėje. Vėl klausimai. Ji į juos atsakė. Bet mintyse be paliovos klausinėjo: kas atsitiko? Visą laiką numanydama, kad atsakymo nesužinos.

– Jis buvo suimtas, trumpai drūtai, kilo tikras pragaras. Mano tėvai susivaidijo su jo tėvais. Mano tėvai vertė mane grįžti į Kornvalį. Mūsų santykiai pašlijo. Mano broliai pradėjo jo ieškoti – laimė, nerado. Jis buvo teisiamas, pripažintas kaltu, bet nuosprendžio vykdymas atidėtas, nes, teisėjo nuomone, man jis nieko itin blogo nepadarė. Aš turėjau išsikraustyti iš buto, miegodavau užsidegusi šviesas, neišlįsdavau iš dušinės, bet jis man nieko blogo nepadarė, tiesa? Dabar man trisdešimt devyneri, matai, kiek laiko prireikė, kol apie tai prabilau. Kol įstengiau apie tai prabilti. Be abejo, apie tai pasakoju nedaugeliui, tik tiems, kurie supras, bet anksčiau visai apie tai nekalbėjau. Visi žinojo, bet aš slėpiau tikruosius jausmus, nes kiti manė, kad laikas atsikvošėti. Keli apsilankymai pas psichoterapeutą, teigiamas mąstymas – ir viskas susitvarkys. Todėl šios istorijos niekas nebeminėjo, ji virto šeimos paslaptimi. Nuolat galvoju, kad ateityje kas nors pradės tyrinėti mūsų šeimos istoriją ir iškapstys šią bjaurastį. Šią bjaurią mano paslaptį. Ir ką leidau sau padaryti, – Gabrielė nusišypsojo, bet jos akys buvo užgesusios. – Tik nemanyk, kad šeima mane kaltino, nors man prireikė labai daug laiko suprasti, jog jie nesupranta. Jie darė, ką galėjo. Juos užgriuvo šitokia bėda – tai, kas atsitiko man, paveikė ir juos. Jų gyvenimas irgi apsivertė. Žinoma, jie manęs nekaltino. Taigi gyvenome toliau. Aš kelis kartus nuėjau pas psichoterapeutą ir atsikvošėjau. Ar bent taip sakiau sau ir visiems kitiems. Aš net ištekėjau. Labai keistas poelgis, kai liguistai bijai pasitikėti žmonėmis, – ji vėl gurkštelėjo vyno. – Lūžis įvyko maždaug prieš septynerius metus, kai nuėjau pažiūrėti „Telmos ir Luizos“ iš kino retrospektyvos. Ko gero, buvau vienintelė moteris per trisdešimt, nemačiusi to filmo ir nežinanti, apie ką jis. Nenutuokiau, kad jame yra tas epizodas. Kai jis prasidėjo, pamečiau galvą. Išlėkiau iš kino, lauke išsivėmiau, kiaurą naktį praverkiau. Tada supratau, kad man reikia pagalbos. Šį kartą tinkamos. Paskambinau į psichologinės pagalbos tarnybą. Paskui nuėjau pas psichoterapeutą, tada – pas masažuotoją, kurį tau pasiūliau, o tu nenuėjai. Jis atitaiso ne tik nugarą, jis atpalaiduoja visus prisiminimus, įkalintus kūne, tuos, kurie neleidžia ieškoti išeities iš padėties. Jis paaiškintų geriau, jei nueitum, bet visa, kas tau kada nors nutiko, nusėda kūne, ir kai tu tai su juo aptari, jis atitaiso stuburą, ir prisiminimas atsiskiria nuo kūno. Atsikratai fizinės savo bėdos dalies. Jei ne jie, dabar taip su tavimi nekalbėčiau. Nesakau, kad visiškai atsigavau, kartais dar nueinu pas psichoterapeutą, pati tapau psichoterapeute ir magistrantūros studijoms pasirinkau traumų psichologiją, nes noriu aiškiau suprasti, kas man nutiko; bet išmokau tai įveikti. Aš grįžau. Aš vėl esu Gabrielė. Gabrielės, kuri buvo iki to įvykio, niekada nebebus, aš niekada nebeatsigausiu, tik dabar mano padėtis kitokia. Nebeleidžiu, kad mano gyvenimas priklausytų nuo to įvykio. Aš jau ne persigandusi moteris, įstrigusi ten – negalinti eiti pirmyn, negalinti grįžti atgal. Įkliuvusi į nesibaigiančio siaubo kilpą... supranti, apie ką kalbu, tiesa?

Gabrielės žvilgsnis nuo vyno taurės nukrypo į mane.

– Tiesa? – pakartojo ji.

Nieko nesakiau, nieko nedariau. Nebuvau pasiruošusi tokiam siaubui, tokioms mėsinėjimo pratyboms. Ką atsakyti, kai žmogus perskrodžia širdį ir surengia tau ekskursiją po savo skausmą? Dabar supratau, kodėl ji taip į mane žiūrėjo miške, dabar žinojau apie Gabrielę viską, tik nenutuokiau, ką sakyti. Kokių žodžių ji iš manęs tikisi.

Ji įdėmiai žiūrėjo man į akis.

– Matai, Kene, aš tai papasakojau dėl vienos priežasties. Noriu žinoti, ką tau pasakė Džanina. Daugmaž numanau, todėl suprantu tavo poelgį. Pasakiau jai, kad tą akimirką, kai perduosi man jos žodžius, išmesiu ją iš darbo. Sakyk, man reikia oficialaus pasiaiškinimo, paskui galėsiu tau padėti.

Nudūriau akis į rankas, sunertas ant kelių.

– Nieko, – išlemenau. Nes viskas. Kartais žodžiai yra viskas. Ir iš mano burnos Gabrielė jų neištrauks. Ypač po savo pasakojimo. Aš negaliu užversti jai tokios naštos.

– Negaliu tau leisti grįžti į darbą, kol įtikinamai nepaaiškinai to, ką mačiau, – pareiškė Gabrielė.

– Vadinasi, negaliu grįžti į darbą, – suburbėjau.

– Kendra, – nusivylė Gabrielė, – kodėl tu priešiniesi? Nori prarasti darbą?

– Ne, bet nekartosiu, ką ji pasakė. Net tau, net norėdama išsaugoti darbą.

Gabrielė sugriežė dantimis, giliai įkvėpė pro nosį, giliai iškvėpė.

– Tiek to, papasakok, kas tau nutiko, – paprašė ji. – Kodėl grįžai iš konferencijos persimainiusi? Supratau iš tavo veido, kai pirmadienį atėjau. Kažkas atsitiko.

Aš nukreipiau žvilgsnį į barą, kur vyriškis nešvariais džinsais ir treningu su gobtuvu kišo monetą po monetos į žaidimų automatą. Šviesos mirkčiojo, o jis vis metė pinigus ir spaudė spalvotus mygtukus. Čiupau taurę, ketindama atsigerti, bet drebanti, netvirta ranka išlaistė pusę gėrimo ant staliuko. Padėjau taurę ir pradėjau rankinėje ieškoti nosinės. Sunkiai alsavau. Jei neįkvėpsiu, jei neįkvėpsiu kuo daugiau oro, pratrūksiu. Mano būsena, kai galiu su kuo nors kalbėtis, labai trapi. Dar truputis spaudimo, ir ji neatlaikys; aš sugniušiu.

– Mieloji, pakalbėk su manimi.

– Apie ką? – aš nusišluosčiau ranką.

– Apie tai, kas tau atsitiko, – sušnibždėjo ji.

Tebeturi tą pačią glotnią odą. Man ji be galo patinka.

– Nėra ko pasakoti, – atsikalbinėjau Gabrielei.

– Patikėčiau, jei neatrodytum kaip tipiškas potrauminio streso sindromo pavyzdys, – atsakė Gabrielė. – Nuo pat mūsų pažinties pradžios mačiau požymius: dirglumą, vienišumą, gebėjimą kalbėti apie tau nutikusius dalykus taip, lyg jie būtų nutikę kam nors kitam, bet elgtis taip, lyg jie būtų nutikę tau. Tu visada rengiesi kukliai arba keliais sluoksniais. Be to, tave kankina prisiminimai, tiesa? Jautiesi taip, lyg iš naujo visa tai išgyventum? Tai įprasta. Lengviau įveiksi padarinius, jei išsipasakosi. Įsileisk mane, pasikalbėkime.

– Prašom liautis, Gabriele. Aš negaliu... – tik tiek įstengiau ištarti, nes kūno apvalkalas plonėjo it pernelyg įtemptas pripūsto baliono plastikas. Dar vienas kitas spustelėjimas, ir aš subyrėsiu.

– Tu matei jį? Todėl? – paklausė Gabrielė.

Užsimerkiau. Kokia aš pavargusi. Staiga be galo pavargau. Nebegaliu čia likti. Užsimečiau ant peties rankinės dirželį ir pradėjau stotis.

– Neišeik, Kene, – paprašė Gabrielė, apimta nevilties, ir ištiesė ranką man sulaikyti. – Atleisk, pasikalbėkim apie ką nors kita. Gerai? Neišeik.

Aš likau sėdėti. Nutraukusi nuo peties rankinę, pasimuisčiau ir pasidėjau ją ant kelių.

– Šiuo tarpu negaliu be tavęs išsiversti, todėl pirmadienį grįžk į darbą, bet tau teks skirti žodinį įspėjimą. Jis bus įrašytas į tavo darbo charakteristiką, – pasakė Gabrielė.

Linktelėjau. Teisingai. Aš pasielgiau blogai ir nusipelniau bausmės.

– Perspėju iš anksto. Bet pažadas Džaninai neatšauktas: jei pakartosi man jos žodžius, aš ją išmesiu iš darbo.

– Ką gi, – prabilau, sukaupusi paskutines jėgas, kad balsas skambėtų linksmai, – dabar mano eilė mokėti. Vėl tas pats?

– Taip, Kendra, vėl tas pats, – atsakė ji. Ir aš apsimečiau mananti, jog ji kalba apie gėrimus.

trisdešimt ketvirtas skyrius

– Tu ne taip darai! – pareiškė Vasara. Ji nudelbė žvilgsnį į savo lėkštę, apimta nevilties, nuoširdžios, gūdžios nevilties. Viskas negerai. Viso labo dubuo dribsnių.

– Ką tai reiškia? – paklausė Kailas.

– Tu ne taip darai! – užuot atsakiusi, suspiegė ji.

Tas klyksmas persmelkė Kailui galvą, ir jis įtūžęs sukando dantis. Pažvelgė į Džeksoną. Šis irgi spoksojo į lėkštę su tokia pat neviltimi.

Kendra kalta, pamanė Kailas. Nežinojo, kaip ar kodėl, bet suprato, kad tai jos prasimanymai.

– Ką galiu daryti ne taip? Čia dribsniai.

– Šiandien šeštadienis, – tyliai ištarė Džeksonas.

– Puikiai žinau, kad šeštadienis. Kaip tai susiję su dribsniais?

– Tu ne taip darai! – pakartojo duktė. – Noriu, kad pusryčius ruoštų Kendė.

Taip ir maniau, dingtelėjo Kailui.

– Kendė daro taip, kaip reikia. Kendė tinkamai paruošia šeštadienio pusryčius. O tu darai ne taip.

Kendra. Koks buvo gyvenimas anksčiau, be Kendros?

Toji moteris įpratino abu jo vaikus kitaip elgtis. Jie prisirišo prie jos ir nenori paleisti. Iš pradžių jis manė, kad juos paveikė naujovės žavesys, mat atsirado dar vienas žmogus, su kuriuo galima žaisti, paskui suprato, kad svarbiausia – Kendros pastovumas. Vaikai žino, kad ji visada bus šalia. Kai Ašlina pradėdavo gerti, jie niekada nežinodavo, kokia ji bus šiandien, kokia rytoj. Kartais motina būdavo smagi ir žvali, kartais be perstojo verkdavo. Kartais mylėdavo juos visus, kartais sakydavo, kad jie sugriovę jai gyvenimą.

Jam Ašlina prišnekėdavo visokiausios bjaurasties. Paskui nieko neprisimindavo. Jis iš pradžių manė, kad ji iš gėdos ir graužaties elgiasi taip, lyg nieko nebūtų atsitikę, paskui suprato, kad ji iš tiesų nieko neprisimena. Neprisiminė pareiškusi jam, kad taip prastai kaip jis niekas jos nedulkino. Neprisiminė pasakiusi jam, kad jie, laimė, iškart susilaukė dviejų vaikų, nes nuo minties, kad jis ją užgulęs minko, jai darosi bloga. Ji neprisiminė, kaip verkė jo glėbyje ir tvirtino nusižudysianti, jei jis kada nors ją paliksiąs. Jis bijojo pagalvoti, kuo ji kvaršina galvas dvyniams, kai jo nėra namie. Kai Ašlina pradėdavo gerti, niekada nežinodavai, kas rytą įžengs pro duris.

Kailas suprato, kad vaikus į Kendros glėbį pastūmėjo ne tik Ašlina, bet ir jis pats. Jis dirbo. Nuolat. Jis slėpdavosi nuo rūpesčių už brėžinių, modelių ir projektų, nesąmoningai įtikinėdamas save, kad vaikai dar maži ir nieko nesupranta. Nesąmoningai įtikinėdamas save, kad nėra ko suprasti.

Jam prireikė beveik dešimties metų, kad nustotų taikstytis su tokia padėtimi, ir penkerius iš jų liudytojai buvo vaikai – Kendra tai padarė beveik iškart po pažinties su jais. Paruošė vaikams pusryčius, pakėlė jam vėją. O kai vaikai jos ko nors prašydavo, ji paprastai darydavo nesiderėdama. Kendra jų nelepino, nenuolaidžiavo jiems, tiesiog jie jai buvo svarbiausi. Visada. Anksčiau niekas taip besąlygiškai jų nebuvo pripažinęs. Neverta stebėtis, kad jie įsikirto į ją ir neketina paleisti.

Kažkodėl pastarąsias septynias dienas ji buvo dingusi nuo žemės paviršiaus. Tapo nuomininke, kokios jis iš pradžių ir tikėjosi: uždara, laiku mokanti nuomą, niekur nesikišanti. Ji išeidavo į darbą labai anksti ir visada grįždavo sutemus, nunėrusi galvą, lyg taptų nematoma, jei nepakeltų akių, ir tada namo gyventojai jos nepastebėtų. Vaikai nuolat klausinėdavo, kur ji, kodėl bute jos nėra. Kodėl aną savaitę ji nepaėmė jų iš mokyklos. Jei Kendra nebūtų jiems kas vakarą skambinusi, jie būtų pamanę, kad jinai irgi juos paliko.

Jinai jų vengia.

Jo vengia. Kailas įtarė, kad jo.

Jis stengėsi suprasti, kodėl ji taip elgiasi. Spėliojo, ar žino. Pažvelgė jam į akis, kai jis užsimiršo, ir išvydo tiesą.

Po perkūnais! Kailas trenkė ant stalo pieno pakelį, aptėkšdamas sau ranką ir stalą.

Vasara su Džeksonu pašoko ir įsmeigė akis į tėvą. Jis buvo sustingęs iš pykčio, veidas perkreiptas, akys primerktos ir nuožmios. O ranka aptaškyta pienu. Motina abu buvo išmokiusi, kas yra pyktis, abu žinojo, kad taip prasideda šauksmai. Jau seniai niekas ant jų nerėkė, tad jie jau pradėjo manyti, jog ir neberėks.

Tą akimirką Vasarai žūtbūt prireikė Kendės. Mamos arba Kendės. Mama pas senelę Naomę, o Kendė čia. Kendė taiso nepaprastus pusryčius. Kai ji juos paruošia, pusryčiai nuostabūs. Ir pilvukui linksma. O dabar tėtis pyksta, nes daro ne taip.

– Noriu Kendės, – sušnibždėjo ji.

– Bet negausi, – atšovė Kailas. – Turite tik mane.

Kailas žiūrėjo, kaip pusryčiai akyse žlunga. Vasara susiraukė ir ėmė šaižiai bliauti, burna giliai įdubo tarsi žaizda paraudonavusiame veide, kai ji paplūdo ašaromis. Kailas pliaukštelėjo pienuota ranka per kaktą. Kvailys.

Vasara klykė, o Džeksonas nusprendė pasislėpti. Jei nuners galvą ir labai norės, niekas jo nematys. Niekas nežinos, kad jis čia, kol ateis Kendė ir paklaus Garvo, kur jis. Kartais Kendė supranta, ką sako Garvas. Ir Kendė jį ras. Ir pataisys šeštadienio pusryčius. O dabar jis pasislėps.

Kailas nusisuko nuo raudančios Vasaros į Džeksoną. Sūnus buvo įsikniaubęs į alkūnių linkį gipso tvarsčiu remdamasis į stalą, jo pečiai virpėjo. Prakeiktas kvailys.

– Tiek to, – Kailas stengėsi nuraminti vaikus. – Tiek to, atsiprašau. Papasakokit, kaip reikia daryti. Gerai, dukryte? Papasakok, kaip tinkamai paruošti.

– Noriu Kendės, – klykė Vasara. Jos raudonu veidu vinguriavo sielvarto srovelės, visas kūnas virpėjo nuo raudos. Kiekvienas klyksmas buvo Kailui kaip vinis į kaktą. Ir garsėjo, smarkėjo.

– Gerai, – tarė jis, pritūpdamas prieš dukterį ir šluostydamasis pienuotą ranką į kelnes. – Atvesiu Kendę. Gerai? Atvesiu Kendę. Tik nustok verkti. Gerai? Nustok verkti, – Vasaros stūgavimas pritilo supratus, kad Kendė gali ateiti. – Matai? – Kailas paėmė mobilųjį telefoną, nupurtė pieno lašus, atidarė ir surinko numerį. – Matai, aš jai skambinu.

Vasara labai įtariai žiūrėjo į jį, bet klyksmas nutilo. Jis turi truputį laiko, kol ji vėl pradės staugti. Telefonas skambėjo, skambėjo, paskui įsijungė atsakiklis.

Puiku. Ji neatsako. Jis žinojo, kad neatsako, nes šįryt apie dvi jos lange užsidegė šviesa, bet išeinant jis jos negirdėjo. Nors klausėsi, nesąmoningai stebėdamas. Įsitikindavo, kad naktį ji parėjusi. Kad namie, ir pavojus jai negresia.

Kailas su Vasara įsmeigė akis vienas į kitą, puikiai suprasdami, kad buvo sudarę sutartį, ir jis sulaužė žodį, vadinasi, ji privalo spiegti, nes tėvas ją apvylė. Vasaros veidelis susiraukšlėjo, tuoj sukliegs – tai sąžininga.

– Einu atvesti, – tarė Kailas, žūtbūt stengdamasis ją sustabdyti. – Einu ir atvesiu.

Basas, išsipešusiais marškiniais Kailas išlėkė pro užpakalines duris, monetos kišenėje žvangėjo, kai bėgo per plokštes, įrėminusias vejos kvadratą, per plokštes kitoje pusėje, kol atsidūrė prie jos durų.

Kailas buvo beveik tikras, kad Kendra vengia jo – taigi ir vaikų, nes suprato, ką jis jai jaučia, ir nebenori su juo turėti jokių reikalų. Jis nenorėjo jausti tokio palankumo kitai moteriai. Tai negarbinga.

Jis visada manydavo, kad mylės Ašliną, tik Ašliną iki gyvenimo pabaigos. Mielai pasižadėjo gyventi su ja, kol mirtis išskirs. Tą naktį, kai ji prisipažino, kad jį myli, jam užgniaužė kvapą. Niekada nemanė, kad galėtų jai patikti. Pastebėjo ją tarp bendrų draugų ir nuolat ieškodavo dingsties užkalbinti, bet nė nesvajojo... Ji buvo įstabi. Linksma, talentinga, akinamai graži. Jis nuolat matydavo jos žaižaruojančias akis, o švelnų lūpų linkį trokšdavo be paliovos bučiuoti. Svajodavo perbraukti pirštais jai per plaukus. Tylėjo, kai ji pasakojo jam apie savo jausmus. Tyla plėtėsi, nes jam kilo įtarimų. Spėliojo, kas jai pakišo tokią mintį. Bet geidė jos taip, kad užgniaužė baimę apsikvailinti.

Vis dėlto neskubėjo. Kai jie pradėjo susitikinėti, elgėsi atsargiai. Laukė, kada viskas apsivers aukštyn kojom, kada ji sušuks jam: „Balandžio pirmoji! Asilas!“ Nedrįso jos paliesti du mėnesius, būgštavo, kad ji lieps jam atšokti. Su ja būdavo lengva, jam atsivėrė iki šiol nepažinota gyvenimo pusė. Širdį kutendavo kiekvienas Ašlinos žvilgsnis, jis dėkodavo Dievui kas rytą, kai pabudęs pamatydavo, kad ji tebeguli šalia. Jos studija buvo svarbiausias projektas jo gyvenime. Kiekvienas sumanymas turėjo palengvinti ir pagerinti būsimos žmonos gyvenimą; kiekviena linija buvo brėžiama su meile. Santuokos įžadai galios amžinai.

Deja. Atėjo laikas, kai jis, žiūrėdamas į ją, matė tik nesitvardančią, piktą melagę girtuoklę. Kiekvienas pokalbis su ja virsdavo ginču. Paskui tekdavo automobiliu kur nors išsivežti vaikus, kol praeis jos įtūžio priepuolis. O seksas?.. Nuo paskutinio karto praėjo beveik dveji metai. Visą tą laiką jis tebejautė potraukį, vis dar geidė žmonos, bet po paskutinio karto...

Į lovą ji atėjo vėlai, daug vėliau už jį. Jis nemiegojo, nes jam vis dar būdavo sunku užmigti, jei šalia negulėdavo ji. Jie jau nebemiegodavo susiglaudę, bet jis vis tiek negalėdavo užmigti be jos. Kailas atsiliepė beveik iškart, pajutęs, kad jį glosto jos švelnios rankos, kiekvienu prisilietimu didindamos geismą. Paskui jinai pradėjo jį bučiuoti, aistringai ir nekantriai. Jis truputį atsitraukė pajutęs, kad jai iš burnos trenkia kitu mylimuoju, bet jau taip seniai jos neglamonėjo, nejautė jos šalia, netapo jos kūno dalimi, kad užgniaužė šleikštulį.

Jis pabučiavo ją į nugarą, kilstelėjo, kai žmona jį apžergė, padėjo per galvą nusitraukti naktinius marškinius, su vis didėjančiu geismu žiūrėdamas, kaip bangomis ant pečių krinta plaukai. Pakėlė rankas atsegti jos juodos liemenėlės, kai ji staiga atsiplėšė nuo jo, liuoktelėjo nuo lovos, užsiėmusi ranka burną, ir nulėkė į vonią. Užtrenkė duris ir žiaukčiodama pradėjo vemti į unitazą.

Trumpą, siaubo pilną akimirką jis pamanė, kad ji nėščia. Paskui nuvijo šią mintį, žinoma, ne, tiesiog pasigėrė. Girta, ir tiek.

Gulėdamas tamsiame kambaryje tarp nusmauktų ant liemens paklodžių ir antklodžių, jis, įsmeigęs akis į lubas, klausėsi jos kosulio, ir jam dingtelėjo, kad ji gali užmiršti išgerti kontraceptikų tabletę, nes amžinai pagiringa. Ir net jei prisimins, ar tikrai nepastos – juk be paliovos vemia?

Jis suprato, kad jie žaidžia rusų ruletę kiekvieną kartą, kai perguli. Kitaip tariant, jis nebenorėjo, kad Ašlina jam pagimdytų dar vieną vaiką. Negalima paleisti į tokį sujauktą pasaulį dar vienos sielos.

Tai buvo paskutinis Kailo bandymas pergulėti su žmona ar atsiliepti į jos viliones – tiek girtos, tiek negirtos.

Galvodamas apie Ašliną, kurią mylėjo, jis prisimindavo moterį blyškiu prakaituotu veidu ir išsidraikiusiais plaukais, sėdinčią ligoninės lovoje su naujagimiu sūneliu ant rankų, ir save su naujagime dukterimi. Prisimindavo moterį, kuri sėdėdavo šalia kiekvieną naktį prieš jo egzaminus, o rytą lyg niekur nieko eidavo į darbą. Jis mąstė apie moterį, kuri įkalbėjo jį pasimylėti užpakaliniame tėvų kieme. Tos moters nebebuvo.

O Kendra buvo. Kendra buvo, ir Kailui jos reikėjo. Todėl jis jautėsi kaltas, lyg būtų apgaudinėjęs žmoną. Vaikai šalia Kendros pražysdavo. O jis... jis prašnekdavo. Ne, ji neskatino jo išsipasakoti, tiesiog jis negalėdavo tylėti. Kailas, visą gyvenimą uždaras ir santūrus, Kendrai dažnai papasakodavo viską.

Ji buvo graži, nors tas grožis, palyginti su Ašlinos, buvo subtilus ir neryškus. Jam patiko Kendros plaukai, kartais surišti į arklio uodegą, neslepiančią švelnių įstabaus veido bruožų. Didelės juodos akys, kuriose šviečia šiluma ir rami stiprybė, stangrios lūpos, gležnėjančios nuo šypsenos, retai rodomi įspūdingo kūno apvalumai. Jis norėjo joje paskęsti. Atskleisti savo esmę joje, tapti jos sielos ir kūno dalimi. Jis troško žinoti apie ją viską. Jausti, kaip jo širdies gilumoje rutuliojasi jos paslaptys.

Bučiuodamas ją, Kailas taip nesijautė. Ta akimirka buvo tokia gėdinga, kad jis beveik iškart ištrynė ją iš atminties. Dabar, pradėjęs jos ilgėtis ir geisti, norėjo prisiminti jos lūpų skonį, jos plaukų kvapą, jos odos švelnumą, jų kūnų susilietimą – ir negalėjo. Bandė, bet nepavyko. Kendros artumo prisiminimas išnyko, o kadangi jis žinojo, jog taip buvo, pasidarė neįmanoma įsivaizduoti.

Kailas ją pamilo. Kelias savaites įtarė, kad taip atsitiko, bet tik po Džeksoną ištikusios bėdos, kai ji buvo su vaikais, kai jiems jos reikėjo, kai jam jos reikėjo, suprato. Ji buvo Išrinktoji. Jis mylėjo buvusią Ašliną. Jis mylėjo esamą Kendrą. Todėl paprašė jos likti su jais. Su juo. Jis ją mylėjo.

Veikiausiai todėl jinai jo vengia. Ji žino; ji abejinga. Aiškiai tai parodė. Ji apie jį nesvajoja ir jam nieko nejaučia.

Bet dabar Kailas išmetė iš galvos šias mintis ir troškimus. Reikia pasirūpinti vaikais. Kad jie būtų laimingi. Pabeldė į duris. Nieko. Viršuje kažkas sukrebždėjo, pasigirdo žingsniai. Ji tikrai viduje. Bet žingsniai neartėjo prie durų. Kailas vėl pasibeldė, šį kartą garsiau. Pagaliau išgirdo žingsnius ant laiptų, ir durys lėtai atsidarė.

Kailas net atsitraukė išvydęs visiškai nepažįstamą moterį.

trisdešimt penktas skyrius

– La-labas, – pralemeno man Kailas.

Nemačiau jo nuo tada, kai išvažiavau į konferenciją, ir beveik užmiršau, kad jis tikras. Mobiliajame buvo nuotrauka, bet gyvas atrodė kitaip. Nuoširdesnis, tvirtesnis, žmoniškesnis. Ir bendrauti su juo reikės.

Jis nustebo mane pamatęs. Numaniau, kad atrodau ne per daug žaviai. Buvau apsirengusi – džinsai, marškinėliai, džemperis, nes ruošiausi išeiti, tačiau žinojau, jog mano juodi plaukai, sušukuoti ant šono, kad slėptų beveik visą veidą, nei žvilgūs, nei purūs. Žinojau, kad mano akis išraizgė raudonos gyslelės, nes naktį miegojau ne daugiau kaip tris valandas; žinojau, kad po akimis įsiėdę tamsūs ratilai, o lūpos kietai sučiauptos. Net kosmetika, kurią retai naudodavau, nesugebėjo paslėpti, kaip baisiai atrodau.

– Man reikia tavo pagalbos, – prabilo jis.

– O kas atsitiko? – paklausiau sunerimusi dėl tokio atkaklumo.

– Palikau vaikus vienus, man tavęs reikia. Vasara pašėlo, nes aš netinkamai paruošiau pusryčius. Džeksonas irgi pasiuto, bet tylomis. Žinai, kaip jis elgiasi. Jiems reikia tavęs. Numaldžiau juos tik pažadėjęs, kad pusryčius pataisysi tu. Ateisi?

– Žinoma, – atsakiau. – Tuoj. Leisk apsirengti.

– Tu apsirengusi, – atsiliepė Kailas.

Žinojau, kad esu apsirengusi, tiek dar nebuvau kuoktelėjusi. Man reikėjo laiko pasiruošti susitikimui su vaikais. Kalbėdavausi su jais telefonu, bet nemačiau nuo konferencijos, ir man reikėjo laiko pasiruošti kankynei.

– Taip, – atsakiau ir kimiai nusijuokiau.

Jo veidą iš susirūpinimo išvagojo raukšlės.

– Tu sveika? – tyliai paklausė.

– Aš? Žinoma. Tiktai persidirbusi. Eime.

Vaikai buvo apimti skirtingos nevilties, kai įžengiau į virtuvę paskui Kailą. Vasara gaudė orą, visas jos kūnas trūkčiojo it žagsint. Mažas ovalus veidelis buvo raudonas, per apskritus skruostus srovelėmis bėgo ašaros. Džeksonas buvo įsikniaubęs į sunertas rankas, jo pečiai kilnojosi it sunkiai dūsaujant. Negali būti, kad jie taip nusiminė dėl pusryčių. Negali būti? Atsisukau į Kailą spėliodama, ką jis jiems padarė.

Kailas užsiplieskė iš pasipiktinimo.

– Aš tik bandžiau paruošti jiems pusryčius, kaip kas antrą dieną per savaitę, – atsakė į mano nebylų kaltinimą.

– Bet šiandien šeštadienis, – pareiškiau.

Jis skėstelėjo rankomis.

– Kodėl visi tai kartoja?

– Jis viską darė negerai, – paskelbė Vasara tebekūkčiodama, matyt, įskųsti tėtį jai atrodė visiškai garbinga.

– Ar kas nors man paaiškins, kaip galima negerai paruošti javainius? – iškošė Kailas pro sukąstus dantis.

Jis nežino, supratau. Prisiminiau, kad nuo tada, kai atsikrausčiau, jie daugmaž visuomet šeštadienį pusryčiaudavo su manimi arba čia, arba mano bute. Išskyrus vieną kitą savaitgalį, kai svečiuodavosi pas senelę, ar praėjusį savaitgalį, kai buvau išvažiavusi, tada pusryčius taisydavosi patys.

Jiems tai buvo svarbu. Pusryčių ritualas, kurį sukūriau iš nieko ir nevilties, jiems buvo svarbus. Tai mūsų trijulės paslaptis. Man buvo nuostabiai gera su šiais vaikais. Aš niekada nebūsiu motina. Niekada nebūsiu jų motina, bet gavau stebuklingų dovanų. Ypač turint omeny, kokie juodu uždari. Po šitokios gyvenimo patirties jie beveik nieko neprisileidžia, o mane sutiko maloniai. Jei norėčiau, galėčiau paprašyti Liuoksės ir kiaurą naktį su ja miegoti savo bute; Džeksonas mane sėkmingai moko Garvo kalbos. Mes sukūrėme pusryčių ritualą.

Aš nesąžiningai elgiausi slėpdamasi nuo jų, nes kankinausi. Ar neturėjau čia išpirkti savo nuodėmių, padarytų Sidnėjuje? Galvoti reikia ne apie save, o apie juos. Negaliu užsidaryti, privalau būti su vaikais. Sielvartausiu, kai ištaikysiu laiko.

Paėmiau javainių dėžutę.

– Ką gi, reikės išmokyti jūsų tėtį ruošti šeštadienio pusryčius, – tariau. – Bet tik jei abu nustosit verkę, – Vasara atsipeikėjo pirma, šniurkštelėjusi nurijo ašaras, čiupo rausvų marškinėlių apačią ir nusišluostė veidą, trindama taip, kad liko raudoni dryžiai. – O tu atsisėsk tiesiai, – paliepiau neįvardydama, bet Džeksonas suprato, kad sakau jam, ir atsitiesė. Jis nusibraukė ašaras rankove.

Dėl pusryčių? Supratau, bet šį kartą nepasižiūrėjau į Kailą, nenorėjau jo nuliūdinti.

– Kailai, prašom paduoti keturis dubenėlius, – paprašiau.

Kailas norėjo atsakyti, kad ant stalo stovi dubenėliai, bet paskui viską perprato.

– Kuriuos? – paklausė.

– Nesvarbu, tiktai kad būtų vienodi.

Jis pažvelgė į baltą dubenėlį, į dubenėlį su mėlynais dryžiais aplink kraštą ir į dubenėlį raudonu viduriu, padėtus ant stalo dabar.

– O, aišku.

Kai jis paėmė iš spintos naujas lėkštes, šį kartą vienodas, ir padėjo po vieną prieš mus ant stalo, pradėjome jį mokyti, kaip tinkamai paruošti šeštadienio pusryčius.

avižinė košė ir tiršta, tąsi grietinėlė

trisdešimt šeštas skyrius

Laimė ir nelaimė kartu vaikšto.

Jau jeigu tik viena bėda, tai tuoj ir kita. Aš tai pamiršau.

trisdešimt septintas skyrius

Studijuodama su Eloiza drauge nuomojau butą; ji gyvena Lidse ir kelioms dienoms atvyko į Londoną su reikalais. Paskambino, išbarė, kad praėjusį savaitgalį nepasirodžiau Lidse susitikti su ja ir trečia nuomininke, Mege, pareiškė, jog atvažiuoti į Londoną ir susitikti su ja aš privalau. Galėtume elgtis Londone kaip tikros turistės: papietauti restorane, nueiti į spektaklį ir jos viešbutyje išgerti.

Buvo vasaros atostogų pradžia, Kailas nusprendė padaryti vaikams staigmeną ir nuvežti juos į Braitoną. Sukrapštė pinigų dviem paroms viešbutyje. Paklausė, ar nenorėčiau važiuoti kartu, bet aš atsisakiau: nemačiau Eloizos ketverius metus, be to, mane graužė sąžinė, kad anąkart ją apvyliau.

Mudvi su Eloiza pavakarieniavome Sohe, tajų restorane, nuėjome į spektaklį Šaftsberio prospekte, grįžome į Eloizos viešbutį ir šnekėjomės iki paryčių. Užsnūdome, ir aš pabudau šeštadienį anksti rytą, savęs gailėdama. Negaliu pakęsti miegoti su drabužiais, reikia važiuoti atgal į Kentą, ir man pasiseks, jei taksi vairuotojas nepaklaus mano kredito kortelės numerio ir PIN kodo vien už malonumą išklausyti, kurgi aš norėčiau nuvažiuoti. Be to, ar aš miegosiu apsirengusi penkias valandas, ar aštuonias, bjauru bus vienodai. Apsiverčiau ant kito šono ir vėl užmigau.

Šeštadienį, kadangi nebuvo kur skubėti, šlaistėmės po Oksfordo gatvės parduotuves. (Aš palindau po dušu ir pasiskolinau drabužių iš Eloizos.) Mes vėl ėjome vakarieniauti, aš vėl užsnūdau šį kartą vilkėdama Eloizos drabužiais. Trečią ryto nusprendžiau, kad man jau gana linksmybių – laikas namo. Persirengiau savo drabužiais, persimečiau krepšio rankeną įstrižai kūno ir išėjau iš jos kambario.

Durininkas iškvietė man taksi, o kai mašina atvažiavo, atsisėdau ant užpakalinės sėdynės ir narsiai nepaisiau besikeičiančių skaičiukų, kurie rodė, kad kitą mėnesį teks maitintis sriuba iš skardinės.

Atidariau šoninius vartus ir, jausdamasi sumurkšlinta, ilgėdamasi savo pižamos ir lovos, pasukau už kampo, į kiemą.

Ant laiptų prie mano buto, kur paprastai laukdami manęs grįžtant sėdėdavo vaikai, tupėjo žmogus. Jo veidą slėpė ketvirtos valandos ryto tamsa.

Kvapą užmušė, aš sustojau. Žmogus, aiškiai vyras, dar manęs nepamatė, dar galiu apsisukti ir pabėgti. Kol mąsčiau, jis pakėlė galvą ir mane išvydo. Judesys buvo pažįstamas, akys priprato prie tamsos, ir aš įžiūrėjau, kad čia Kailas.

– Jėzau, Kailai, kaip tu mane išgąsdinai, – sušnibždėjau, nes buvo anksti. Prispaudžiau ranką prie krūtinės, kad besidaužanti širdis nurimtų.

Jis sunkiai atsistojo ir vos nesuglebo iš palengvėjimo, mane pamatęs. Lėtai ėjau į priekį, bet jis prišoko prie manęs trim žingsniais ir stvėrė į glėbį. Nevalingai sustingau, nesmagi, suirzusi, beveik išsigandusi.

– Ačiū Dievui, – tarė jis, glausdamasis prie manęs, nesuvokdamas, kaip trokštu, kad paleistų. – Ačiū Dievui, – pakartojo, paskui šiek tiek atleido rankas, pažvelgė man į veidą, perbėgo akimis bruožus, lyg būtinai turėtų įsitikinti, kad aš tikra. Pakėlė ranką man prie veido, bet aš loštelėjau, kol neprisilietė, išsprūdau jam iš glėbio.

– Kas darosi? – paklausiau. Ne iš karto prisiminiau, kad jis neturi čia būti. Jie neturi čia būti.

– Aš tau be perstojo skambinau pastarąsias dvi dienas. Gabrielė irgi tau skambino.

– Mobilusis išsikrovė, o aš ketinau penktadienio vakarą grįžti, todėl nepasiėmiau kroviklio. Bet tai nesvarbu, kodėl tu čia, o ne Braitone?

– Maniau, kad ir tau kažkas atsitiko, – tarė jis, nepaisydamas mano klausimo.

– Ir man? – atsargiai paklausiau.

– Vaikai, – tarė Kailas, ir jo veidas persikreipė. – Jų nebėra.

– Nebėra? – paklausiau. – Ką reiškia „nebėra“?

– Ašlina juos išsivežė, ir aš nežinau kur.

Kailas vaikščiojo po mano svetainę ir pasakojo. O mano siela apleido kūną ir pleveno atokiau, žiūrėdama, kaip sustingęs kūnas sėdi ant sofos ir nepatikliai jo klausosi.

Penktadienį per pietus jis kaip paprastai nuvažiavo pasiimti vaikų. Grįš namo, susirinks daiktus ir išvažiuos. Ketino vykti tiesiai iš mokyklos, bet per ilgai pusryčiavo, o Kailas vėlavo į pasitarimą, todėl supakuoti daiktus ar sutvarkyti namus prieš kelionę nebuvo laiko.

Mokykloje vaikų nerado. Ponia Čelner suglumo. Susiraukusi paaiškino, kad juos pasiėmė motina. Ji buvo sąraše, jos nuotrauka sykiu su Kailo puikavosi leidime.

Netgi neįprasta nebuvo, kad Ašlina juos pasiėmė. Išsikrausčiusi pirmą kartą, ji nuolat tai darydavo, veždavosi vaikus vakarieniauti, žaisdavo su jais savo bute, o prieš miegą parveždavo namo. Jos bute buvo vaikų drabužių ir žaislų. Kailas manė, kad Ašlina, skrisdama į Ameriką, jų daiktus iš savo buto pervežė į motinos namus, bet pasirodė, kad jinai atidavė juos į saugyklą. Matyt, ruošdamasi šiam žygiui. Paprastai paskambindavo, kad paims vaikus. Pasakydavo jam, kad nesijaudintų. Šį kartą nepaskambino. Jau praėjo dvi dienos, o ji nepaskambino.

Kailas iš Ašlinos motinos sužinojo, kur ji apsistojusi, ir ten nuvažiavo, bet namas buvo tuščias. Kaimynė pasakė, kad Ašlina išsikraustė prieš kelias dienas; ji paaiškinusi, kad susitarė su vyru ir su vaikais važiuojanti į Londoną. Jos mobilusis telefonas buvo išjungtas, Naomė nežinojo, kur duktė su vaikais, nes ši jai nepranešė.

Naomė kraustosi iš galvos, pasakojo Kailas. Ji pasiūlė iškviesti policiją, tegu ieško, bet Kailas atsisakė. Jis nutarė dar kelias dienas palaukti, tik paskui ko nors imtis. Kailas žinojo, kad Naomė priešiška Ašlinai. Jų santykiai buvo sudėtingi: Ašlina mylėjo motiną, bet su ja matydavosi retai, nes jas skyrė daug nebaigtų ginčų ir visokių įsižeidimų. Be abejo, Naomė nežinojo, kad Ašlina alkoholikė, o jei jie kreiptųsi į policiją, jis turėtų tai pasakyti. O jei žmona su vaikais, kaip jis manė, po kelių dienų grįžtų, jis būtų bene labiausiai per visą bendrą gyvenimą įskaudinęs Ašliną.

Kailas tebeturėjo vaikų pasus ir gimimo liudijimus, todėl žinojo, kad ji neišvyko iš šalies, bet pabėgimą planavo kartu su vaikais. Žinojo, nes dingo Liuoksė, Roalio Dalio „Nuostabusis ponas Lapinas“ ir Vasaros akių raištis-diadema, Garvo ėdalo ir vandens dubenėliai, Ašlinos akiniai nuo saulės ir mėgstamiausias Džeksono garvežys. Paskutinį savaitgalį vaikai buvo pas motiną; ji, matyt, liepė jiems atsinešti svarbiausius daiktus į mokyklą ir nesakyti Kailui.

Kantriai laukiau, kol jis ištars: „O paskui iškviečiau policiją, ir dabar jie po visą šalį ieško vaikų.“ Be abejo, būtų buvę geriau: „Ir tada pabudęs pamačiau, kad tai tik baisus sapnas.“ Bet tiks ir: „O paskui iškviečiau policiją, ir dabar jie po visą šalį ieško vaikų.“

Jis to nepasakė.

Kol aš sėdėjau viešbutyje, plepėdama apie Eloizos sužadėtuves ir Džilongą, kuriame atsidūriau vietoj numatyto Melburno, vaikai vis labiau tolo nuo namų. Pavogti vaikai.

Kailas nutilo. Stūksojo kambario viduryje, didelis, sustingęs, lyg lauktų, kad ką nors patarčiau. Lyg aš žinočiau, ką daryti.

O aš stengiausi prisiminti paskutinius vaikams ištartus žodžius. Rodos: „Mėgaukitės staigmena.“ Rodos. Nesu tikra.

Mintis vijo mintį. Ar aš juos apkabinau ir pabučiavau? Turbūt ne. Turėjau laisvą penktadienį, kurį praleisiu su Eloiza, galėjau šiokios dienos rytą ilgiau padrybsoti lovoje, kaip seniai troškau. Aš tik pasikalbėjau su jais telefonu.

Apie ką mes kalbėjome išvakarėse? Apie vasaros atostogas? Vasara sako „mano atostogos“, nes įsitikinusi, kad atostogos pavadintos jos vardu. Galbūt. Bet ką mes ketinome daryti per tą laiką? Ar iš viso apie tai kalbėjome? Apie ką kalbėjome paskutinį kartą? Džeksonas pasakojo apie Garvą? Ar aš painioju paskutinį pokalbį su ankstesniu?

Sėdėjau ir spoksojau į Kailą jo nematydama, o galvoje sukosi mūsų pastarųjų kelių dienų prisiminimai, pokalbiai, juokai, darbai. Pastarųjų kelių savaičių. O paskui prisiminiau savaitę, kai jų vengiau. Septynias dienas, kai švaisčiau brangų laiką, kurį galėjau praleisti su jais.

Aš nežinojau. Nežinojau, kad reikia mėgautis kiekviena akimirka ir nė vienos nepraleisti veltui, nes ji gali būti paskutinė.

trisdešimt aštuntas skyrius

Laikas be vaikų slinko lėtai. Mudu su Kailu kiekvieną laisvą valandą leidome mano bute.

Namie tyla buvo per sunki, per slogi, per slopi. Kaskart, peržengę slenkstį, pasijusdavome tarsi kubile su plunksnomis, o malonus jaukumas slėpė mirtiną pavojų, tykantį tarp šių sienų. Vaikų nebuvo, ir ši tikrovė gniaužė mums gerkles, brinkino plaučius, bukino jutimus. Aš šalau, nes Vasara nebeatbėgdavo manęs pasitikti, lyg visą amžių būtų nemačiusi. Aš stingau, nes Džeksonas nebeprisliūkindavo vilkdamas kojas, nebeapkabindavo viena ranka, nebesuspausdavo. Vasara nebespiegė, kad neis į mokyklą ir niekas jos neprivers, bet balsas vaiduokliškai aidėjo aplinkui; nebegirdėjau Džeksono rikto, kai buvau pavadinta mama, bet jis kurtinamai skambėjo ausyse it šmėkliškas šnibždesys.

Likusi be jų, buvau sužeista taip sunkiai, kad nežinojau, kaip tai pakelti, ar žaizda kada nors užgis. Namas virto mūsų sukurtos šeimos relikvija. Kailas nieko nepakeitė nuo to ryto, kai paskutinį kartą matė vaikus: jų dubenėliai mirko kriauklėje nuo tada, kai jis juos ten įmetė, lydėdamas vaikus prie durų; ant virtuvės stalo buvo padėta dėžutė javainių ir du skrebučiai su sviestu – abu atsikando tik po tris kąsnius; prie lauko durų mėtėsi Džeksono sportbatis, matyt, iškritęs jam iš krepšio išeinant, o svetainėje ant pufo – Vasaros piešinys, vaizduojantis lėktuvą, kuriuo ji skrido į Ameriką, ir ant jo uždėtas spalvotas pieštukas. Šalia pieštuko gulėjo mano žiedas su turkiu, Vasara jo nepasiėmė. Mačiau žiedą, bet neliečiau, norėjau, kad Vasara jį man grąžintų pati.

Kailas įprato miegoti ant mano sofos, nebesiskuto, sulyso, akys apsiblausė ir užgeso. Jei ką pataisydavau, valgydavo; maudydavosi po dušu, kad turėtų ką veikti. Dažniausiai sėdėdavo ant sofos, spausdamas rankoje savo namo bevielio telefono ragelį, žiūrėdavo į tolį ir melsdavosi, kad ji grąžintų vaikus. Tikėjau, kad meldžiasi, nes meldžiausi ir aš.

Supratau, kodėl Ašlina taip padarė. Turbūt daug mėnesių kankinosi. Buvo blaivi ir kankinosi. Negalėjo net pasigerti, malšindama skausmą, kad vaikai ne su ja. Supratau, kodėl Ašlina taip pasielgė. Ir nekenčiau jos dėl to.

Mano neapykanta didėjo sulig kiekviena minute, kurią vaikai praleido su ja. Iš nežinios. Ar jiems nieko nenutiko? Gal ji vėl pradėjo gerti ir kelia jiems pavojų? Ar jie nepasiilgo Kailo? O manęs? Nežinia buvo kankynė, o kankinti nė vieno Ašlina neturėjo teisės. Vaikai ne mano, bet aš juos myliu. Ji tai žino. Net jei tai jai nerūpi, kodėl nerūpi Kailas? Jis priblokštas. Ji žinojo, kad jis bus sugniuždytas, tai kodėl pasigrobė vaikus?

Dažnai nebeįveikdavau savo neapykantos jai, bet pasvarsčiusi imdavau piktintis savimi. Pavydžiu motinai vaikų. Neatspėjau, kai susitikome, kad ji ketina taip pasielgti. Jausmai sūkuriavo sieloje, išnirdami ir versdamiesi vienas per kitą it gyvačių kamuolys.

KODĖL JI NEPASKAMBINA, klykiau širdyje. Pasakyti mums, kad visi sveiki. Pasakyti mums, kad vėl pasimatysime.

Pradėjau derėtis su Dievu, absoliutine dvasia, pasauliu: pakaks žinoti, kad jiems nieko nenutiko. Galime net negyventi drauge su jais. Pakaks žinoti, kad jie gyvi ir sveiki.

– Apie ką galvoji? – paklausė Kailas. Aš svajojau, kad suskamba telefonas, ir Vasara praneša: „Kende, mums baisiai linksma“, o Džeksonas murma: „Ar tu paėmei mano traukinį?“

Dirstelėjau į Kailą. Dešimta diena be vaikų. Kailas, išsitiesęs ant sofos ir padėjęs galvą man ant šlaunų, spoksojo į televizorių. Dabar jis apsivertė ant nugaros, sutaršyti plaukai prisiplojo prie mėlynų mano džinsų. Jis nusiskuto, todėl atrodė gaivesnis, gyvesnis nei per pastarąsias dešimt dienų. Bet pageltę skruostai tebebuvo įdubę, po stiklinėmis rudomis akimis pilkavo melsvi ratilai. Išsiskyrimas išsiurbė jaunystę iš kadaise ramaus, laimingo Kailo veido; išsiskyrimas jį pasendino.

– Apie nieką, – atsakiau. Nesąmoningai kilstelėjau ranką, pirštai tiesėsi paglostyti juodų jo garbanų. Lyg tai būtų savaime suprantama, paskui atsikvošėjau, kad čia ne Vilas. Mes nemylime vienas kito. Atitraukiau ranką ir nuleidau galvą.

Kailo lūpų kampučiai užsirietė, veide šmėkštelėjo šypsena – dantų nebuvo matyti, liūdesys neišnyko. Jis pamatė, ko vos nepadariau, ir turbūt suprato neteisingai.

– Džiaugiuosi, kad tu čia, – tarė kimiai iš susijaudinimo. – Nežinau, ką būčiau daręs...

Jis pakėlė ranką, pirštai trumpais nukramtytais nagais priartėjo man prie veido. Delnu palietė man skruostą, nykščiu lėtai paglostė skruostikaulį. Kaip gyvas net nėra bandęs manęs taip liesti. Nevalingai vos neatsitraukiau, kad liautųsi, bet įveikiau save ir leidau jam mane paliesti. Žiūrėjau į jį, ir mūsų akys susitiko, kaip ir netekties suartintos širdys.

Pabučiuok jį. Atėjo į galvą mintis. Pabučiuok jį, ir tebūnie. Jis mielas vyriškis. Ir iš padoriųjų. Abu esame kilę iš tos pačios vietos, skausmo vietos. Begalinės kančios šalies. Galime tai padaryti. Aš galėčiau. Nesvarbu, kad jo nemyliu, kad jo negeidžiu. Tiesiog ko nors imsimės. Iškart atsidursime iš šios akimirkos kitoje. Nes tarpsnis mane žudo. Ir jį žudo. Žudo mus abu. Reikia trumpai viską užmiršti. Galvoti apie ką nors kita. Pabučiuok jį ir žiūrėk, kas bus.

– Tu nepaprasta, ar žinai? – sušnibždėjo Kailas.

Tu nepaprasta. Nustok spurdėti, tu nepaprasta.

Mano kūnas atšoko nuo jo it lenktinis peilis, nespėjau susivaldyti. Staiga mane apgaubė liepsna, prisiminimas skverbėsi per odą, degino sielą, vilko mane į praeitį. Ne, nusprendžiau. Aš ten neisiu. Lieku čia. Lieku. Negrįšiu į tą naktį, liksiu čia. Su Kailu. Dabartyje.

Uždėjau ranką ant Kailo rankos, iš manęs į jį, o iš jo į mane plūdo šiluma. Mūsų ryšys buvo neįtikėtinai tvirtas, ko gero, nenutraukiamas. Bet ne meilė.

Sunėriau ranką su jo ranka ir, liūdnai jam šypsodamasi, įdėmiai į jį žiūrėdama, atsargiai atitraukiau jo plaštaką, uždėjau jam ant krūtinės.

– Kendra... – sušnibždėjo Kailas. – Kodėl?..

Jis užsimerkė ir suglumęs papurtė galvą. Tebežiūrėjau į jį. Turėjau. Jis mano viltis. Mano ramstis. Mano šaknys dabartyje. Jei šis ryšys nutrūks, atsidursiu ten. Tada, kai.

Kailas atmerkė akis.

– Tu supranti, kiek daug man reiški, tiesa?

Linktelėjau. Tiesa. Supratau. Jis man irgi daug reiškia. Jis – mano vaikų tėvas.

– Mes visada liksime draugai, – tariau.

Naujo atstūmimo kančia jaukiai įsitaisė jo akyse šalia ankstesnio sielvarto. Jis nesivargino jos slėpti. Kuriam galui? Kam vargintis ir slėpti? – klausė Kailo akys. Viskas bergždžia. Jis apsivertė ant šono, prispaudė prie krūtinės telefoną ir vėl įsistebeilijo į televizorių.

Devyniolikta diena.

Aš krausčiausi iš proto; lėtai, bet tvirtai irau iš vidaus.

Visur, kur tik eidavau, šmėkščiodavo juodi kaip degutas plaukai, oranžinis drabužis, būdavo girdėti kikenimas, ir aš pamanydavau – Vasara.

Kai tik pajusdavau žvilgsnį, tapšnojimą per nugarą, išgirsdavau tylų prunkštelėjimą, man pasirodydavo – Džeksonas. Jie man vaidendavosi. Aš bemaž kuoktelėjau.

Kiekviena minutė buvo pilna jų nesaties tuštumos. Viskas atrodė nesvarbu. Bent jau darbas tai tikrai. Mano santykiai su Gabriele nepagerėjo, ir aš abejojau, ar kada nors pagerės.

Turėjau jai pasakyti, ką ji norėjo išgirsti. Negalėjau. Ji nesuprato, kodėl nepakartojau Džaninos žodžių. Ji parodė man širdį, atvėrė savo žaizdas, kad tik aš prabilčiau, o aš negalėjau. Nenorėjau. Tokios bjaurasties ji iš mano burnos neištrauks. Jei nebūčiau gyvenusi pragare be vaikų, nežinau, kas būtų likę iš mūsų draugystės. Šiuo tarpu kartu dirbome, to pakako. Džanina laikėsi nuošaliai. Net jei būtų kabinėjusis, tai nebūtų buvę svarbu. Niekas nebebuvo svarbu. Vasara ir Džeksonas dingo.

Kaskart, kai man pasivaidendavo, kad juos matau, kaskart, kai man kildavo noras vytis jų šmėklas, pajusdavau, kaip lėtai merdi viltis juos dar kartą pamatyti. Pradėjau manyti, kad juodu – vaiduokliai. Kad jie dingo amžinai. Ašlina su jais įvažiavo į sieną. Ašlina užmigo neišjungusi viryklės, ir kilo gaisras. Ašlina juos kažkur nusivedė ir pamiršo. Aš jų niekada nebepamatysiu. Jų nebėra.

Bijodavau grįžti. Įsukdavau į Tenanto gatvę ir pamatydavau sielvarto debesį, žemą ir grėsmingą, kybantį virš trisdešimt ketvirto namo. Mano žingsniai sulėtėdavo, kojos virsdavo akmenimis, kuriuos tekdavo vilkti namo. Kartais norėdavau apsisukti ir pabėgti. Nuo liūdesio. Kartais, kad vėliau grįžčiau, penkis ar šešis kartus apeidavau kvartalą, ausyse aidėdavo mano žingsniai, sunki širdis lėtai plakdavo krūtinėje. Kad tik vėliau atklysčiau į košmarą – gyvenimą be vaikų.

Buvo taip bloga, taip liūdna, kad kelis kartus vos neatplėšiau Vilo laiško. Sykį net pirštą už voko atlanko buvau užkišusi. Jei žinia bloga, pati blogiausia, mano sielvartas viso labo padidės. Mano kančia bus tobula. Kraustymasis iš proto paspartės. Galų gale neatplėšiau, bet supratau, kad dar diena kita, ir atplėšiu.

Kailas persikėlė pas mane. Jis neklausė, ar neprieštarauju, nemanau, kad jam atėjo į galvą, jog reikia atsiklausti, tiesiog atsikraustė, ir tiek. Vieną dieną grįžau iš darbo ir pamačiau, kad jis į mano butą atsinešęs paskutinio projekto modelius ir brėžinius, braižybos stalą ir krėslą. Įsikūrė nenaudojamame plote tarp valgomojo ir svetainės. Tarp sofos atramos ir sienos buvo pastatytas mažas lagaminėlis su drabužiais, o mano vonioje atsidūrė jo skustuvas, dantų šepetukas, losjonas po skutimosi ir dezodorantas. Kiekvieną vakarą parėjusi rasdavau jį palinkusį prie braižybos stalo, o ne prie kompiuterio, prispaudusį liniuotę prie milimetrinio popieriaus mėlynais langeliais, brėžiantį jame linijas pieštuku įtraukiama šerdele. Kambaryje tyliai ūžė televizorius, oras buvo sunkus nuo šviežio, kartaus tikros kavos kvapo. Jis gyveno kava. Nevalgydavo, kol grįždavau, sulig kiekviena diena atrodė vis vyresnis. Neviltis išvagojo raukšlėmis jam kaktą, nerimas pajuodino paakius, netektis suliesino ne vienu svaru.

Jis beveik nepakeldavo galvos, kai vakare įeidavau. Pasisveikindavome nežiūrėdami vienas į kitą, juolab į akis. Persirengdavau džinsais ir džemperiu, pataisydavau valgio, ką nors paprasto – ryžių su troškiniu, avinžirnių ir pupelių mišrainės, makaronų su pomidorų padažu – ir mes valgydavome ant sofos, sėdėdami greta, bet visais atžvilgiais skirtinguose pasauliuose, ir spoksodavome į televizorių. Paskui aš suplaudavau indus, palinkėdavau labos nakties ir eidavau miegoti, gulėdavau ant antklodės, nes vasaros nakties tvankuma nebūtų leidusi užmigti, net jei būčiau galėjusi. Gulėdavau plačiai atmerktomis akimis, svajodama, kad vėl pamatysiu vaikus. Širdies gilumoje, sielos gilumoje žinojau, kad nebepamatysiu. Kad mes nebepamatysime.

Mudu su Kailu beveik nesišnekėdavome, nes jis irgi susitaikė su mintimi, kad jų nebepamatys. Supratau, kad susitaikė, nes anądien pastebėjau, jog nebaigtą Vasaros piešinį prismeigęs prie braižybos stalo krašto, o po juo padėjęs pamestą Džeksono sportbatį. Po kelių dienų, išdrįsusi įžengti į Kailo namus paimti pašto ir vieno kito daiktelio, pamačiau, kad jis suplovęs indus ir sutvarkęs virtuvę.

trisdešimt devintas skyrius

– Turi skambinti į policiją, – pasakiau Kailui trisdešimt septintą dieną.

Aš nebegaliu, aš laikiau liežuvį, bet nebetylėsiu. Jis privalo ką nors daryti. Negalima nuolankiai sėdėti ir leisti, kad dėtųsi tokie dalykai. Negalima taikstytis su tokia padėtimi. Reikia ko nors imtis.

Kailas liovėsi braižyti, bet į mane nepažvelgė. Žiūrėjo į popierių nieko nematydamas, klausėsi, bet nepažvelgė.

– Pripažink, kad vaikų ji pati atgal neparveš, tu privalai kreiptis į policiją.

– Ašlina – jų motina, – atsakė jis, nuleido galvą ir vėl pradėjo braižyti.

– Žinau, bet toks gyvenimas – tikras pragaras, Kailai. Tikras pragaras, ir mes turime ko nors griebtis.

– Ne to.

– Kodėl ne?

– Ašlina – jų motina.

Apžvelgiau kambarį, ieškodama daikto, kurį galėčiau mesti į jį. Daikto, kuris nuslystų jo pakaušiu, įkrėstų šiek tiek proto, bet neužmuštų. Kaip pasiaiškinčiau dėl lavono policijai? Antra vertus, gal jie suprastų. Gal suprastų, kaip erzina tokia padėtis. Vaikai dingo, o tėvas nieko nedaro.

– Žinau, kad Ašlina – jų motina, žinau, kad juos myli, bet ji alkoholikė. Ji gali juos suluošinti net nesuprasdama.

– Ašlina – jų motina, – tarė jis grėsmingai tyliu balsu.

– NUSTOK TAI KARTOTI!

Jis atsisuko.

– Ne. Turiu tai nuolat kartoti, kad prisiminčiau.

– Tu turi prisiminti?

– Aš gyvenau su Ašlina, aš prisimenu, kokia ji buvo. Aš prisimenu, ką ji darydavo, bet žinau, kad dabar ji nebegeria. Ir kad blaivi ji jų neskriaus. Ir dėl vaikų nebegers. Ašlina – jų motina, ir jinai jų nenuskriaus. Jei bent akimirką patikėčiau, kad nuskriaus, tučtuojau paskambinčiau į policiją.

– Tu apsigaudinėji, Kailai. Alkoholikas nemeta gerti dėl kitų. Jis liaujasi gerti, kai pats taip nusprendžia. Ne kiti žmonės. Jei alkoholikai galėtų nebegerti dėl kitų, alkoholikų nebeliktų. Jie nustotų gerti, kai tik brangus žmogus paprašytų. Tai neįmanoma. Jie serga, ir ta liga neįveikiama. Ji tokia pražūtinga todėl, kad niekas nesvarbu, išskyrus kitą taurelę. Kas atsitiks, jei Ašlina neatsispirs pagundai? Kas atsitiks, jei ji neištvers? Kas tada bus su vaikais? Tu privalai skambinti į policiją.

– Ne.

– Jei nepaskambinsi tu, paskambinsiu aš.

Kailas atsistojo, išsitiesė visu ūgiu. Svarsčiau, ar jis suvokia, kad taip bando mane išgąsdinti, priversti elgtis, kaip jis nori.

Savo ruožtu aš irgi atsistojau, tvirtai įsirėmiau kojomis į grindis, sukryžiavau rankas ant krūtinės. Reikalas per daug svarbus, kad išsigąsčiau. Viskas niekai, palyginti su vaikų saugumu.

– Ne, nepaskambinsi. Vaikai mano. Vaikai Ašlinos, ir aš nenoriu pridaryti jai nemalonumų, skambindamas į policiją. Ji juos parveš atgal.

– Tai kodėl ji tau net nepaskambino pasakyti, kad jie gyvi ir sveiki? Neatsiuntė žinutės elektroniniu paštu? Ar bent laiškučio pašto balandžiu? Nes gali būti, kad taip nėra. Gal jiems kas nors atsitiko, o ji nežino, kaip tau pranešti.

Kailas nutilo svarstydamas įvairias galimybes. Jis suprato, buvo tiesiogiai susidūręs, geriau už mane žinojo, kas gali įvykti. Kas dar gali jiems nutikti. Suėmė rankomis storus juodus plaukus ir peštelėjo.

– Kiek kartų šito troškau, – susijaudinęs tarė Kailas. – Kai Vasara skųsdavosi, kad reikia eiti į mokyklą, kai Džeksonas nenorėdavo sakyti, kas jam yra, kai negaudavau gero užsakymo, apgailestaudavau, kad man surištos rankos ir kojos. Neilgai taip tegalvodavau, nuoširdžiai taip nemaniau, bet tokia mintis šmėkštelėdavo. Todėl jaučiuosi baisiai nusikaltęs. O dabar jie dingo, per mane. Jei būčiau buvęs supratingas ir susitaręs dėl vaikų lankymo, jei nebūčiau vaikų pavertęs įkaitais, kad Ašlina grįžtų namo, ji nebūtų buvusi priversta taip pasielgti. Aš kaltas, aš puikiai suprantu, kaip ji jautėsi. Ir kodėl taip padarė.

– Skirtumas tas, kad tu jai praneštum, kaip vaikai. Tu jos šitaip nekankintum. Tu nekankinai ir nekankintum.

– Manai, turėčiau skambinti į policiją? – patylėjęs paklausė Kailas.

– Taip, – sušnibždėjau aš. – Ne tam, kad ji turėtų rūpesčių. Jei paskambinsi į policiją, jie paskelbs visai šaliai. Galbūt kas nors paskambins, kad matė vaikus. Bent jau žinotume, jog jie gyvi ir sveiki. Jai toks gyvenimas irgi nesaldus, amžinai dairykis per petį. Ką mes žinome, gal jie važiuoja be perstojo, kas kelios dienos apsistodami vis kitur. O vaikams tai ne į naudą, tiesa? Ypač vaikams, kurie pastaruosius aštuoniolika mėnesių velka didžiulę rūpesčių naštą.

– Aš nenoriu, kad ji turėtų nemalonumų, – tarė jis. Atrodė palūžęs.

– Aš irgi ne. Klausyk... – aš puoliau į miegamąjį ir grįžau su anketa. – Radau internete, ji padės susigrąžinti vaikus, jei juos pasiėmė sutuoktinis, – atkišau popierių jam. – Užpildžiau, kiek sugebėjau, įdėjau naujausias nuotraukas. Tau reikia užpildyti tuščias vietas, atiduoti policijai ir advokatui.

– Kodėl aš taip nusmukau? Žmona pagrobė mano vaikus, aš turiu ją apskųsti policijai. Kada mano gyvenimas virto muilo opera?

Padėjau anketą ant kavos staliuko ir priėjau prie jo, ramindama paliečiau ranką.

– Abu žinome, kad Ašlina myli vaikus. Jie – jos dalis. Jie – jos gyvenimas. Bet reikia įsitikinti, kad jie gyvi ir sveiki. Naršyti internete ir laukti beldimo į duris, reiškiančio, jog kažkas atsitiko – ne gyvenimas. Be to, nesąžininga dukart šitaip kankinti vaikus. Iš pradžių išnyksta Ašlina, paskui išnyksti tu. Tai neteisinga.

Kailas ilgai žiūrėjo į tolį, mačiau, kad svarsto, neskubėdamas, kruopščiai galvoja.

Norėjau atitraukti ranką, pasakiau, ką turėjau pasakyti, dabar turi veikti jis. Žinoma, neskambinsiu policijai, ne mano reikalas. Bet norėčiau, kad Kailas suprastų, jog kitaip neįmanoma. Reikia surasti vaikus. Reikia jų ieškoti. Kailas lėtai nuėmė mano ranką sau nuo dilbio ir sunėrė savo pirštus su mano. Mūsų rankos atitiko. Tarpai tarp pirštų visiškai, tobulai užsipildė. Stovėjome vienas prieš kitą, laikydamiesi už rankų. Jis įsikibo į mane, lyg semdamasis jėgų tokiam darbui. Atskleisti pasauliui, kaip juodu su Ašlina tolimi vienas kitam; kokia susiskaidžiusi jo šeima. Susitaikyti su mintimi, kad vaikų galbūt nebepamatys. Ko gero, policija buvo paskutinė viltis: jei ji neras vaikų, mes jų turbūt niekada nebeišvysime. Prie minties, kad jie tikrai nebegrįš, reikėjo pratintis pamažu. Tikrovė turėjo sėlinti, o ne skelti antausį. Kviesdami policiją, mes atkišime veidą smūgiui. Beveik neabejojau, kad esu pasiruošusi tokiam dvasiniam antausiui, aš pasiryžau.

Jis grįžo į dabartį ir sužiuro į mane. Giliai įkvėpė, net krūtinė išsiplėtė, paskui beviltiškai įdubo.

– Negaliu, – sušnibždėjo. – Negaliu. Ji juos grąžins. Žinau, kad grąžins.

Kailas nebuvo pasiruošęs tam dvasiniam antausiui, o tikram? Nes aš per plauką netrenkiau jam į nepripažįstantį tikrovės skruostą. Kad šiek tiek atsikvošėtų.

Išplėšiau ranką ir sukryžiavau rankas ant krūtinės. Susitvardžiau.

Šis vyras nepriekaištingai išmano neigimo meną, kaip aš galėjau tai užmiršti. Jis daugiau kaip dešimt metų gyveno su alkoholike apsimesdamas, kad tai gyvi niekai, paversdamas visus jos poelgius menkais nusižengimais, kad tik nereikėtų pažiūrėti tiesai į akis. Jis atsisakė suprasti, kad Ašlina ketina prisiteisti vaikus, todėl vietoj savęs pasiuntė mane. Jis nepripažino, kad žmona su juo šlykščiai pasielgė, todėl neieškojo vaikų. Kailas buvo linkęs gyventi užmerktomis akimis. Negražios tikrovės neigimas – jo gyvenimo pagrindas. Ir jis neketina nieko keisti.

Aš irgi prisidėjau, suvokiau eidama prie kito sofos galo. Klestelėjau ir prispaudžiau kaktą prie kelių. Aš irgi atsisakiau pripažinti tiesą, kaip būdinga šiai šeimai. Paskendau apsigaudinėdama ir perėmiau Kailo požiūrį.

– Nesuprantu, kaip tu ištveri, – tariau, vis dar įsikniaubusi į kelius. Sunkumas mane traiškė, slėgė iki pat širdies gyvuonies. – Nesuprantu, kaip tu gali gyventi be jų.

– Aš ir negaliu, – atsakė Kailas.

– Tai kodėl nieko nedarai, kad jie grįžtų?

– Tu nesupranti: kai paskambinsiu į policiją, kelio atgal nebus. Skambučio nebeatšauksiu. Negalėsiu pasakyti policijai, kad jos ketinimai buvo geri. Tiesą sakant, kuo ją kaltinti? Teismo nutarties, kuri nustatytų, su katruo turi gyventi vaikai, nėra. Gal Ašlina ir turi kokius nors dokumentus, kad nori pasiimti vaikus. Aš niekur oficialiai nesikreipiau, maniau: kadangi ji paliko vaikus man, nieko nedarysiu. Nesirūpinau jokiais dokumentais.

– Tai kodėl nesirūpini dabar? Niekas netrukdo. Ašlina teismo nutarties dėl vaikų nepareikalavo – būtų priversta susižinoti su tavimi. Taigi pareikalauk tu, tada galėsi kai ko imtis. Tarkim, paskambinti į policiją ir paprašyti ją rasti. Esu įsitikinusi, jei papasakotum, ką išdarinėjo Ašlina, jie nesėdėtų rankų sudėję. Privalai padaryti viską, kas įmanoma, kad juos rastum.

– Niekada taip neįskaudinčiau Ašlinos. Niekam negaliu pasakoti, kas atsitiko, ką ji darydavo. Dabar ji nebe tokia. Nenoriu, kad žmonės ją smerktų.

Visi mano raumenys sustiro trūktelėdami kūną į viršų, ir aš atsisėdau kaip šūvis.

– KADA TU LIAUSIES JĄ GINTI? – suklykiau. – KADA NUSTOSI VERTINTI JĄ LABIAU UŽ VISKĄ, NET UŽ VAIKUS?

Sulysęs, baltais marškinėliais ir duksliais mėlynais džinsais pridengtas Kailo kūnas atsitraukė.

– Tu nesupranti... – nustebęs prabilo jis.

– TAIP, TU TEISUS, AŠ NESUPRANTU, – rėkiau toliau, jį nutraukusi. – NESUPRANTU IR NENORIU SUPRASTI. KOL TU KĄ NORS BRANGINSI LABIAU UŽ SAVO VAIKUS, NESUPRASIU IR NET NEMĖGINSIU SUPRASTI.

Sunkiai atsistojau.

– Kendra...

– AŠ NIEKO NENORIU GIRDĖTI! – suspiegiau. Nebuvau rėksnė, nemėgau kelti triukšmo, bet man trūko kantrybė. Nebegalėjau taikstytis. Šis sielvartas, šis neįveikiamas sielvartas buvo nepakeliamai sunkus. O juk Kailas gali nutraukti kančią. Net nebūtina vaikus susigrąžinti, tereikia sužinoti, kad jie gyvi, sveiki ir laimingi. Gyvi. – KOL VAIKAI TAU NEBUS BRANGESNI UŽ VISKĄ, NIEKO NENORIU GIRDĖTI.

Pasitraukiau nuo sofos ir nuėjau į miegamąjį pasislėpti nuo Kailo. Ieškoti prieglobsčio, bent laikino, nuo žmogaus, kuris varo mane iš proto.

– Ne taip paprasta, – ginčijosi Kailas su mano tolstančia nugara.

Jo žodžiai mane sulaikė, bet neprivertė apsigręžti.

– Taip, – nusivylusi atsidusau, – tikrai.

– Nepradėk manęs nekęsti, – tyliai paprašė jis. – Nepakelsiu dar ir tavo neapykantos.

– Nebūgštauk, Kailai, – atsiliepiau. – Taip nebus. Bet neketinu nuolaidžiauti tokiam ištižimui. Tik ne šiuo atveju. Tarkim, tu bijai pamėginti juos susigrąžinti, bet negi nenori sužinoti, ar jie sveiki ir laimingi? Gali tai padaryti vienu skambučiu.

– Negaliu, – spyrėsi jis.

– Tada neturime apie ką kalbėti.

DILIN! Staiga suskambėjo telefonas, baltas telefonas iš didžiojo namo, padėtas ant Kailo braižybos stalo, ir mudu pašokome.

Man širdis lipo pro gerklę, nes sieloje sprogo viltis. Abu atsisukome ir įsmeigėme akis į telefoną, o jis vis skambėjo. Žinoma, jis skambėdavo ir anksčiau, bet nedažnai. Beveik visi skambindavo Kailui į mano butą, nes jis pasakė ten apsistojęs, kol vaikai atostogauja su motina. Jis drebančia ranka pakėlė ragelį, paspaudė žalią atsakymo mygtuką ir prispaudė prie ausies.

– Alio, – atsiliepė virpančiu balsu. Kelias sekundes tylėdamas klausėsi, ką jam sako pašnekovas, paskui veidas ėmė tirtėti, jis užsimerkė ir suklupo ant grindų prie braižybos stalo. Ragelis išslydo iš suglebusios rankos. Kailas prispaudė kaktą prie grindų ir pradėjo linguoti, pirmyn atgal, pirmyn atgal.

Dieve, ne. Maldauju, ne.

Eidama lyg į savo mirtį, prisiartinau prie Kailo, pasilenkiau ir pakėliau ragelį. Uždėjau ranką jam ant peties, atsitiesdama ir jį ramindama. Valandėlę luktelėjau norėdama kuo vėliau išgirsti tai, kas neišvengiama, prispaudžiau ragelį prie ausies.

keturiasdešimtas skyrius

Saulė nusileido prieš kelias valandas, ir pusiau privačiu keliu į vasarnamį, kuriame buvo apsistojusi Ašlina su vaikais, važiavau gaubiama tamsiai mėlynos tamsos. Vasarnamis Penzanse. Už šimto mylių.

Beveik visą kelią nekalbėjome, beveik nejautėme vienas kito, lyg būtume atskiruose pasauliuose. Vairuoti teko man, nes iš mudviejų ramesnė buvau aš.

Pakėlusi ir prie ausies prispaudusi ragelį, išgirdau moters balsą.

– Kailai, tu klausaisi? – pasakė ji. – Girdi mane? Turi atvažiuoti ir pasiimti vaikus.

Kai Ašlina pasakė adresą ir aš padėjau ragelį, nepasikalbėjusi su vaikais, Kailas mane pribloškė. Apsivijo rankomis, prisispaudė, įsikniaubė į sprandą ir apsiverkė. Tikro sielvarto proveržis. Visas santūrumas, visas siaubas plūstelėjo ašarų srove. Slopindama norą ištrūkti, raminamai glostydama jam nugarą supratau: mano kūną laistė jo ašaros, nesvarbu, ką jis sakė, vaikų pamatyti nebesitikėjo. Jis negalėjo susitaikyti su šia mintimi – ar kita, kad Ašlina juos sužalojo, – todėl nusprendė nesiaiškinti. Atsidūrė užburtame rate: bijojo nežinios, o ji buvo siaubinga, ir bijojo žinios, galbūt dar baisesnės. Supratau, ką reiškia toks uždaras ratas, kai svarstai, kas blogiau – žinoti ar nežinoti.

Kai jis nustojo raudoti, mes paleidome vienas kitą, pažvelgėme į akis suprasdami vienas kitą daug geriau nei prieš penkiolika minučių. Aš nykščiais nušluosčiau jam ašaras, paskui švelniai prispaudžiau lūpas prie kaktos. Bučiuojamas jis užsimerkė. Paskui mes atsistojome, jis nuėjo į vonią, o aš internete susiradau ir išsispausdinau kelių žemėlapį. Nieko nebesuvokiau. Galvojau tiktai, kad man reikės vairuoti. Jei būčiau ėmusi svarstyti, galvoti, kad mudu pamatysime vaikus po kelių valandų, o ne dienų, savaičių ar mėnesių, būčiau palūžusi kaip Kailas, ir mes nebūtume galėję greitai pas juos nuvažiuoti.

Vairuoti mane skatino ir vertė mintis apie mažą Vasaros veidelį, besišypsantį, nes ji tikriausiai sužinojo naują paslaptį, kurią man atskleis, ir apie dideles Džeksono akis, kai jis aiškina, ką daro Garvas.

Man skaudėjo raumenis, akys po vairuotojo akiniais buvo sausos ir griežtos, kai pamačiau tolumoje namą. Gelsvo akmens namą skalūno čerpių stogu, su trimis langais viršuje ir dviem – apačioje. Oranžinė šviesa, besiliejanti pro didžiulius apatinius langus, traukė mus artyn. Sumažinau greitį, dar kartą patikrinau baltą skydą sodybos pakraštyje. „Agatėjos laukų kotedžas.“

– Čia, – tariau Kailui. Džiaugsmą slopino nuovargis. Pakeliui nė karto nesustojau. Vairavau beveik septynias valandas; ilsėdavausi tik patekusi į spūtį – kartais tekdavo laukti net dvidešimt minučių.

Kailas budrus sėdėjo prie lango, atsirėmęs į jį galva, ir nemirksėdamas žiūrėjo į priekį. Dabar jis atsitiesė, veidas, išmuštas raudonomis dėmėmis nuo verksmo, išsilygino, akys, paburkusios ir paraudonavusios nuo ašarų, atslūgo. Jis vėl atrodė kaip paprastai. Mintis, kad šeima netoliese, įkvėpė jam gyvybės. Plačiu žvyruotu taku per žalią veją lėtai važiavau prie kito automobilio, stovinčio netoli durų.

Laukujės durys atsilapojo. Dar nespėjau visiškai sustoti, o Kailas jau buvo atsisegęs saugos diržą, atidaręs dureles ir išlėkęs iš mašinos. Paspaudžiau stabdžius, nors jau buvau beveik sustabdžiusi mašiną.

Pirmas išlėkė Džeksonas. Paskui Vasara. Abu su naktiniais, Džeksonas su Supermeno pižama, Vasara su Žmogaus voro marškinėliais iki kelių, abu su puskojinėmis.

– TĖTI! – klykė abu visa gerkle. – TĖTI!

Kailas priekinių žibintų šviesoje puolė ant kelių. Džeksonas ant jo užšoko pirmas ir apkabino kaklą. Paskui tėvui kaklą rankytėmis apsivijo Vasara. Kailas čiupo juos į glėbį lyg į kilpą. Vaikai čiauškėjo tarškėjo pasakodami tėvui, ką nuveikė per pastarąsias kelias savaites. Viską iš karto. Negalėjau akių nuo jų atplėšti, apžiūrinėjau kiekvieną kūno colį. Dar kartą. Jiems smagu. Jie linksmi, sveiki ir laimingi.

Palengvėjimas trenkė man kaip kumštis į jautriausią pilvo vietą. Susiriečiau imdamasi už pilvo. Koks saldus tas palengvėjimas. Skauda ir gera. Jiems nieko nenutiko. Visiškai nieko. Taip nesijaučiau dar nė karto gyvenime. Per daug dalykų negerai baigėsi, per daug dalykų baigėsi blogai, nebuvau įsitikinusi, kad taip nenutiks šį kartą. Sunkiai atsidusau, ašaros, kurių nė vienos neišliejau per tą laiką, kol buvome atskirai, veržėsi lauk, į laisvę, išsivaduoti.

Bar bar į langą. Širdis užšalo. Nusišluosčiau sudrėkusias akis ir atsitiesiau.

– KENDE! – suriko Džeksonas, išsišiepęs man per stiklą.

– KENDE! – pakartojo Vasara.

Kailas atitraukė juos, kol atidariau dureles, paskui jie atsidūrė mano glėbyje, šilti kūneliai glaudėsi prie manęs, šnerves pakuteno ką tik numazgotos odos kvapas, skruostus – plaukai, o rankytės manęs vos nepasmaugė.

– KendeKendeKendeKendeKende, – kartojo jie. Mano vardas skambėjo gražiausiai pasaulyje.

Prie didelio akmeninio židinio, kuriame nesikūreno ugnis, stovėjo Ašlina. Matyt, vaikščiojo po kambarį, veidas – nerimo kaukė, žalios išplėstos ir išsigandusios akys žiūri į duris. Buvo liesesnė nei tada, kai mačiau ją paskutinį kartą, bet atrodė gražiai. Daug gražiau nei Kailas. Daug gražiau nei aš. Po akimis ratilų šešėlis, plaukai į arklio uodegą surišti netvarkingai, mėlyni džinsai be diržo, marškinėliai ilgomis rankovėmis, pūkuotos šlepetės. Įėjęs į vidų, Kailas spėjo žengti vos keturis žingsnius, ir Ašlina puolė jam ant kaklo.

Ji įsikibo jam į marškinėlius, įsikniaubė į krūtinę, lyg tankioje medžiagoje ties jo širdimi galėtų rasti ramybę ir atleidimą. Prapliupo garsiai raudoti nepaleisdama vyro. Visas Kailo kūnas sustingo tą akimirką, kai jinai prisiglaudė, ir jis spoksojo jai virš galvos į namo gilumą, į didžiulės virtuvės su valgomuoju duris.

Kiekvienoje mano rankoje buvo po dvynio ranką, mažą, tobulą, šiltą ir gražią. Turėjau priminti sau, kad negalima per stipriai įsikibti, turėjau priminti sau, kad jie nedings, jei rankas paleisiu. Nuvedžiau abu prie kreminės sofos. Po sofa buvo patiestas didžiulis rytietiškas kilimas, įmantrūs raštai vietomis apsitrynę nuo senumo. Vasarnamyje buvo jauku ir patogu. Vaikams turbūt labai patiko. Puiki vieta praleisti vasaros atostogoms, turbūt jie taip ir manė. Išvažiavo atostogų. O man ir Kailui tai buvo lėtas vingiuotas kelias per visus pragaro ratus.

Atsisėdau sofos viduryje, o vaikai klestelėjo šalia, žiūrėdami į motiną su tėvu. Kailas nebuvo Ašlinai malonus. Jis neiškvietė policijos, bet tai nereiškia, kad atleido jai už tai, ką ji padarė – paliko jį prie Hado vartų net be žemėlapio, kuris padėtų rasti kelią į kitą pusę.

Jos kūkčiojimas nutilo.

– Atleisk, – verksmingai ištarė Ašlina jam į krūtinę. – Norėjau būti su jais. Labai jų ilgėjausi. Tiktai norėjau būti su jais. Atleisk. Atleisk, – ji be paliovos atsiprašinėjo jo krūtinės, kol pamažu kaip ledo luitas blausios saulės šviesoje jis atitirpo, atlyžo. Nebežiūrėjo į tolį, nebepurtė galvos, pažvelgė į žmoną, atsargiai pakėlė rankas ir ją apkabino.

– Ša, – ramino ją, palenkęs galvą, pradėjo glostyti plaukus, maldyti. – Ša... Apie tai pasikalbėsime vėliau. Vėliau.

Jo ramybė pasklido kambaryje ir apgaubė visus.

Mes su vaikais juos stebėjome. Jųdviejų meilė buvo tiesiog apčiuopiama. Kūnai atitiko vienas kitą, jis mokėjo ją paguosti, jų širdys tikriausiai plakė vienu ritmu. Pamačiusi, kaip vienas kitam tinka Kailas ir Ašlina, prisiminiau naktį, praleistą su Vilu, kai gulėjome ant lovos taip arti, kad neįmanoma patikėti, jog taip buvo ne visada, jog mes galėjome gyventi be vienas kito. Ką padaryčiau, kad vėl būčiau su Vilu... Kad galėčiau jį šitaip apkabinti... Šiai porai tai duota. Kodėl jie vienintelė pora pasaulyje, nesuprantanti, kad yra skirti vienas kitam?

Vasara atsiklaupė, įsirėmė delnu man į skruostą ir pakreipė galvą į tėvus.

– Ar mama ir tėtis vėl draugai? – nekantriai paklausė. Linksmos akys man šypsojosi laukdamos „taip“. Negalėjau ištarti to žodžio. Niekaip negalėjau. Džeksonas irgi atsiklaupė, ir aš atsisukau į jį. Tos pačios akys, laukiančios to paties atsakymo.

Žiūrėdama į Kailą su Ašlina, valandėlę pasiklydau grakščiose, dailiose jų greta stovinčių kūnų linijose – buvo neįmanoma pasakyti, kur prasideda ji ir baigiasi jis.

Vėl atkreipiau dėmesį į vaikus. Pažvelgiau į Džeksoną, paskui įsmeigiau akis į Vasarą, nes paklausė ji.

– Tikiuosi, – atsakiau. Sąžiningiau atsakyti negalėjau. Gal jie ir draugai, bet ne tokie, kokių reikia Vasarai ir Džeksonui. Jie negali išsikalbėti, negali vienas kitam pasakyti tiesos, todėl tikriausiai niekada nebus tokie draugai, kokių reikia Vasarai ir Džeksonui.

keturiasdešimt pirmas skyrius

Aš gulėjau tamsoje ant sofos po atsargine antklode su baltu mėlynomis rugiagėlėmis nusėtu užvalkalu, atsirėmusi į tris minkštas pagalves ir išplėtusi akis. Nekenčiu tamsos. Tamsa dusina. Kai negaliu įžiūrėti pavidalo, kai nematau, kur įbestos mano akys, ima atrodyti, kad paskęsiu tamsoje.

Tamsu, visiškai juoda. Mano kūną traiško sunkumas. Regėjimo lauko pakraščiu atsėlina juoduma, o ranka man ant kaklo gniaužiasi atimdama orą ir sąmonę. Bandau grumtis. Bandau atsispirti. Bet juoduma artėja. „Tu nepaprasta, – šnibžda balsas. – Nustok spurdėti, tu nepaprasta. Nustok spurdėti, ir aš tavęs neužmušiu.“

Atsisėdau tiesi kaip strėlė. Ne. Ne dabar. Dabar į praeitį negrįšiu, nusprendžiau. Jei ką nors darysiu, ji atsitrauks. Jei judėsiu, paleis mane. Nusimečiau antklodę, nulipau nuo sofos. Čiupau mažą vilnonį pledą nuo sofos atlošo. Turiu išeiti į lauką, įkvėpti oro. Turbūt viduje saugiau negu lauke, bet aš žinojau, kad pavojus ne visada tyko lauke, ne visada jį kelia nepažįstami žmonės.

Blaiviai mąstant, didžiausia grėsmė man yra šiuose namuose. Ir jos vardas Ašlina. Kaip ji į mane pasižiūrėjo... Prismeigė prie žemės ledinėmis žaliomis akimis, mėgindama iš savo gyvenimo išstumti mane neapykanta, sutelkta žvilgsnyje.

Supratau, kad neapykanta beasmenė. Ašlina nekentė manęs, nes įsiveržiau į jos gyvenimą, tapau svarbi jos šeimai. Kodėl nedingai, klausė jos žvilgsnis. Judesiais, stumtelėjimu, duodama man antklodę ir pagalves, pridūrė: kodėl visam laikui neišnyksti iš mūsų gyvenimo?

Taip, man visame Kornvalyje nebuvo didesnės ir akivaizdesnės grėsmės už ją. Per virtuvę nusėlinau prie durų į vidaus kiemą. Atsargiai atsirakinau, tyliai atidariau ir išėjau į naktį. Lauke buvo šalta. Rugpjūčio pabaigos naktys šaltos, kanda šiurpstančią odą ir riečia į kuprą. Nusėlinau veja prie dvynių sūpuoklių didžiuliame sode už namo.

Iš apsilaupiusių žalių dažų ir rūdžių supratau, kad jos čia stovi jau kelerius metus. Matyt, todėl Ašlina išsinuomojo šį namą: pamatė dvigubas sūpuokles, iki jūros – dvidešimt minučių kelio pėsčiomis, tinkamiausia vieta vaikams.

Atsisėdau ant žalių sūpuoklių, laimė, jos, nors ir senos, nesugirgždėjo. Neperspėjo nieko, kad aš nemiegu ir vaikštau aplink namus. Atsargiai pabandžiau suptis, vilkdama sportbačių nosimis per kamščiamedžio žievę po sūpuoklėmis.

Užsimerkiau prisimindama išlėkusio pro laukujes duris Džeksono veido išraišką. Neslepiamą jį užplūdusį džiaugsmą, lekiant prie tėvo. Pajutau, kad šypsausi. Ir kuo toliau, tuo plačiau, nes prisiminiau, kaip Vasara apsivijo rankytėmis man kaklą. Pajutau gerklėje gumulą prisiminusi, koks tuščias buvo mano gyvenimas be jų. Mintis apie gyvenimą be jų... Staiga mane apėmusi panika kilo iki gerklės, gumulas, kurio ir taip negalėjau nuryti, vis didėjo. Galėjau jį tik išverkti. Pajutau, kaip akyse tvenkiasi ašaros. Kaip gyvenčiau be jų? Man reikia amžino Vasaros tarškėjimo, miglotų Džeksono užuominų. Man reikia vaikų. Buvo metas, kai maniau, kad jiems manęs reikia. Gal ir reikėjo. Tol, kol nebuvo motinos. O dabar ji grįžo. Susiriečiau beveik dvilinka nuo šios naujos kančios. Dabar ji grįžo ir atsiims, kas jai teisėtai priklauso. Taip, jie tikriausiai norės su manimi susitikti. Kaip su drauge. Ne manęs prašys padėti padaryti namų darbus, ne mane varys iš proto klausimais, nes aš nebebūsiu „kita mama“.

Nepakėliau akių išgirdusi, kaip atsidarė durys ir kažkas tyliai išsliūkino iš namų. Žinojau kas. Gali būti tik vienas žmogus.

Ašlina atsisėdo ant sūpuoklių šalia manęs. Akies kampučiu pamačiau, kad apsirengusi taip pat nepraktiškai, kaip aš. Atlasiniai naktiniai iki blauzdų, marškinėliai, kuriuos anksčiau vilkėjo Kailas, ir storos ryškiai mėlynos puskojinės, užtemptos vos ne iki kelių. Nuo jos sklido Kailo kvapas. Santalas ir citrinmedis, salsvi vyriški kvepalai. Turbūt taip kvepėjau ir aš – vyru, su kuriuo gyvenau beveik šešias savaites. Vyliausi, kad ji kvepėjo juo, nes jie susitaikė. Išsikalbėjo ir pasimylėjo. Man ir mano ryšiui su vaikais tai pražūtinga, bet šiai šeimai būtina. Ji turi vėl susijungti.

Ašlina suposi ne man į taktą, su kiekvienu judesiu sūpuoklių grandinės gergždė it tyliai merdintis astmatikas. Lingavome pirmyn atgal, nesutartinai, lyg nedarniai grotume simfoniją. Spėliojau, ar ji tikisi, jog prabilsiu pirmoji, bet neturėjau jai ko pasakyti. Norėjau, kad šeima susivienytų, norėjau, kad vėl būtų neišskiriama kaip skiautinio lopinėliai, bet pykau. Įtūžis sieloje šėlo kaip neužtvenkta upė. Galėjau ramiausiai išrauti jai kuokštą plaukų ar apskaldyti. Galėjau ją primušti už pragarą, kuriame buvau atsidūrusi su Kailu per jos malonę. Neturėjau jai ko pasakyti. Ir ji negali pasakyti nieko, kad su ja kalbėčiausi.

– Aš vėl pradėjau gerti, – beveik sušnibždėjo Ašlina. Taip tyliai, taip triuškinamai, kad ėmiau spėlioti, ar man nepasivaideno, kad ji būtų dar baisesnė.

Ašlina nustojo suptis, įsirėmusi kojomis į žemę, ir atsisuko. Supratau, kad tikrai pasakė. Ištarė vienintelius žodžius, kurie privers mane su ja kalbėtis.

– Aš klausau, – atsiliepiau.

– Dar niekam nesakiau, – sušnabždėjo vos girdimai. Kalbėjo atsargiai, lyg galėtų subyrėti sulig kiekvienu žodžiu, nebaigusi pasakojimo. Nuleido akis, pažvelgė į atlasu uždengtus kelius, vis dar įsikibusi į sūpuoklių kėdutę. – Džeksonas žino. Jis rado mane ant sofos, nusigėrusią iki sąmonės netekimo. Vasara nežino. O gal žino – turbūt vėl pradėjo sapnuoti košmarus, nes užuodžia alkoholį ir prisimena... Aną kartą. Nebemiega naktimis... – Ašlinos balsas nutrūko. – Aš lioviausi lankyti susirinkimus. Buvo per sunku, juk aš... Kai čia atvykome, nebuvau įsitikinusi, kad neiškvietė policijos ar nepaskambino mano klientui, ar kad manęs neieško. Nenorėjau eiti į žmones, kad Kailas nesužinotų, taigi buvo lengviau neiti. Reikėjo atsidėti vaikams. Aš buvau užmiršusi, kad su jais darbo pilnos rankos. Kiek jiems reikia dėmesio. Per pastarąjį pusmetį matydavau juos retkarčiais po kelias dienas. O prieš tai... stengiausi išsiblaivyti. Bent sau taip sakiau. Dabar suprantu, kad viso labo buvau negerianti alkoholikė. Nesistengiau gydytis nuo alkoholizmo. Eidavau į susirinkimus, bet pažangos nedariau. Tiesiog lioviausi gerti ir buvau dėl to nelaiminga. Nieko nesiekiau, tiesiog negėriau ir puikavausi tuo it medaliu: „Matot, kokia aš gera mergaitė, aš negeriu.“ Džiaugiausi, kad Džeksonas ir Vasara vėl su manimi. Lyg būčiau susigrąžinusi dalį savęs. Anksčiau nesuvokiau, kad mano siela be jų sustingo ir merdėjo. Paskui savaitę paviešėti atvažiavo mano motina.

Jos motina? Prakeikta ragana. Šlykšti melagė. Ji žinojo, kur vaikai, ir šitaip kankino Kailą. Ji dūmė jam akis, ragindama skambinti į policiją. Ragana. Tikiuosi niekada jos nesutikti. Niekada. Aptalžyčiau ją kaip reikiant. Jei ne kumščiais, tai žodžiais.

– Galėjau išeiti iš namų ir, neturėdama ko veikti, nusprendžiau apsilankyti keliuose susirinkimuose, – pasakojo Ašlina.

Ašlina galėjo išeiti iš namų, todėl, kad turėtų ką veikti, nusprendė apsilankyti keliuose susirinkimuose. Motinai apie savo ligą nepasakojo, žinoma, ne; pasakė, kad susitinka su draugėmis. Kurį laiką nesirodžius ateiti buvo sunkiau. Ji negėrė, bet jautėsi bjauriai. Pasisveikino su keliais žmonėmis, gavo puodelį kavos ir įsitaisė tolimame kampe ant sudedamosios kėdės. Šį kartą drovėjosi. Nerimavo. Gal kad taip ilgai nesirodė. O gal dėl to, kas atsitiks po valandos. Pirmą kartą suvokė, ką tai reiškia.

Ji tokia kaip jie. Anksčiau sėdėdavo, klausydavosi ir mąstydavo: aš ne tokia, kaip jie. Aš ne tokia bloga. Nesvarbu, ką mano Kailas, aš ne tokia bloga. Dabar suprato, kad tokia. Gal kad viena liko su vaikais. Gal kad suprato, jog vėliau su niekuo negalės pasikalbėti. Bet ji pamažu ėmė suvokti, kaip įskaudino šeimą. Ji nuolat užgauliodavo vyrą. Ji sužlugdė savo karjerą.

Tačiau baisiausia, kad ji suprato, jog daugiau niekada negalės išgerti.

Niekada. Jei ji alkoholikė, jai negalima gerti. Net švenčiant gimtadienį, net pobūvyje, net atsipalaiduoti prieš miegą, net apsiraminti, nes pasaulis dygus ir pavojingas.

Netiesa, tarė sau. Negali būti tiesa. Gal ji kitokia. Gal ji alkoholikė, gebanti tvardytis. Ji taip seniai nebegeria ir beveik nesirodo susirinkimuose, vadinasi, ji tikriausiai kitokia. Gali pabandyti. Išgerti taurelę ir įrodyti sau, įrodyti Kailui, įrodyti visam pasauliui, kad ji geresnė. Ji išsigydė nuo alkoholizmo.

Motinai išvažiavus, ji nusprendė saikingai išgerti. Vieną taurelę, ne daugiau. Ji pasveiko, ji nebe alkoholikė, todėl gali. Ji niekada nesitenkino viena taurele, kaip gyva nesitenkino, o dabar pasitenkins. Kad įrodytų, jog yra teisi.

Tą vakarą, kai apsisprendė, ji negėrė. Taip norėjo, kad susilaikė. Priminė sau, kad noras po kelių valandų praeis. Šiaip ir atsitiko. Ji vadovavosi sveiku protu, manydama, kad nėra alkoholikė. Jei ji trokšta išgerti, vadinasi, neišsigydė nuo alkoholizmo, ir jos bandymas nepavyks. Palauks, kol noras praeis, tada išgers. Taip ir pasveiks gerdama tik tada, kai nenori, ilgainiui mes. O jei pasiduos pagundai, niekas jos nebesustabdys.

Po dviejų dienų ji nusipirko butelį vyno. Paskui antrą, nes ketino įrodyti, kad jai jo nereikės. Gali išgerti taurelę, o namie turėti dar vieną butelį, net neatkimštą. Tai išbandymas. Ji įrodys, kad išsigydė.

Pirmąjį vyno gurkšnį ji nepaprastai aiškiai prisiminė net dabar, po dviejų savaičių. Koks nuostabus jo skonis burnoje, kaip jis slysta gerkle. Antras gurkšnis buvo beveik toks pat skanus, galva apsvaigo, ir ji pajuto įprastą malonią bangą šilumos, sklindančios kūne. Jautėsi laisva kaip niekada. Nusišypsojo. Taip šypsaisi darydamas tai, kas tau malonu. Štai dėl ko verta gyventi. Ne dėl visokių reikalų, būtinybės dirbti ir galvoti. Kartais reikia atsipalaiduoti, tai pareiga sau. Po trečio gurkšnio ji prisiminė laimingesnius laikus.

Ketvirto gurkšnio ji neprisiminė. Nei penkto, nei šešto. Prisiminė tiktai, kad pabudo ant sofos. Ant grindų prie pritildyto televizoriaus (ji priversdavo vaikus tai daryti, kai būdavo pagiringa) sėdėjo Džeksonas ir žaidė mašinytėmis tarp dviejų tuščių vyno butelių. Vieną ranką ji buvo įkišusi į striukę, kita rankovė karojo nuo sofos, rankoje laikė automobilio raktelius. Nugara nuvinguriavo gėdos šiurpulys – akivaizdu, kad norėjo nusipirkti daugiau vyno, bet užmigo.

Bandymas nepavyko. Bet tik dėl to, kad ji nelabai stengėsi. Nusipirko daugiau vyno – keturis butelius vietoj dviejų. Jei turės daugiau vyno, nesusigundys girta vairuoti, kai bandymas vėl nepavyks.

Po dviejų savaičių nepavykusių bandymų įrodyti, kad ji normali, kad ji išsigydė, Ašlina vėl pabudo ant sofos. Šį kartą šalia stovėjo Džeksonas ir iš visų jėgų ją purtė. Jo veidelis buvo perkreiptas iš nerimo, išplėstos akys išsigandusios. Matyt, jis jau ilgai ją žadino. Lauke buvo tamsu, nors pirštu į akį durk; kambaryje švietė tik televizorius.

– Vasara serga, – tarė Džeksonas. Net apsimiglojusiomis nuo alkoholio akimis ji pamatė, koks jis persigandęs, paskui išgirdo Vasaros klyksmus antrame aukšte.

O Dieve, o ne. Ašlina svirduliuodama atsistojo, bet kojos jos neklausė, keliai sulinko, ir ji vėl susmuko ant sofos. Džeksonas mindžikavo, grąžė rankas ir nuolat žvalgėsi į viršų, kur spiegė sesuo. Ašlina vėl atsistojo ir guminėmis kojomis per tirštą miego ir vyno miglą nuklupčiojo laiptais paskui sūnų.

– Vasara miegojo. Išpilta prakaito, ji blaškėsi lovoje ir klykė. Man pavyko ją pažadinti, ir ji pradėjo veblenti apie glitėsius, kuriuose skendo. Nesugebėjau net jos tinkamai nuraminti, nes beveik negalėjau kalbėti, beveik nepajėgiau jos laikyti. Galų gale ant lovos užlipo Džeksonas ir pasakė seseriai, kad viskas bus gerai. „Nebijok, Vasara, – tarė jis, – aš neleisiu glitėsiams tavęs pasiekti. Mudu su Garvu tave saugosime.“ Ir apkabino ją. Paglostė galvą. Mano šešiametis sūnus motiniškai elgėsi su mano dukterimi, nes aš nesugebėjau. Sėdėjau ir žiūrėjau, kaip Džeksonas ją ramina. Galų gale jis užmigo jos lovoje, o aš išėjau į kitą kambarį ir vėl užmigau. Kitą dieną paskambinau Kailui. Protas kiek prašviesėjo, aš supratau, kad jie dabar turi būti su Kailu. Jiems reikia pastovumo.

Buvau priblokšta. Ašlina šitaip elgėsi su vaikais. Tikrai. Jos balsas skambėjo sielvartingai, ji dažnai nutildavo įkvėpti, susitvardyti. Bet ji šitaip nuskriaudė vaikus. Ji nuskriaudė save ir kitus.

– Žinau, kad vieną gražią dieną galėsiu suteikti vaikams pastovumo, – pasakė Ašlina. – Vieną gražią dieną netrukus. Tačiau privalau tinkamai išsiblaivyti. Dėl vaikų.

– O dėl savęs? – paklausiau.

Ašlina perbedė mane blizgančiomis nuo ašarų akimis.

– Vasara ir Džeksonas yra du svarbiausi mano gyvenime.

– Žinau. Bet tu gėrei ne dėl vaikų, tu gėrei dėl savęs. Nes sergi. Tai gal blaivykis dėl savęs, kad būtum sveika jiems, užuot siejusi sėkmę ar nesėkmę su jais. Nuolat girdžiu, kad pirmiausia reikia pasirūpinti savimi, o tik paskui mėginti rūpintis kitais.

Net tamsoje buvo matyti, kaip užsiliepsnojo jos skruostai, o akyse įsižiebė ir veido bruožuose sustingo įtūžis. Ji įsiuto. Ji negirdėjo, ką sakiau, ji girdėjo, kaip suabejojau jos meile vaikams. O aš nesuabejojau. Aš tik paaiškinau, kad ką nors daryti „dėl vaikų“ – tiesiausias kelias į nelaimę. Nes vėl paslydusi ji tars sau, kad per mažai myli vaikus, kad ji – blogas žmogus, taigi nėra prasmės mesti gerti. Ji turi tai padaryti dėl savęs.

– Atleisk, – atsiprašiau. – Nereikėjo nieko sakyti, tu geriau žinai, ką darai.

– Žinai ką, – Ašlina stengėsi kalbėti be pykčio, bet jai nelabai sekėsi, – aš myliu vaikus. Labiau už viską. Aš viską dėl jų padarysiu. Dabar jiems negerai būti su manimi. Jiems reikia Kailo. Jis rimtas ir patikimas... – jos balsas nutrūko. – Nenoriu šito daryti, – ašarodama prapliupo. – Noriu būti su jais. Noriu kasdien iki skausmo spausti juos glėbyje. Noriu matyti, kaip Vasara šoka pagal televizijos laidos melodiją, o Džeksonas kalbasi su įsivaizduojamu šunimi. Noriu kiekvieną rytą pabusti žinodama, kad jie ką nors pasakys ar padarys kitaip negu vakar, – nuo dailios nosies galo lašėjo ašaros, bet Ašlina jų nešluostė. – Bet to noriu aš. O jiems reikia įprasto gyvenimo. Su manimi ir Kailu drauge, aš žinau. Dabar tai neįmanoma. Gal ateityje, bet ne dabar. O tu turi nuspręsti, ką darysi, – Ašlina jau kalbėjo apie mane. Apie mane su manimi.

– Ką turi omenyje? – paklausiau.

– Turi nuspręsti, slankiosi aplinkui ar ne. Vasara su Džeksonu tave myli. Man širdis plyšta tai sakant, – ji užsidėjo ranką ant krūtinės rodydama, kur skauda. – Jie dažnai netyčia pavadindavo mane Kende, primindami, kiek daug laiko praleidi su jais, – smulki ranka stipriau prisispaudė prie širdies. – Neleisiu jų dar labiau įskaudinti. Jei neketini būti su jais ir ateityje, iki tol, kol jiems tavęs nebereikės, dabar išeik. Dabar. Neleisk, kad jie dar labiau tave pamiltų, jei ketini juos palikti ir gyventi kitur. Jei nepasitrauki iš jų gyvenimo dabar, lieki jų gyvenime visam laikui. Jei negali įsipareigoti – išeik.

Ji nuslydo nuo sūpuoklių, atsistojo priešais, sukryžiavusi rankas. Gal nuo šalčio, gal mane gąsdindama.

– Aš siaubinga motina, bet neleisiu, kad juos skaudintų dar ir kiti. Lieki visam laikui arba išeini.

Ašlina teatrališkai apsisuko ir nužingsniavo.

Žiūrėdama, kaip ji eina, pamažu suvokiau jos žodžių prasmę. Tai, ko ji manęs paprašė, tolygu nėštumo testui, rodančiam, kad pastojau. Supratau, kad turiu rinktis: pasilikti kūdikį ar ne; likti su Džeksonu ir Vasara ar išvykti; išsižadėti laimės, santuokos ir įvaikinimo vilties su vyru, kurio dar nesutikau, ar amžinai likti pakaitalu.

Dabar būti su jais nuostabu, o be jų – tikras pragaras, kurio nebenorėčiau išgyventi dar kartą, bet ar pajėgsiu? Ar įsipareigoti amžinai rūpintis vaikais, kurie niekada nebus mano?

keturiasdešimt antras skyrius

Kitą rytą apie dešimtą valandą, išsimaudę po dušu, papusryčiavę ir išgėrę arbatos prieš kelionę, mudu su Kailu pradėjome krauti į mašiną Vasaros ir Džeksono mantą. Per pastarąsias šešias savaites jie prikaupė marias drabužių, knygų, kompaktinių diskų, tad pakuoti teko ilgai. Dėjome į pirkinių krepšius, o jų pristigę glėbiais krovėme ant tvarkingai supakuotų daiktų bagažinėje. Vasara ir Džeksonas su motina sėdėjo ant sofos, žemėlapyje ieškodami kelio atgal į Kentą.

Ašlina vis dar vilkėjo naktiniais, nors atidavė Kailui marškinėlius ir vietoj jų apsivilko per didelį kreminės spalvos megztinį, megztą storu stulpeliu. Nunešę į mašiną paskutinius daiktus, grįžome į svetainę. Nuo sofos į mudu su Kailu, stovinčius tarpduryje ir laukiančius, kol vaikai atsisveikins su motina, pažvelgė Vasara. Ji atsisuko į Ašliną su naktiniais, patapšnojo jai per ranką ir tarė:

– Mama, apsivilk kaip pridera. Tėtis neleis tau važiuoti automobiliu vienais naktiniais.

Visi suaugusieji nustebę atsitraukė. Manėme, kad kuris nors paaiškino. Pasirodo, niekas nepasakė vaikams, kad Ašlina su mumis negrįš. Pasirodo, niekas nepasakė vaikams, kad jie kurį laiką nematys motinos. Ašlina pakėlė akis ir įsmeigė jas į Kailą. Jis užsimerkė tyliai kentėdamas. Mes apsidžiaugėme, kad vėl esame kartu, ir nepasirūpinome paaiškinti vaikams, kokia padėtis.

Vasara atkreipė dėmesį į tylą, įsivyravusią po jos žodžių. Ji pakreipė galvą ir prisimerkusi pažvelgė į motiną.

Ji nesipriešino, kai ploni it nendrės Ašlinos pirštai ilgais ovaliais nagais paėmė ją už rankos. Ji nė nekrustelėjo, kai Ašlina kita ranka suspaudė ranką Džeksonui.

– Vasara, – tarė Ašlina, – Džeksonai, – ji patylėjo žiūrėdama į abu vaikus. Supratau, kad mintyse juos fotografuoja: taip rijo akimis kiekvieną veido bruožą, plaukus, kūnus. – Aš su jumis negrįšiu. Bent ne dabar. Dar ilgai ne. Turiu pasitaisyti.

– Kodėl ne? – nustebo Vasara. Ramiai, tyliai, bet, atrodė, tuoj tuoj ims spiegti.

– Turiu pasitaisyti, – pakartojo Ašlina. – Turiu kai ką padaryti. Jau seniai jaučiuosi nekaip ir turiu pasveikti, kad galėčiau grįžti pas jus. Tačiau mes greitai susitiksime, pažadu.

Vasara ištraukė ranką, šerys pasistatė, ją apėmė įtūžis, sumišęs su nenuovoka. Ji palūžo pamažu, per kelias sekundes. Veidelyje atsispindėjo tokios išdavystės sukelta kančia, galų gale prasiveržusi ašaromis. Vasara susirietusi kūkčiojo, paskui ėmė šaižiai unkšti, galop užbliovė visa gerkle.

– Kodėl ne, mama? – paklausė kūkčiodama. – Kodėl ne? – ji pradėjo linguoti. – Grįžk namo, mama, grįžk namo.

Vasara turėjo galvoje ne tik šį kartą. Verkė ne tik todėl, kad skiriamės su Ašlina šį kartą, verkė dėl visų kartų, kai motina gyvendavo atskirai. Verkė dėl daugelio mėnesių, kai neturėdavo motinos.

O po vakarykščio susitikimo, matydami, kaip Ašlina glėbesčiuojasi su Kailu, negi Vasara ir Džeksonas galėjo manyti, kad mama negrįš namo? Kad jų šeima, nors ir netobula, nesusivienys?

– Grįžk namo, mama. Grįžk namo.

Alsus Vasaros gaikščiojimas draskė man širdį. Kailas ryžtingai sunėrė rankas ant krūtinės, stengdamasis paslėpti, kad kiekvienas sukūkčiojimas perveria jį kaip peiliu. Džeksonas nuslydo nuo sofos, ant kurios sėdėjo šalia motinos, tylėdamas nuėjo per kambarį, atsisėdo ant grindų prie virtuvės durų, prisitraukė prie krūtinės kelius ir ant jų padėjo galvą.

– Aš būsiu gera. Pažadu. Aš būsiu gera, – klykė Vasara, su kiekvienu žodžiu vis garsiau ir sielvartingiau. – Aš būsiu gera mergaitė, mama. Aš pažadu. Aš pažadu.

– Vasara, tu niekuo dėta, – Ašlina čiupo dukterį ant rankų. – Tu nekalta. Tu gera mergaitė. Tu visada gera mergaitė. Tai aš kalta. Mama. Aš turiu likti čia, kol man pagerės.

– Grįžk NAMO! – spiegė Vasara, neklausydama raminamų motinos žodžių. – PRAŠAU! MAMA, PRAŠAU! PRAŠAU! MAMA, PRAŠAU!

– Vasara, vaikeli, – Ašlinos balso beveik nebuvo girdėti, nes Vasara klykė be paliovos. – Oi, Vasara, atleisk. Atleisk, – Ašlinos žodžius nuslopino ašaros. – Atleisk. Atleisk.

Kailas krustelėjo. Pamaniau, kad eis prie Vasaros, bet jis pasuko į virtuvę. Pas Džeksoną. Pas sūnų, tykų, susirietusį, susmukusį kampe. Jam sopėjo širdį kaip ir seseriai, bet jis nesielgė taip, kaip Vasara. Ne toks jo būdas. Jis, kaip tėvas, palūžo iš vidaus, bet be garso. Tobula nuščiuvusi kančia. Kailas pasilenkė prie sūnaus ir paėmė ant rankų.

– Viskas gerai, vaikine? – paklausė glausdamas prie krūtinės Džeksoną. Šis apsivijo kojomis Kailo liemenį, įsikniaubė jam į sprandą, apkabino. Prisispaudė prie tėvo ir leidosi išnešamas iš virtuvės, toliau nuo skausmo.

Turiu išeiti. Turiu leisti Ašlinai nuraminti dukterį savaip, pamažu, pamaniau. Bet negalėjau. Negalėjau palikti palūžusios Vasaros. Ji kentėjo. O skaudu buvo man. Matyt, Ašlinai su Kailu irgi plyšta širdis, kai vaikas sielvartauja. Negaliu neigti – aš susijusi su Vasara. Ir su Džeksonu. Vaikams daroma žala kenkia ir man.

Vasara pradėjo grumtis su motina, spurdėti ir muistytis jos glėbyje, blaškytis, nes neišgirdo to, ką norėjo išgirsti.

– MAMA, GRĮŽK NAMO! GRĮŽK NAMO! – ji prašė tiek mažai, jos nuomone, mažai – kad motina padarytų tik šį vieną dalyką dėl jos. Dėl jų. Nesąmoningai prisiartinau prie sofos, prie jų. Norėjau paimti Vasarą ant rankų, paguosti.

– Nieko baisaus, Vasara, – tariau nespėjusi susivaldyti. – Tavo mama grįš namo, bet ne dabar.

Vasara išsiveržė motinai iš glėbio, pabėgėjo kelis žingsnius iki manęs, prišokusi apkabino liemenį ir įsikniaubė į saulės rezginį. Ji tebeverkė, tebespiegė, bet jau be žodžių. Vien garsais. Šiurpi rauda, nesiliaujanti išsiskyrimo skausmo aimana. Pirmą kartą ji suvokė, kad motina negrįš. Kad motina su tėvu nebus kartu. Kad niekas nepasikeis. Jie bus viename kambaryje, kalbėsis, bet namų nebėra. Šeimos nebėra. Baigta. Jos šeima iširusi. Ir tai neteisinga. Tai nesąžininga. Tai nedora.

Pritūpiau prie Vasaros, apkabinau ir sugėriau į save kiekvieną besidaužančio vaiko ašarą ir aimaną. Sugėriau, pasisavinau, priėmiau. Glosčiau lygias juodas kaip oniksas garbanas, glaudžiau, bandžiau maldyti. Vasara nusilpo, klyksmai ėmė tilti, ir pagaliau ji tik virpėdama žagsėjo iš sielvarto mano rankose.

– Priversk ją grįžti namo, Kende, – sušnibždėjo ji man prie skruosto. – Priversk mano mamą grįžti namo.

Uždėjau ranką jai ant nugaros ir stipriai prisispaudžiau.

– Vieną gražią dieną ji grįš, – atsakiau. – Tiesiog ne dabar.

Išblyškusi, virpanti, šlapiu nuo ašarų veidu prie mūsų priėjo Ašlina. Jos akyse išvydau gėlą. Didžiulę širdį veriančią gėlą. Ji irgi nenorėjo, kad taip būtų. „Kodėl negrįžti namo? – norėjau paklausti. – Gali gydytis namie. Kam elgtis šitaip?“

– Ar galėčiau pasikalbėti su Vasara? – šaltai paklausė. Lyg jai reikėtų mano leidimo norint pabendrauti su savo vaiku.

– Žinoma, – atsakiau. – Žinoma.

Švelniai atplėšiau Vasarą nuo savęs, nors lengva nebuvo. Vasara kabinosi į mane, nenorėjo žiūrėti į motiną. Jei pasižiūrės, tai virs tikrove. Ji turės susitaikyti su mintimi, kad šeima iširo.

Vasara nenoromis atsisuko į motiną. Veidas buvo dėmėtas, akys užtinusios, kūnelis tirtėjo. Atrodė sugniužusi ir palaužta. Vilties šviesa akyse buvo užgesusi. Negalima leisti, kad šešiamečio veido išraiška būtų tokia. Negalima leisti, kad apskritai kieno nors veido išraiška būtų tokia.

Palikau juos. Atidariau lauko duris, pasprukau į mašiną ir atsisėdau keleivio vietoje. Praėjusią naktį po pokalbio su Ašlina mažai miegojau. Atsiguliau išilgai keleivio ir vairuotojo vietų, užsidengiau akis rankomis ir ėmiau klausytis tylos. Klausytis savo širdies plakimo, garsaus ir tankaus nuščiuvusiame Kailo automobilyje. Pripildančio erdvę to, kas ką tik įvyko, kančios.

Nepagalvojau, kad parsivežti vaikus – tai sudaužyti jiems širdį.

Gulėdama automobilyje išsitraukiau iš džinsų kišenės mobilųjį ir pažvelgiau į ekraną. Turiu kai ką padaryti. Surinkau numerį ir įsmeigiau akis į jį ir vardą, iki pajuodo ekranas.

Paspaudžiau žalią skambinimo mygtuką, kol neapsigalvojau.

– Alio, – sumurkė ji.

– Čia aš, – tariau.

– O, sveika, aš. Kaip sekasi? Kodėl man skambini? Kas atsitiko?

– Aš Kornvalyje. Penzanse.

Gabrielė pritildė balsą.

– Gerai, supratau, tave pagrobė blyškiaveidžiai, kuo greičiau pasiųsiu gelbėtojus. Jie bus su slidininkų kepurėmis, nešis dešrelių ir košės, pyragų su unguriu ir bidoną smogo.

Nusišypsojau telefonui.

– Neskubėk, aš tučtuojau išvykstu. Buvau čia tik vieną naktį...

– VIENĄ NAKTĮ?! – pertraukė mane ji. – Per vėlu. Girdžiu tavo balse. Jau kalbi su akcentu. Paskui imsi ten leisti savaitgalius, o galiausiai užsigeisi permainų ir ten persikraustysi. O Dieve, kodėl? Kodėl gerieji taip greitai pasiduoda? Kodėl?

– Gabriele, liaukis, – sušnibždėjau į telefoną. Nenorėjau juoktis. Ne dabar, kai namo viduje vyksta tokie dalykai. – Skambinu tau pasakyti, kad radome vaikus.

– Ačiū Dievui, – sušnibždėjo Gabrielė. – Ačiū Dievui... Jau pradėjau manyti... Nesvarbu, ačiū Dievui, kad juos radote. Sveiki? Laimingi?

– Taip, sveiki, beveik viskas gerai. Jiems sunku vėl skirtis su Ašlina, bet apsipras.

– Kol jie sveiki, visa kita nesvarbu. Ačiū, kad pranešei. Suprantu, kad iš galvos kraustėtės. Aš irgi, todėl ačiū, kad pranešei.

– Dar paskambinau atsiprašyti dėl to, kas atsitiko aludėje.

– Mieloji, nėra reikalo atsiprašinėti.

– Yra. Mes draugės, bet tai nereiškia, kad negaliu atsiprašinėti. Tu nusipelnei pagarbesnio elgesio.

– Nereikia atsiprašinėti, nes aš nemanau, kad tu pasielgei negražiai. Jei kas nors būtų taip rėmęs prie sienos mane, kaip aš tave, būčiau parodžiusi iltis. Jei būtum prašiusi, kitas reikalas, bet tu neprašei. Neturėjau teisės kištis. Todėl neatsiprašinėk. Jei kas ir turi atsiprašyti, tai nebent aš.

– Tu tik bandei padėti.

– Nagi, liaukimės aiškintis, katra kaltesnė. Tarkim, kad abi atsiprašėme, ir susitikime, kai grįši, – ji pritildė balsą. – Kornvalis. Tik tu ir aš.

– Puiku. Ačiū, Gabe.

– Ačiū, kad paskambinai, Kene. Perduok linkėjimus Vasarai ir Džeksonui.

– Perduosiu. Iki pasimatymo.

Prie automobilio Ašlina apkabino vaikus taip, lyg nebesitikėtų jų pamatyti. Vasara buvo ne nurimusi, o sugniužusi. Ji apkabino motiną ir įsiropštė į mašiną ant paaukštintos kėdutės, leido motinai prisegti saugos diržus ir tylėdama sėdėjo. Toks tylėjimas labiau tiko Džeksonui. Vasara triukšmaudavo net nekalbėdama. Dabar ji buvo tyki, santūri ir žiūrėjo pro langą, įrėmusi kaktą į stiklą.

– Pasirūpink sesute, – sušnibždėjo Ašlina Džeksonui, padėdama įlipti jam į mašiną ir prisegdama saugos diržus.

Nusisukau, kai Ašlina atsigręžė į Kailą, ėmiau tikrinti, ar tvirtai priveržti Vasaros ir Džeksono diržai, ar kėdutės nejuda, ar krepšys su valgiais po keleivio sėdyne neparvirs. Žinoma, girdėjau, ką jie kalba. Jų murmesį, pažadus, plepalus. Kai stojo tyla, pamaniau, kad jau galiu atsitiesti, ir dar spėjau pamatyti, kaip Kailas užkišo žmonai garbaną už ausies, suėmė galvą ranka ir žiūrėjo lyg nežinodamas, ką sakyti. Norėjo pasakyti tiek daug, bet pritrūko žodžių – puikiai pažinojau tokią veido išraišką.

– Aš myliu tave, – ištarė Ašlinos lūpos.

Kailas linktelėjo, bet nutylėjo.

Pasakyk, kad tu irgi ją myli, vos nesuklikau. Buvo skaudu matyti, kad juodu tebemyli vienas kitą ir šitaip elgiasi. Nesikalba, apgaudinėja. Jie apsikabino, Kailas pirmas paleido Ašliną iš glėbio, atsitraukė ir įsmeigė į ją akis. Gėrė akimis jos veidą, lyg norėtų prisiminti amžinai. Lyg žinotų, kad daugiau jos tokios nebematys. Jis atidarė automobilio dureles, įlipo. Veidą buvo išvagojusios kančios raukšlės, atsiradusios per tą laiką, kai Džeksono ir Vasaros nebuvo. Kol jis segėsi saugos diržą, stengdamasis tvardytis, prie mano durelių priėjo Ašlina ir pabarbeno į langą. Aš jį atidariau šiek tiek baimindamasi, ką ji galėtų pasakyti.

– Lik sveika, Kende, – tarė įdėmiai žiūrėdama man į akis. – Laimingo kelio. Neužmiršk, ką sakiau: lieki ar išeini. Turiu apie daug ką pagalvoti. Reikia suprasti, dėl ko stengiuosi, – toliau kalbėjo. Pamąstysiu apie tavo žodžius, sakė ji.

– Buvo malonu pasimatyti, Ašlina, – atsiliepiau.

Ji žengė nuo automobilio narsiai šypsodamasi, išplėtusi išsigandusias akis. Lėtai traukėsi atatupsta, kol atsidūrė prie namo slenksčio. Vaikai pamojavo pro užpakalinį langą, Kailas pasignalizavo, kilstelėjo ranką ir pradėjo važiuoti.

– Sustabdyk mašiną! – skubiai paliepiau, atsisegiau saugos diržą ir ėmiau graibytis durų rankenos. – Kai ką pamiršau.

Kailas paspaudė stabdžius, užtraukė rankinį stabdį.

– Ką pamiršai? – paklausė suraukdamas kaktą, nes mes nieko neatsivežėme. Iš esmės nieko negalėjau pamiršti.

– A, matai... – sumurmėjau darydama dureles ir išsiropščiau, kol jis daugiau nieko nepaklausė.

Nupėdinau taku, po kojomis gurgždėjo žvyras, todėl žingsnis buvo netvirtas, bet tikslas – labai aiškus. Kuo toliau ėjau, tuo nuoširdžiau buvau įsitikinusi, kad elgiuosi teisingai. Artindamasi pamačiau, kad Ašlina suglumo.

– Kende? – tarė ji.

– Eime į vidų, – pasiūliau ir pasukau pro ją į akmeninių plytų namą. – Kai ką pamiršau, – nenorėjau, kad Kailas ir vaikai pamatytų, kas bus. Neįsivaizdavau, kad susimušime, kad ji griebs man už plaukų, o aš griebsiu ją kaip regbininkė, bet tokie dalykai nenumatomi.

Ašlina paskui mane įėjo į vidų, atsargiai privėrė duris, bet neuždarė. Pro didžiules stiklines duris namo gale sruvo šviesa.

– Ką užmiršai? – apdairiai paklausė Ašlina. Stovėjau prieš ją, nė nemanydama ieškoti suverstame kambaryje tarp vaikų šiukšlių to, ką palikau.

– Duoti tau velnių, – atsakiau šiek tiek virpėdama, nors žodžiai skambėjo griežtai. Mano tikslas tinkamas, dėl to abejonių nekyla, bet aš vis tiek bijau.

Ji žengtelėjo atgal. Puiku. Nežengė į priekį tūžminga mina, išsipūtusiomis kaklo gyslomis, įtempusi raumenis ir pasiruošusi pulti.

– Savanaudiškesnio žmogaus už tave, Ašlina, kaip gyva nesu sutikusi, – pasakiau stengdamasi kalbėti santūriai. – Tiesiog neįtikėtina, kad iki šiol niekas tavęs neprigriebė dėl to, ką padarei savo šeimai. Man nesvarbu, kad tai ne mano reikalas, nes kas nors turi tau pasakyti. Kaip tu drįsti. Kaip tu drįsti šitaip juos skriausti? Kaip tu drįsti. Žinau, kad tu ligonė, žinau, kad alkoholizmas – liga, bet kodėl kentėti turi tavo vaikai? Puiku, tu gydaisi, bet kodėl toli nuo jų? Anoniminių alkoholikų susirinkimai vyksta visoje šalyje, visame pasaulyje, kodėl negali grįžti namo? Tau nepaprastai pasisekė, kad ištekėjai už Kailo. Nes aš jo vietoje būčiau iškvietusi policiją tą akimirką, kai pasiėmei vaikus. Būčiau ant tavęs užsiundžiusi vaikų teisių apsaugos tarnybą. Bet jis tavimi tiki. Visą laiką tikėjo. Visą vasarą buvo tikras, kad tu nebegeri. Manė, kad tu net nepagalvosi apie alkoholį, jei jau pavogei vaikus. Antra vertus, jis nenori pripažinti tavo ligos ir tavęs tokios, kokia esi. Nes jam niekada netoptelėtų, kad jam meluoji. Jis nesupranta, kad kai nori gerti, niekas tavęs nesulaikys, net vaikai. Privalai pasakyti jam tiesą, Ašlina. Jis turi žinoti, kad liautųsi nematyti, ko nenori, ir blaiviai įvertintų padėtį. Jis turi suvokti, kaip yra iš tikrųjų. Kad tu neišsigydei, kad nėra stebuklingų vaistų, kad tu vėl gali nusigerti.

– Nenusigersiu, – atsakė ji, išgąsdinta mano žodžių. Iš visų dalykų, kuriais ją kaltinau, šis buvo neteisingiausias ir neprotingiausias.

– Iš kur tu žinai? Kai matėmės prieš porą mėnesių, sakei, kad nesi beviltiška. Sakei, kad metei gerti, ir kas išėjo? Tu ne tik vėl pradėjai gerti, bet ir kėlei grėsmę vaikams.

– Aš tau išsipasakojau ne tam, kad man prikaišiotum.

– Tu man tai pasakei, kad įtrauktum į kvailą neigimo žaidimą, kurį žaidžia visi tavo pažįstami. Nieko nebus. Aš irgi galiu kai ko nepastebėti, bet ne tada, kai nukenčia du niekuo dėti žmonės, mylintys tave labiau už gyvybę. Jie viską dėl tavęs padarytų. Ar supranti, kokia esi laiminga? Supranti? Pasaulyje tiek žmonių, kurie nieko nepagailėtų, kad turėtų tai, ką turi tu; taip, tu ligonė, bet tai nereiškia, kad nepasveiksi, jei jie bus šalia. Nebūk savanaudė.

Nuo mano pykčio proveržio atmosfera namo viduje įkaito. Ašlina buvo priblokšta. Niekas su ja šitaip nekalbėdavo. Kailas kartą užsipuolė, bet apsiramino pamanęs, kad jinai gali jį palikti, kad ji gydosi ir taisosi. Jis nesuprato, ko gero, nežinojo, kad žaibiškai neišgyjama. Galima mesti gerti, bet tai nieko nereiškia, jei priežastys, dėl kurių gerdavai, niekur neišnyko. Kad ir ką Ašlina manytų, gėrė ji ne dėl Kailo, ne dėl to, kad nesusitvarko su vaikais. Ji gėrė, nes buvo alkoholikė, vadinasi, visada sugalvos dingstį išgerti.

Jei jai reikia pagalbos, gali gydytis nepalikdama vaikų. Moterys nuolat taip daro. Jos gydosi nuo alkoholizmo, nemesdamos vaikų, vyro, darbo.

– Tu neturėjai teisės nieko iš manęs reikalauti, įsakinėti likti ar išvykti, nes pati taip nedarai. O jie tavo vaikai. Visą laiką trokštu, kad būtų mano, bet jie tavo.

Dailus Ašlinos veidas išblyško, akys įsmigo į storą kilimą prie mano kojų, per pastarąsias kelias minutes ji net, regis, sumažėjo.

– Ar... ar tu pasakysi Kailui, kad geriu? – paklausė beveik pašnibždomis. Valandėlę troškau ją apkabinti. Suspausti glėbyje, kad jai pasidarytų geriau, kaip dukteriai. Aš būsiu gera mergaitė. Pažadu. Pažadu, skambėjo man ausyse.

– Ne, – atsakiau tvardydamasi, kad nepraskysčiau. Jei būsiu neatsargi, paneigsiu viską, ką pasakiau. – Tu turi jam pasakyti.

Lėtai, aiškiai ji papurtė galvą.

– Aš negaliu.

Gūžtelėjau pečiais, nors ji į mane nežiūrėjo.

– Gerai, nesakyk. Nesakyk jam, negrįžk namo, daryk, ką nori, Ašlina. Tik prisimink, kad tai – tavo liga. Darai, ką nori, visada pirmiau galvoji apie save; esi alkoholikė, nes pirmiausia galvoji apie savo malonumus. Kol nepasakysi Kailui tiesos, kiekvienas tavo pokalbis su juo nuo šiol bus pagrįstas melu.

Daug lėčiau, negu ketinau, nuėjau prie durų. Uždėjau ranką ant kaltinės geležies rankenos.

– Be to, neužmiršk, aš gal ir nepasakysiu Kailui, bet neturi jokių garantijų, kad nepasakys Džeksonas. Kaip manai, iš ko jis mieliau tai išgirstų?

Atrodė, kiekvienas žvyro sučežėjimas po kojomis įtrina žodžius man į sielą. Aš supratau Ašliną. Labiau, negu ji įsivaizdavo. Labiau, negu norėjau. Mano pasirinktas kvaišalas – neapykanta sau.

– Fu! – nusipurčiau įsėdusi į mašiną ir drebančiais pirštais segdamasi saugos diržą. – Laimė, nusprendžiau nueiti, nenutuokiau, kad man taip reikia į tualetą. Tik įsivaizduokit, jei pusiaukelėje būčiau suvokusi, kad nebegaliu kentėti.

Jaučiau, kad pliauškiu niekus, bet nieko negalėjau padaryti. Man buvo neramu dėl savo poelgio. Ši šeima nuolat verčia mane būti ryžtingą ir nesukalbamą. Visą laiką tenka rėžti į akis savo nuomonę ir elgtis griežtai.

Puikiai supratau Ašliną. Todėl įstengiau ištarti tokius žodžius. Bet nepasakiau, kad ji man rūpi, nepasakiau, kad man skaudu, jei ji sau kenkia, nepasakiau, kad visada ją mylėsiu, bet jai reikia gydytis. Nepasakiau, nes tai būtų netiesa. Kiekvienas žodis buvo ištartas dėl Džeksono ir Vasaros. Dėl dviejų mažų vaikų, kurie prisirišo prie nepažįstamo žmogaus, nes motina buvo dingusi, o tėvas ištižęs.

– Rodos, minėjai, kad kai ką pamiršai? – atsiliepė Kailas.

– O, pamiršau... – stengiausi greitosiomis ką nors sugalvoti. – Minėjau, kad pamiršau nueiti į tualetą.

Jis papurtė galvą.

– Ne. Aiškiai prisimenu, kad sakei kai ką pamiršusi.

Dirstelėjau į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Į mane buvo įsmeigtos dvi poros akių. Prikandau lūpas, kad jos sudrėktų, o nuo pėdų iki viršugalvio mane šviesos greičiu užplūdo karštis.

– Taip, pamiršau nueiti į tualetą.

Kailas vėl paleido variklį, bet kai pradėjo važiuoti, man suspaudė širdį.

Vargšė Ašlina. Vargšė Ašlina.

– Stabdyk! – tariau. Kailas koja paspaudė stabdį. Atsisuko į mane.

– Kas dabar atsitiko?

– Aš... aš dar kai ką pamiršau, – nusisegiau saugos diržą ir draskiau dureles, kol atplėšiau.

– Ką?

– Tuoj grįšiu.

Išlipau iš mašinos, žvyras po kojomis gurgždėjo dar garsiau, kai bėgau prie namo. Ašlina sėdėjo ant sofos ir spoksojo į židinį, apkabinusi save rankomis. Apsižvalgė, kai įėjau į svetainę. Pamačiau, kaip įsitempė laukdama dar vieno užsipuolimo.

– Atsiprašau, – tariau. – Pasakiau, ką manau, bet man nereikėjo taip kalbėti.

Ji žvelgė į mane stiklinėmis akimis, nieko negirdėdama. Skubiai apžvelgiau kambarį, ieškodama butelio, nes atrodė, kad ji gėrė. Nieko. Nei butelio, nei alkoholio smarvės. Ji beviltiškai gūžtelėjo pečiais.

– Nusipelniau, – sumurmėjo.

– Ašlina, atleisk. Aš... nereikėjo tau akių badyti. Ne, reikėjo, nes tu visus nukamavai, bet turėjau pridurti, kad tu drąsuolė, nes vėl bandai gydytis. Tu verta didelės pagarbos. Dar turėjau pasakyti, kad tu – geras žmogus, kad tikriausiai niekas neprivers tavęs jaustis bjauriau, negu jautiesi, aš tik... – žengiau į priekį ir prisėdau ant sofos krašto. – Aš myliu tavo vaikus. Aš labai jiems artima, aišku, ne taip, kaip tu jiems, ir aš niekada nebandysiu tavęs pakeisti, bet jie tokie nelaimingi, kad tavęs šalia nėra, o aš noriu juos apsaugoti nuo skausmo. Ir žinok, man skaudu dėl to, ką tu prarandi. Gaila, kad nematai, kokie jie nuostabūs. Vasara skaito paauglių knygeles ir sukuria naujas pabaigas. Atsisėda ir parašo, jei jai pasirodo, kad senoji pabaiga nevykusi. Be to, ji rašo skundus. Tikrus skundus dėl to, kas jai nepatinka. Parašė laišką ministrui pirmininkui, nes pamatė žmogų, neturintį kur miegoti. Džeksonas pradėjo žaidimų kambaryje statyti miestą. Tiesiog neįtikėtina. Dabar jis verčia Kailą išpjauti trinkeles, o langus ir duris nupiešia. Yra dangoraižių, prekybos centras ir namų. Tai nepaprasta. O tu to nematai ir... – mostelėjau ranka. – Ašlina, grįžk namo. Aš išsikraustysiu iš buto, gyvensi ten, jei negali su Kailu, bet grįžk namo.

Ji papurtė galvą.

– Nemanai, kad grįžčiau, jei galėčiau?

– Nežinau.

– Jei galėčiau grįžti namo, grįžčiau. Bet negaliu.

Vėl turėjau paklausti. Šį kartą – kito Gadsborų šeimos nario.

– Kaip tu ištveri? Kaip gali gyventi toli nuo jų?

– Turėtum klausti, Kende, kaip man gyventi žinant, ką jiems padariau? Ką dar galiu padaryti. Kaip baisiai galiu juos nuskriausti, jei grįšiu. Nenoriu, kad jie mane tokią matytų.

– Bet tai praeitis, tu ne visada būsi tokia.

– Ar tu kam nors atskleidei savo didžiausią, baisiausią paslaptį?

Žiūrėjau į ją bereikšmiu žvilgsniu, mąstydama: žinoma, ne. To niekas apie mane nesužinos.

– Abejoju. Nes tu nenorėtum, kad kiti sužinotų, kokia gali būti bjauri. Mano vaikai visą gyvenimą matė mane tik bjaurią. Aš taikstausi su didžiausia, baisiausia savo paslaptimi, nenoriu, kad taikstytųsi ir vaikai.

Man nepasisekė įkalbėti jos apsigalvoti. Grįžti namo ir taisytis.

– Puiku. Tu žinai, ką darai. Bet neužmiršk, kad vaikams reikia tavęs. Reikia, kad rodytum jiems gerą pavyzdį. Iki šiol jie matydavo tave tik girtą ir nelaimingą blaivą. Klausyk, aš grįžau atsiprašyti. Aš noriu, kad tu pasitaisytum, ir atsiprašau, kad taip su tavimi kalbėjau. Tikiuosi, rasi tai, ko ieškai.

Nespėjusi pagalvoti, ką darau ir kam, stipriai apkabinau Ašliną. Mėginau jai parodyti, kad nors nesuprantu, kodėl ji nenori grįžti namo, nors neatleidau už tai, ką ji padarė girta, bet tikiuosi, kad viskas bus gerai.

Pašokau, ji irgi atsistojo. Kai lėkiau prie mašinos, ji lėtai priėjo prie durų.

– Tvarka, – patvirtinau įsitaisydama keleivio vietoje. – Viską padariau.

– Padarei? – paklausė Kailas. – Maniau, kai ką pamiršai.

– Taip, nueiti į tualetą.

– Ką tik sakei, kad buvai.

– Tikrai?

– Taip, ir sakei, kad dar kai ką pamiršai. Sakei taip, lyg tai būtų daiktas. Neketinai nieko daryti, o tik kažką pasiimti.

– Gal tu kalbos inspekcija? – paklausiau. – Koks skirtumas? Po galais, Kailai, koks skirtumas?

Kailas tyrinėjo mane, per daug įdėmiai, lyg pro mikroskopą. Įrėmė tamsias akis man į veidą, bandydamas perprasti. Nuo jo tiriamo žvilgsnio sutrikau. Supratau, kad jei paklaus tiesiai, neišlaikysiu įtampos. Jo smalsus žvilgsnis svilino; turbūt mano veidas sutrūkčiojo iš nesmagumo.

– Kažkas darosi, tiesa? – tyliai paklausė.

– Aš kai ką pamiršau, – prabilo Vasara. Pajutau, kaip rimstu, kiekvienas įsitempęs raumuo atsileido, nes ji mane išgelbėjo atkreipdama dėmesį į save.

Mudu su Kailu sutartinai atsisukome.

– Aš irgi kai ką pamiršau, – tarė Džeksonas.

– Taip mes niekada neišvažiuosime, – Kailas siekė saugos diržo sagties.

– Aš pamiršau tyčia, – pareiškė Vasara.

– Aš irgi, – pridūrė Džeksonas.

– Aš pamiršau Liuoksę, – tarė Vasara. – Tyčia palikau. Ji prižiūrės mamą. Mane prižiūri tėtis, Džeksonas ir Kendė. Mama neturi nieko, – Vasara linktelėjo įsitikinusi savo žodžių teisingumu. – Liuoksė prižiūrės mamą. Apkabins vietoj mūsų.

– Aš palikau Garvą, – pasakė Džeksonas. – Jis irgi rūpinsis mama.

Vėl pažvelgiau į Kailą, ir mūsų akys susitiko. Beveik galėjau įsivaizduoti, kaip daužosi krūtinėje jo širdis, nes taip daužėsi ir mano. Aš pasielgiau teisingai, Ašlinai reikėjo pasakyti.

– Puiku, ko klausysimės pakeliui namo? – paklausė Kailas, palenkdamas sėdynę į priekį.

– Džeksonas nori „Mažojo voriuko“ kompakto, – pasiūlė Vasara.

– Vasara nori knygos apie Harį Poterį, – atsiliepė jis.

Automobilio šoniniame veidrodėlyje pamačiau Ašliną. Dabar ji atrodė gležnesnė. Sukrėsta, silpna, išgąsdinta. Galvoje šmėkštelėjo mano pačios pasakyti žodžiai – ar ne aš kalta, kad ji taip atrodo? Ne, suvokiau. Ašlinos bėdos prasidėjo daug anksčiau, negu jos gyvenime pasirodžiau aš. Net anksčiau, negu jos gyvenime atsirado Kailas.

Tikiuosi, išsigydysi, tylomis palinkėjau. Vaikams reikia tavęs, tau jų irgi.

Iš paskutinių jėgų Ašlina nutaisė šypseną, pakėlė ranką ir pamojavo. Vaikai irgi pamojavo pro užpakalinį langą, Kailas pasignalizavo, kilstelėjo ranką ir palengva išvažiavo į žvyruotą keliuką.

Paskutinį kartą mačiau Ašliną, įrėmintą šoninio vaizdo veidrodėlyje, kai Kailas keliuko gale pasuko į kairę: ji stovėjo ant slenksčio, sunėrusi grakščias rankas, viena apsmukusia puskojine. Ir sukniubo. Matyt, nepakako jėgų sulaukti, kol mes dingsime iš akių. Ji sukniubo ir turbūt ėmė klykti nesavu balsu.

naminiai javainiai ir jogurtas

keturiasdešimt trečias skyrius

– Gruodžio mėnesį dėl šito noriu nusivežti Vasarą su Džeksonu į Londono centrą, – pasakiau Gabrielei. – Bet Kailas nenori išleisti jų iš akių net tris minutes, apie visą dieną nė kalbėti neverta. Jis baisiausiai dėl jų nerimauja. Suprantu jį, nors Džeksonas su Vasara tik dėbteli į tėvą, lyg klaustų: „Kokią traumą vaikystėje patyrei?“, kai jis taip elgiasi.

Mano puikioji viršininkė laikėsi čiuožyklos pakraštyje. Jos krūtinė kilnojosi, kvėpavimas veržėsi mažais tirštais baltais debesėliais nuo pastangų: ji ką tik vieną po kitos padarė šešias kilpas.

Labai mėgau čiuožti. Man patiko būti ant ledo, sklęsti per pasaulį niekieno netrukdomai. Niekas manęs nesulaikė. Mano gyvenimas buvo smarkiai sujauktas, riedučiais nebūčiau pačiuožusi už jokius pinigus, bet ant ledo... Vėsa, dvelkianti į veidą, pakili nuotaika, laisvė. Aš nesukaustyta ir patenkinta. Atsipalaidavusi ir rami.

Tai buvo bendras mano ir Gabrielės pomėgis, ir susitikti, kai grįžau iš Kornvalio, ji pasiūlė čiuožykloje. Nuėjome po darbo, nes geri čiuožėjai rinkdavosi vėlai, dabar ant ledo pamatėme vos porą žmonių. Abu atėjo su treneriais, nustatė savo ploto ribas ir mokėsi šuoliukų, apsisukimų bei kitų figūrų. Vienas čiuožyklos galas priklausė tik mudviem.

– Kaip gyvena patrauklusis Kailas? – paklausė Gabrielė.

– Pernelyg nerimauja, bet šiaip neblogai. Visiems gera vėl kartu.

– Nuostabu, – tarė Gabrielė. – Labai džiaugiuosi, kad tavo šeima vėl drauge.

Kilstelėjau antakį, bet nieko neatsakiau.

Ji atitrūko nuo čiuožyklos krašto ir atatupsta nuplaukė ledu, grakšti ir graži, ilgos tamsios garbanos krito ant veido. Kitame gale stabtelėjo ir grįžo pas mane. Sustojo nerangiai, trenkėsi į užtvarą ir vos per ją nepersivertė.

– Suprantu, kad kas buvo – pražuvo, ir vis dėlto, Kene, – prabilo atsitiesusi, – noriu pasakyti vieną dalyką: turėjai man pakartoti Džaninos žodžius.

– Negalėjau, – atsakiau paprastai. – Pasaulyje ir taip per daug pagiežos. Negalėjau pakartoti.

– Bet negi nesupranti, kad ji vis išsuka kailį. Mes nutylime, o kaltininkė išlenda sausa.

– Aš nenutylėjau, aš... na, tu beveik viską girdėjai.

– Turėjai pasakyti man. Kiti mus tyčia skaudina, nors ir žodžiais, o mes nieko nesakome, giname juos. Nelengva kalbėti atvirai, bet labai svarbu. Mums. Tylėjimas naudingas žmonėms, kurie mus skaudina.

– Kas čia per propaganda? O maniau, kad tik man vienai reikia tribūnos, – tariau. Kartą Gabrielė man pasakė, kad aš veikiausiai vienintelis žmogus pasaulyje, per gyvenimą gausiąs antrą tribūną, nes pirmoji sudils.

Gabrielės šypsena nušvietė tamsiai mėlynas akis ir juodus plaukus.

– Kartais nesusilaikau, – ji paleido užtvarą, apsisuko ir vėl jos nusitvėrė. – Aš taip įsikarščiuoju... Žinai, po... – ji patylėjo, nužvelgė mane svarstydama, ar galima ištarti tą žodį mano akivaizdoje. Nežinau, kodėl nusprendė save cenzūruoti. – Po užpuolimo, – ji pasirinko ne tokį pavojingą žodį, ne tokį skaudų, skambantį ne taip žiauriai ir smurtingai. – Pranešti ar nepranešti, nuo manęs nepriklausė, bet aš nesigailiu. Nė akimirkos. Kartais noriu, kad žmonės nežinotų, kartais noriu būti giminėms ne „toji, kuri buvo... užpulta“, bet nesigailiu, kad pranešiau. Ne iš keršto, tiesiog tai reiškia, kad nenusileidau. Jau po įvykio, jis jau buvo mane nuskriaudęs, bet aš netylėjau. Niekada to nesigailėsiu.

– Žmonės tavimi patikėjo, ne visiems taip sekasi.

Gabrielė apsiniaukė.

– Patikėjo ne visi, nustebtum sužinojusi, kiek daug manimi nepatikėjo – kiek daug žmonių nė girdėti nenorėjo, kad toks „puikus vaikinas“ gali šitaip padaryti. Vieni sakė, kad aš melagė ir sutrikusios psichikos. Kiti tvirtino, kad mano lytinis potraukis nuslopintas ir aš nenoriu prisipažinti, jog tai viso labo buvo seksas. Bet nesvarbu. Galų gale nesvarbu, nes aš žinau tiesą. Jis žino tiesą. Ir žino, kad papasakojau visiems, kad nepavyko užčiaupti man burnos.

– Teisingai.

– Blogis klesti, kai geri žmonės nieko nesako ir nedaro.

– Pranešimas spaudai.

– Atleisk, – sukikeno ji kūprindamasi ir raukydama nosį it mergytė, kokia buvo prieš daugelį metų. – Taigi, kad pakeisčiau temą, galiu tavęs kai ko paklausti?

– Žinoma. Nebūtinai atsakysiu.

– Ar Kailas atitaisė kažkokio niekšo padarytą žalą? – paklausė ji. – Ar neprisileidi jo, nes tau kažkas atsitiko?

Jaučiau tiriamą Gabrielės žvilgsnį – ji atidžiai mane stebėjo.

Aš tik pavarčiau akis. Persisvėriau per sieną, kraujas plūstelėjo į galvą – mano mėlyna kepuraitė nenukrito, bet plaukai užsivertė, kaklas apsinuogino. Atsitiesiau ir pažvelgiau į Gabrielę, nusiteikusi tiesiai atsakyti.

– Net jei suprasčiau, apie ką kalbi, tai du skirtingi dalykai. Kailas nieko neatitaisė, nes yra tik draugas. Norėčiau, kad tai suprastum.

– Suprantu.

– Ne. Jei taip paklausei, nesupranti. Dievinu Kailą, jis nuostabus žmogus, labai man brangus, bet ne mano svajonių vyras. Ne išrinktasis. Jis draugas, myliu jį taip, kaip myliu tave. Nieko negaliu padaryti. Jis ne... Aš tebemyliu Vilą. Negaliu nemylėti. Žinau, kad nieko neišeis, žinau, kad jis Australijoje, žinau, kad neįmanoma, žinau, kad niekada neatleisiu sau už mūsų pažinties aplinkybes, bet aš jį myliu. Taip, visų nuomone, turėčiau jį pamiršti. Bet kaip? Nebendrauti su juo? Išbandžiau. Apsigyventi toli nuo jo? Ar galima įsikurti toliau už Angliją? Negalvoti apie jį? Savo noru negalvoju. Galvoju prieš savo norą. Aš myliu Vilą. Ir niekam negalėsiu suteikti vilties, kol mylėsiu.

Žiūrėjau į Gabrielę, šiek tiek drovėdamasi tokios aistringos kalbos. Tokių karštų jausmų. Žinojau, kad jį vis dar be galo myliu, bet niekam, net sau, neprisipažinau, kaip stipriai. Dažniausiai todėl, kad bijojau apie jį galvoti. Iškart prisimindavau laišką ir kas jame gali būti parašyta. Prisiminusi jį, prisimindavau ir jo žmoną, kuri iš nevilties bandė nusižudyti. O gal ir nusižudė, tikrai nežinau. Jei galvodavau apie jį nors sekundę viską pamiršusi, mano siela nušvisdavo. It kalėdinė eglutė, it Eifelio bokštas naktį. Jei galvodavau tik apie vieną Vilą, mano širdis atgydavo.

Baigusi kalbėti pamačiau, kad Gabrielė slepia šypseną.

– Kalbėjau kaip mulkė? – sutrikau ugnimi apsipylusi iš gėdos.

– Ne, mieloji, ne. Visai ne. Šypsausi, nes ištarei jo vardą. Pirmą kartą ištarei jo vardą. Jis jau nebe vedęs vyras, kurio gyvenimą, kaip tau atrodo, sužlugdei, o tiesiog vyras. Vilas. Tikras vyras, kurį tu mylėjai. Pirmą kartą neprikaišiojai sau dėl šio jausmo. Prisipažinai, kad jį myli ir to nesigėdiji.

Nuleidau akis.

– Aha.

– Nesakau, kad jūsų istorija nepriekaištinga, bet negali rinktis, ką pamilsi. Antraip nebūtų vienišių. Nebūtų išsiskyrėlių. Nebūtų nesutarimų šeimoje. Kartais manau, kad geriausia plaukti pasroviui, ir kas bus – tebūnie. Pati įsitikinsi, išeis kas nors ar ne. Pasikankinsi, jei neišeis, ir pamirši.

– Šiuo atveju nelabai tikėtina.

– Gal ne, o gal taip. Ar Vilas atitaisė kažkokio niekšo tau padarytą žalą?

– Net jei suprasčiau, apie ką kalbi, – prabilau, – gal ilgainiui ir būtų atitaisęs. Nežinau. Tačiau prisimenu, kad beveik iškart su juo pasijutau neįtikėtinai saugi. Aš nesijaudinau dėl... dėl nieko. Jis niekada nieko nereikalavo, niekada neprašė manęs paimti dalies jo naštos. Prisimeni, pasakojai man apie nuojautą? Jei ne kaltė, nė akimirkos dėl jo ar su juo nebūčiau jautusis nesmagiai. Jaučiausi atsipalaiduojanti. Buvau normali. Mano pojūčiai buvo normalūs. Aš nebuvau...

Gabrielė palietė man ranką, kai pritrūkau žodžių, kai jie išsisklaidė sykiu su baltu iškvepiamo oro debesėliu.

– Girdžiu tave, mažute, – patikino ji. – Dievuliau, kaip gerai girdžiu.

– Tai ar nori eiti lenktynių aplink čiuožyklą, ar bijai su manimi varžytis? – pasiūliau pagyvėjusi, ruošdamasi keisti temą.

– Aš bijau su tavimi lenktyniauti, kurgi ne, – nusišaipė ji. – Dėl to, kas man atsitiko, nukentėjo Tedas. Jis labai kankinosi, – Gabrielė atsitiesė, apsisuko ant pačiūžų nosių ir persisvėrė per užtvarą, žiūrėdama į tamsą, tykančią po sėdynėmis. – Ne tiek dėl to, ką aš dariau, kiek dėl to, kad matė, kaip sielvartauju. Norėjo man padėti, bet negalėjo. Aš negalėjau sau padėti, tai kaip galėjo jis? Paskui Tedas užsigeidė vaiko. Aš negalėjau tam ryžtis, – Gabrielė beviltiškai gūžtelėjo pečiais ir pakėlė akis į lubas. – Negalėjau gimdyti po to atsitikimo. Maniau, kad galėsiu, bet paaiškėjo, kad ne. Jam buvo sunku su tuo susitaikyti, bet tik iš pradžių. Jis pasakė „ir laimėje, ir varge“, tikėdamas šiais žodžiais. Antra vertus, aš negalėjau priimti tokios aukos. Paprašiau jo mane mesti, o jis atsisakė. Prašiau tol, kol vieną dieną jis mane išgirdo. Pasakė, kad išeis, jei žiūrėsiu, kaip renkasi daiktus. Nes jei apsigalvosiu, pasiliks. Sėdėjau springdama ašaromis ir žiūrėjau, kaip vienintelis vyras, vienintelis, kuriuo pasitikėjau nuo tada, kai man sukako dvidešimt penkeri, mane palieka. Paskui daug savaičių negalėdavau grįžti namo. Po darbo sėdėdavau biure ir verkdavau.

– Kada tai buvo?

– Po kelių mėnesių tu išvykai į Australiją.

Aš apstulbau. Nieko neįtariau. Visiškai. Gabrielė nė karto neišsidavė, kad jos gyvenime vyksta tokie milžiniški poslinkiai.

– Jis dabar gyvena su kita?

– Ne.

– Tai jūs susitinkate?

– Taip, susitinkame.

– Galėtumėte vėl sueiti?

Ji atsisuko, akys žėrėjo kaip safyrai, veide šmėkštelėjo pajuoka.

– Kad vėl jį kankinčiau?

– Ar ne jis turėtų spręsti? – paklausiau. – Jei Tedas nori grįžti, o tu nori, kad jis grįžtų, kokios gali būti kliūtys?

– Kartais tai, ko nori, nėra gerai.

Pirmą kartą nuo mūsų pažinties pradžios suabejojau Gabrielės sveiku protu. Jei Vilas būtų viengungis, gyventų čia ir mane tebemylėtų, manęs niekas nesulaikytų. Niekas.

– Juk jūs nesimušate, – pasakiau Gabrielei. – Dievaži, negalima pražiopsoti nė menkiausios progos tapti laimingai. Baisiai sunku rasti patrauklų vyrą, kuris būtų viengungis, tinkamo amžiaus ir tau neabejingas, tai kodėl jo vengi? Klausyk, praėjo treji metai, o jūs abu iki šiol vieniši ir tebemylite vienas kitą. Ar neatrodo, kad tai šį tą reiškia?

– Oi, Kene, nežinau. Negali būti taip lengva.

– Kartais negali. Kartais gali. Kartais turi pasirūpinti, kad būtų lengva. Bet niekada nesužinosi, jei nemėginsi. Ar šiaip, ar taip, nieko neprarasi.

– Neteksiu paskutinės vilties. Kai suprasiu, kad nepavyko, nieko nebepakeisiu. O dabar turiu viltį, kad dar ne viskas prarasta.

– Viltis naudinga tik tada, jei dedi pastangas, kad ji išsipildytų. Tikėtis, kad viskas savaime susitvarkys, ir sėdėti rankas sudėjus – viena, o tikėtis, kad viskas savaime susitvarkys, ir nertis iš kailio, kad taip įvyktų, – visai kas kita.

– Gal tu ir teisi, – tarė Gabrielė. – Tikrai žinau, kad kaskart, kai kalbamės, įsivaizduoju, jog esu jo žmona. Matai, dėl to pasilikau ir jo pavardę. Kad galėčiau apsimesti... Gal ir reikia ko nors imtis. Kad tikrai žinočiau, – ji pakreipė galvą ir švelniai, meiliai nusišypsojo man. – O kaip tu? Ką mes darysime su gražiąja Kene? – nubraukė man nuo veido garbaną.

Atšokau, nes tokių prisilietimų nemėgstu. Nei kai liečia vyras, nei kai liečia moteris; nesvarbu, draugai, giminės ar prašalaičiai.

– Atsiprašau, atsiprašau, nereikėjo taip daryti, – apgailestavo ji. – Gerai, žiūrėk.

Ir Gabrielė nučiuožė į tuščią plotą čiuožyklos viduryje, apsuko kelis didelius ratus, paskui ėmė čiuožti vis greičiau, išskėtė rankas, pašoko, pustrečio karto apsisuko ir nusileido ant ledo, atmetusi koją atgal, ištiesusi rankas, kad neprarastų pusiausvyros. Nepajutau, kaip pradėjau ploti. Ji čiuožė puikiai. Velniškai vaizdavosi, reikia pripažinti, bet kai taip čiuoži, galima.

Paskutinės vilties, skambėjo pro pačiūžų brūžavimą, ji vėl pradėjo čiuožti dideliais ratais, vis greičiau, vis sparčiau, staiga ėmė suktis ant pačiūžų galų, iškėlusi rankas, sukosi, sukosi, sukosi, ilga siaura mėlyna, raudona ir violetinė dėmė ant ledo.

Užsimerkiau, bet pro vokus vis tiek mačiau šviesos, atsispindinčios nuo jos metalinio užtrauktuko, sūkurį.

Paskutinės vilties. Mąsčiau apie neatplėštą Vilo laišką, nejausdama įprasto nerimo, nes pokalbis su Gabriele kėlė naujų minčių. Galbūt neatplėšiau laiško bijodama sužinoti, kad jau per vėlu, Vilo žmona mirusi. Galbūt neatplėšiau, kad nesužinočiau, jog toks tvirtas fizinis, emocinis ir dvasinis ryšys, kokio niekada nejaučiau nė vienam žmogui, nutrūko.

Galbūt neatplėšiau laiško, kad nesužinočiau, jog sutikau tikrą meilę ir praradau.

keturiasdešimt ketvirtas skyrius

Vilo žodžiai lape buvo lygūs, vienodi, mėlyni, bet jų turinys – trimatis, pripildęs kambarį, mano sielą ir mano širdį.

Kelis kartus giliai įkvėpiau ir po penkių ar šešių nesėkmingų bandymų pagaliau atplėšiau laišką. Dar dešimt minučių giliai kvėpavau, kad nusiraminčiau, ir tik tada išėmiau iš voko du popieriaus lapus. Praslinko dar dvidešimt minučių, kol įstengiau pažvelgti į žodžius.

Ji gyva. Ji laiku apsigalvojo, suprato, kad vaikai brangesni už viską, ir paskambino seseriai. Teko išplauti skrandį, laimė, kepenys beveik nenukentėjo. Ji gyva, sveiksta, kreipėsi į psichoterapeutą.

Skaičiau šiuos žodžius daug kartų, o mano gyslomis netramdomas, nekliudomas sruvo dėkingumas. Ji gyva. Ji sveiksta. Aš nesu iš dalies kalta dėl...

Jie pradėjo lankytis pas psichologą, taip reikia prieš skyrybas, jo žodžiais, suprato, kad nebenori būti kartu. Turbūt reikėjo skirtis anksčiau, rašė jis, arba kreiptis į psichologą, bet dabar abu nori keisti gyvenimą. Mokosi vėl būti draugai, bet skiriasi.

Štai žodžiai, kuriuos čiupinėjau, lyg mėginčiau per mėlyną rašalą lape sugerti jo jausmus:

Aš tave myliu, Kende. Jei galėčiau atvažiuoti į Angliją, atvažiuočiau, viliuosi, tu tai žinai, bet negaliu palikti vaikų. Ar nesugalvotum grįžti atgal? Žinau, kad prašymas didelis, bet noriu būti su tavimi. Nesvarbu, kada gausi šį laišką, tai nepasikeis. Beveik dveji metai laukiau, kol būsiu su tavimi, nemanau, kad mano jausmai kada nors pasikeis. Tai ar pagalvosi? Jei būgštauji, ar tavo jausmai liks tokie pat, kai mane geriau pažinsi, atvažiuok atostogų. Pabūk tris mėnesius, galvodama apie ilgą laiką vėliau.

Vilas parašė šį laišką, rodos, prieš visą amžinybę, bet per tą trumpą laiką, kol jį pažinojau, suvokiau, kas jis. Nebūtų lengvabūdiškai parašęs šių sakinių. Neskubėdamas išvedžiojo kiekvieną žodį. Apsvarstė, ką rašo. Prašė manęs grįžti, nes iš tikrųjų to nori.

Žinojau, kaip žino mylintis žmogus, kad jis nepersigalvos. Tarp dabar ir tada niekas nepasikeitė. Nei man, nei jam.

Jis parašė šį laišką prieš daug mėnesių, vadinasi, jų skyrybos netrukus. Dabar galime būti kartu. Galiu grįžti į Australiją, į tas išplėštas laimės akimirkas. Galiu grįžti atgal ir vėl pasijusti rami. Saugi. Taip jausdavausi šalia Vilo. Saugumo jausmas. Normalumas. Aš grįžtu į praeitį. Į laiką be skaudžių prisiminimų. Kai dar nesvarstydavau kiekvieno kitų man pasakyto žodžio. Kai dar nereikėjo slėpti didžiumos savasties. Su Vilu nereikėjo. Galiu jam papasakoti viską. Viską. Dabar galiu grįžti atgal.

Čiupau mobilųjį. Pasirinkau tuščią teksto žinutės ekraną. Skubiai sumečiau, kiek laiko tenai. Vidurnaktis. Žinau, kad jis ilgai neina gulti, o net jei miega, nuo signalo pabus.

Bandžiau sugalvoti tinkamus žodžius. Turiu paklausti, ar jis vis dar nori, kad grįžčiau. Ar tebemano, kad mūsų jausmas turi ateitį. Aš nesiveržiau ten, neparašiau, kad atvažiuosiu, bet turėjau žinoti, ar jis lauks, jei nuvyksiu.

Ar tu vis dar nori, kad grįžčiau?

Surinkau tekstą ir išsiunčiau, kol neapsigalvojau. Nepasirašiau, nebuvo reikalo. Nebent jis turėtų Anglijoje kitą moterį, kurią norėtų susigrąžinti, tokiu atveju oro uoste bus velniškai priblokštas.

DILIN! Suskambėjo mobilusis po trisdešimties sekundžių. Pašokau. Jis taip greitai man skambina? Dirstelėjau į ekraną ir pamačiau man šypsantis Vasarą, Džeksoną ir Kailą.

– Alio, – atsiliepiau spėliodama, kuris iš trijų.

– Kendra, čia Kailas, – balsas šaltas ir oficialus. Kažkas negerai.

– Sveikas, – atsakiau.

– Gali ateiti? Negalima nurašyti pinigų iš tavo einamosios sąskaitos. Gali ateiti pasikalbėti?

– Kodėl? Kas atsitiko? – persigandusi paklausiau. Neabejojau, kad mano sąskaitoje pakanka pinigų sumokėti už nuomą. Nė vieną mėnesį neturėjau didelių išlaidų. Gal kas mano vardu ištuštino sąskaitą?

– Pokalbis ne telefonu. Gali dabar ateiti?

– Taip, aišku, – atsakiau.

– Ačiū, – jis baigė pokalbį nelaukdamas, kol atsisveikinsiu. Spoksojau į telefoną, išsižiojusi iš pasipiktinimo. Negali būti, kad jis ką tik nutraukė pokalbį. Kaip jis drįsta! Kas jis toks, jo nuomone?

Aš nesitaikstysiu. Jei kas ir atsitiko, nesumokėjau tik už mėnesį. VIENĄ mėnesį.

Nudundėjau laiptais, barškindama raktais vienoje rankoje, spausdama mobilųjį kitoje, sukandusi dantis, primerkusi akis. Aš jam, šūdžiui, parodysiu einamąją sąskaitą. Pabeldžiau į virtuvės duris, nelaukdama atsakymo atlapojau ir įžengiau vidun.

– STAIGMENA! – suriko Kailas, Džeksonas ir Vasara, pamatę mane virtuvėje.

Man sustojo širdis, apstulbusi atšokau. Tokiems dirgliems žmonėms kaip aš staigmenos nepatinka. Net malonios.

Apžvelgiau jų veidus, visus besišypsančius, visus atgręžtus į mane. Prie sieninių spintų durelių po tris buvo pririšti raudoni, mėlyni ir žali balionai. Medinis stalas užtiestas raudona staltiese su baltais ir mėlynais raštais, palei kraštą prismeigti kaspinai. Stalo viduryje stovėjo milžiniškas – iš tikrųjų milžiniškas – tortas. Jis buvo daugiasluoksnis – šokoladas, šokoladiniai vafliai, šokoladinis kremas ir grietinėlė. Viršus buvo pritaikytas vartotojui – papuoštas baltais ir rausvais zefyrais, atsargiai užmautais ant kiekvieno šokoladinio glajaus iškyšulio. Viduryje stiebėsi žvakučių miškas – tiek, kiek jiems pavyko sukišti, – ir visos degė.

Suglumusi sužiurau į juos, nesuprasdama, kokia čia puota.

– Viens, du, trys... – tarė Džeksonas, ir kambaryje suskambėjo Gadsborų „Ilgiausių metų“ versija. Jie dainavo darniai, sodrus, malonus Kailo baritonas pabrėžė jaunesnius, aukštesnius balselius. Sulig kiekvienu man padainuotu žodžiu akys vis labiau peršėjo nuo ašarų. – TAIP!!! – baigę suriko visi trys ir pradėjo ploti. Prispaudžiau ranką prie lūpų, rydama gerklėje įstrigusį graudulio gumulą.

Papurčiau galvą.

– Mano gimtadienis ne šiandien, – pralemenau godžiai rydama orą.

– Mes žinome, – atsiliepė Kailas.

– Sakei, rugpjūčio mėnesį, – prabilo Džeksonas.

– Bet mes visą rugpjūtį buvome Kornvalyje, – pratęsė brolio sakinį Vasara.

– Todėl pokylis šiandien. Dabar didžiausia staigmena, – užbaigė Kailas. – Užpūsk žvakutes, – jis parodė į tortą su liepsnelių mišku ir lėtai tirpstančiu zefyrų glajum.

– Daugiau žvakučių netilpo? – pajuokavau.

Kaip malonu. Ne tik dėl to, ką jie padarė. Buvo aiškiai matyti, kad pagaliau jiems pavyko. Pagaliau jie šeima. Jie kartu to ėmėsi. Jie kartu paaiškino, koks reikalas. Jie nebejautė grėsmės. Džeksonas kalbėjo nebijodamas, kad jo žodžiai gali viską sugadinti. Vasarai nebeužeidavo pykčio priepuoliai, nes tėvas skirdavo jai dėmesio ir kai ji elgdavosi įprastai. Kailas vėl buvo su šeima. Džeksonas ir Vasara atgavo tėtį. Kai kuriais atžvilgiais Ašlinos pabėgimas Kailui su vaikais buvo naudingas – jų santykiai pagerėjo.

Žengiau į priekį prie stalo ir pasilenkiau.

– Sugalvok norą! – priminė Vasara.

Pakėliau akis, sugavau Kailo žvilgsnį. Valandėlę žiūrėjome vienas į kitą. Supratau, ko norėti. Užsimerkiau, mintyse ištariau norą, giliai, giliai įkvėpiau, atkišau lūpas ir papūčiau. Smarkiai. Atsimerkiau pūsdama orą ilga vienoda srove ir apėjau tortą, kad visos žvakės užgestų. Šis noras turi išsipildyti.

– Atnešim dovanas! – šūktelėjo Vasara ir išlėkė iš kambario. Džeksonas lipo jai ant kulnų. Nespėjau paprieštarauti, kad man nereikia nei dovanų, nei torto.

– Jai mano dovana patiks labiau už tavo! – sušuko Džeksonas, lėkdamas laiptais paskui seserį.

– Ne! – suspiegė Vasara.

Jie ginčijosi. Vasara ir Džeksonas iš tikrųjų ginčijosi. Nepiktai, bet prieš kelis mėnesius tai būtų buvę neįmanoma. Jie visados laikydavosi kartu, nes negalėjo gyventi atskirai, todėl kitos asmenybės pusės neparodydavo. Dabar dvynius sieję varžtai atsileido, ir jie net ėmė rungtyniauti.

Ištraukiau kėdę, nuėmiau ilgą, dešrelę primenantį mėlyną balioną ir atsisėdau. Priešais atsisėdo Kailas. Jis paėmė raudoną kūgišką pobūvio skrybėlę, patampė ploną tamprią gumelę ir padavė man. Nesvyruodama užsidėjau.

Kai tik jo rankos atsilaisvino, jis susirado kitą darbą – traukyti žvakutes iš torto. Dirbo susikaupęs, bet mačiau, kad nori man kažką pasakyti.

– Aš... matai... man skambino Ašlina, – tarė. Pradėjo žaisti rausva kryputėmis papuošta žvakute. – Paskambino man, ne vaikams. Pasakė, – jis įsižiūrėjo į mane – aiškiai žinojo, kad žinau. – Viską. Ar dėl to išlipai iš mašinos? Vertei ją prisipažinti?

– Sakiau, kad kai ką pamiršau, – atsiliepiau.

– Tiek to. Mes ilgai kalbėjomės. Sutarėme, kad vaikais rūpinsiuos aš. Kreipiausi į teismą dėl nutarties, kad vaikai liktų man, ir prašymas tikriausiai bus patenkintas, nes Ašlina neužginčys. Ji pripažino, kad negali globoti vaikų, ir nenori, kad vėl būtų kaip anksčiau.

– Kailai, labai džiaugiuosi, – pasakiau.

– Atvirai kalbant, nemaniau, kad irgi džiaugsiuos, bet dabar man atrodo, kad geriau negali būti. Ir negaliu nesijaudinti dėl Ašlinos. Ji gydosi. Tik kai man pasakė, supratau, jog ji niekada neprisipažino serganti priklausomybės liga. Ašlina pradėjo lankyti susirinkimus, nes aš sakiau, kad ji serga, o ne todėl, kad pati taip manė. Dabar pripažino, kad yra ligonė, ir kreipėsi pagalbos.

– Sakoma, kad pirmas žingsnis – pripažinti, jog sergi priklausomybės liga ir vienas jos neįveiksi.

Kailas nusišypsojo.

– Ji irgi taip sakė.

– Žinai, Kailai, jai pasisekė, kad turi tave. Kiek alkoholikių ištekėjusios už gerų vyrų, kurie patekę į tokią padėtį nežinotų, ko griebtis. O tu susidorojai. Po kelių klaidų iš pradžių.

– Be to, man daug padėjo vienas žmogus.

– Pasakysiu išpešiotų antakių kaimynei, kad tu man padėkojai, – tariau. – Senokai jos nemačiau. Turbūt todėl, kad jau kuris laikas viešai nesidulkinu.

Kailas nusijuokė. Tyliai, tik veidas nušvito. Tikras gražuolis. Malonus geraširdis vyriškis.

– Aš irgi kaltas, dabar prisipažįstu, – tarė jis. – Padėjau jai tapti alkoholike. Taip ilgai apsimetinėdamas, kad čia nieko tokio, dengdamas ją, siusdamas ant jos, kai ji ką nors ne taip padarydavo, tylomis kaltindamas ją dėl savo sužlugdytos karjeros, tikrai jai nepadėjau. Jei galėčiau grįžti į praeitį, kreipčiausi pagalbos. Su kuo nors pasikalbėčiau. Tylėjimas kenkia.

– Gal galėtum su kuo nors pasikalbėti dabar? – romiai pasiūliau.

Tebečiupinėdamas rausvą žvakutę, jis nusišypsojo.

– Jau kalbuosi.

– Su specialistu, – patikslinau. – Arba su žmonėmis, kurie gyveno su alkoholikais.

– Galbūt... Matysim... Mes skiriamės. Žengiame į priekį, ne atgal, supranti?

Linktelėjau.

– Susitarėme elgtis mandagiai, bet mąstome blaiviai. Galime susirieti, bet, kad ir kas atsitiktų, vaikų kaip ginklo nebenaudosime. Neturėtų ilgai užsitęsti, ilgiausiai trunka finansinių klausimų svarstymas. Baisoka galvoti, kad gyvensiu be Ašlinos. Beveik visą brandų amžių buvome kartu. Sunku įsivaizduoti gyvenimą su kita.

– Katro dovaną nori atplėšti pirma? – suriko Vasara, įlėkdama į kambarį paskui Džeksoną ir nutraukdama pokalbį. Vaikai sustingo prie durų, slėpdami dovanas už nugaros.

– Neverskite manęs rinktis per netikrą gimtadienį, – mikliai išsisukau atsidūrusi tarp dviejų ugnių.

– Gerai, tėti, išrink tu, – tarė Vasara.

Kailo veide šmėkštelėjo ugnimi žaidžiančio tėvo kančia.

– Džeksonai, tu pirmas. Vasara gimė pirma, vadinasi, tu jauniausias šiame kambaryje.

Džeksonas nusišypsojo ir žengė į priekį, traukdamas dovaną iš už nugaros. Tai buvo brėžinių dėklas, papuoštas Džeksono piešiniais ir keverzonėmis: „Sveikinu gimimo dienos proga, Kene.“ Atsukau dėklo dangtelį, įkišau smilių su nykščiu ir ištraukiau brėžinį. Išvyniojau žvilgų lakštą. Dviaukščio namo brėžiniai. Puslapio viršuje mažomis raidytėmis parašyta „Kendės namas“.

– Čia tavo naujas namas, – paaiškino Džeksonas.

– Mano naujas namas, – pakartojau žiūrėdama į popieriaus lakštą. Labai įdėmiai. Pirmame aukšte buvo didžiulė svetainė su virtuve ir mažesnis kambarėlis su įrašu viduryje „Mėgstamiausias Kendės kambarys“. Brėžinio centre buvo laiptai į antrą aukštą, o jame – keturi kambariai. Miegamasis, vonios kambarys, Džeksono kambarys ir Vasaros kambarys.

– Čia kambarys man ir kambarys Vasarai, kai atvažiuosime į svečius, – tarė Džeksonas.

– Aišku.

– Tėtis padėjo nubraižyti kompiuteriu. Pasakė, kad pastatys tau, jei duosi daug baslių.

– Manau, paaiškės, kad aš sakiau „bašlių“, – skubiai pataisė Kailas. – Pinigų.

Graudulio gumulas gerklėje išbrinko taip, kad vos neuždusau. Nunėriau galvą negalėdama sulaikyti ašarų. Pora prasiveržė ir kaptelėjo ant brėžinio. Nubraukiau jas rankove žiūrėdama, kaip drėgmė geriasi į baltą marškinaičių medvilnę.

– Nuostabus, – tariau Džeksonui, šluostydama veidą atgalia ranka. – Stebuklingas, – man pavyko į jį pažvelgti. – O kai turėsiu bašlių, paprašysiu tavo tėčio jį pastatyti.

Džeksonas buvo patenkintas. Į priekį žengė Vasara ir įteikė man į popierių suvyniotą, lipnia juostele apklijuotą ir kaspinu perrištą ryšulį. Supakuota buvo įspūdingai, ir aš nenutuokiau, kas tai galėtų būti. Atsargiai paėmiau įsitikinusi, kad daiktas trapus, ir kruopščiai vyniojau, vieną lipnios juostelės rėžį po kito, vieną popieriaus sluoksnį po kito, kol galų gale mano rankose atsidūrė lėkštės dydžio pintinėlė. Pagrindas buvo rausvai rudas, šonai pinti iš raudonų, juodų, geltonų ir oranžinių šiaudų. Apačioje Vasara baltais dažais iškeverzojo „Kendei“, bet vietos buvo maža, todėl d, e ir i buvo mažesnės, e vos įžiūrima. Pynimas buvo nelygus ir netobulas.

– Tavo auskarams ir keistiems žiedams, – paaiškino Vasara.

– Graži, – sušnibždėjau, ir viduje ėmė kauptis jaudulys.

– Tėtis padėjo pinti, bet aš išrinkau spalvas ir užrašiau apačioje tavo vardą. Tavo tikrą vardą, o ne tą, kuriuo visi tave vadina.

Mano apatinė lūpa suvirpėjo. Vasara apstulbo, kai man iš akių pabiro ašaros.

– Nereikia verkti dėl kiekvieno nieko, – pamokė ji, tapšnodama man per plaštaką. – Net tėtis dabar mažiau rauda.

– Ką tu pasakei? – paklausė Kailas.

Prikandau lūpą, mėgindama sykiu neverkti ir nesijuokti.

Išskėčiau rankas.

– Daug metų taip puikiai nešvenčiau gimtadienio, – tariau. Jie priėjo ir mane apkabino. Maloniai kvepėjo, ir buvo gera. Taip lengva, taip paprasta būti su šiais dviem vaikais. Mano širdis atgijo, nes galėjau glamonėti juos, nes buvau apdovanota teise juos pažinti. Jie mane apkabino, o aš glaudžiausi prie jų, nes galėjau, kol staiga pajutau Kailo dėmesio naštą ir atsimerkiau. Mūsų žvilgsniai vėl susitiko, ir putlių, švelnių jo lūpų kampučius užrietė šypsena. Aš irgi nusišypsojau ir prisiminiau savo norą. Norėjau, kad Kailas susirastų mylimą moterį. Spėjau, kad tai Ašlina, bet jei ne ji, tada ta, kuri suprastų, koks jis nuostabus, ir mylėtų taip, kaip jis vertas. Kailas tikrai nusipelnė glamonių, meilės ir rūpinimosi.

Šis gimtadienio vakaras, šios dovanos buvo nuostabu dėl kelių priežasčių. Man paaiškėjo, kad jiems nebereikia svetimo žmogaus gyvenimui tvarkyti. Jie susivienijo – jie klestėjo, ir šiai šeimai nereikėjo manęs.

Vadinasi, galiu važiuoti į Australiją, jei noriu.

Kaip tik laiku pyptelėjo mobilusis, kurį palikau ant stalo. Vasara su Džeksonu išsiveržė man iš glėbio ir nuėjo prie tėvo pjaustyti torto. Aš pakėliau telefoną, perskaičiau žinutę.

Aš visada norėsiu, kad grįžtum. Išsiųsiu pinigus lėktuvo bilietui. Myliu tave. Vilas

Jiems manęs nereikia. Vilui reikia. Galiu grįžti į Australiją, jei noriu.

vanduo

keturiasdešimt penktas skyrius

Man šito trūks, pamaniau vaikščiodama po prekybos centrą su vežimėliu, kuriame jau buvo pupelės, avinžirniai ir sultinys. Šiandien buvau be savo pagalbininkų, jie kiaurą dieną praleido su Naome, o nakvos pas Ašliną.

Naomė... Manau, kad Kailas neįtikėtinai kilniaširdis, nes atleido už tai, ką ji padarė. Aš būčiau spardžiusi jai užpakalį iki kitų Velykų ir padariusi pertrauką tik per Kalėdas, kad koja pailsėtų. Bet jis nenorėjo skaldyti šeimos. Jis iš tikrųjų pirmiausia galvojo apie vaikus.

Kai įsukau tarp gaiviųjų gėrimų lentynų ir patraukiau prie mineralinio vandens kitame gale, suskambėjo mobilusis. Iškrapščiau iš rankinės ir atsiliepiau atsargiai, nes neatpažinau numerio.

– Sveika, ponia Tamale, skambinu pranešti skrydžių į Australiją kainas, – išgirdau malonų moters balsą.

– Oi, labas, – atsakiau. – Dabar neturiu rašiklio, bet gal pasakytumėte apytikrę kainą?

Ji jas perskaitė.

– Ar kainos skirsis, jei skrisiu per Honkongą vietoj Singapūro? – paklausiau, atsirėmiau į vežimėlio rankeną ir tingiai ėmiau apžiūrinėti daiktus ant vielinio dugno. Išgirdau klaviatūros barškėjimą, paskui ji išbėrė kelis skaičius. Niekada neleisiu Vilui mokėti už lėktuvą, bet reikia sužinoti, kiek kainuos skrydis ir kiek man reikės sutaupyti prieš kelionę.

Negalėjau skristi iškart, pinigų reikia ne tik lėktuvo bilietui, bet ir tam laikui, kol nedirbsiu atsidūrusi tenai. Be to, turiu pamažu atprasti nuo Gadsborų.

Maždaug po šešių mėnesių, jei dirbsiu ligi devinto prakaito, turėsiu tuos pinigus. Ašlina parvyko į Kentą ir dirba Londone, tikiuosi, vėl pradės susitikinėti su Kailu ir maždaug po šešių mėnesių bus pasiruošusi grįžti namo.

Per tą laiką man reikės pamažu atprasti nuo šios šeimos. Ašlina tikrai nenorės, kad nuolat sukiočiausi aplink, man tai irgi nepriimtina. Stengiausi apsimesti, bet man sunku būti su Ašlina, nes nuolat prisimenu, kad jinai dvynių motina. Visada tai žinojau, bet kartais lengviau nepaisyti, pamiršti. Taigi Australija bus puiki proga nutraukti ryšius. Vėl išskrisiu ten, nes negaliu turėti vaikų, bet šį kartą žinosiu, kad manęs laukia. Ten Vilas.

Vilas.

Dabar, kai galėjau galvoti apie jį nenuogąstaudama dėl jo žmonos likimo, visą laiką šypsodavausi. Lėtai, visu veidu. Gabrielė dažnai klausdavo, ko šypsausi, o aš nieko neatsakydavau. Slapta dirsčiodavau į jo nuotrauką mobiliajame telefone, ir svajingos pajautos pakutendavo paširdžius. Niekada taip nemylėjau nė vieno vyro, be abejo, mes elgsimės protingai, neskubėdami, apgalvotai, kai aš pagaliau ten nuvyksiu, bet nieko negalėjau padaryti. Jis irgi. Mes svaigome vienas nuo kito.

– Labai ačiū, – tariau, kai moteris baigė skaityti kainas ir oro transporto bendroves. – Pagalvosiu ir paskambinsiu, – baigiau pokalbį ir įsidėjau telefoną į rankinę. Vėl pasukau prie mineralinio vandens, bet man kelią iš priekio užkirto sustojęs kitas vežimėlis. Pakėliau akis. Kailas. Nusišypsojau, bet mano šypsena išblėso, kai pamačiau jo veidą. Neatrodė, kad jis apsidžiaugė mane pamatęs, tiesą sakant, žaibavo rudomis akimis, įsmeigtomis į mane. Švelnūs bruožai sugriežtėjo, dantis buvo sukandęs, lyg iš visų jėgų mėgintų pažaboti pyktį.

– Labas, Kailai, – atsargiai pasakiau. Jis neatsiliepė, tik perbedė mane akimis. Negalėdamas pravažiuoti, garsiai piktinosi kažkoks vyriškis su vežimėliu. Kailas atsisuko ir dėbtelėjo į jį. Vyriškis staiga suprato, kad iš tikrųjų jam reikia į kitą pusę, apgręžė vežimėlį ir nukulniavo. Gana sparčiai. Kailas vėl atsisuko į mane.

– Tai grįžti į Australiją, – tarė, užuot pasisveikinęs. – Kada, po perkūnais, ketinai pranešti man ir vaikams?

Burnoje pasidarė sūru, paskui ji išdžiūvo. Kailas neturėjo sužinoti šitaip. Ir tikrai ne dabar. Aš ketinau pasakyti jam ir vaikams po kelių mėnesių, kai jie apsipras, kad aš rečiau būnu su jais.

Priblokšta, kad jis sužinojo, nieko neatsakiau. Kailas užsidengė delnais akis, ėmė kumščiais trinti kaktą.

– Kodėl, kodėl! – sušuko jis, apimtas nevilties, užvertęs galvą į prekybos centro dangų. – Kodėl taip nuolat atsitinka? – jis atitraukė rankas. – Kodėl?

Prieš mus ir už mūsų žingsniavo žmonės. Aš išnirau iš už savo vežimėlio, patraukiau Kailo vežimėlį į šoną ir paliečiau jį, kad paėjėtų į šalį. Kailas krūptelėjo nuo mano prisilietimo ir pasislinko.

Pirma pro mus pratykino kaimynė nukankintais antakiais: ji matė, kaip Kailas atšoko man prisiartinus. Plaukelių likučiai vos neatitrūko jai nuo veido, kai pažvelgė į susiraukusį, sustingusį iš pykčio Kailą. Ji nužingsniavo toliau, bet stabtelėjo prie gaiviųjų gėrimų ir ėmė narstyti akimis, lyg tikėdamasi pamatyti ant etikečių kitos savaitės laimingų loterijos bilietų numerius.

Aš prisiartinau prie Kailo, pritildžiau balsą, kad išpešiotų antakių ponia negirdėtų.

– Juk ne rytoj išvažiuoju.

– Kodėl apskritai turi važiuoti? – subaubė jis taip, kad Škotijoje buvo girdėti. – Atsakyk. Kodėl turi važiuoti?

Dirstelėjau į kaimynę – ji spoksojo į gėrimus, išvertusi akis.

– Ša, – sušnypščiau. – Kalbėk tyliau.

– Ne, – dar garsiau atsiliepė Kailas. – Pasakyk, kodėl turi važiuoti.

– Nesakysiu nieko, jei taip rėksi.

Kailas prikando lūpą ir linktelėjo.

– Klausyk, jau sakiau, kad ne rytoj išvažiuoju. Nebent po kelių mėnesių. Svarbiausia, kad jūs visi trys jau galite išsiversti be manęs, dabar galiu išvykti.

– Ką? – beveik suriko jis. Kilstelėjau antakius – žvilgtelėjusi į išpešiotų antakių ponią (ji nesislėpdama į mus žiopsojo) ir be žodžių perspėdama.

– Gerai, gerai, – tyliai tarė Kailas. – Ką tu, po velnių, kalbi?

– Dabar jums puikiai sekasi, rodos, netrukus Ašlina vėl įeis į jūsų gyvenimą, taigi jums manęs nebereikia, ir aš galiu išvykti.

– Kurių... Manai, kad tu – Merė Popins, atsirandi, kai tavęs reikia, paskui vėl dingsti? Kendra, tu mūsų šeimos narė. Mes norime, kad būtum šalia.

Turėjau jam pasakyti, paaiškinti.

– Aš... aš noriu būti su Vilu.

Jis šiek tiek atsitraukė ir suglumęs įsistebeilijo į mane.

– Kokiu Vilu? – paklausė.

– Mano... Tas... – šiek tiek mostelėjau per petį.

– Vyrukas Australijoje? – susivokė Kailas. – Tu jo nematei, pala, aštuonis... devynis mėnesius? Kaip tu gali grįžti pas jį? Kuo jis toks nepaprastas?

– Viskuo. Niekuo. Ne jis svarbu. Svarbu, kaip jaučiuosi būdama su juo. Jaučiuosi normaliai. Kaip visi žmonės. Nebe taip baisu, kad negaliu turėti vaikų. Man labai seniai atrodo, kad nesu tokia kaip kiti, bet kai būnu su Vilu, kai kalbu su Vilu, esu. Tokia kaip visi kiti.

Valandėlę jis žiūrėjo į mane, lyg bandytų atnarplioti paslapčių mazgus, iš kurių esu sudaryta, lyg suprastų, kas man yra, jei ilgai žiūrės.

– Kodėl tu savęs nekenti? – tyliai paklausė.

Iš nuostabos mano antakiai pašoko aukštyn – ne blogiau už kaimynės.

– Atleisk, nesupratau? – tariau.

– Kartą tu man sakei, kad nekenti savęs. Kodėl?

Apsisukau ir dėbtelėjau į išpešiotų antakių ponią, kad įsitikinčiau, jog ji nenugirs šios pokalbio dalies, kuri turėtų vykti prie keturių akių ar net apskritai neturėtų, bet kaimynė buvo dingusi. Matyt, mūsų šnibždėjimasis sugadino jai visą malonumą. O gal ji nulėkė pas valdytoją, kad jis per garsiakalbį paskelbtų: pora, kuri tyliai ginčijasi tarp gaiviųjų gėrimų lentynų, turi liautis arba kalbėti garsiau, kad visi girdėtų.

– Nesakiau.

– Sakei. Tą dieną, kai ėjome į muziejų. Bandžiau tave nufotografuoti, o tu pasakei, kad savęs nekenti.

– Nuotraukose, aš savęs nekenčiu nuotraukose.

Jis papurtė galvą.

– Ne, pasakiusi, kad nekenti savęs, tu nutilai ir tik paskui pridėjai „nuotraukose“.

– Gal tau galvoj negerai, nes aš tikrai...

– Tą minutę, kai pasakei, supratau, kad kalbi ne apie nuotraukas. Pasakyk, kodėl savęs nekenti.

Jis tiek laiko nepamiršo šių žodžių, laukdamas tinkamos akimirkos.

– Sunku paaiškinti, – atsakiau suprasdama, kad jis tik dar labiau smalsaus, jei mėginsiu nevykusiai jo atsikratyti.

– Pabandyk.

– Atleisk, nesupratau?

– Pabandyk man paaiškinti.

– Nesuprantu, koks tau skirtumas, – atšoviau. – Tai niekaip nesusiję su mano kelione.

– Man tu gali sakyti viską.

Gūžtelėjau pečiais.

– Žinau, bet kad nėra ko sakyti.

Jis varstė mane akimis, ieškodamas mano žodžiuose tiesos. Iš tiesų neturėjau ko sakyti. Tikrai nieko. Tarp mūsų įsiterpė moters ranka, siekianti skaisčiai raudono vyšnių limonado. Ji nutraukė butelį nuo lentynos ir pasišalino, bet Kailas žiūrėjo į mane taip, lyg mūsų pokalbio niekas nebūtų pertraukęs.

– Man tu gali sakyti viską, – pakartojo. – Niekas nesužinos.

– Ačiū, – padėkojau.

– Apie mane tu žinai viską. Viską. Net mano žmona tiek nežino. Noriu ir aš apie tave žinoti viską.

– Jau padėkojau, Kailai, bet duodu žodį, nėra ko pasakoti.

– Kendra, man tu gali sakyti viską – aš patikėsiu.

Akimirką laikas sustojo. Tik akimirką. Ir man pasirodė, kad siela atsiskyrė nuo kūno. Pastaruoju metu taip dažnai nutikdavo. Stebėjau save iš šalies, kai grasinau Džaninai. Mačiau, kaip atrodau, kai dingo vaikai. Manęs nebuvo viešbučio nišoje, kai anos rankos grabaliojo mano kūną. Dabar žiūrėjau į save, sustojus laikui. Stovėjau ryškiai apšviestame prekybos centre, aplink ūžė šeštadienis, ir mačiau save. Atrodžiau trapi. Nors vilkėjau treningo striukę, mūvėjau džinsus ir avėjau sportbačius. Nors veidą slėpė plaukai, visas kūnas buvo vos pastebimai sueižėjęs. Smarkiau paliesk – ir subyrėsiu. Šie du žodžiai sustabdė laiką. Nežinojau, kaip man reikia juos išgirsti. Nežinojau, kad širdis nuo jų atsivers. Kad jie atnarplios amžiną mazgą krūtinėje.

Kai laikas vėl pradėjo bėgti, grįžau į savo kūną. Nebemačiau savęs iš šalies.

– Kaip tu manim patikėsi, Kailai? – papurčiau galvą. – Net aš savimi netikiu.

oras, tik oras

keturiasdešimt šeštas skyrius

– Noriu, kad skaitytum čia. Aš būsiu miegamajame. Aš... čia, – įbrukau Kailui baltą užklijuotą voką, vengdama jo žvilgsnio. Prireikė dviejų savaičių, kol ryžausi. Papasakoti jam viską.

Galų gale pasirinkau nepavojingą išeitį, antrą variantą. Atvirai kalbant, pabūgau ir parašiau laišką.

Kailas ištiesė ranką, norėdamas paliesti man veidą, turbūt nuraminti, bet aš krūptelėjusi atšokau. Jis kelias sekundes laikė ranką pakėlęs, paskui nuleido.

– Pašauksiu tave, kai baigsiu, – tepasakė.

Norėjau atsiprašyti, leisti jam paliesti man veidą ir nuraminti. Bet negalėjau. Tuoj mūsų santykiai pasikeis. Supratau, kad kai jis sužinos mano praeitį, viskas bus kitaip. Nusivilkau per visą butą į miegamąjį. Kelias minutes vaikščiojau, paskui pajutau, kad sėdžiu ant lovos, apkabinusi save, ir spoksau į šakelių žymes, gadinančias medines grindis. Įsivaizdavau Kailą, sėdintį ant sofos, vartantį didelėmis rankomis baltą voką su užrašu „Kailui“, atplėšiantį. Įsivaizdavau, kaip jis išima lapus, daug baltų lapų, išlanksto ir pradeda nuo pirmos eilutės.

Nebus nei „brangus“, nei „Kailai“, nei datos, nes man prireikė daug laiko, kol jį parašiau.

Aš papasakosiu tau viską. Viską, kodėl atsidūriau čia, kodėl esu tokia.

Aš papasakosiu tau viską.

Anksčiau apie tai nekalbėjau. Retai apie tai galvoju. Tik vienas žmogus žino, kas atsitiko. Ir jo pasakojimas gali skirtis nuo mano.

Kai man buvo dvidešimt, vyras, kuriuo pasitikėjau, mane išprievartavo. Kol dar nepamanei, kad aš pati to norėjau, sakau, kad nenorėjau. Garbės žodis, nenorėjau.

keturiasdešimt septintas skyrius

Aš papasakosiu tau viską. Viską, kodėl atsidūriau čia, kodėl esu tokia.

Aš papasakosiu tau viską.

Anksčiau apie tai nekalbėjau. Retai apie tai galvoju. Tik vienas žmogus žino, kas atsitiko. Ir jo pasakojimas gali skirtis nuo mano.

Kai man buvo dvidešimt, vyras, kuriuo pasitikėjau, mane išprievartavo. Kol dar nepamanei, kad aš pati to norėjau, sakau, kad nenorėjau. Garbės žodis, nenorėjau.

Tai prasidėjo vidury nakties, tos nakties, kai nuvažiavau į Harogitą, į redakcijos pobūvį.

Jis elgėsi kaip tikras džentelmenas, kai atėjome pas jį. Išvirė man kavos ir parodė kambarį, kuriame nakvosiu. Su Tobiu buvau apsistojusi kitame kambaryje, bet šis buvo gražus. Tvarkingas, švarus, lova dailiai paklota, užuolaidos užtrauktos. Jis įjungė naktinę lempą, ir mes kalbėjomės sėdėdami ant lovos. Man buvo truputį nesmagu, miglotai neramu. Jis neužsiminė, kad vaikinų, su kuriais nuomojasi butą, nėra, kad visame name mes tik dviese. Nebūk kvaila, tariau sau. Nereikia pūstis, jis puikus vaikinas ir nebelindo nuo to laiko, kai nesileidau jo pabučiuojama.

Persirengiau prieš miegą – jis paskolino savo flanelinius languotus marškinius be viršutinės sagos. Buvau dėkinga, nes nenorėjau miegoti su drabužiais.

Vos spėjusi padėti galvą ant pagalvės, užmigau. Tada galėdavau. Tada galėdavau užmigti, kada panorėjusi.

Vidury nakties, tamsoje, nors pirštu į akį durk, norėjau apsiversti ant šono, bet pajutau sunkumą ant savęs. Vėl bandžiau apsiversti, bet našta... sunkėjo, o gal aš pabudau ir aiškiau ją pajutau. Mane kažkas slėgė taip, kad buvo sunku kvėpuoti.

Atsimerkiau, kai jo ranka užspaudė man burną, kad negalėčiau kalbėti, rėkti ar spiegti.

Valandėlę maniau, kad jis pokštauja, kvailioja, gal bando mane išgąsdinti. Pasimuisčiau mėgindama jį nustumti, bet rankos neklausė; jos buvo užlaužtos, kad negalėčiau pajudėti. Negalėjau nė pakrutėti. Tada mane ir apsiautė baimė, tiršta ir klampi kaip kubilas karšto deguto. Ėmiau spurdėti. Bandžiau nusimesti jį, bandžiau neleisti jam padaryti to, ką daro.

Staiga jis viena ranka sugniaužė man gerklę. Spustelėjo, kad į plaučius nepatektų oro. Baimė pradėjo draskyti mane į smulkiausius skutelius, į akių kampučius ėmė smelktis juoduma, ir man išsyk dingtelėjo dvi mintys: jis jau tai yra daręs. Jis mane užmuš.

Jo lūpos atsidūrė man prie ausies. „Tu nepaprasta. Nustok spurdėti, tu nepaprasta, – sušnibždėjo jis. – Nustok spurdėti, ir aš tavęs neužmušiu.“ Turėjau liautis. Jei nesiliausiu spurdėti, jis suspaus smarkiau. Jei nesiliausiu, jis...

Tai atsitiko pirmą kartą. Aš palikau savo kūną. Vaikystėje buvau svajotoja. Galėdavau keliauti mintimis, galėdavau skaitydama knygą tyrinėti naujus pasaulius, bet šito anksčiau nedariau. Niekada nebuvau palikusi kūno ieškodama, kur pasislėpti. Užsimerkiau ir susiriečiau tamsoje, kurioje niekas negrėsė. Atsiskyriau nuo pasaulio ir taip apsisaugojau.

Supratau, kad kažkas vyksta, bet atsietai nuo manęs.

Girdėjau, ką jis šnibždėjo man į ausį, bet nesupratau. Mano šnerves pripildė ir į gerklę prasiskverbė jo kvapas, bet aš buvau kitur. Jis judėjo ant manęs, manyje, bet tai buvo netikra. Tai nevyko. Taip negalėjo atsitikti, aš buvau kitur ir nieko nejaučiau.

Staiga viskas baigėsi. Viskas baigėsi, ir jis gulėjo ant manęs, sunkiai alsuodamas, tik krūtinė kilnojosi. Gulėjo kaip negyvas, jei ne krūtinė ir jei ne prakaitas. Jo prakaitas. Varvantis ant manęs. Apnešantis mane jo kvapu. Dar labiau mane aptraukiantis juo. Norėjau jį nustumti, norėjau, kad jis pasitrauktų, bet nejudėjau. Jei sujudėsiu, pripažinsiu, kad niekur nebuvau dingusi, pripažinsiu, kad tai atsitiko.

Vėlesnių įvykių prisimenu tik nuotrupas. Momentines nuotraukas, blyksnius. Lyg spragsėtų fotoaparato užraktas.

Spragt.

Jis kalbėjo. Jis gulėjo šalia manęs, pasirėmęs viena ranka, ir kalbėjo.

– Negi tu niekada nejauti nusivylimo? – paklausė po valandėlės. – Negi niekada nieko netroškai taip, kad padarytum bet ką, jei gautum?

Jis spoksojo į mane, laukdamas atsakymo. Girdėjau savo alsavimą, todėl supratau, kad esu gyva. Aš nejudėjau, aš žiūrėjau į vos pastebimai sutrūkinėjusias lubas, bet pajudėti negalėjau. Nieko nejaučiau. Bet girdėjau savo kvėpavimą. Tankų negilų kvėpavimą, net spengė ausyse.

– Tu nieko nepasakysi? – paklausė jis. – Kalbėk su manimi, Kendra, – ištiesė ilgus pirštus man prie kaktos, gal nubraukti plaukų sruogų, gal paglostyti, gal tik paliesti. Aš krūptelėjau. Persigandusi. Apimta siaubo, kad jis mane nuskriaus. Dar kartą.

– Aš tau nieko nedarysiu, – tarė jis, pritrenktas mano išgąsčio, bet manęs nelietė. – Aš niekada tavęs nenuskriausčiau. Kendra, tu man labai brangi. Aš niekada tavęs nenuskriausčiau. Maniau, kad tu to nori.

Jis ką tik sakė, jog padarytų bet ką, kad gautų, ko nori, o dabar sako, kad to norėjau aš. Kada sakė tiesą? Jis norėjo ar norėjau aš?

Spragt.

– Matai, Kendra, aš tave pažįstu. Žinau, kokia tu esi iš tikrųjų. Perpratau tave, – kalbėjo jis. – Maniau, kad tu to nori.

Aš jį atstūmiau, kai paskutinį kartą mane pabučiavo. Bandžiau šį kartą pasakyti jam, kad nenoriu. Bandžiau purtyti galvą. Būčiau pasakiusi, kad nenoriu, jei jis būtų leidęs man įkvėpti. Bet jis manė, kad noriu. Kodėl? Kaip jis galėjo taip manyti?

– Ei, ar rytoj nenorėtum papietauti mieste? Man atrodo, bus turgus. Jame prekiaujama ir neblogais daiktais, tau patiktų.

Jis elgėsi kaip paprastai. Negi aš įsivaizdavau tai, kas įvyko? Negi aš kažko nesupratau? Ar jis sakė, kad mane užmuš? Jei plepa lyg niekur nieko, gal aš nesupratau.

– Pagalvok, gerai? Juk rytoj gali praleisti paskaitas? Aš po pietų tave parvežčiau, – jis prie manęs daugiau neprisiartino. – Na, aš truputį numigsiu. Labanakt.

Jis apsivertė ant kito šono ir po kelių minučių jau miegojo, lėtai, giliai kvėpavo. Tada aš krustelėjau. Ramiai, atsargiai nusisukau nuo jo, negalėjau staiga atšokti, nes nenorėjau, kad jis pabustų. Paliestų mane. Kalbintų. Jei būčiau galėjusi, būčiau atsikėlusi, apsirengusi ir išvažiavusi namo. Bet nenutuokiau, į kurią pusę nuo čia geležinkelio stotis. Abejojau, ar kojos mane neš. Lauke tebebuvo tamsu.

Spragt.

Aš jį užuodžiau. Aš visa trenkiau juo. Kambarys irgi dvokė juo. Ir tuo, ką jis padarė.

Spragt.

Man skaudėjo viduje. Ne tik tą vietą, kur jis įsiveržė, bet ir gerklę. Jis smarkiai suspaudė gerklę, kur kvėpuoju, bet skaudėjo giliau. Gerklės viduryje, pačiame viduryje glūdėjo kančia. Lyg kas būtų išplėšęs gabalą sielos ir palikęs gilią žaizdą, kuri niekada neužgis. Aš niekada negalėsiu apie tai kalbėti. Skaudėjo sielą. Norėjau uždėti ant tos vietos rankas, sušvelninti, numalšinti skausmą, bet tai paliesti buvo neįmanoma. Skaudėjo ne kūną, skaudėjo savastį. Mano kūnu it upės tekėjo gėda ir pasišlykštėjimas. Tekėjo į kiaurymę manyje. Į pramuštą sielą, kurios negalėjau išgydyti ir užpildyti.

Spragt.

– Gal nori į dušinę pirma? – paklausė jis.

Viduje krūptelėjau nuo jo balso. Aš nebuvau užmigusi. Aš žiūrėjau į tamsą už užuolaidų, laukdama, kol patekės saulė. Pro šalį slinko valandos, ir atrodė, kad niekada neprašvis.

Linktelėjau.

– Puiku, einu užkaisiu virdulį, – jis iššoko iš lovos ir išlėkė iš kambario.

Aš lėtai atsikėliau, susirinkau džinsus, marškinėlius, džemperį, striukę ir iš miegamojo nusėlinau į vonią.

Spragt.

Paleidau vandenį, bet neprisiverčiau paliesti savo kūno.

Spragt.

Jis pakeitė paklodę ir paklojo lovą. Paklodė, pasipūtusi it milžiniškas morengas, stūksojo kampe. Jis atitraukė užuolaidas ir įleido į kambarį šviesą.

Spragt.

Aš palikau jo marškinius, dabar jau be visų sagų, tvarkingai sulankstytus ant paklodės.

Spragt.

Namai aidėjo tyla. Tuštuma. To, kas įvyko.

Spragt.

Kai lipau į apačią jo laukti, ėmė čiurkšti dušas.

Spragt.

– Gerai miegojai? – pasiteiravo eidamas virdulio. Mano įbestos į stalą akys tyrinėjo medienos rieves. Mintyse, lyg labirintu, ėjau paskui liniją iki pabaigos, paskui susirasdavau naują ir vėl sekdavau akimis nuo pradžios iki pabaigos. – Aš miegojau kaip užmuštas, – kalbėjo, nors aš tylėjau. – Neįsivaizdavau, kad Heidės lova tokia patogi. Pasisekė tai karvei, – jis išėmė iš spintelės du puodelius. Ar Heidė nepyks, kad gulėjau jos lovoje? Ar ji atspės, kas įvyko jos lovoje? – Tai ką nusprendei dėl pietų?

Jis įsmeigė akis į mane ir laukė atsakymo. Išgirdau, kaip spragtelėjęs išsijungė virdulys, kaip tylu kambaryje, kol jis laukia, kad prabilčiau.

– Aš... – pirmą kartą nuo vidurnakčio prabilau, ir kalbėti prismaugtai, išskobta siela buvo baisi kančia. – Aš turiu grįžti, – tariau.

– O, – nustebo jis. Nuoširdžiai nustebo. Lyg būtų tikėjęsis, kad pasiliksiu. Gal jis nebandė manęs užmušti. Gal kitos pasilikdavo. Gal jis iš tikrųjų manė nieko blogo nepadaręs. O gal aš kraustausi iš proto? – Tikrai? – paklausė.

Linktelėjau. Nunėriau galvą, bet nepakėliau.

– Ką gi, jei turi grįžti, nuvešiu į stotį, – jis padėjo prieš mane puodelį kavos. Balintos, su vienu šaukšteliu cukraus.

– Ačiū, – mašinaliai tariau. Nes taip daroma, jeigu kas ką tau padaro: dėkojama.

Spragt.

Aš negėriau kavos. Negėriau jos ir vakar vakare. Puodelis tebestovėjo ant naktinio staliuko, kava buvo atšalusi, aptraukta greimu. Nei vakar vakare, nei šį rytą kavos negėriau, nes jos paprasčiausiai nemėgstu. Vakar vakare nieko nesakiau iš mandagumo. Tada atrodė labai svarbu nedaryti, ko nenoriu. Gyvybiškai svarbu. Vienintelis dalykas, kuris priklausė nuo manęs.

Spragt.

Sėdėdama prie stalo, pajutau šleikštulį. Man skaudėjo. Visur. Po oda. Odos paviršiuje. Galvą. Krūtinę. Man skaudėjo, ir aš norėjau, kad skausmas liautųsi. Norėjau atsidurti toli nuo šių namų.

Spragt.

Supratau, kad jis mane stebi, todėl nepakėliau galvos. Žiūrėjau į kavą, kurios neketinau gerti, kad nematyčiau, ką jis iš tikrųjų galvoja. Jei pamatyčiau jo veide nugalėtojo džiaugsmą, pasitenkinimą, kad gavo, ko norėjo, matyt, mirčiau. Jei nepamatyčiau nieko, jei pažvelgčiau jam į veidą ir suprasčiau, kad jam šis rytas niekuo nesiskiria nuo kitų rytų, tikrai mirčiau. Išeičiau iš proto ir mirčiau.

Spragt.

Jis stovėjo per arti, kai pirkau bilietą į Lidsą. Man skaudėjo dantis. Nesąmoningai griežiau sukąstais dantimis, kad tai pakęsčiau, ir man juos maudė.

Spragt.

Padėkojau jam už kvietimą į pobūvį, už nakvynę, už atvežimą į stotį. Aš buvau mandagi, tinkamai išauklėta. Jis linktelėjo. Dar liko kelios sekundės, ir jis pasilenkė manęs pabučiuoti atsisveikindamas. Atlošiau galvą, mėšlungiškai sutrūkčiojusi. Jo veide šmėkštelėjo pyktis, suglumimas, susirūpinimas. Mintyse pripažinau: tai atsitiko. Man tai parodė nesąmoninga kūno reakcija. Aš nesikrausčiau iš proto, ši diena ne tokia kaip kitos, aš sužalota.

– Aš tau paskambinsiu, – pasakė jis, kai pasukau į peroną. Beje, nepaskambino. Bet mane apėmęs siaubas, kad paskambins, dingo tik tada, kai persikrausčiau.

Spragt.

Pro traukinio langą skriejo kraštovaizdis, liejosi žaluma ir namai. Tarp manęs ir vidurnakčio įsiterpė krūva dėmių.

Spragt.

Mano ramybė suiro, kai uždariau duris. Namai buvo tušti, ir aš nulėkiau į vonios kambarį. Numečiau krepšį. Įsikibau į drabužius. Paklaikusi ėmiau žūtbūtinai juos plėšti. Nenorėjau, kad jie liestųsi prie mano kūno. Norėjau, kad niekas prie manęs nesiliestų. Mano rankos nuslydo čiaupais. Namas buvo studentiškas, tik vonia. Ji prisipildė labai lėtai. Be galo lėtai. Bet pagaliau buvo pilna. Aš atsisėdau vonioje ir ėmiau braukyti mažu baltu muiliuku per savo kūną. Muiliuku, bet ne rankomis. Man buvo pernelyg šlykštu liesti savo odą.

Spragt.

Po valandėlės, kadangi nieko neišėjo, kadangi vis tiek užuodžiau nuo savo kūno sklindantį jo kvapą, vis tiek jaučiau jį ant savęs ir savyje, numečiau muilą ir pasilenkiau virš kelių vonioje. Neverkiau. Sėdėjau pasilenkusi, kiek įmanoma susigrūdusi į burną kumštį, kad galėčiau klykti, bet niekas negirdėtų. Kad negirdėčiau aš.

Spragt.

Mes sėdėjome aludėje, visi kalbėjo, juokėsi ir pokštavo. Žemė tebesisuko. Nežinau, kodėl tikėjausi, kad sustos, bet nesustojo. Kodėl? Megė ir Eloiza buvo puikios nuotaikos, žarstė sąmojus it komikų duetas, ir aš negalėjau nesijuokti. Bet širdies gilumoje visą laiką kirbėjo. Sklandė man už nugaros, šmėkščiojo pasąmonės paribiuose, tačiau kurį laiką pamiršau. Negalvojau apie džinsus, marškinėlius, liemenėlę, kelnaites, džemperį ir pilką striukę baltais raštais, sukištus į plastikinį maišą ir paslėptus mano spintos apačioje iki kitos savaitės, kai ateis šiukšlininkai, ir galėsiu drabužius išmesti. Negalvojau apie pažeistą – nes buvo sunku ryti – gerklę. Negalvojau apie kančią, besiblaškančią papilvėje. Negalvojau apie būtinybę atsistoti ir imti spiegti.

Spragt.

Pirmą kartą gyvenime meldžiausi, kad prasidėtų mėnesinės. Meldžiausi, kad nebūčiau pastojusi. Kad nereikėtų rinktis. Tada nežinojau, kad dėl tos nakties niekada negalėsiu pastoti.

Spragt.

Seselės, kuri paėmė kraujo ŽIV testui, veidas buvo malonus, o rankos šaltos. Ji buvo mano motinos metų, tiktai baltaodė, trumpais rudais plaukais. Ji atsargiai pradūrė man odą. Pasakiau, kad bijau adatų, bet nekrūptelėjau, neįsitempiau, ir jai tai padarė įspūdį. Seselė paklausė, kodėl vilkiu šešis sluoksnius drabužių, nors dabar vasara. Atsakiau, kad man visada šalta, tiktai neatrodė, kad ji būtų patikėjusi. Veikiau jau atrodė, kad visiškai manimi nepatikėjo.

– Jei norėsi pasikalbėti, aš čia visada darbo valandomis, – tarė ji. – Tiesiog užsiregistruok, – padėkojau ir nuėjau prie durų, bet ji mane sustabdė, kai jau suėmiau už rankenos. – Kendra, net jei negali kalbėtis su manimi, susirask ką nors. Draugę, giminaitę. Bent paskambink psichologinės pagalbos tarnybai. Tik išsikalbėk. Tai svarbu.

– Tas ir yra, – gūžtelėjau pečiais. – Aš neturiu ko pasakyti. Man trūksta žodžių apibūdinti, kas nutiko, todėl neturiu ko pasakyti.

Spragt.

Būdavo dienų, kai sakydavau sau, kad tai tik seksas. Man pasisekė, kad Tobis mane gerbė, mylėjo ir elgėsi su manimi žmoniškai. Šį kartą buvo kitaip. Tik seksas. Tačiau, net sakydama sau tai, žinodavau, kad tai ne seksas. Tai buvo smurtas. Tai buvo neapykanta. Jis užvirto ant manęs ir įsiskverbė į mane iš įtūžio. Daugumą dienų visai apie tai negalvodavau. Bet net negalvodama žinojau, kad jo siutas mane užkrėtė.

Spragt.

Koledže mokytis pasidarė per sunku, bendrauti su žmonėmis – vienas vargas. Pažįstami sunerimo. Pažymiai suprastėjo. Nuėjau pas gydytoją, jis nustatė depresiją. Liepė mažiau girtuokliauti, valgyti daugiau vaisių ir daržovių.

– Be to, mankštinkitės, jaunoji panele, – pasakė jis. – Geriau atrodysite – geriau jausitės. Geriau atrodysiu? – norėjau paklausti jo. Nenutuokiu, kaip aš atrodau, nes daug mėnesių net nedirstelėjau į veidrodį. Save matyti man nepakeliama. Matyti veido bruožuose įspausta „kvailė“, o akyse įrėžta „auka“. Aš paėmiau save į rankas. Talentingai atlikau sunkiausią vaidmenį savo gyvenime ir baigiau koledžą gerais pažymiais, kad pasaulis manytų, jog esu normali.

Spragt.

Prisiminimai pradėjo kankinti iškart. Jie grąžindavo mane į praeitį, ir aš jausdavau juos visu kūnu. Jo balsą savo galvoje, jo kūną šalia savojo, siaubo apimtą sielą. Jie nedingo, bet aš sužinojau, kad jiems galima užkirsti kelią ką nors dirbant ar sutelkiant dėmesį į dabartį. Manau, viliuosi, kad jie vieną gražią dieną išnyks.

Spragt.

Aš dulkindavausi. Pradėjau praėjus penkeriems metams, vaikinas man nepatiko ir nieko nereiškė. Buvo toks, kaip visi kiti vyrai po to įvykio: prieš seksą aš nueidavau į vieną kitą pasimatymą. Susitikdavome viešose vietose, o ne uždarose patalpose, ir aš iškart pasakydavau, kad nelieku nakvoti. Visada grįždavau namo. Per tą laiką išmokau vairuoti, todėl negerdavau ir visada važiuodavau namo. Sekso neprisimindavau. Apsimesdavau, kad dalyvauju. Apsimesdavau, kad man malonu. Bet mano ‘ buvo abejinga, atsiskyrusi ir nuošali, kad netrukdytų kūnui iškentėti.

Vilas buvo kitoks. Jis man patiko. Mano kūnas ir siela atsiliepė. Norėjau jį bučiuoti. Norėjau, kad jis mane bučiuotų. Ne dėl to, kad mudu susitikinėjome, o per pasimatymus tai daroma. Aš norėjau, kad jis mane liestų, apkabintų, bučiuotų. Norėjau su juo mylėtis. Norėjau sueities su juo. Nuo dvidešimt metų nesijaučiau taip nė su vienu vyru. Po tos nakties nežinojau, jog įmanoma norėti, kad mano kūnas būtų taip arti vyro kūno. Juk negalima žmonėms to pasakyti, tiesa? Negalima sakyti: „Žinau, kad tas vedęs vyras ypatingas, kad jaučiuosi su juo susijusi, nes pastaruosius dvylika metų, vyro pabučiuota, pasišlykštėdavau ir tik apsimesdavau, kad man malonu. Žinau, kad jį myliu, nes visa jo trokštu.“

Spragt.

Kartais paskambindavau psichologinės pagalbos tarnybai ir neištardavau nė žodžio. Man tik reikėdavo, kad kas nors atsilieptų. Antraip galėjau pridaryti kvailysčių. O to nenorėjau.

Spragt.

Tu manęs klausei, kodėl nekenčiu savęs, o aš atsakiau, kad sunku paaiškinti. Kartais garsiai sakydavau: „Aš savęs nekenčiu.“ Nekenčiau savo kūno ne todėl, kad jis storas, liesas ar bjauriai atrodo su visokiais drabužiais, nekenčiau todėl, kad mano, man brangiu daiktu – kūnu – kartą pasinaudojo kitas žmogus. Pasiėmė, o aš nieko negalėjau padaryti. Tuo tarpu kūnas man nepriklausė, ir tai buvo šlykštu. Nekenčiau savęs, kad esu tokia, kad nekreipiau dėmesio į ženklus, jog jis pavojingas. Nujaučiau, kad reikia traukiniu važiuoti namo. Nujaučiau, kad reikia po neužrakinamų durų rankena pakišti kėdę, nes namie buvome tik mudu. Nujaučiau, kad žmogus, matantis, kaip man į alų pilama degtinė, ir nieko nedarantis, yra nepatikimas. Bet aš nepaisiau nuojautos. Nuogąstavimai buvo pagrįsti, tačiau aš nekreipiau į juos dėmesio, nes norėjau būti mandagi. Man buvo svarbiau kito žmogaus nuomonė apie mane, o ne mano saugumas.

Dabar savęs nekenčiu rečiau. Tik kartais. Garsiai nebesakau, kad savęs nekenčiu. Šis jausmas užplūsta tik tada, kai prisimenu dvi dideles savo klaidas. Antroji – kad anksčiau nesikreipiau pagalbos. Nes, jei būčiau kreipusis, gal jo sukelta būsena nebūtų virtusi potrauminio streso sindromu. Gal aš būčiau galėjusi turėti vaikų.

Tačiau dabar viskas gerai. Aš pasitaisiau. Būna sunkių valandų, jeigu kas primena tą laiką, bet šiaip viskas gerai.

Štai ir viskas. Visa istorija.

Kendra

keturiasdešimt aštuntas skyrius

Maždaug po keturiasdešimt devynių minučių keturiasdešimt šešių sekundžių nusprendžiau daugiau laiko Kailui nebeduoti ir nuėjau prie miegamojo durų.

Per tą laiką būtų galėjęs perskaityti tris kartus. Aišku, kad nuo manęs slepiasi sužinojęs tiesą. Dabar supranta, kad paskubėjo pareikšdamas, jog manimi patikės.

Stovėjau tarpduryje ir stebėjau Kailą. Susikūprinęs, atsirėmęs rankomis į kelius, užsidengęs delnais veidą, jis kūkčiojo, net pečiai kilnojosi. Nė karto nemačiau Kailo verkiant. Galbūt jis raudodavo kiauras naktis, supratęs, kad Ašlina negrįš. Galbūt – ištisas savaites, kai dingo vaikai. Bet aš nė karto nemačiau jo verkiant, juolab nė karto negirdėjau. Negirdėjau ir dabar – supratau, kad rauda, tik iš viso kūno virpėjimo. Žiūrėjau, kaip jis kūkčioja, ir norėjau paguosti, apkabinti ir pasakyti, kad viskas bus gerai.

Bet nebus. Negali būti.

Sustingau, nes jis atitraukė rankas nuo veido ir perbraukė delnais per akis. Paskui lėtai, lyg sunkia širdimi, lyg nenorėdamas daryti to, ką tuojau padarys, atsistojo ir atsisuko į duris. Mane pamatęs, sustojo. Stovėjo ir spoksojo. Veidas buvo dėmėtas, akys paraudusios, varvančios nosies galas irgi.

– Aš... – prabilo jis, šluostydamasis nosį į rankovę. – Aš jau ketinau nusiprausti veidą ir eiti ieškoti tavęs.

Neatsakiau nieko, tik pasitraukiau, kad būčiau toliau nuo jo. Lyg laukčiau, kol man bus įvykdytas mirties nuosprendis sušaudant. Lyg nuoga stovėčiau stadiono viduryje, užlieta prožektorių šviesos. Išgąsdinta ir beginklė, nes atsirado žmogus, žinantis apie mane viską.

– Perskaičiau, – tarė jis.

– Taigi dabar žinai.

Kailas linktelėjo.

– Aš tavimi tikiu, – jam net pavyko tai pasakyti įtikinamai. – Aš tikiu tavimi, o kai pamanau, kad šitiek iškentei viena... – jis papurtė galvą, prikando apatinę lūpą. – Jei žinotum, kokia tu man brangi...

– Kailai, liaukis, nereikia taip kalbėti.

– Aš pasakiau, kad tavimi tikiu.

– A, supratau. Tau manęs gaila. Man tikrai nereikia tavo gailesčio, – atsiliepiau.

– Ne, tau reikia mano draugystės, supratimo ir paramos.

Nenorėjau, kad jis čia būtų. Šitiek laiko puikiausiai gyvenau viena, laikiau savo paslaptį, įveikiau savo bėdą savarankiškai.

– Aš noriu likti viena.

– Nemėgink manęs atstumti, Kendra, nieko nebus. Tu mano geriausia draugė.

– Aš noriu pabūti viena. Palik mane.

– Aš tavęs nepaliksiu, nei dabar, nei vėliau.

– Nuostabu, dar vienas vyras, primetantis man savo norus.

Kailas apstulbo, jo dėmėtas veidas loštelėjo, paskui man pasirodė, kad jis vėl pravirks. Tada supratau, kad išeis. Tada supratau, kad jis pamanys, jog aš dar ir psichopatė. Kailas valandėlę patylėjo, paskui tarė:

– Papasakok, kas tau atsitiko. Tu nieko nepasakei, o mes abu žinome, kad reikia visiškai pripažinti bėdą, tik tada įmanoma pradėti su ja tinkamai kovoti. Papasakok, kas tau atsitiko.

Aš nepatikliai papurčiau galvą ir nusukau akis.

– Papasakok, kas tau atsitiko, – neatlyžo jis.

Aš irzliai suniurzgiau ir pažvelgiau į jį.

– Aš tau papasakojau, o dabar ar tu išeisi, ar ne?

Kailo veidas surūstėjo, lyg būtų iškaltas iš akmens.

– Papasakok, kas tau atsitiko, – tarė nenuleisdamas nuo manęs akių.

– Aš tau papasakojau.

– Papasakok, kas tau atsitiko.

– Jau papasakojau.

– Papasakok, kas tau atsitiko.

– Kodėl tu taip su manimi elgiesi?

– Papasakok, kas tau atsitiko.

Perbraukiau ranka per plaukus. Supratau, ko iš manęs nori Kailas. Ką turiu jam papasakoti. Bet negalėjau. Tiesiog negalėjau. Jei papasakosiu, tapsiu auka. Jo akyse, savo akyse. Prarasiu vienintelį man likusį dalyką – savo esmę. O tai man nepriimtina.

– Papasakok, kas tau atsitiko.

– Aš negaliu.

Kailas žengė kelis žingsnius prie manęs, atstumas tarp mūsų sumažėjo.

– Gali, mieloji, gali.

Kai priėjo arčiau, pamačiau, kad jo akys pilnos ašarų. Jam irgi buvo skaudu. Todėl, kad jis manimi patikėjo. Pirmas patikėjo nedvejodamas. Kartais net aš savimi netikėdavau. Kartais svarstydavau, ar ko nors nesupainiojau. Bet Kailas manimi patikėjo. Širdies gilumoje aš tikėjau savimi. Dabar turiu tai pripažinti. Patikėti ir pripažinti. Pajutau, kad nusileidžiu. Atsiduodu praeičiai ir tam įvykiui.

– Papasakok, kas tau atsitiko, – švelniai ištarė Kailas.

– Mane išprievartavo.

įprasti dalykai

keturiasdešimt devintas skyrius

Gerėja po truputį, pamažu, diena po dienos.

Jei nori pasitaisyti iškart, nieko nebus. Vėl atkrisi ir imsi savęs nekęsti. Jei nori pasikeisti ilgam laikui, daryk tai iš lėto.

Aš pamažu taisiausi.

Aš nežinojau, kokia esu nesveika, kokia sužalota, kol neparodžiau savo žaizdų kitam. Kitiems. Kailas buvo pirmas. Gabrielė antra. Vilas trečias. Jie visi manimi patikėjo.

Skamba kvailai, bet aš maniau, kad gali nepatikėti. Juk šitiek metų žinojau, kad niekas manimi nepatikės. Ypač todėl, kad jis nebuvo prašalaitis, užpuolęs mane gatvėje. Jis neturėjo nei peilio, nei revolverio. Aš jį pažinojau. Jis buvo draugas. Kartą leidau jam mane pabučiuoti, žmonės dažnai matydavo mudu kartu. Kaip aš galėjau būti tikra, kad kas nors patikės, jog nenorėjau to, kas įvyko? Kaip aš galėjau būti tikra, kad kas nors patikės, jog jis gali taip su manimi pasielgti? Šie dalykai, be daugelio kitų, vertė mane tylėti. Neleido niekam pasakoti, ką jis man padarė. Dabar paaiškėjo, kad patikės, kad patikėjo. Ir aš buvau laisva.

Iš pradžių jie elgėsi su manimi kitaip, lyg aš būčiau stiklinė, lyg mane reikėtų saugoti nuo viso pasaulio blogio. Jie taip elgėsi iš meilės, bet mane toks elgesys varė iš proto.

Kailas nuolat klausinėdavo, kaip jaučiuosi, Gabrielė dieną naktį skambindavo pasikalbėti, Vilas kartodavo, kad už paskutinius atostoginius atskris į Angliją, kad galėtų praleisti su manimi porą savaičių. Nenorėjau, kad jie elgtųsi taip, lyg kas būtų pasikeitę. Aš tebebuvau tas pats žmogus, su kuriuo jie susipažino. Jiems viso labo atsiskleidė dar viena mano savastis.

Kai pripažinau, kas man atsitiko, pirmosiomis dienomis labiausiai man padėjo Vasara su Džeksonu. Vaikai nežinojo, kaip buvau traumuota jaunystėje, be to, abejoju, ar būtų elgęsi kitaip, jei būtų žinoję. Jie vis tiek būtų mane plūdę, kad neleidžiu pirkti mėsainių kai kuriose užkandinėse, jie vis tiek būtų kauliję leisti dar kelias minutes nemiegoti, jie būtų man sakę, kad esu kvailė, nes ne iš karto supratau, kad Naujasis Garvas – kengūra, o ne šuo, jie būtų manęs klausinėję, kodėl juokiuosi, kad „Raudonkepuraitės“ vilkas ne užmušamas, o laikinai nebegali kenkti.

Tokie buvo abu mano vaikai pagal įgaliojimą. Jie buvo sąžiningi ir tenorėjo, kad aš būčiau savimi.

Kiti mane tiktai erzino, nes aš pati dar nebuvau apsipratusi. Aš vis dar bandžiau pripažinti tų dviejų žodžių prasmę. Žinojau. Visada žinojau. Bet tik ištarusi tuos du žodžius garsiai pripažinau, ką jie reiškia man. Galėjau liautis apsimetinėti, kad nieko neatsitiko, ir kankintis, nes atsitiko. Nereikėjo apsimetinėti sau. Turėjau pripažinti, kad man tai atsitiko. Mane išprievartavo.

Tai pasakiusi, galėjau pripažinti, kad buvau bejėgė ką nors pakeisti tada, prieš šitiek metų. Bet sugebėjau kontroliuoti ir visiškai valdžiau savo reakciją į tą įvykį. Ji lėmė mano gyvenimą. Ji darė įtaką kiekvienai mano minutei, kai nemiegodavau.

Aš pasinėriau į skausmą ir pabandžiau pasiekti kitą pusę.

Nuėjau pas Gabrielės masažuotoją, lankiausi pas psichoterapeutą, sėdėdavau įsmeigusi nieko nematančias akis į tolį, susiriesdavau lovoje ir slėpdavausi nuo pasaulio. Lengva nebuvo.

Kartais atsiverdavo skylė gerklėje, o tyla, kuria buvo užkimšta mano siela, imdavo plėstis ir pasidarydavo tokia didelė, kad negalėdavau kvėpuoti. Prisiminimai darydavosi tokie ryškūs, kad iš baimės beveik nebegalėdavau pajudėti. Tai buvo siaubinga. Bet vertinga. Kaskart, kai taip nutikdavo, žinodavau, kad nesu viena. Žinodavau, kad tai normalu. Žinodavau, kad nesu vienintelis šitaip besijaučiantis žmogus pasaulyje. Aš normali. Su manimi buvo baisiai pasielgta, bet aš vis tiek normali. Kendra Tamalė normali. Tai buvo didžiausia paslapties atskleidimo dovana – aš suvokiau, kad esu ne vieniša ir normali.

Mudu su Vilu kasdien kalbėdavomės ar keisdavomės elektroninio pašto žinutėmis. Aš jo ilgėjausi. Norėjau būti su juo, gulėti prisiglaudusi prie jo, bučiuoti jį, žiūrėti jam į veidą, kai kalbamės apie svarbius dalykus ir smulkmenas. Mums vis dar svaigdavo galva nuo minties apie buvimą kartu. Jis negalėjo atskristi į Angliją dėl vaikų; aš dar neturėjau pinigų kelionei į Australiją, bet tai nereiškė, kad negalime būti kartu, kol nesugalvojome, kaip tai padaryti, ar jei taip lemta, kol nepaaiškėjo, kad nieko neišeis. Jis man kasdien prisipažindavo meilę. Aš vengiau tai sakyti, bet jis suprato, ką jam jaučiu, kai atskleidžiau tokį svarbų įvykį. Dabar abu buvome laisvi – jis viengungis, aš atsikračiusi savo paslapties. Tereikėjo įveikti atstumą, o kai taip toli jau nuėjome, kai tokias kliūtis įveikėme, kad atsidurtume ten, kur esame, tolis neatrodė nenugalima kliūtis.

Mudvi su Gabriele bendravome atviriau. Ji apsiverkė, kai papasakojau, pasakė, kad aš nekalta ir kad galiu su ja bet kada pasikalbėti. Bet mes niekada nesikalbėdavome apie tuos įvykius. Nė karto. Tiesiog likome draugės ir bendradarbės, o mintis, kad kitas žmogus pažįsta mane taip, kaip aš jį, ramino.

Kailas ir aš tapome artimais draugais. Tapome dar artimesni. Mes dažnai kartu pietaudavome tomis dienomis, kai man nereikėdavo paimti vaikų iš mokyklos; sėdėdavome ir kalbėdavomės iki išnaktų; planuodavome iškylas su vaikais. Aš daug metų nepasitikėjau draugais – žmonėmis, o dabar mano geriausias draugas gyveno anapus sodo. Turėjau draugę Gabrielę ir tolimą meilę Vilą, bet Kailas, pirmas privertęs išlieti širdį ir nedvejodamas manimi patikėjęs, tapo geriausiu draugu mano gyvenime.

skrebutis su varškės sūriu

penkiasdešimtas skyrius

Aš buvau alkoholikė motina. Trūksta oro, kai apie tai galvoju.

Dūstu.

Ką iškentė mano vaikai. Kiek kartų vairavau girta. Kiek kartų aprėkiau vaikus, nes buvau pagiringa. Kiek kartų galbūt juos nuskriaudžiau, nes aptemdavo protas, ir buvęs vyras pasakodavo, kaip bjauriai elgdavausi. Aš neprisimenu nieko, bet jie prisimena. Aš baisiai nusikaltau savo vaikams. Savo šeimai. Sau pačiai.

Tik pagrobusi vaikus – taip, aš tikrai tai padariau – ir vėl pradėjusi gerti supratau, kas aš tokia. Kokia aš. Pasidaviau. Lioviausi kovoti. Nustojau kovoti su tiesa, slėptis nuo tiesos ir grįžau čia.

Aš supratau. Pirmą kartą supratau, kad negaliu atsispirti alkoholiui. Aš esu alkoholikė. Aš esu tokia, kaip jūs. Anksčiau sėdėdavau čia ir mąstydavau, kad aš kitokia. Aš geresnė. Aš tiesiog mėgstu išgerti, aš geresnė. Bet nesu geresnė. Nesu. Aš alkoholikė.

Girta būdavau smagi, daili ir galėdavau kalbėti su bet kuo, manydavau, kad man nėra nieko neįveikiamo. Iš tikrųjų buvo kitaip. Kai gerdavau, kalti visada būdavo kiti. Jei vyras dažniau būtų sakęs, jog mane myli, man nebūtų reikėję gerti, kad būčiau turėjusi pasitikėjimo savimi. Jei motina manęs nebūtų graužusi, man nebūtų reikėję gerti, kad būčiau įstengusi su ja bendrauti. Jei vaikai nebūtų buvę tokie judrūs, man nebūtų reikėję gerti, kad nebūčiau nuo jų atsilikusi. Jei užsakovai nebūtų buvę tokie reiklūs, aš greičiau būčiau užbaigusi projektus. Man nė karto netoptelėjo, kad negaliu nieko tinkamai padaryti, nes geriu.

Svarbiausias dalykas dabar – išsiblaivyti. Nepasigerti. Šiuo tarpu tai turi didžiausią reikšmę. Aš kasdien nueinu bent į vieną susirinkimą. Iš pradžių maniau, kad negalėsiu, paskui supratau, kad laiko kasdien pasigerti surandu, tai kodėl neįmanoma kasdien nueiti į susirinkimą?

O kai ateis laikas ir aš išsiblaivysiu, būsiu tokia motina, kokia noriu būti. Bet tai įvyks ateityje, o aš supratau, kad atprasti reikia diena po dienos. Niekada anksčiau to nesupratau. Tiesiog nusprendi, kad šiandien negersi. Kasdien įsipareigoji iš naujo. Kartais ryžtis reikia kiekvieną akimirką, nes noras išgerti labai didelis. Bet aš stengiuosi galvoti taip: jei ištversiu be alkoholio valandą, pusvalandį, šią akimirką, viskas bus gerai. Arba kam nors paskambinsiu. Nesėdėsiu čia ir nesikamuosiu. Kreipsiuos pagalbos. Reikia ištverti šią dieną.

Tik dabar pradedu suprasti, kad pastaruosius keletą mėnesių gedžiu. Savęs tokios, kokia būdavau, kai gerdavau. Nesupraskite manęs netinkamai, nenoriu vėl būti tokia, bet man paaiškėjo, kaip sunku suvokti, kas aš be pasitikėjimą savimi teikiančio alkoholio. Ir vis dėlto. Prisimenu, kuo vardu įsivaizduojamas mano sūnaus draugas. Žinau, kad, dukters nuomone, šeštadieniais „Weetabix“ skonis kaip zefyrų. Kitomis dienomis ne, tik šeštadieniais. Žinau, jog duktė nepabus vidury nakties, susapnavusi košmarą, kad aš ją apvėmiau, nes vakare užuodė, jog nuo manęs trenkia alkoholiu. Žinau, kad sūnui nebereikės persigandusiam stovėti šalia, nes aš nusigėriau iki sąmonės netekimo, ir jis negali manęs pažadinti. Einu į darbą, ir nebereikia išsklaidyti miglos smegenyse, kad susikaupčiau.

Vienas iš skaudžiausių dalykų – kad mano vyras vėl skiria pasimatymus moterims. Nieko rimto, bet jis geras žmogus ir netrukus ką nors susiras. Maniau, kad jau susirado, bet jie tiktai draugai. Man širdis plyšta, kai galvoju apie jį su kita moterimi. Man plyšta širdis. Bet tai ir gerai. Skauda, bet aš nesinaudoju skausmu kaip dingstimi išgerti. Diena sunki, turiu ją išgyventi. Diena puiki, turiu ją išgyventi. Reikia pažinti pasaulį tokį, koks jis yra. Pažįstu jį ne pagiringa ir ne girta. Tiesiog sena ir negraži Ašlina.

Šiandien mano pirmas gimtadienis be alkoholio. Negeriu jau metai. Maniau, kad ilgainiui bus lengviau, bet noras išgerti niekada neapleidžia visam laikui. Mano buvęs vyras norėjo atsivesti vaikus ir praleisti dieną su manimi. Eisime švęsti, tarė jis. Ir į šį susirinkimą būtų atėję manęs palaikyti. Taip, nors mes ir išsiskyrę. Bet aš nesutikau. Jų gyvenimas, mano vaikų gyvenimas per dažnai buvo susijęs su mano gėrimu ir pagiriomis. Kai pamatysiu juos kitą kartą, švęsiu buvimą su jais. Nes aš esu jų mama. Negaliu sulaukti, kada galėsiu juos aplankyti namie.

Mano vardas Ašlina, aš alkoholikė. Ačiū, kad išklausėte.

penkiasdešimt pirmas skyrius

– Ar aš tave teisingai supratau, Gabriele? Puotą keli tu, bet nori, kad aš pakeliui stabtelėčiau nupirkti padažų, keptų bulvių, vyno, šokolado, alyvuogių, gaiviųjų gėrimų, sūrio ir prancūziškos duonos? – sakau. – Ar girdėjai posakį „turėti kiaulės akis“?

Girdžiu, kaip ji šypsosi anapus ragelio.

– Oi, mieloji, juk iš tikrųjų nepyksti, tiesa? Visą laiką surijo pažindinimasis su Tedu iš naujo, neturėjau kada.

– Bet tau laisva diena! – nepatikliai sakau.

– Klausyk, tu mano vienintelė pamergė, tebūnie tai tavo pareiga.

– Manai, Vasara leistų man būti vienintele pamerge?

– Būk gera, – girdžiu, kaip ji kitame laido gale vasnoja blakstienomis. – Būk gerutė, a?

– Ką gi, aš ko nors už tai paprašysiu, – sakau. – Tu man skolinga, Traveno.

– Oi, ačiū, ačiū. Iki, mieloji, iki.

– Hm, – sakau, ir abi padedame ragelį.

Po dešimties sekundžių telefonas vėl suskamba. Čiumpu jį.

– Tik nesakyk, kad turiu tau nupirkti ir suknelę, – juokiuosi.

Tyla.

– Turiu tave pamatyti, mums reikia pasikalbėti, – ištaria balsas ragelyje. Ne iš karto suprantu, kieno jis. – Turime pasikalbėti apie mūsų vaiką.

Kambarys nuščiūva.

It akimirka tarp širdies tvinksnių. Ir nieko tarp jų. Kraujas lėčiau ima tekėti gyslomis, užgniaužia kvapą, o mintys verpetais pasklinda po milžinišką tuščią netikrovę.

Aš kalbuosi su juo telefonu.

Tai jis. Tai iš tiesų jis.

– Mums reikia pasišnekėti apie vaiką, – sako.

Numesčiau telefoną, jei galėčiau pajudėti. Jei jo balsas nebūtų kaip gyvatė įsirangęs man į kūną ir sustingdęs aliai vieno raumenėlio.

– Kendra? – klausia jis. – Girdi mane?

Ragelyje truputį traška, nes jis skambina mobiliuoju, mano tuščiame biure kažkur skamba telefonas, bet aš jį girdžiu. Žinoma, girdžiu. Kiekvienas žodis suprantamas ir aiškus, žemas balsas sodrus ir ramus kaip kubilas šilto sirupo. Girdžiu jį, ir galvoje šmėkšteli prisiminimas.

Jis ištiesia didelę raumeningą plaštaką, neleisdamas man suklupti; plieniniai gniaužtai suspaudžia kaklą. Šypsodamasis sako, kad dėl manęs padarys viską; pakuždomis į ausį pažada mane užmušti.

– Kendra, tu mane girdi? – pakartoja jis mano tylai.

– Taip, – išspaudžiu žodžius. – Taip, girdžiu.

– Mums reikia pasikalbėti apie vaiką... Privalai man papasakoti apie jį ar ją, – jis patyli, įkvepia. – Aš net nežinau, berniukas ar mergytė. Taip nesąžininga. Aš turiu teisę žinoti. Aš turiu teisę... Kendra, privalai su manimi kalbėtis. Bent tiek privalai.

Aš nieko neatsakau.

– Aš tave pasitiksiu, – sako jis. – Po darbo. Dabar esu lauke prie tavo kontoros, bet palauksiu. Kada baigi darbą?

Kaip išgąsdintų šikšnosparnių pulkas mano viduje pakyla panika, virsdama storų juodų odiškų sparnų antklode, slopindama visus kitus jausmus. Jis lauke? Jis lauke – dabar?

– Šįvakar aš užsiėmusi, – sakau stengdamasi kalbėti įprastai. Stengdamasi, kad balsas neišduotų mano baimės.

– Man nerūpi, kad tu užsiėmusi, – šnypščia jis. – Nėra už šį svarbesnių reikalų. Mums reikia pasikalbėti.

– Klausyk, aš... matai... – užsikertu. Turiu vėl valdyti padėtį. Jis negali šitaip su manimi elgtis.

– Žinau, kur tu dirbi, kaip manai, per kiek laiko išsiaiškinsiu, kur gyveni? Pasirodysiu prie tavo namo. Kasdien ateisiu pas tave į darbą, o paskui – namo. Neduosiu tau ramybės, kol nepasikalbėsime. Galėtum viso to išvengti, jei dabar susitiktume.

Jis kalba rimtai. Žinau, kad jis kalba rimtai. Žinau, ką jis daro negavęs, ko nori.

– Susitiksime lauke be penkiolikos penkios, – sakau. – Duodu tau pusę valandos.

– Gera mergaitė, – murkia jis meiliai, supratingai ir ramiai. – Žinojau, kad pasielgsi tinkamai. Nekantriai laukiu...

– Iki, – išpyškinu ir nutraukiu ryšį, beveik sviesdama baltą ragelį ant šakučių.

Prieš penkias minutes nesitikėjau, kad jis mane ras. Prieš penkias minutes net nemaniau, kad jis manęs ieško. Prieš penkias minutes didžiausias mano rūpestis buvo ką pirkti ir kurį prekybos centrą pasirinkti.

O dabar še tau.

Jis smaugia mane už kaklo; saldus kaip medus balsas slenka man į ausį.

Šį kartą jis iš tikrųjų pasiryžęs mane užmušti, juk taip?

Neskubėdama atsistoju nuo stalo, išeinu iš biuro. Jis stūkso kitapus gatvės, apsirengęs kasdieniškai, juodi džinsai, balti marškinėliai, sportbačiai ir dryžuotas švarkas. Rankas susikišęs į kišenes, kojas plačiai išžergęs.

Aš lėtai pereinu gatvę, bet negaliu delsti be galo. Po kelių sekundžių atsiduriu prieš jį. Staiga, trumputę akimirką, aš žvelgiu Lansui Pitersui į akis.

– Sveika, Kendra, – sako jis ir lenkiasi bučiuoti man skruosto.

Nusuku skruostą ir visa nusisuku, nes kiekvieną nervą užplūsta pasišlykštėjimas.

– Galime užeiti čia, – sakau ir pirma nužingsniuoju prie mažos kavinukės už keturių krautuvių nuo mūsų biuro.

Kavinės savininkas parodo mums ramų staliuką salės gale, aš atsisėdu nugara į sieną, kad matyčiau duris.

Jis užsisako kavos, aš – stiklinę vandens.

Likę vieni, sėdime ir tylime. Aš stebiu duris jam per petį ir pasaulį už lango; jis žiūri į vyrą už prekystalio, verdantį kavą. Gauname, ką buvome užsisakę, bet jis vis dar laukia ir tyli. Praeina dešimt minučių, o jis vis dar neištarė nė žodžio. Iš tiesų skubus reikalas mane pamatyti. Mano žvilgsnis nuo durų nukrypsta į jį. Mūsų akys susitinka, ir aš – nekenčiu savęs už tai – nusisuku.

– Tau liko šešiolika minučių, paskui aš išeisiu. Man nesunku sėdėti tylint – vis tiek neturiu tau ko pasakyti, – balsas skamba šaltai. Ramiai ir šaltai. Keista suvokti, kad taip kalbu ne prisiversdama, o iš tikrųjų taip jausdamasi. Jau nesu nei sukrėsta, nei persigandusi kaip iš pradžių, dabar nebejaučiu nieko. Koks skirtingas šis susitikimas nuo atsitiktinio pernai viešbutyje. Tada maniau, kad mirsiu, nes jis netoliese.

Jis atsikrenkščia.

– Kendra, manau... Aš... – jis šypteli, ne, plačiai išsišiepia. – Man nelabai sekasi užmegzti pokalbį.

Mano žvilgsnis nuo durų nukrypsta į jį, paskui vėl į šoną.

– Kendra, aš atėjau atsiprašyti dėl tos nakties.

– Kokios nakties? – sakau tyrinėdama citrinos žievelės, plūduriuojančios mano vandenyje, duobutes.

– Žinai, kokios, – jo balsas suglumęs, – tos nakties.

– Nenutuokiu, apie ką tu kalbi, – sakau savo vandeniui.

– Aš kalbu apie seksą... – prabyla jis.

Pakeliu galvą ir pažvelgiu jam tiesiai į akis.

– Nebuvo jokio sekso, Lansai. Mes nesidulkinome, nesibarškinome, nesipisome ir jokiais kitais būdais nesimylėjome, – spoksau tiesiai į jį. – Tu mane išprievartavai.

Jis nustebintas. Iš veido matyti. Turbūt aš pirma jam tai pasakiau. Dabar jo eilė nukreipti žvilgsnį. Iš pradžių į kavą, paskui į sieną man už nugaros.

– Atleisk, – tyliai sako.

– Už ką?

– Už tą naktį.

Pritildau balsą.

– Katrą naktį? Išprievartavimo ar seksualinio priekabiavimo?

– Už abi, – nesukdamas galvos, atsako jis. Lygiai taip ir su manimi pasielgė. Darė nesukdamas galvos. Pirmą kartą viską kruopščiai suplanavo, dėl to neabejoju, bet darė nesukdamas galvos. – Aš nuoširdžiai apgailestauju. Tai buvo suklydimas ir...

– Ir nusikaltimas.

Jis maldauja akimis, veido išraiška. Tačiau balsu sako:

– Žinok, aš lankau pykčio tramdymo kursus, buvau pas psichoterapeutą. Kreipiausi pagalbos į gydytoją, kad apsiprasčiau su tuo, kas įvyko.

– Tau gerai, – sakau kandžiai. – Nuostabu, kad tu gali apsiprasti su tuo, kas įvyko.

– Aš jaučiu didelę kaltę. Atleisk, Kendra. Labai apgailestauju.

– Ne, neapgailestauji,– atsakau.

Jis nustebęs žvilgteli man į akis. Turbūt tikėjosi, kad pasakysiu, jog nieko baisaus, arba maloniai patylėsiu. Jis vis dar mano, kad mane pažįsta. Jis vis dar mano, kad man nė į galvą neateitų pakelti triukšmo. Juk aš ramiai išvažiavau traukiniu namo, užuot nuėjusi į artimiausią nuovadą; juk aš padėkojau jam už nuvežimą į stotį ir nakvynę, užuot išrėkusi į akis, kad pasakysiu visam pasauliui, koks jis pabaisa. Jis tikisi, kad Kendra klausysis, kol muilins jai akis.

– Kendra...

– Jei iš tikrųjų apgailestautum, tavęs čia nebūtų. Jei nuoširdžiai gailėtumeis, tau toptelėtų, kad aš galbūt laiminga ir nenoriu tavęs prisiminti. Apgailestauti – tai ne prašyti atleidimo, o suprasti, kad niekada neišpirksi kaltės, kad ir ką darytum, todėl verčiau duoti man ramybę. Apgailestauti – tai ne grasinti, kad ateičiau į susitikimą, o paskui nenuoširdžiai atsiprašinėti. Tu neapgailestauji.

– Kendra, atleisk, – jis užsimerkęs purto galvą. Sukūkčioja, balsas kimus iš gailesčio ir sielvarto. – Aš iš tikrųjų nuoširdžiai gailiuosi.

Surepetuota. Viskas surepetuota.

– Už ką?

Jis atsimerkia, akyse atsispindi nuostaba ir budrumas.

– Žinoma, už tai, kas įvyko.

– Kas įvyko ar ką tu padarei? – neatlyžtu.

– Kendra, nustok kabinėtis. Man buvo nelengva ryžtis.

– Aš tavęs neprašiau čia ateiti, – gūžteliu pečiais. Jam nedingtelėjo, kad man gal irgi buvo nelengva ryžtis. Sėdėti prieš jį. Būti netoli jo. Jam nedingtelėjo, kad šleikštuoju nuo jo kaip nuo pūvančios mėsos smarvės. Atėjau, nes nenorėjau, kad sektų mane iki namų, kad artintųsi prie vaikų.

Jis užsičiaupia, o aš toliau stebiu laikrodį.

– Kendra, mudviem teks sutarti, nes aš noriu matyti mūsų vaiką. Jam ar jai dabar turbūt dvylika trylika? Jau beveik viską pražiopsojau, bet dabar noriu atsigriebti. Noriu būti jo ar jos gyvenimo dalis. Bent jau pasakyk, sūnų turiu ar dukterį.

Aš spoksau į savo gėrimą, atidėliodama akimirką, kai turėsiu jam pasakyti tiesą.

– Kendra, tu mane girdi?

Aš ryžtuosi, pakeliu galvą ir žiūriu jam į akis. Stengiuosi nekrūptelėti prisiminusi, kaip jis subaltakiavo geležinkelio stotyje, kai atšokau, jam bandant mane pabučiuoti.

– Aš tau jau sakiau, kad neturiu nuo tavęs vaiko, – ištariu tvirtai ir ramiai. – Pamelavau, kad tu manęs dar kartą neišprievartautum. Supratau, kad tik taip tave sustabdysiu. Neturiu nuo tavęs vaiko.

Viltis jo veide išblėsta, jis išbąla kaip alebastras.

– Aš tavimi netikiu. Mačiau vaikų kėdutes tavo automobilyje, žinau, kad turi vaikų. Melavai, kad neturi, vadinasi, meluoji ir dabar.

– Aš negaliu turėti vaikų. Sužinojau prieš kelerius metus. Kėdutės automobilyje? Aš jį pasiskolinau. Neturiu vaiko nuo tavęs. Pamelavau, kad tu liautumeis daręs tai, ką darei. Būčiau pasakiusi bet ką, kad tave sustabdyčiau.

Mus apgaubia, ant mūsų nusėda tyla. Jis šnairuoja į mane, aš nenuleidžiu akių. Noriu, kad žinotų, jog manęs nebegąsdina. Dabar, pripažinusi, ką jis padarė, jo nebebijau. Staiga jis nuleidžia akis, ir aš suprantu, kad patikėjo. Pagaliau jis žino tiesą ir duos man ramybę.

Aš atsistoju ir sugraibau rankinėje penkis svarus. Persimetu rankinę per krūtinę ir švysteliu banknotą ant stalo tarp savo stiklinės ir jo kavos.

– Aš vaišinu, nes daugiau nebepasimatysime.

Neatsisukdama einu iš kavinės, bet žinau, kad jis lipa man ant kulnų. Ant šaligatvio krašto atsisuku ir atsistoju prieš jį.

– Aš nebaigiau... – prabyla jis.

– Aš labai ilgai tavęs bijojau, o dabar nesuprantu kodėl, – nutraukiu jį, šiek tiek pakėlusi balsą. – Tu apgailėtinas. Įsivaizdavau, kad tu – galingas vyras, galintis mane sugniuždyti, bet iš tikrųjų tu apgailėtinas. Pažįstu aštuonmečių, kurie kelia didesnę baimę, – matau, kaip su kiekvienu žodžiu, kurį ištaria mano lūpos, jo pyktis didėja, veidas paraudonuoja kaip žarija, rankos lėtai gniaužiasi į kumščius. Dirsteliu į juos, milžiniškus ir baisius, jis galėtų mane primušti. Vėl žvilgteliu į jį. – Jei man trenksi, nueisiu į policiją, – sakau ramiai ir santūriai. – Nueisiu į policiją ir pasakysiu, kodėl tu mane mušei. Papasakosiu, ką man padarei prieš šitiek metų. Gal manimi patikės, gal ne. Bet skundą įregistruos ir prisimins, jei dar kas nors tave panašiai apkaltins. Taigi trenk. Man skaudės kelias sekundes. Antra vertus, tave priversiu kentėti tol, kol galėsiu.

Jis nieko nedaro. Tebestovi kaip mietą prarijęs svarstydamas – trenkti ar ne. Žalsvai mėlynos akys su violetiniais šlakeliais sutinka mano žvilgsnį. Nenusisuku.

Jis iš lėto nusišypso, ne, išsišiepia. Klastinga, bjauria grobuonies šypsena.

– Tu tiesiog prašeisi, kekše, – sukriokia tebesišypsodamas. – Tai ir gavai.

– Taip, ir aš neprapuoliau. Tu bandei mane sunaikinti, o aš nepražuvau. Dabar aišku, koks esi apgailėtinas?

Stebuklas – Lansas lėtai nusuka akis ir nusigręžia. Ir taip pat lėtai nueina. Neatsisuka atgal, neišsiduoda žinąs, kad aš tebestoviu. Žingsniuoja grįsta gatve iš mano gyvenimo.

Pradedu drebėti. Iš siaubo virpa visas kūnas. Maniau, jis man trenks. Maniau, jis bandys mane užmušti. Bet baimė manęs neparalyžiavo. Man pavyko paspausti jungiklį, uždegti šviesą ir nubaidyti pabaisą.

– Dažnai čia lankaisi, brangioji? – klausia Kailas prieidamas. Aš krūpteliu kaip šaltu vandeniu perpilta. – Atleisk, atleisk, – sako jis ir, apėjęs mane, atsistoja priešais. – Atleisk, labai atsiprašau.

– Nepykstu, didelis kvaily, – sakau. Jau apsipratau su mintimi, kad visą gyvenimą krūpčiosiu.

– Tikrai?

Linkteliu žiūrėdama į nueinantį Lansą.

Iš švarko kišenės Kailas ištraukia maišelį rausvų ir baltų zefyrų.

– Vaikai prašė perduoti Ledinukų poniai, – tarė jis. – Kadangi ji nepakvietė jų į pokylį. Kodėl nepasakei man, kad jie nežino, kur šįvakar einame?

– Nepasakiau jiems, Kailai, nes nesu paika. Žinojau, kad jie pasius. Verčiau jau sužinos iš tavęs ar jos, bet ne iš manęs.

– Laimingi nebuvo. Manau, zefyrus perdavė, kad ji jaustųsi kalta.

– Nieko nebus, ta moteris neturi gėdos. Ji nori, kad supirktum pobūviui maisto produktus.

– Aš?

– Aha, neseniai skambino dėl sąrašo, kurį turiu perduoti tau.

– Kodėl man?

– Matyt, jai patinki. Būk atsargesnis: ko gero, ji sieks, kad apmokėtum vestuvių išlaidas.

Kailas valandėlę išplečia akis, ir aš prikandu lūpas, kad nepratrūkčiau kvatoti – tokia persigandusi jo mina. Kaip lengva jį vedžioti už nosies. Kailas žvilgteli į mane, įdėmiai įsižiūri, suvokia, kad jį erzinu, ir nusišypso. Plati šypsena išgiedrija jo ir taip gražų veidą. Man tai labai patinka. Dievinu savo geriausio draugo šypseną.

Įsikimbu jam į parankę.

– Greičiau, – sakau apsukdama jį į prekybos centro pusę. – Aš tau padėsiu apsipirkti.

– Klausyk, kas buvo tas gražuolis, kurį pamačiau nueinant, kai išlindau iš už kampo? – klausia Kailas.

Purtau galvą.

– Niekas, – sakau. – Visiškai niekas.

zefyrai

penkiasdešimt antras skyrius

– Kende, važiuodama į Australiją, turėsi pasiimti ir mus, – sako man Vasara.

Mes perkame dovanas tėvų gimtadieniui – jie gimę lapkričio mėnesį, vienas trimis dienomis anksčiau už kitą. Dabar vėlyvas spalis, šalta. Aš dar nepripratau prie Anglijos žiemos. Atrodo, kad šaltis tvyro ore ir laižo odą, jei per ilgai stovi nejudėdamas; vėsa be perstojo ieško būdų įsmukti tau po drabužiais ir apkabinti.

Kol kas nupirkome Ašlinai skaitmeninį fotografijos rėmelį nuo abiejų ir juodo atlaso batelius smailais beprotiško aukščio kulniukais – po batelį nuo kiekvieno, suvyniosime atskirai. Traukiame į meno reikmenų parduotuvę kitame miesto gale. Manau, tėvui turėtų nupirkti braižybos stalą – ne darbui, o kūrybai, popieriaus, pieštukų, pastelės. Dvyniai dvejojo dėl tokios dovanos, bet aš pasakiau, jog reikia skatinti tėtį, kad jis taptų toks puikus kaip jie. Abu sutiko.

– Taip, – sako Džeksonas, – jei tu mus pasiimsi, Naujasis Garvas pasimatys su broliais ir seserimis.

Mano planai dėl Australijos atidėti. Taupau jau metai ir turiu sukaupusi krūvą pinigų. Mudu su Vilu vis dar kasdien kalbamės, o prieš pusmetį buvom kartu net dvylika valandų, kai jis atvežė vaikus aplankyti senelių. Mes vis dar norime būti kartu, bet... bet. Mes – praktiški žmonės. Aptarėme visas galimybes – net skaudžiausias – ir vis dar norime būti kartu. Bet... bet.

Sustoju ir atsargiai įtraukiu juos į šeštadienį uždarytos parduotuvės durų stačiakampį, kad ištrūktume iš gatvės minios.

– Kas sako, kad aš vykstu į Australiją? – klausiu.

– Tėtis sakė, kad turbūt grįši atgal, – sako Džeksonas. – Jis sakė, kad tu nori grįžti pas jaunikį.

– Aš maniau, kad tavo jaunikis – tėtis, – prisipažįsta Vasara. – Bet jis pasakė, kad ne. Pasakė, kad nori būti tavo jaunikis ir kad šimtą metų tave myli, bet tavo jaunikis gyvena Australijoje, ir tu nori išvykti tenai. Turi pasiimti ir mus. Mes būsime geri.

– Labai geri. Aš noriu skristi lėktuvu, – paaiškina Džeksonas. – Noriu pamatyti kengūras.

Nužvelgiu Vasarą. Supyniau jai plaukus į šešias storas standžias kasytes, ir jos kaip lygios šilkinės virvės driekiasi per galvą tolyn nuo veidelio, o galai sutvirtinti įvairių spalvų gumelėmis. Plaukus beveik slepia stora mėlyna vilnonė kepurė, Vasara vilki juodą pūstą striukę, todėl atrodo kaip senis besmegenis, o strazdanos ant nosies dar ryškesnės. Melsvai žalios akys, apvestos rudai, su rudais šlakeliais, įdėmiai mane stebi. Vasara laukia atsakymo, ar juos pasiimsiu.

Paskui mano žvilgsnis nukrypsta į Džeksoną. Jam ant galvos mėlyna apskrita kepurytė, apsivilkęs juodą pūstą striukę. Strazdanota ne tik nosis, bet ir skruostai. Jo akys, tokios kaip sesers, irgi įsmeigtos į mane.

– Klausykit, pirmiausia, aš irgi myliu jūsų tėtį. Bet kaip draugą. Taip geriau, – pradedu aiškinti. – Taip, galvojau išvykti į Australiją, tėtis neklydo. Taip. Ten mano, galima sakyti, jaunikis, bet jei vykčiau, negalėčiau jūsų pasiimti, nes tėtis ir mama baisiai jūsų pasiilgtų.

Abu žaibiškai susižvalgo, baisiai susirūpinę, o liūdesys tiesiog apčiuopiamas.

– Bet, bet... – tariu, kad jie vėl atkreiptų dėmesį. – Bet, – sakau, kai abu nuogąstaudami sužiūra į mane, – aš irgi jūsų pasiilgčiau, jei išvykčiau, todėl nevažiuosiu.

Jie – du mano „bet“. Be abejo. Negaliu jų palikti. Aš myliu Vasarą. Aš myliu Džeksoną. Aš myliu Vasarą ir Džeksoną. Pažinus juos, pamilus juos, mano siela pasveiko, mano širdis pagijo. Negaliu jų palikti.

Mudu su Vilu ilgai kalbėjome apie tokią išeitį – mes kalbame apie viską – ir jis supranta. Jis pažadėjo laukti, kol pajusiu, kad galiu palikti juos ilgam laikui ir būti su juo. Bet taip neįvyks. Turiu sau prisipažinti. Turiu tai pasakyti Vilui. Bus sunku, tačiau reikia išmokti gyventi suprantant, kad bendros ateities neturime. Teks išsiskirti. Ir aš vėl būsiu viena pačia tikriausia šio žodžio prasme. Siaubinga mintis, bet ji išlaisvina.

Suprantu, kad Ašlina turi savų priežasčių negyventi su jais, suprantu, kad ji elgiasi taip, kaip, jos nuomone, visiems geriau, bet negalėčiau palikti dvynių. Negalėčiau jų palikti ir kvėpuoti toliau.

– Aš niekur nevažiuosiu, aišku? – sakau jiems. – Aš būsiu su jumis, kol užaugsite.

Abu linkteli ir kelias sekundes lukteli mąstydami apie naujieną ir jos svarbą ateičiai.

– Bet aš noriu pamatyti Australiją, – priešinasi Vasara.

– Aš irgi, – pritaria Džeksonas. – Ir Naujasis Garvas.

Juodu nenutuokia, koks svarbus mano sprendimas, koks kilnus ir pasiaukojamas. Aš dėl jų atsižadu savo gyvenimo meilės, o jie nieko nenutuokia. Tai viena priežastis, kodėl myliu Vasarą ir Džeksoną, Džeksoną ir Vasarą: jie vengia aukotis. Taip ir turi būti.

– Vieną gražią dieną tikrai ten nuvyksite, – sakau stodamasi. Paimu po pirštinėtą rankytę, ir mes žengiame ant šaligatvio.

– Bet aš noriu važiuoti dabar, o ne vieną gražią dieną, – sako Džeksonas.

– Aš irgi, – pritaria Vasara.

– Žinote ką, grįžę paklausime tėčio – neabejoju, kad jis mielai apmokės mūsų kelionę į Australiją. Ir pasakykime, kad norime skristi pirma klase. Neabejoju, kad jis labai apsidžiaugs. Tiesiog nepaprastai.

Abu pritariamai linkteli ir laimingi žingsniuoja šalia manęs, kol įsiliejame į žmonių srautą pagrindinėje gatvėje.

Prašom atleisti...

Viešai padėkoti – vienas iš maloniausių rašytojo profesijos pranašumų. Prašom man atleisti, kad be galo mėgstu tai daryti, taigi...

Savo neįtikėtinai nuostabiai šeimai: tai Samuel, Agnes, Sameer, Kathy, David, Maryam, Dawood, Maraam, Muneerah, Yusuf, Ahmad, Muhammad, Ameerah, Liah, Skye, Aysah, Habiba, David, Jade. Visi jūs man labai brangūs, ir ne vien dėl to, kad mane palaikote.

Savo pritrenkiantiems agentams: Antony Harwood (arba GAM) – jūsų antras vardas turėtų būti Pareigingasis, ačiū jums už VISKĄ. James Macdonald Lockhart – jūsų ramybei, ko gero, niekas pasaulyje neprilygtų, užtat aš jus ir dievinu.

Savo tobuliesiems redaktoriams: Jo Dickinson (kitaip MGE), kuri būtų didžiausia laimė kiekvienam rašytojui – ypač ačiū, kad nepamiršo manęs net per motinystės atostogas. Louise Davies tegu Dievas laimina už kantrybę ir supratingumą. Jeniffer Richards darbą dievinu. Kirsteen Astor – irgi. Dar Kerry Chapple ir Emma Stonex – dėkoju, kad vis mane primindavo paskalų skyreliuose.

Savo stebuklingiesiems draugams britams: Richard Atkinson (ačiū, kad pirmas perskaitė „naują Dorothy Koomson“); Emily Partridge; Andy Baker (ačiū, kad vienintelė mane aplankė Oze); Rhian Clugston; Sharon Wright ir David Jacobson ir Luc; Marian, Gordon, Jonathan ir Rachel Ndumbe; Stella Eleftheriades; Jean Jollands; Emma Hibbs; Bibi Lynch; Adam Gold; Rob Haynes; Janet Cost-Chretien; Tasha Harrison; Denise Ryan; Sarah Ball: Martin, Sachiko ir Connor O’Neill; Tanya Smale (ačiū, kad yra mano Kamryn); Colette Harris; Nuala Farrell; Maria Owen; Sharon Percival.

Savo įstabiesiems bičiuliams australams: Lucy ir Olivia Tumanow-West; Lindsay Curtis; Rebecca Buttrose; Rebecca Carman; Jen, Danny, Dylan, Isabella, Sunny, Jolie, Gemma ir Violet (kitaip Adcockų šeima); Erin Kisby.

Ir visiems žmonėms, kurie maloniai papasakojo man savo istorijas, panaudotas šioje knygoje, karštai, nuoširdžiai dėkoju už sąžiningumą ir narsą.

Content

Koomson Dorothy Zefyrai pusryčiams