Kinsella Sophie

Nepaprasta namų šeimininkė

SOPHIE KINSELLA

NEPAPRASTA NAMŲ ŠEIMININKĖ

Romanas

Iš anglų kalbos vertė Indrė Veličkaitė

Alma littera

Versta iš: Sophie Kinsella THE UNDOMESTIC GODDESS, Bantam Press

UDK 820-3 Ki-116

ISBN 9955-24-070-9

Copyright © Sophie Kinsella 2005

© Vertimas į lietuvių kalbą, Indrė Veličkaitė, 2006

© Leidykla „Alma littera“, 2006

Skiriu Lindai Evans

Padėka

Esu nepaprastai dėkinga daugybei žmonių, kurie skyrė man savo brangaus laiko ir padėjo rašyti šią knygą. Dėkoju Emili Stokeli, genialiai namų šeimininkei, už tai, kad išmokė mane kepti duoną. Rodžeriui Beironui, kuris taip noriai pasidalijo su manimi savo teisinėmis žiniomis ir padėjo įgyti bendrą supratimą apie teisininkų gyvenimą (ką ir kalbėti apie Džo Malouno profesionalumą!). Ypač dėkoju Ebigeil Tounlei, kuri buvo viso teisinio siužeto konsultantė, leisdavo man ją trukdyti, ir kantriai atsakinėdavo į milijonus kvailų klausimų.

Dėkoju visada mane palaikantiems Patrikui Plokingtonui — Smaitui, Lariui Finlui, Laurai Šerlok, Edui Kristi, Andrulai Maikl, Keitei Šamano, Džudit Velš ir kitiems nuostabiems žmonėms iš Transworld. Mano brangiai agentei Aramintai Vitlei, kurios entuziazmui dėl šios knygos nebuvo ribų, Lizi Džouns, Liusindai Kuk, Nikei Kenedi ir Semui Edenborou. Ačiū Valeri Hoskins, Rebekai Vatson ir Brajanui Siberelui. Labai dėkoju komisijos nariams ir visiems savo berniukams — dideliems ir mažiems.

Žinoma, šioje padėkoje negaliu nepaminėti Nigelos Loson, su kuria neturėjau garbės susipažinti, bet kurios knygas rekomenduočiau perskaityti visoms nepaprastoms namų šeimininkėms.

Pirmas

Ar jus vargina įtampa?

Ne. Aš visai neįsitempusi.

Aš... užsiėmusi. Daugybė žmonių yra užsiėmę. Gyvename tokiame pasaulyje. Aš turiu perspektyvų darbą, labai rūpinuosi savo karjera ir man tai patinka.

GERAI. Kartais aš patiriu nedidelę įtampą. Tarsi kažkokį spaudimą. Bet, dėl Dievo meilės, juk aš — didmiestyje dirbanti teisininkė. Ko daugiau galima tikėtis?

Rašydama taip spaudžiu rašikliu popierių, kad šis net įplyšta. Prakeikimas. Nekreipkite dėmesio. Kitas klausimas.

Kiek maždaug valandų per dieną jūs praleidžiate savo kabinete?

12

14

8

Priklauso nuo aplinkybių.

Ar reguliariai mankštinatės?

Aš reguliariai plaukioju

Kartais plaukioju

Aš ketinu pradėti reguliariai plaukioti. Kai turėsiu laiko. Pastaruoju metu tiek daug darbo, bet greitai viskas pasikeis.

Ar išgeriate per dieną 8 stiklines vandens?

Taip

Kartais

Ne.

Padedu rašiklį į šalį ir krenkšteliu. Kitame kambario gale dėliojusi mažus vaško ir nagų lako buteliukus Maja pakelia į mane akis. Šiandien Maja yra mano gražioji terapeute. Jos ilgi tamsūs plaukai supinti į vieną kasą su balta sruoga, o jos nosį puošia mažas sidabrinis auskariukas.

— Viskas gerai? — pasiteirauja ji maloniu balsu.

— Minėjau, kad truputį skubu, — mandagiai primenu. — Ar tikrai būtina atsakyti į visus klausimus?

— Mes siekiame gauti kiek galima daugiau informacijos, kad galėtume išsiaiškinti, ko labiausiai reikia jūsų grožiui ir sveikatai, — paaiškina ji ramiu, bet nepermaldaujamu balsu.

Žvilgteliu į laikrodį. Devynios keturiasdešimt penkios.

Neturiu tam laiko. Aš tikrai neturiu laiko. Bet tai dovana man gimtadienio proga. Prižadėjau tetai Petsi.

Tiksliau, tai praėjusių metų gimtadienio dovana. Teta Petsi įteikė man dovanų čekį „maksimaliam streso sumažinimui“ dar prieš metus. Ji — mano mamos sesuo, labai nerimaujanti dėl kopiančių karjeros laiptais moterų. Kiekvieną kartą kai susitinkame, ji tvirtai suspaudžia mano pečius, nutaiso susirūpinusią veido išraišką ir įsistebeilija man į veidą. Kortelėje, kurią gavau kartu su dovanų čekiu, buvo parašyta: „Rask laiko Sau, Samanta!!!“

Aš tikrai ketinau paklausyti jos patarimo. Tačiau darbe buvo intensyvus periodas, tad metai kažkaip prabėgo, taip ir nesuradus laisvos minutės. Dirbu teisininke Carter Spink firmoje. Šiuo metu darbo beprotiškai daug. Štai kur priežastis. Bus geriau. Man tereikia sėkmingai ištverti dar keletą savaičių.

Kad ir kaip ten būtų, tada gavau iš tetos Petsi šių metų gimtadienio atviruką ir staiga suvokiau, kad dovanų čekio galiojimo laikas jau artėja prie pabaigos. Taigi taip atsidūriau čia savo dvidešimt devintojo gimtadienio proga. Pasiėmiau pusę (ne daugiau!) laisvos dienos ir dabar sėdžiu ant sofos, įsisupusi į baltą minkštą chalatą ir mūvėdama keistas popierines kelnes.

Ar jūs rūkote?

Ne.

Ar geriate alkoholinius gėrimus?

Taip.

Ar reguliariai valgote namuose paruoštą maistą?

Pakeliu akis truputį sutrikusi. Kaip tai susiję? Kodėl namuose ruoštas maistas laikomas išskirtiniu?

Aš valgau kokybišką, įvairų maistą, — pagaliau parašau.

Tai tikra tiesa.

Juk kiekvienas žino, kad kinai gyvena ilgiau negu mes — tai kas gali būti sveikiau nei valgyti jų maistą? O picą sugalvojo Viduržemio jūros pakrančių gyventojai. Ją valgyti tikriausiai sveikiau negu namuose pagamintus patiekalus.

Ar jaučiate, kad gyvenate harmoningą gyvenimą?

Taip.

N

Taip.

— Viskas, — pranešu ir paduodu ranka prirašytus lapus Majai, kuri pradeda tyrinėti mano atsakymus. Jos pirštas lėtai slysta gyvatuke popieriumi žemyn. Tarsi mums priklausytų visas pasaulio laikas.

Jai gal ir priklauso, bet aš tikrai turiu grįžti į darbą iki pirmos.

— Atidžiai perskaičiau jūsų atsakymus, — mąsliai nužvelgia mane Maja. — Akivaizdu, kad jūs — labai įsitempusi moteris.

Ką? Iš kur ji tai ištraukė? Aš juk aiškiai leidau suprasti, kad nesu įsitempusi.

— Ne, aš nesu, — nutaisau nerūpestingą, „pažiūrėk kokia esu atsipalaidavusi“, šypseną.

Neatrodo, kad įtikinau Mają.

— Be jokios abejonės, darbe patiriate nemažą įtampą.

— Įtampa yra mano varomoji jėga, — bandau paaiškinti. Tai tiesa. Sužinojau šį savo bruožą dar tada...

Na, dar tada, kai man, aštuonmetei mergaitei, mama pasakė: Įtampa yra varomoji jėga, Samanta. Visos mūsų šeimos varomoji jėga yra įtampa. Tai tarsi mūsų šeimos moto ar kažkas tokio.

Žinoma, išskyrus mano brolį Piterį. Jam pakriko nervai. Bet visiems kitiems — taip.

Aš myliu savo darbą. Negalėčiau gyventi be to saldaus pasitenkinimo, suradus spragą sutartyje. Dievinu adrenaliną, kurį sukelia paskutinis bylos nagrinėjimas. Man patinka derybų jaudulys, ginčai ir tas malonus jausmas, kai tavo išsakyta pastaba — pati geriausia.

Manau, tik kartais jaučiuosi taip, lyg mano pečius slėgtų per didelė našta. Tarsi kažkas ant manęs vieną po kito krautų didelius akmenis, o aš turėčiau juos išlaikyti, kad ir kokia būčiau pavargusi...

Bet juk visi turbūt taip jaučiasi. Tai normalu.

— Jūsų oda labai išsausėjusi, — palinguoja galva Maja. Ji profesionalo ranka perbraukia mano skruostą ir susirūpinusi švelniai suima smakrą. — Jūsų kraujospūdis labai aukštas. Tai tikrai nėra sveikatos požymis. Ar šiuo metu jaučiate ypatingą įtampą?

— Šiuo metu tikrai turiu daug darbo, — gūžteliu pečiais, — bet tai laikina. Aš jaučiuosi gerai. Gal jau galime visa tai baigti?

— Na, — Maja pakyla nuo kėdės. Ji spusteli mygtuką sienoje, ir ore pasklinda švelni pano fleitos melodija. — Galiu pasakyti tik tiek, kad atėjote ten, kur reikia, Samanta. Mūsų tikslas yra padėti jums atsikratyti įtampos, įkvėpti jums naujų jėgų ir padėti pašalinti iš jūsų organizmo šlakus.

— Kaip miela, — burbteliu, klausydama tik viena ausimi. Ką tik prisiminiau, kad dar nesusisiekiau su Deividu Eldridžu dėl naftos sutarties su Ukraina. Aš ketinau jam paskambinti vakar. Šūdas.

— “Žaliojo medžio“ centro tikslas — suteikti tylos ir ramybės prieglobstį, atitolinti nuo kasdienių rūpesčių, — Maja paspaudžia kitą mygtuką sienoje, ir kambaryje prigęsta šviesa. — Kol dar nepradėjome, — ramiu melodingu balsu tęsia ji, — gal turite kokių klausimų?

— Tiesą sakant, turiu, — palinkstu į priekį.

— Puiku! — nušvinta ji. — Jus domina šios dienos procedūros ar kažkas bendresne prasme?

— Gal galėčiau greitai išsiųsti elektroninį laišką? — mandagiai paklausiu.

Majos šypsena sustingsta veide.

— Labai greitai, — priduriu. — Užtruksiu tik kelias sekundes...

— Samanta, Samanta... — liūdnai palinguoja galvą Maja. — Jūs atėjote čia tam, kad atsipalaiduotumėte, skirtumėte keletą akimirkų sau, ne elektroniniams laiškams. Tai — manija. Priklausomybė, kenksminga kaip alkoholis ar kofeinas.

Dėl Dievo meilės, aš nesu apimta manijos. Koks absurdas! Tikrinuosi elektroninį paštą kartą per... kokias trisdešimt sekundžių.

Esmė ta, kad per trisdešimt sekundžių gali daug kas pasikeisti.

— Ir, be to, Samanta, — pamokomai tęsė Maja, — ar tu matai šiame kambaryje kompiuterį?

— Ne, — atsakau, paklusniai dairydamasi aplink po blausų mažą kambariuką.

— Štai kodėl mes prašome, kad jūs paliktumėte visus elektroninius prietaisus seife. Draudžiama atsinešti ir mobiliojo ryšio telefonus. Jokių mažų kompiuterių, — Maja skėsteli rankomis. — Tai pasitraukimas. Pabėgimas nuo pasaulio.

— Žinoma, — nuolankiai linkteliu galvą.

Dabar turbūt ne pats tinkamiausias laikas pasisakyti, kad savo popierinių kelnių kišenėje turiu mažytį BlackBerry firmos kompiuteriuką.

— Taigi pradėkime, — nusišypso Maja. — Atsigulkite ant sofos, užsiklokite antklode. Beje, prašyčiau nusisegti laikrodį.

— Man reikia laikrodžio!

— Dar viena priklausomybė, — priekaištingai cvakteli liežuviu atsipalaidavimo meistrė. — Jums nereikia žinoti, kiek valandų, kol esate čia.

Ji taktiškai nusisuka, o aš nenoriai nusisegu laikrodį. Tada šiek tiek nerangiai įsitaisau ant sofos, stengdamasi nesutraiškyti savo brangiausiojo BlackBerry.

Aš mačiau užrašą, draudžiantį įsinešti elektroninius prietaisus. Ir tikrai palikau savo diktofoną. Bet trys valandos be BlackBerry? Noriu pasakyti, o jei kas nutiktų biure? O jeigu būtų labai skubu?

Be to, šis draudimas neturėjo jokios loginės prasmės. Jei jie tikrai norėtų, kad žmonės atsipalaiduotų, leistų jiems pasilikti savo BlackBerry ir mobiliojo ryšio telefonus, o ne konfiskuotų juos.

Kad ir kaip būtų, ji vis tiek jo nepamatys po mano antklode.

— Pradėsime nuo atpalaiduojamojo pėdų masažo, — ramiai taria Maja, ir aš jaučiu, kaip ji lėtai įtrina kažkokį kremą į mano pėdas. — Pasistenkite apie nieką negalvoti.

Aš paklusniai įsistebeiliju į lubas. Apie nieką negalvoti. Mano mintys lengvos ir permatomos kaip... stiklas...

Ką reikės daryti su Eldridžu? Turėjau jam kažką atsakyti. Jis juk lauks atsakymo. O jei jis pasakys kitiems partneriams, kad aš aplaidi? O jei tai paveiks mano sandorius ir partnerystę? Nerimas užgniaužia kvapą. Dabar tikrai ne laikas viską palikti likimo valiai.

— Pasistenkite atsikratyti visų minčių, — monotoniškai tęsia toliau Maja. — Pajauskite, kaip jūsų kūnas išsilaisvina nuo įtampos...

Galbūt man pavyktų labai greitai jam nusiųsti elektroninį laišką. Po paklode. Vogčiomis ranka užčiuopiu kietą BlackBerry paviršių. Pamažu ištraukiu jį iš savo popierinių kelnių kišenės. Maja toliau visiškai užsimiršusi masažuoja mano pėdas.

— Jūsų kūnas sunkėja... jūsų mintys skaidrėja...

Prisitraukiu BlackBerry sau prie krūtinės, kad galėčiau matyti ekraną po antklode. Ačiū Dievui, kambaryje prieblanda. Kaip įmanydama stengiuosi kuo mažiau judėti, pradedu paslapčia viena ranka rašyti elektroninį laišką.

— Atsipalaiduokiteee, — raminamai nutęsia Maja. — Įsivaizduokite, kad vaikštote paplūdimiuuu...

— Mhm, — pritariamai sumurmu aš.

Deividai, rašau. Re ZFN Naftos sutartis. Aš perskaičiau pataisas. Manau, mūsų atsakymas turėtų būti...

— Ką jūs darote? — staiga pasigirsta budrus Majos balsas.

— Nieko! — iškart atšaunu, kyštelėdama mažąjį kompiuterį po antklode. — Tiesiog... ee... atsipalaiduoju.

Maja atsistoja ir apeina sofą. Jos žvilgsnis nukreiptas į iškilimą antklodėje, kur aš rankoje spaudžiu BlackBerry.

— Kažką slepiate? — jos balse aiškus nepasitikėjimas.

— Ne!

Po antklode kompiuteris supypsi. Prakeikimas.

— Tai tikriausiai automobilis, — bandau atrodyti nerūpestinga, — gatvėje.

Maja prisimerkia.

— Samanta, — pradeda ji lėtai, grėsmingu tonu. — Ar tu po antklode slepi elektroninį prietaisą?

Nujaučiu, kad jei neprisipažinsiu, ji vis tiek nutrauks antklodę.

— Aš tik siunčiau elektroninį laišką, — kaltai nusišypsau ir parodau jai BlackBerry.

— Ak jūs, darboholikai! — susierzinusi Maja išplėšia jį man iš delno. — Elektroniniai laiškai gali palaukti. Viskas gali palaukti. Jūs tiesiog nemokate atsipalaiduoti!

— Aš nesu darboholikė! — atšaunu pasipiktinusi. — Aš — teisininkė! Tai visai kas kita!

— Kol kas viską neigiate, — ji palinguoja galvą.

— Visai ne! Klausykite, šiuo metu firmoje sudarinėjami svarbūs sandoriai. Negaliu tiesiog taip paprastai nuo visko atsiriboti! Tik ne dabar. Aš... Na, aš šiuo metu sprendžiu bendradarbiavimo reikalus.

Garsiai tardama žodžius pajuntu pažįstamą galvos skausmą. Galiu tapti partnere vienoje didžiausių teisinių firmų šalyje. Vienintelis dalykas, kurio aš kada nors taip troškau.

— Noriu tapti partnere, — pakartoju ramiau. — Jie priims sprendimą rytoj. Jei man pavyks, tapsiu pačia jauniausia partnere visoje firmos istorijoje. Ar galite įsivaizduoti, koks tai sandoris? Ar bent kiek nutuokiate...

— Kiekvienas gali skirti nors porą valandų sau, — įsiterpia Maja. Ji tvirtai suima mano pečius. — Samanta, jūs esate itin dirgli. Jūsų pečių juosta įsitempusi, širdis smarkiai plaka... Man rodos, jūs pasiekėte ribą.

— Aš jaučiuosi puikiai.

— Jūs — tikras nervų kamuolys!

— Ne!

— Turite pasiryžti sulėtinti tempą, Samanta, — ji pažvelgia į mane labai rimtai. — Tik jūs galite pakeisti savo gyvenimą. Ar pasiryšite tam?

— Ee... na...

Aš cypteliu iš nuostabos, kai savo popierinių kelnių kišenėje pajuntu vibraciją.

Mobilusis telefonas. Įgrūdau jį ten kartu su mažuoju kompiuteriu ir nustačiau vibracijos režimą, kad nekeltų triukšmo.

— Kas čia? — Maja spokso į trūkčiojančią antklodę. — Kas čia taip... dreba?

Negaliu prisipažinti, kad tai mobilusis telefonas. Tik ne po BlackBerry.

— Chm... — atsikrenkščiu. — Tai mano ypatingasis... Ee... meilės žaisliukas.

— Jūsų kas? — Maja atrodo priblokšta.

Telefonas dar kartą suvibruoja mano kelnėse. Privalau atsiliepti. Ko gero, skambina iš darbo.

— Mm... žinote, aš šiuo metu jau kylu į palaimos viršūnę, — reikšmingai pažvelgiu į Mają. — Gal jūs galėtumėte... išeiti iš kambario?

Majos akyse sušmėžuoja įtarimas.

— Palaukite! — ji vėl įdėmiai įsižiūri į mane. — Jūs ten slepiate telefoną? Jūs slaptai įsinešėte ir mobilųjį telefoną?

O Dieve. Ji atrodo įsiutusi.

— Klausykite, — stengiuosi kalbėti kuo nuolankiau, — aš žinau, kad turite taisykles ir visa kita, kurioms neparodžiau pagarbos, bet esmė ta, kad man reikia mobiliojo. — Kyšteliu ranką po antklode, norėdama išsitraukti telefoną.

— Nedrįskite! — Majos riksmas mane tikrai nustebina. — Samanta, — ji akivaizdžiai stengiasi išlikti rami, — jei girdėjote bent žodį to, ką jums sakiau, jūs tuojau pat išjungsite mobilųjį telefoną.

Telefonas dar kartą suvibruoja mano rankoje. Žvilgteliu į ekraną ir pajuntu spaudimą skrandyje.

— Iš firmos.

— Jie gali palikti žinutę. Tai gali palaukti.

— Bet...

— Jūs dabar skiriate laiko sau, — ji nuoširdžiai spusteli abi mano rankas. — Tai jūsų laikas.

Dieve, ji tikrai nesupranta, ar ne? Man jau beveik norisi juoktis.

— Aš dirbu Carter Spink, — nekantriai paaiškinu. — Neturiu laiko sau.

Atlenkiu telefoną ir iš jo pasigirsta piktas vyriškas balsas.

— Samanta, kur tave velnias nešioja?

Man užgniaužia kvapą. Ketermanas. Mūsų korporacijos skyriaus viršininkas. Jis tikriausiai turi vardą, bet niekas jo kitaip nevadina — tik Ketermanu. Jis — juodaplaukis, pilkomis skvarbiomis akimis, įrėmintomis akiniais griežtais plieniniais rėmeliais. Įsidarbinusi Carter Spink, pirmosiomis dienomis iš tikrųjų regėdavau jį košmaruose.

— Falon nenori laikytis sutarties. Turi grįžti dabar. Susirinkimas dešimtą trisdešimt.

Nenori laikytis sutarties?

— Jau atskubu, — baigiu pokalbį ir liūdnai pažvelgiu į Mają: — Atsiprašau.

Nesu priklausoma nuo savo laikrodžio.

Bet, aišku, pasitikiu juo. Ir jūs pasitikėtumėte, jei jūsų laikas būtų matuojamas šešių minučių tarpsniais. Iš manęs tikimasi, kad kas šešias minutes išrašysiu klientui sąskaitą. Viskas pažymėta kompiuterinėje dienotvarkėje, detaliame sąraše.

11.00 - 11.06 Pirminė sutartis projektui A.

11.06 - 11.12 Pataisyta dokumentacija klientui B.

11.12 - 11.18 Konsultacija sutarties C klausimais.

Pradėjusi dirbti Carter Spink, iš pradžių šiek tiek išsigandau reikalavimo, kad turėsiu užrašinėti, ką veikiau kiekvieną darbo dienos minutę. Susimąstydavau: o kas bus, jei nieko nenuveiksiu per tas šešias minutes? Ką tada turėčiau parašyti?

11.00 - 11.06 Be tikslo spoksojau pro langą.

11.06 - 11.12 Svajojau netyčia susidurti su Džordžu Kluniu gatvėje.

11.12 - 11.18 Bandžiau liežuviu paliesti nosį.

Bet tiesa ta, kad prie tokio režimo priprantama. Pripranti savo gyvenimą matuoti mažomis dalimis. Ir pripranti dirbti. Visą laiką.

Jei dirbi teisininku Carter Spink firmoje, nesėdi rankų sudėjęs. Nespoksai pro langą ir nesvajoji. Juk kiekvienos šešios minutės tavo laiko tiek daug vertos. Taip jau yra. Jei leisiu šešioms minutėms prabėgti veltui, kompanija neteks 50 svarų. Dvylika minučių — 100 svarų. Aštuoniolika minučių — 150 svarų.

Kaip jau minėjau, Carter Spink teisininkai nešvaisto laiko vėjais.

Antras

Atvykusi į biurą, pamatau prie mano stalo stoviniuojantį Ketermaną, su pasibjaurėjimu žvelgiantį į krūvą popierių ir netvarkingai paskleistų bylų.

Atvirai kalbant, mano stalas toli gražu nėra pats tvarkingiausias pasaulyje. Iš tiesų... jis gerokai apkrautas. Bet aš tikrai ketinu jį sutvarkyti ir surūšiuoti visas tas senų bylų šūsnis, gulinčias ant grindų. Kai tik turėsiu laiko.

— Susirinkimas po dešimties minučių, — „šiltai“ pasitinka mane, žiūrėdamas į savo laikrodį. — Noriu sąskaitas patvirtinančių dokumentų.

— Žinoma, — atsakau, stengdamasi išlikti rami. Jo buvimas šalia kelia man šiurpą.

Geriausiu atveju Ketermanas būna bauginantis. Nuo kitų vyrų sklinda kremo po skutimosi aromatas, o jis spinduliuoja gąsdinančią proto galią. Šiandien viskas milijoną kartų baisiau, nes Ketermanas priimančių sprendimą specialistų grupėje. Rytoj jis ir trylika kitų partnerių susitinka nuspręsti, kas taps naujuoju partneriu.

Rytoj aš sužinosiu, ar man pasisekė, ar visas mano gyvenimas tėra viena didelė nesėkmė. Tiesiog taip paprastai bus sprendžiamas mano likimas.

— Sąskaitas patvirtinantis dokumentas yra štai čia... — kyšteliu ranką į ant stalo pūpsančią popierių krūvą ir plačiu mostu ištraukiu tai, kas, atrodo, turėtų būti dokumentų segtuvas.

Velnias, tai sena dėžutė nuo Crispy Creme spurgų.

Skubiai išmetu ją į šiukšlių dėžę.

— Jis tikrai kažkur čia... — kaip paklaikusi rausiuosi savo begalybėje popierių ir pagaliau randu reikalingą segtuvą. Ačiū Dievui. — Štai!

— Aš nesuprantu, kaip tu gali dirbti tokiame šiukšlyne, Samanta, — Ketermano balsas plonas ir sarkastiškas, bet jo akyse jokių juoko kibirkštėlių.

— Bent jau viskas po ranka! — mėginu pajuokauti, tačiau Ketermanas atrodo kietas ir šaltas kaip akmuo. Susijaudinusi atitraukiu kėdę nuo stalo, ir ant grindų pabyra daugybė laiškų, kuriuos pamiršau ten palikusi.

— Juk žinai seną taisyklę, kad stalus reikia susitvarkyti kiekvienos darbo dienos pabaigoje, prieš šešias, — Ketermano balsas geležinis. — Galbūt mums reikėtų ją dažniau prisiminti.

— Galbūt! — bandau nusišypsoti, bet Ketermanas mane vis labiau trikdo.

— Samanta! — įtampą nutraukia linksmas balsas, ir aš su palengvėjimu atsigręžiu. Koridoriumi atžingsniuoja Arnoldas Sevilis.

Arnoldas iš vyresniųjų partnerių man patinka labiausiai. Jo tankūs susitaršę žili plaukai visada atrodo kiek per drąsiai kaip teisininkui. Be to, jam patinka akį rėžiantys kaklaraiščiai. Šiandien jis ryši ryškiai raudoną turkiškais raštais išmargintą kaklaraištį, kuris puikiai dera prie nosinėlės, kyšančios iš švarko kišenės. Jis pasisveikina su manimi plačiai šypsodamasis, ir aš su palengvėjimu jam nusišypsau.

Esu tikra, kad Arnoldas palaiko mano kandidatūrą tapti partnere. Lygiai taip pat esu įsitikinusi, kad Ketermanas tam prieštaraus. Arnoldas išsiskiria iš šios firmos partnerių kitokiomis pažiūromis. Jis laužo taisykles ir nesuka sau galvos dėl tokių menkniekių kaip netvarkingi stalai.

— Rekomendacinis laiškas apie tave, Samanta, — šypsosi Arnoldas ir ištiesia man popieriaus lapą, — nuo Geliman Brothers pirmininko.

Nustebusi paimu ranka rašytą popieriaus lapą ir greitai perbėgu akimis jo turinį. „Didelė pagarba... teikia profesionalias paslaugas...“

— Kaip supratau, tu jam padėjai sutaupyti kelis milijonus svarų sterlingų, ko jis nesitikėjo, — pamerkia akį Arnoldas. — Jis patenkintas.

— O taip, — nuraustu. — Na, tai buvo niekis. Aš tiesiog pastebėjau klaidą jų finansinėse ataskaitose.

— Tu, be jokios abejonės, palikai jam gilų įspūdį, — Arnoldas kilsteli tankius antakius. — Jis nori, kad nuo šiol būtumei atsakinga už visų jo sandorių patikrinimą. Nuostabu, Samanta! Šauniai padirbėta.

— Ee... ačiū.

Žvilgteliu į Ketermaną. Gal yra nors mažytė viltis, kad jam tai padarė įspūdį? Bet jis stovi susiraukęs, kaip ir prieš tai. Tik dabar dar akivaizdžiai nekantraudamas.

— Taip pat noriu, kad tu sutvarkytumei šitai, — Ketermanas teškia aplanką ant mano stalo. — Per keturiasdešimt aštuonias valandas paruošk išsamią, kruopščią apžvalgą.

O, kad jį kur velniai. Man pasidaro silpna, pažvelgus į didžiulį aplanką. Reikės dirbti be atokvėpio, kol visa tai išanalizuosiu.

Ketermanas visada man duoda papildomo juodo darbo, kurio nesivargina atlikti pats. Tiesą sakant, visi partneriai daro tą patį. Net Arnoldas. Dažnai jie manęs net neperspėja, o tik nutrenkia kokį segtuvą man ant stalo su prilipdytu neįskaitomu rašteliu ir tikisi, kad aš su visu tuo susitvarkysiu.

— Kas nors neaišku? — jo akys susiaurėja.

— Viskas aišku, — žvaliai atsakau tokiu „aš galiu“, potencialaus naujo partnerio balsu. — Susitiksime susirinkime.

Jis išdidžiai nužingsniuoja, o aš žvilgteliu į laikrodį. Dvidešimt dvi minutės po dešimtos. Turiu lygiai aštuonias minutes įsitikinti, kad Falons sandorio dokumentai sutvarkyti. Atverčiu segtuvą ir greitai perbėgu akimis puslapius, ieškodama klaidų, netikslumų. Išmokau skaityti kur kas greičiau, kai įsidarbinau Carter Spink.

Tiesą sakant, viską darau greičiau. Einu greičiau, kalbu greičiau, valgau greičiau... myliuosi greičiau...

Nepasakyčiau, kad pastaruoju metu man tai teko daryti daug kartų, bet prieš keletą metų susitikinėjau su vienu vyresniųjų partnerių iš Berry Sorbes firmos. Jo vardas buvo Džeikobas. Jis dirbo su dideliais tarptautiniais sandoriais ir turėjo dar mažiau laiko negu aš. Ilgainiui mes išsitreniravome tai atlikti per šešias minutes. Manau, būtų buvę gana patogu, jei būtume vienas su kitu sudarinėję sutartis. (Bet, žinoma, mes to nedarėme.) Paprastai būdavo taip, kad jis padėdavo man pasiekti viršūnę, tada aš jam padėdavau pabaigti, o paskui iškart po to mes pasitikrindavome savo elektroninį paštą.

Taigi mes pasiekdavome orgazmą beveik vienu metu. Tad niekas negalėtų pasakyti, kad tai blogas seksas. Aš skaitau Cosmopolitan, tad išmanau šiuos dalykus.

Šiaip ar taip tuo metu Džeikobas gavo gerą pasiūlymą ir persikėlė gyventi į Bostoną. Tokia buvo pabaiga. Per daug nesikrimtau.

Kalbant visai atvirai, iš tiesų aš juo pernelyg nesižavėjau.

— Samanta? — mintis pertraukia balsas. Tai mano sekretorė Megė. Ji pradėjo dirbti tik prieš kelias savaites, todėl jos dar gerai nepažįstu. — Jūs gavote žinutę, kai buvote išėjusi. Nuo Džoanos.

— Džoanos iš Cliford Chance? — suklustu. — Gerai. Pasakyk jai, kad gavau jos elektroninį laišką apie ketvirtąjį straipsnį ir paskambinsiu jai popiet...

— Ne ta Džoana, — pertraukia Megė. — Jūsų nauja namų valytoja Džoana. Ji nori sužinoti, kur laikote dulkių siurblio maišelius.

Abejingai ją nužvelgiu.

— Ką?

— Dulkių siurblio maišelius, — kantriai pakartoja Megė. — Ji jų neranda.

— Kodėl jai prireikė kišti dulkių siurblį į maišelį? — sutrinku. — Ji nori jį kur nors neštis?

Megė išpučia akis tarsi nesuvokdama, ar aš kalbu rimtai, ar juokauju.

— Maišeliai, kurie dedami į dulkių siurblį, — atsargiai paaiškina ji, — kad surinktų dulkes... ar turite tokių?

— Aaa! — greitai susivokiu. — Tie maišeliai. Ee...

Mąsliai susiraukiu, tarsi atsakymas jau būtų man ant liežuvio galo. Tiesa ta, kad aš net negaliu įsivaizduoti, kaip atrodo mano dulkių siurblys. Ar kada nors jį mačiau? Žinau, kad jis buvo pristatytas į namus, nes durininkas pasirašė, kad jį gavo.

— Gal turite Dyson, — bando pagelbėti Megė. — Jiems nereikia maišelių. Ar jūsų dulkių siurblys apvalus, ar pailgas? — ji laukia mano atsakymo.

Nė neįsivaizduoju, apie ką ji kalba. Bet tikrai neketinu prisipažinti.

— Sutvarkysiu šį reikalą, — profesionalės balsu bandau baigti pokalbį ir pradedu rūšiuoti savo popierius. — Ačiū, Mege.

— Ji taip pat norėjo dar kai ko paklausti, — Megė peržvelgia užrašus. — Štai. Kaip reikia įjungti jūsų orkaitę?

Akimirką vis dar rūšiuoju dokumentus, tarsi nebūčiau nugirdusi. Aišku, kad žinau, kaip įjungti orkaitę.

— Na, reikia pasukti... ee... rankeną, — bandau kalbėti nerūpestingai. — Juk tai iš tikrųjų akivaizdu...

— Ji minėjo kažkokį keistą laikrodinį mechanizmą, — mąsliai suraukia kaktą Megė. — Jūsų viryklė dujinė ar elektrinė?

Gana. Manau, jau laikas tučtuojau nutraukti šį pokalbį.

— Mege, man tikrai dabar reikia paskambinti, — apgailestaudama parodau į telefoną.

— Tai ką man pasakyti jūsų valytojai? — neatlyžta Megė. — Ji laukia mano skambučio.

— Pasakyk jai... kad nesuktų sau dėl to šiandien galvos. Aš viską sutvarkysiu.

Megei uždarius mano kabineto duris, paimu lipnų popierėlį ir ant jo užrašau priminimą.

1. Kaip įjungti orkaitę?

2. Maišeliai dulkių siurbliui — nupirkti.

Padedu rašiklį į šalį ir pamasažuoju smilkinius. Tikrai neturiu tam laiko. Noriu pasakyti, neturiu laiko dulkių siurblio maišeliams. Aš net nežinau, kaip jie atrodo. Dievaži, netgi nežinau, kur juos parduoda...

Staiga man šauna išganinga mintis. Užsisakysiu naują dulkių siurblį, kuriame jau yra maišelis — daugkartinio naudojimo.

— Samanta.

— Ką? Kas nutiko? — atsimerkiu ir kaip įkąsta pašoku nuo kėdės. Tarpduryje stovi Gajus Ešbis.

Gajus yra mano geriausias draugas firmoje. Jis — šešių pėdų ūgio, įdegusios odos ir tamsių akių išvaizdus vyrukas. Kiekvienas jo kūno colis kalba apie ramų, savimi pasitikintį, nepriekaištingą skonį turintį teisininką. Bet šį rytą jo plaukai susivėlę, o po akimis tamsūs ratilai.

— Nurimk, — nusišypso Gajus. — Tai tik aš. Eini į susirinkimą?

Jo šypsena nuostabi. Ne tik aš, bet ir visi kiti tai pastebėjo tą pačią akimirką, kai jis pasirodė mūsų firmoje.

— O... Ee... taip, ateinu, — susirenku dokumentus ir tada nerūpestingai paklausiu: — Gerai jautiesi, Gajau? Atrodai pavargęs.

Jis išsiskyrė su mergina. Visą naktį jie siaubingai kivirčijosi, ir ji išėjo visiems laikams...

Ne, ji emigravo į Naująją Zelandiją...

— Dirbau visą naktį, — susiraukė Gajus. — Prakeiktas Ketermanas. Antžmogis, — plačiai nusižiovauja jis, atidengdamas eilę baltutėlių dantų, kuriuos susitvarkė dar mokydamasis Harvardo Teisės fakultete.

Gajus dievagojasi, kad neturėjo kito pasirinkimo. Matyt, Harvarde negausi diplomo, kol kosmetikos chirurgas nepasirašys tau įskaitos.

— Tikra kankynė, — užjausdama palinguoju galvą ir atidarau duris. — Eime.

Gajų pažįstu jau metus. Nuo tada, kai jis tapo vienu iš partnerių korporacijos skyriuje. Jis protingas ir linksmas, dirba taip pat, kaip ir aš. Taip, tarp mūsų tarsi yra kažkokia trauka...

Neatmestina galimybė, kad mums gal būtų kas nors išėję, jei viskas nebūtų pakrypę kita linkme. Tačiau nutiko kvailas nesusipratimas ir...

Nesvarbu. Nieko neįvyko. Smulkmenos nesvarbios. Aš daugiau nieko nesitikiu. Mes draugai ir to man užtenka.

Gerai, štai kas iš tikrųjų nutiko.

Ko gero, Gajus mane pastebėjo pačią pirmąją savo darbo dieną firmoje, kaip ir aš jį pastebėjau. Jis rodė susidomėjimą. Jis paklausė, ar turiu vaikiną. Neturėjau.

Tai buvo lemiamas momentas: aš tikrai neturėjau vaikino. Ką tik buvau išsiskyrusi su Džeikobu. Taigi viskas būtų buvę tiesiog idealu.

Bet Nigelis Makdermontas, kurį galima pavadinti tik pačiu kvailiausiu, besmegeniu, atsilikusiu mulkiu, prišnekėjo Gajui, kad aš susitikinėju su vienu vyresniųjų partnerių iš Berry Sorbes firmos.

Nors aš jau buvau išsiskyrusi.

Mano nuomone, sistemoje daug spragų. Viskas turėtų būti daug aiškiau. Žmonėms reikėtų pritaisyti tokius ženklus kaip tualete. Užimta. Laisva. Reikėtų pašalinti bet kokį dviprasmiškumą.

Tačiau aš tokio ženklo neturėjau. Jei ir turėjau, jis buvo klaidingas. Prabėgo kelios gėdingos savaitės, kai aš daug šypsojausi Gajui, o jis atrodė sutrikęs ir pradėjo manęs vengti, nes nenorėjo: a) sužlugdyti poros santykių arba b) mylėtis trise su manimi ir Džeikobu.

Aš nesupratau, kas vyksta, tad atsitraukiau. Tada mane pasiekė gandai, kad jis pradėjo susitikinėti su mergina, vardu Šarlotė, su kuria susipažino kažkuriame savaitgalio vakarėlyje. Po mėnesio ar dviejų mes kartu dirbome su vienu sandoriu, todėl pasitaikė proga susipažinti artimiau. Tapome draugais. Štai ir visa istorija.

Noriu pasakyti, viskas gerai. Tikrai. Taip jau būna. Kai kurie dalykai nutinka, kai kurie — ne. Akivaizdu, kad mums nelemta būti kartu.

Tik giliai giliai širdyje... aš vis dar tikiu, kad kas nors gali pasikeisti.

— Na, — taria Gajus mums einant koridoriumi konferencijų kambario link, — partnere, — jis reikšmingai kilsteli antakį.

— Nekalbėk taip! — sušnypščiu, apimta siaubo. Jis prikarksės nelaimę.

— Liaukis. Juk žinai, kad tau pavyko.

— Nieko aš nežinau.

— Samanta, tu — pati protingiausia teisininkė tarp savo bendraamžių. Ir labiausiai atsidavusi darbui. Koks tavo intelekto koeficientas? 600?

— Nutilk, — įsistebeiliju į melsvą kilimą sau po kojomis, o Gajus nusijuokia.

— Kiek bus 124 padauginus iš 75?

— Devyni tūkstančiai trys šimtai, — nenoromis išspaudžiu.

Tai vienas dalykas, dėl kurio mane Gajus erzina. Jau būdama dešimties sugebėjau mintinai operuoti dideliais skaičiais. Dievas žino — kodėl. Tiesiog galiu. Visi tai išgirdę reaguoja maždaug taip: „O, kaip įspūdinga!“ ir pamiršta.

Bet Gajus negali to pamiršti ir nuolat prašo manęs žongliruoti dideliais skaičiais, lyg aš būčiau kokia cirko artistė. Žinau, kad jis mano, jog tai juokinga — bet iš tikrųjų ilgainiui tai pradeda erzinti.

Vieną kartą tyčia pasakiau klaidingą skaičių. Tada paaiškėjo, kad jam iš tiesų reikėjo atsakymo ir jis įrašė tą skaičių į sutartį. Laiku buvo susigriebta, kad byla nenueitų šuniui ant uodegos. Tad daugiau taip nedarau.

— Nerepetavai prieš veidrodį, kaip atrodysi firmos internetiniame puslapyje? — Gajus atsistoja mąsliai pasirėmęs smakrą pirštu. — Panelė Samanta Svyting, partnerė.

— Apie tai net negalvojau, — paniekinamai primerkiu akis.

Truputį pamelavau. Jau ne kartą įsivaizdavau, kaip nuotraukoje turėtų atrodyti mano šukuosena. Ir kurį iš savo juodų kostiumėlių apsivilksiu. Beje, šį kartą aš ketinu šypsotis. Dabartinėje nuotraukoje Carter Spink internetiniame puslapyje atrodau tikrai pernelyg rimta.

— Girdėjau, kad tavo pristatymas paliko jiems neišdildomą įspūdį, — jau rimčiau prabyla Gajus.

Mano apsimestinė panieka išgaruoja akimirksniu.

— Tikrai? — paklausiu, stengdamasi nuslėpti džiaugsmą. — Tu apie tai kažkur girdėjai?

— Visi žino, kaip tu visų akivaizdoje teisiniu klausimu sutriuškinai Viljamą Grifitsą, — Gajus sukryžiuoja rankas ant krūtinės ir žaismingai nužvelgia mane: — Ar jūs kada nors klystate, Samanta Svyting?

— Ak, aš priveliu daugybę klaidų, — šypteliu. — Patikėk.

Pavyzdžiui, jau pirmąją mūsų pažinties dieną, neįsikibusi tau į švarko atlapus ir nepasakiusi, kad esu laisva kaip paukštis.

— Klaida nėra klaida, — padaro reikšmingą pauzę Gajus, — kol ją galima ištaisyti.

Tardamas šiuos žodžius, jis atidžiau pažvelgia man į akis.

Arba jo akys tiesiog apsiblaususios dėl nemigos nakties. Man niekada nesisekė atpažinti ženklų.

Reikėjo studijuoti juos vietoj teisės. Būtų buvę daug naudingiau. Menų bakalauro kvalifikacinis laipsnis. Specializacija: „Žinojimo Kada Vyrai Žavisi Tavimi, O Kada Tiesiog Elgiasi Draugiškai“.

— Pasiruošę? — lyg botago kirtis priverčia mus krūptelėti Ketermano balsas. Atsisukusi pamatau grupelę santūriais dalykiniais kostiumais apsirengusių vyrų su dar rimčiau apsirengusiomis moterimis.

— Žinoma, — Gajus linkteli Ketermanui, atsigręžia ir pamerkia man akį.

O gal man tiesiog reikėtų užsirašyti į telepatijos kursus.

Trečias

Po devynių valandų mes vis dar susirinkime.

Didžiulis raudonmedžio stalas nuklotas sutarčių kopijomis, finansinėmis ataskaitomis, prikeverzotais užrašais, plastikiniais kavos puodeliais ir popieriais. Išsinešimui skirtos dėžutės nuo priešpiečių išmėtytos ant grindų. Sekretorė rengia naujas projekto sutarties kopijas. Du teisininkai iš kitos firmos pasitraukė nuo stalo ir dabar įdėmiai kažką diskutuoja poilsio kampelyje, kurį galima aptikti kiekviename susirinkimų kambaryje: nedidelė atoki vieta, kur gali nueiti pasikalbėti asmeniškai arba atsipūsti, kai jauti, kad tau reikia pertraukėlės.

Popietinė įtampa nuslūgo. Dabar — tarsi atoslūgis po potvynio. Supantys stalą veidai vis dar įraudę, nuotaikos vis dar karingos, bet jau niekas nešaukia. Klientai išėjo. Rankomis sukirsta dėl sutarties buvo apie ketvirtą valandą. Tada jie sėdo į savo blizgančius limuzinus ir nurūko.

Dabar mūsų, teisininkų, pareiga išsiaiškinti, ką jie pasakė, o ką norėjo iš tikrųjų pasakyti (jei manote, kad tai tas pats, galite iškart atsisveikinti su teisine praktika) ir visa tai įtraukti į projekto sutartį iki rytojaus susirinkimo.

Per kurį girdėsis dar daugiau įsikarščiavusių balsų.

Pasitrinu savo sausą veidą ir gurkšteliu didelį gurkšnį kapucino kavos, nepastebėjusi, kad paėmiau ne tą puodelį. Kava visiškai šalta, keturių valandų senumo. Fui. Fui. Bet negaliu jos taip paprastai išspjauti tiesiai ant stalo.

Susiraukusi iš pasibjaurėjimo nuryju tą šlykštynę. Dienos šviesos lempos spigina man į akis. Jaučiuosi išsunkta. Aš visuose šiuose didžiuliuose sandoriuose esu atsakinga už finansinius reikalus — taigi tai aš tarpininkavau dėl paskolos sutarties tarp mūsų kliento ir PGNI banko. Tai aš gelbėjau situaciją, kai mūsų firmos filialas įbrido į skolas. Ir tai aš tris valandas šią popietę ginčijausi dėl vienos kvailos frazės 29 (d) straipsnyje.

Frazė buvo „geriausios pastangos“. Mes nugalėjome, bet nejaučiu įprasto triumfo. Dabar galiu galvoti tik apie tai, kad jau devyniolika minučių po septintos. Po vienuolikos minučių aš turiu būti kitoje miesto dalyje ir vakarieniauti su savo mama ir broliu Danielių.

Reikės atšaukti savo pačios gimtadienio vakarienę.

Net mąstydama apie tai girdžiu galvoje pasipiktinusios mano senos mokyklos draugės Frėjos žodžius.

Jie negali versti tavęs dirbti per tavo gimtadienį!

Atšaukiau susitikimą ir su ja praėjusią savaitę. Mes ruošėmės eiti į komedijos klubą. Tačiau sutartį reikėjo pasirašyti jau kitą rytą, todėl man neliko kitos išeities.

Ji nesupranta, kad priartėjus galutiniam terminui — viskas. Ankstesnieji susitarimai dėl susitikimo negalioja, gimtadieniai nesvarbūs. Laisvadieniai atšaukiami kiekvieną savaitę. Kitoje stalo pusėje priešais mane sėdi Klaivas Severlendas iš korporacijos skyriaus. Jo žmona šįryt pagimdė dvynukus, o dar prieš priešpiečius jis grįžo į darbą.

— Gerai, kolegos, — visų dėmesys iškart nukrypsta į Ketermaną.

Ketermanas vienintelis čia neišraudęs ir visai neatrodo pavargęs ar išsekęs. Jis atrodo kaip robotas — toks pats išsičiustijęs, kaip ir ryte. Kai jis supyksta, nė plaukelis nesujuda. Jis tiesiog tyliai ir ramiai moka skleisti plieninį įtūžį.

— Reikia padaryti pertrauką.

Ką? Mano galva su viltimi pakyla nuo popierių.

Kitų galvos taip pat pakeltos. Visų aplink stalą sėdinčių žmonių akyse vilties kibirkštėlės. Mes — lyg mokinukai, jaučiantys, kad bus nutrauktas matematikos kontrolinis, bet nedrįstantys pajudėti, kad nebūtume palikti po pamokų.

— Negalime tęsti, kol nesulauksime dokumentų iš Falon firmos. Susitiksime rytoj devintą valandą ryto.

Jis išeina. Vos užsidarius durims, aš iškvepiu plaučiuose sulaikytą orą. Suvokiu, kad laukiau Ketermano paskutinių žodžių užgniaužusi kvapą.

Klaivas Severlendas jau išlėkė pro duris. Visame kambaryje žmonės, prigludę prie mobiliųjų telefonų, tariasi dėl vakarienės, filmų, neatšauktų susitikimų. Visų nuotaika ypač pakili. Staiga man kyla begalinis noras sušukti: „Valio!“

Bet tai nebūtų labai solidu ir netiktų naujos partnerės įvaizdžiui.

Susirenku popierius, sugrūdu juos į portfelį ir atsitraukiu kėdę.

— Samanta, visai pamiršau, — prie manęs prieina Gajus. — Turiu tau kai ką.

Jis įteikia man paprastą baltą paketą. Jaučiu mane užliejant nepaaiškinamą džiaugsmo bangą. Gimtadienio dovana. Jis vienintelis iš visos firmos prisiminė mano gimtadienį. Negaliu liautis švytėjusi iš laimės atplėšdama kartoninį paketą.

— Gajau, tikrai nereikėjo!

— Tai niekis, — atsako jis, aiškiai savimi patenkintas.

— Vis tiek! — nusijuokiu, — maniau, kad tu...

Staiga nutylu. Dėžutėje randu korporacijos DVD diską. Tai prieš keletą dienų nufilmuota Europos Partnerių prezentacijos glausta apžvalga. Buvau užsiminusi, kad norėčiau kopijos.

Pasukinėju diską rankose, norėdama užsitikrinti, kad mano šypsena visiškai atitiks veido išraišką, kai pakelsiu galvą. Aišku, kad jis neprisiminė mano gimtadienio. Kodėl turėtų prisiminti? Jis tikriausiai niekada ir nežinojo.

— Puiku... — pagaliau išlemenu. — Ačiū!

— Visada prašom, — jis ima savo portfelį. — Gero vakaro. Ką nors suplanavusi?

Negaliu pasisakyti jam, kad šiandien mano gimtadienis. Jis pagalvos... jis supras...

— Tiesiog... susitikimas su šeima, — nusišypsau. — Iki pasimatymo rytoj.

Svarbiausia, kad ištrūkau. Vis dėlto vakarieniausiu. Ir net nepanašu, kad vėluosiu!

Mano taksi lėtai slenka Čypsaido eismo kamščiais. Greitai pasirausiu savo rankinėje, ieškodama naujos kosmetinės. Prieš kelias dienas per pietų pertrauką nulėkiau į Selfridges prekybos centrą, nes susivokiau, kad naudoju tą patį pilką akių pieštuką ir akių tušą, kuriuos nusipirkau išleistuvių universitete proga prieš šešerius metus. Neturėjau laiko mėginiams, bet paklausiau pardavėjos, ar ji galėtų tiesiog greitai parduoti, ką, jos manymu, man reikėtų turėti.

Iš tiesų nelabai klausiausi, ką ji aiškino apie kiekvieną daikčiuką, nes kalbėjausi telefonu su Eldridžu apie Ukrainos sutartį. Bet vieną dalyką tikrai prisimenu — jos atkaklų tvirtinimą, kad turėčiau naudoti kažką, kas vadinama „bronzine pudra“. Ji sakė, kad mano veidas nuo jos švytėtų, ir aš neatrodyčiau taip baisiai...

Tada ji trumpam nutilo.

— Išblyškusi, — galop pasitaisė ji. — Jūs tiesiog šiek tiek... išblyškusi.

Išsiimu pudrinę, didžiulį raudoną šepetėlį ir pradedu pudruotis skruostus bei kaktą. Pasižiūrėjusi į savo atspindį veidrodyje, vos pajėgiu tramdyti juoką. Į mane žvelgia keistai auksinis ir blizgantis veidas. Atrodau juokingai.

Ir ką bandau apgauti? Miestietė teisininkė, kuri jau dvejus metus neturėjo atostogų, negali būti įdegusi. Tuo labiau švytėti. Gal man taip pat prisisagstyti karoliukų į plaukus ir vaidinti, kad ką tik grįžau iš Barbadoso?

Dar kelias sekundes žvelgiu į save, tada išsiimu nosinaitę ir valau bronzinį atspalvį, kol mano veidas vėl baltas ir truputį papilkėjęs. Kaip visada. Kosmetikos pardavėja nesiliovė kalbėjusi ir apie juodus ratilus po mano akimis.

Karti tiesa tokia, kad jei neturėčiau tų ratilų po akimis, greičiausiai mane atleistų.

Kaip visada, vilkiu juodą klasikinį kostiumėlį. Dvidešimt pirmojo gimtadienio proga mano mama padovanojo penkis juodus kostiumėlius. Niekada iš tikrųjų nieko kito ir nedėvėjau. Vienintelis kitokios spalvos daiktas yra raudona rankinė. Ją man taip pat padovanojo mama prieš kelerius metus.

Tik ji padovanojo juodą, bet dėl kažkokios priežasties — gal švietė saulė, o gal man ką tik pavyko sudaryti puikų sandorį, nepamenu — suminkštėjo smegenėlės, ir aš ją iškeičiau į raudoną. Nesu tikra, kad mama už tai man jau atleido.

Išlaisvinu plaukus iš tampraus raiščio, greitai juos susišukuoju ir vėl surišu atgal. Plaukai iš tiesų niekada nebuvo mano pasididžiavimas ir džiaugsmas. Jie pilkšvos spalvos, vidutinio ilgio, vidutiniškai banguoti. Bent jau paskutinį kartą, kai į juos žiūrėjau, jie tokie buvo. Daugiausia laiko jie praleidžia susukti į kuodelį.

— Laukia gražus vakaras? — paklausia stebintis mane veidrodėlyje taksi vairuotojas.

— Tiesą sakant, šiandien mano gimtadienis.

— Su gimimo diena! — mirkteli jis man. — Tikriausiai laukia šaunus vakarėlis? Švęsite?

— Ee... kažkas panašaus.

Reikia pripažinti, kad mano šeima mažai turi bendra su laukiniais triukšmingais vakarėliais. Tiesiog mes visi labai atsidavę savo darbui. Mano mama — advokatė. Beje, ji gana garsi. Prieš dešimt metų atidarė savo kontorą, o praėjusiais metais laimėjo Moters Teisininkės apdovanojimą. Na, o mano brolis Danielis, kuriam trisdešimt šešeri, vadovauja Whittons investicijų firmai. Praėjusiais metais jis buvo pripažintas vienu geriausių sandorių specialistų mieste.

Aš dar turiu brolį Piterį, bet, kaip jau minėjau, jam pakriko nervai. Dabar jis gyvena Prancūzijoje, vietinėje mokykloje moko anglų kalbos ir net neturi telefono atsakiklio. Na, o tėtis gyvena Pietų Afrikos Respublikoje su savo trečiąja žmona. Nelabai dažnai jį mačiau nuo to laiko, kai man buvo treji. Bet viskas gerai. Mano mama turi tiek energijos, kad jos užtektų dviem tėvams.

Žvilgteliu į laikrodį. Septynios keturiasdešimt dvi. Mes važiuojame pakrante. Mane apima lengvas jaudulys. Kada paskutinį kartą mačiau savo mamą? Tikriausiai... per Kalėdas. Prieš pusmetį.

Sustojame prie pat restorano durų, ir aš sumoku taksi vairuotojui, palikdama nemažus arbatpinigius.

— Linkiu jums šaunaus vakaro! — palinki jis. — Dar kartą su gimtadieniu!

— Ačiū!

Įskubu pro restorano duris vidun ir žvalgausi mamos arba Danielio, bet jų niekur nematyti.

— Sveiki! — kreipiuosi į administratorių. — Susitinku su panele Tenison.

Tai mama. Ji nepritaria tam, kad moteris pasikeistų savo pavardę į vyro. Ji taip pat nepalankiai žiūri į namų šeimininkes, į valgio gaminimą, namų tvarkymą, mokymąsi spausdinti ir mano, kad visos moterys turėtų uždirbti daugiau negu vyrai, nes jos — iš prigimties protingesnės.

Administratorius palydi mane prie tuščio stalelio kampe, ir aš įsitaisau ant zomšinės sėdynės prie sienos.

— Labas! — nusišypsau priėjusiam padavėjui. — Norėčiau Buck’s Fizz sidro, kokteilį „atsuktuvas“ ir taurę martinio. Atneškite gėrimus, kai ateis svečiai.

Mama visada geria kokteilius su degtine ir sultimis. Neįsivaizduoju, ką šiuo metu mėgsta Danielis, bet martinio jis neatsisakys.

Padavėjas linkteli galvą ir pradingsta, o aš, dairydamasi į kitus vakarieniaujančius žmones, išlankstau savo servetėlę. Maxim’s yra šaunus restoranas. Tamsios medinės grindys, metaliniai staliukai, neryškus apšvietimas. Šis restoranas labai populiarus tarp teisininkų. Tiesą sakant, mano mama čia turi savo sąskaitą. Prie atokaus staliuko sėdi du partneriai iš Linklaters kompanijos. Prie baro matau sėdintį vieną garsiausių prieštaringai vertinamų advokatų Londone. Pokalbių šurmulys, atkemšamų butelių garsai, šakučių ir didžiulių lėkščių skambesys tarytum susilieja į garsų jūros ošimą su kartkartėmis užplūstančiomis juoko bangomis.

Tyrinėdama meniu, staiga pasijuntu alkana kaip vilkas. Jau savaitę normaliai nevalgiau, o viskas čia atrodo taip skaniai. Glajumi aplieta antis. Pagardinta mėtomis ir česnakais aviena. O ypatingų patiekalų grafoje puikuojasi šokoladinė mėtinė suflė su naminiu šerbetu. Aš tik viliuosi, kad mama galės pasilikti pakankamai ilgai, kad suvalgytų pudingą. Ji turi įprotį ateiti vakarieniauti ir išlėkti dar nesuvalgius pagrindinio patiekalo. Daugybę kartų esu girdėjusi ją sakant, kad visiems turėtų užtekti pusės vakarienei skirto laiko. Problema ta, kad ji nelabai domisi maistu. Ar bet kuo kitu ne tokiu protingu kaip ji. Taip atkrenta daugelis žmonių.

Bet Danielis pasiliks. Kai tik mano brolis pradeda butelį vyno, jaučia pareigą jį ištuštinti iki dugno.

— Panele Svyting, — prie manęs prisiartina administratorius, laikydamas rankoje mobilųjį telefoną, — turiu jums žinutę. Jūsų mama užtruko kontoroje.

— O, — bandau nuslėpti nusivylimą. Bet negaliu skųstis. Daugybę kartų esu pasielgusi taip pat. — Tai... kelintą valandą ji bus čia?

Administratorius tyliai žvelgia į mane keletą sekundžių. Man rodos, pastebiu gailestį jo akyse.

— Galite pasikalbėti su ja telefonu. Jos sekretorė tuojau jus sujungs... Alio? — taria jis į ragelį. — Panelės Tenison dukra šalia manęs.

— Samanta? — mano ausį pasiekia aiškus, ryžtingas balsas. — Brangioji, man labai gaila, bet negalėsiu šį vakarą atvykti.

— Visai negalėsi? — mano lūpos suvirpa. — Net... šio to išgerti?

Jos kontora yra vos už penkių minučių kelio nuo čia, netoli juridinės korporacijos, rengiančios advokatus.

— Pernelyg daug darbo. Turiu labai sunkią bylą, rytoj privalau pasirodyti teisme... Ne, paduok man kitą bylą, — paliepia ji kažkam kabinete. — Tokie dalykai nutinka, — tęsia ji, — bet gero tau vakaro su Danielių. Ak, ir su gimtadieniu! Aš pervedžiau tris šimtus svarų į tavo sąskaitą banke.

— O, aišku, — patylėjusi padėkoju su nedideliu kartėliu balse. — Dėkui.

— Ar jau yra kokių naujienų dėl tavo skyrimo partnere?

— Dar ne.

Girdžiu, kaip ji barbena rašikliu į telefoną.

— Kiek valandų dirbai šį mėnesį?

— Hm... tikriausiai apie du šimtus...

— Ir manai, kad to pakanka? Samanta, tu juk nenori likti už borto. Jaunesni teisininkai nuolatos mins tau ant kulnų. Toks teisininkas kaip tu gali lengvai būti nustelbtas.

— Du šimtai valandų yra visai daug, — ginuosi, — palyginti su kitais...

— Tu turi būti geresnė už kitus! — ji nutraukia mano mintį tarsi teismo salėje. — Negali pasirodyti nė kruopelytės prasčiau negu puikiai. Tai lemtingas periodas. — Ne ta byla! — nekantriai priduria kažkam. — Palauk minutėlę, Samanta...

— Samanta?

Sutrikusi pakeliu akis ir pamatau melsvą kostiumėlį vilkinčią merginą, einančią mano stalelio link. Rankose ji laiko didžiuliu kaspinu papuoštą dovanų krepšį ir plačiai šypsosi.

— Aš — Lorena, Danielio asmeninė sekretorė, — išdainuoja ji laibu balseliu, kurį staiga atpažįstu. — Man labai gaila, bet jis negalės šį vakarą atvykti. Bet turiu jums šį tą — be to, jis nori su jumis pasisveikinti telefonu.

Ji ištiesia man mažutį mobiliojo ryšio telefoną. Visiškai sutrikusi paimu jį ir prispaudžiu prie kitos ausies.

— Labas, Samanta, — dalykiškai pasisveikina brolis. — Klausyk, širdele, mes dabar intensyviai bandome sudaryti vieną didelį sandorį. Negaliu atvykti.

Mane apima baisus apmaudas. Nė vienas neateis?

— Atleisk, mažute, — tęsia Danielis. — Vienas iš tų svarbių dalykų. Bet juk tu puikiai praleisi laiką su mama, ar ne?

Kelis kartus sunkiai nuryju seiles. Negaliu pripažinti, kad ir ji mane pavedė. Negaliu pasakyti, kad sėdžiu čia visiškai viena.

— Žinoma! — kažkokiu būdu nutaisau nerūpestingą toną. — Mes pavakarieniausime dviese!

— Pervedžiau į tavo sąskaitą šiek tiek pinigų. Nusipirk ką nors gražaus. O Lorena turėjo atnešti tau šokoladinį siurprizą nuo manęs, — priduria išdidžiai. — Pats išrinkau.

Pažvelgiu tuščiomis akimis į dovanų dėžę, kurią laiko Lorena. Ten ne šokoladas, o muilas.

— Labai miela, Danieli, — įstengiu susitvardyti, — labai ačiū.

— Su gimimo diena...

Staiga išgirstu dainuojant man už nugaros. Atsisuku ir pamatau padavėją, nešiną kokteiline taure. Joje liepsnoja bengališka ugnelė, o ant metalinio padėklo karamele užrašyta: „Su Gimtadieniu, Samanta“. Šalia padėta miniatiūrinė suvenyrinė meniu su vyriausiojo virėjo parašu. Trys padavėjai seka iš paskos, visi choru traukdami tradicinę gimtadienio dainą.

Po akimirkos prie jų nedrąsiai prisijungia ir Lorena.

— Su gimimo diena...

Padavėjas pastato padėklą priešais mane, bet abiejose rankose laikau po mobiliojo ryšio telefoną.

— Palaikysiu, — pasisiūlo Lorena ir paima Danielio telefoną. Ji prideda jį prie ausies ir nusišypso man. — Jis dainuoja! — padrąsinamai rodo pirštu į telefono ragelį.

— Samanta? — išgirstu mamos balsą. — Ar tu vis dar ten?

— Aš tik... jie dainuoja „Su gimimo diena“...

Padedu telefoną ant stalo. Kiek padvejojusi Lorena atsargiai padeda kitą telefoną greta.

Štai mano šeimyninis gimtadienio vakarėlis.

Du mobilieji telefonai.

Matau, kaip žmonės žiūri į dainuojančius padavėjus ir kaip jų šypsenos stingsta veiduose, kai jie pastebi, kad sėdžiu viena. Padavėjų veiduose atsispindi gailestis. Stengiuosi nenukabinti nosies, bet mano skruostai dega iš gėdos.

Staiga pasirodo padavėjas, kuris priėmė mano užsakymą. Ant padėklo jis neša tris kokteilius, ir truputį sutrikęs nužvelgia tuščią stalą.

— Kam martinis?

— Jis buvo skirtas mano broliui...

— Tai bus Nokia, — paslaugiai įsiterpia Lorena, rodydama į mobiliojo ryšio telefoną.

Pauzė. Tada, nutaisęs ramų profesionalo veidą, padavėjas pastato taurę priešais telefoną ant kartoninio dėkliuko.

Norisi juoktis — tik akis kažkas skaudžiai duria ir nežinau ar sugebėčiau. Jis pastato kitus kokteilius ant stalo, linkteli man ir pasišalina. Nejauki pauzė.

— Taigi, šiaip ar taip... — Lorena atsiima Danielio telefoną ir kyšteli jį į savo rankinę. — Su gimtadieniu! Linkiu gero vakaro!

Jai ištipenus iš restorano, aš paimu kitą telefoną atsisveikinti su mama, bet ji jau padėjusi ragelį. Dainuojantys padavėjai išgaravo. Likau tik aš su krepšiu muilo.

— Norėtumėte užsisakyti? — restorano administratorius vėl pasirodo prie mano stalo. — Rekomenduočiau rizotą, — maloniai pataria jis. — Gal lengvų salotų ir taurę vyno?

— Tiesiog gal atneškite sąskaitą, ačiū, — prisiverčiu nusišypsoti.

Visai nesvarbu.

Iš tiesų mums niekada nepavykdavo visiems kartu pavakarieniauti. Tai buvo labai naivi idėja. Nereikėjo nė bandyti. Mes visi užsiėmę, daug dirbame. Tokia jau mano šeima.

Stovint prie restorano prieš akis išdygsta taksi, ir aš greitai ištiesiu ranką, norėdama sustabdyti. Užpakalinės durelės atsidaro ir pasirodo aptrinti, blizgučiais nusagstyti sandalai, išlenda apdriskę džinsai, megztas kaftanas, pažįstamai susitaršę šviesūs plaukai...

— Palaukite čia, — paliepia ji taksi vairuotojui. — Užtruksiu tik penkias minutes.

— Frėja? — negaliu patikėti savo akimis. Ji atsisuka ir išpučia akis.

— Samanta! Ką tu veiki ant šaligatvio?

— Ką tu čia veiki? — atkertu. — Maniau, tu ruošiesi vykti į Indiją.

— Esu kaip tik pakeliui! Susitinku su Lordu oro uoste po... — ji žvilgteli į laikrodį: — dešimties minučių.

Ji nutaiso nusikaltusį veidą ir aš nesusilaikiusi nusijuokiu. Pažįstu Frėją nuo septynerių metų. Kartu ėjome į pradinę mokyklą. Pačią pirmą pažinties dieną ji man pasakė, kad jos šeima — cirko artistai ir kad ji moka joti ant dramblio ir vaikščioti lynu. Visą semestrą ja tikėjau ir išsižiojusi klausiausi istorijų apie egzotišką cirko artistų gyvenimą. Kol vieną kartą jos pasiimti iš mokyklos atvažiavo tėvai, ir paaiškėjo, kad jie — apskaitininkai, dirbantys Staines firmoje. Net ir tada ji nesutriko ir pasakė, kad jie dirbo cirke anksčiau.

Jos akys žydros, o strazdanota oda visada įdegusi nuo kelionių. Šiuo metu jos nosies oda truputį lupasi. Kaip matau, mano draugė įsisegė naują auskarą ausies kremzlėje. Frėjos dantys patys balčiausi ir kreiviausi iš visų, kokius man teko matyti, o kai ji juokiasi, jos viršutinės lūpos kamputis pakyla.

— Atvažiavau čia nekviesta, norėdama įsibrauti į tavo gimtadienio vakarėlį, — Frėjos akys įtariai pakrypo į restoraną. — Bet maniau, kad pavėlavau. Kas nutiko?

— Na... — prikandu lūpą. — Taip jau išėjo, kad... mama ir Danielis...

— Anksti išbėgo? — Frėjos veidą perkreipia siaubo grimasa. — Nepasirodė? Jėzau Kristau, tikri šunsnukiai. Kodėl jie nors vieną kartą negali suteikti pirmenybės tau, o ne savo prakeiktam... — ji nutyla sunkiai kvėpuodama. — Atleisk. Aš žinau. Jie — tavo šeima. Pamiršk tai.

Nepasakyčiau, kad Frėja ir mano mama gerai sutaria.

— Nesvarbu, — liūdnai gūžteliu pečiais. — Tikrai. Aš vis tiek turiu begalę darbo, kurį reikia atlikti.

— Darbo? — ji įsispokso į mane. — Dabar? Tu kalbi rimtai? Ar tau darbo diena kada nors baigiasi?

— Šiuo metu tikrai daug darbo, — bandau gintis. — Toks periodas.

— Visada tau toks periodas! Visada krizinė situacija! Kiekvienais metais tu atsisakai bet kokių linksmybių...

— Netiesa.

— Kasmet tu man sakai, kad greitai turėsi daugiau laisvo laiko. Bet niekada neturi! — jos akyse gilus susirūpinimas. — Samanta, kas nutiko tavo gyvenimui?

Keletą akimirkų aš žvelgiu į ją. Už manęs gatvėje riaumodami lekia automobiliai. Nežinau, ką atsakyti. Kalbant atvirai, aš jau nepamenu, koks mano gyvenimas buvo.

— Noriu tapti partnere Carter Spink, — pagaliau prabylu. — Štai ko aš noriu. Kartais reikia aukotis.

— O kas bus, kai tu tapsi partnere? — neatlyžta ji. — Ar tau palengvės?

Vengdama atsakymo gūžteliu pečiais. Tiesa ta, kad niekada nesusimąsčiau, kas bus, kai tapsiu partnere. Tai tarsi svajonė. Nepasiekiama žvaigždė danguje.

— Dėl Dievo meilės, tau dvidešimt devyneri! — Frėja gestikuliuoja kaulėtais, sidabro žiedais apmaustytais pirštais. — Turėtumei mokėti kartais pasielgti spontaniškai. Tau reikėtų pamatyti pasaulio! — Ji sugriebia mano ranką. — Samanta, lekiam į Indiją. Dabar!

— Ką? — apstulbusi nusijuokiu. — Negaliu vykti į Indiją!

— Pasiimk mėnesį atostogų. Kodėl ne? Juk jie tavęs neatleis. Važiuojam į oro uostą, nupirksime tau bilietą...

— Frėja, tu išprotėjusi. Rimtai, — spusteliu jos ranką. — Myliu tave, bet tu pamišusi.

Spaudžiantys mano ranką Frėjos pirštai pamažu atsileidžia.

— Ir tu pamišusi, bet tave myliu.

Jos mobilusis telefonas pradeda skambėti, bet ji nekreipia dėmesio. Užuot atsiliepusi, ji kuičiasi savo nertoje rankinėje. Galiausiai ištraukia mažutį, įmantriai išgraviruotą sidabrinį kvepalų buteliuką, bet kaip suvyniotą į violetinės spalvos šilko skiautę.

— Štai, — įbruka man į delną.

— Frėja, — aš pasukioju buteliuką rankose, — jis nuostabus.

— Pamaniau, kad tau patiks, — ji išsitraukia mobiliojo ryšio telefoną iš kišenės. — Labas! — nekantriai atsiliepia. — Klausyk, Lordai, aš tuoj atvažiuosiu, gerai?

Frėjos vyro pilnas vardas yra Lordas Endrius Edgerlis. Frėjos sugalvota pravardė jam buvo tiesiog pokštas, bet kažkaip prilipo. Jie susipažino prieš penkerius metus Izraelyje ir susituokė Las Vegase. Formaliai ji tapo ledi Edgerli, nors sunku tai suvokti. Ypač patiems Edgerliams.

— Ačiū, kad atėjai. Ačiū už dovaną, — apkabinu ją. — Linkiu pasakiškai praleisti laiką Indijoje.

— Ačiū, taip ir bus, — Frėja lipa atgal į taksi. — O jei tu apsigalvosi, tik duok man žinią. Prasimanyk ką nors — nelaimė šeimoje ar dar ką nors. Duok jiems mano numerį. Užtarsiu tave, kad ir kokia būtų tavo istorija.

— Važiuok, — juokdamasi paraginu ją ir lengvai stumteliu. — Skrisk į Indiją.

Durys užsitrenkia ir ji iškiša galvą pro langą.

— Samanta... sėkmės rytoj, — ji tvirtai spusteli mano ranką ir staiga surimtėjusi pažvelgia į akis. — Jei tikrai to nori, linkiu tau tai gauti.

— To aš noriu labiau už viską, — žvelgiant į savo geriausią draugę visas mano apsimestinis nerūpestingumas išgaruoja. — Frėja, nemoku žodžiais apsakyti, kaip to trokštu.

— Tau pasiseks. Žinau, — ji pabučiuoja man ranką ir pamojuoja atsisveikindama. — Ir negrįžk šiandien į darbą! Pažadėk! — dar spėju išgirsti jos šūksnį, kai jos taksi triukšmingai nurūksta.

— Gerai! Pažadu! — sušunku jai įkandin. Palaukiu, kol automobilis išnyksta iš akių ir susistabdau kitą taksi.

— Prašau į Carter Spink, — pasakau lipdama į automobilį.

Pažadėjau sukryžiavusi pirštus. Žinoma, kad važiuoju į darbą.

Grįžtu namo vienuoliktą valandą vakaro, išsunkta kaip citrina ir apmirusiomis smegenimis. Sutvarkiau tik pusę Ketermano segtuvo. Prakeiktas Ketermanas, griežiu dantimis, stumtelėdama 1930 metų statybos didžiulio daugiabučio namo, kuriame gyvenu, lauko duris. Prakeiktas Ketermanas. Prakeiktas... prakeiktas...

— Labas vakaras, Samanta.

Atšoku kokį metrą atgal. Ketermanas. Štai čia, stovi tiesiai prie liftų, laikydamas rankoje išsipūtusį portfelį. Tą akimirką mane apima siaubas. Ką jis čia veikia?

O gal aš išprotėjau ir man pradėjo vaidentis vyresnieji partneriai?

— Kažkas man prasitarė, kad čia gyveni, — jo akys žybteli pro akinius. — Laikinai išsinuomojau 32 butą. Šią savaitę būsime kaimynai.

Ne. Prašau, pasakykite man, kad tai netiesa. Jis čia gyvena?

— Ee... Sveiki atvykę! — tariu iš visų jėgų stengdamasi, kad mano žodžiai nuskambėtų nuoširdžiai. Lifto durys atsidaro, ir mes abu atsiduriame jame.

32 numeris. Vadinasi, jis gyvena tik dviem aukštais aukščiau negu aš.

Jaučiuosi taip, lyg būtų atsikraustęs mano mokyklos direktorius. Kada aš galėsiu vėl lengvai atsikvėpti? Kodėl jis pasirinko kaip tik šį pastatą?

Mes kylame liftu tylėdami. Aš vis labiau jaučiuosi nepatogiai. Gal reikėtų ką nors pasakyti? Lengvai kaimyniškai paplepėti?

— Aš jau peržiūrėjau nemažai medžiagos, kurią man davėte, — pagaliau ištariu.

— Gerai, — trumpai atsako jis ir linkteli galvą.

Tai tiek iš to paplepėjimo. Reikėtų pereiti prie rimtesnių dalykų.

Ar rytoj aš vis dėlto tapsiu partnere?

— Na, tai labanakt, — nenatūraliu balsu atsisveikinu, išlipdama iš lifto.

— Labos nakties, Samanta.

Užsidarius lifto durims išleidžiu begarsį klyksmą. Negaliu gyventi tame pačiame pastate su Ketermanu. Man reikės išsikraustyti.

Jau ketinu kišti raktą į spyną, kai atsiveria priešais esančio buto durys.

— Samanta?

Mano širdis nurieda į kulnus. Tik to man dar šį vakarą trūko. Mano kaimynė ponia Farlei. Jos plaukai sidabro spalvos, ji turi tris šunis ir nepaprastai domisi mano asmeniniu gyvenimu. Vis dėlto ji labai maloni ir priima man skirtus siuntinius, todėl jai leidžiu juos apčiupinėti, ir, kada tik panorėjus, patenkinti smalsumą žvilgtelint, kas yra pakuotėje.

— Mieloji, gavai dar vieną siuntinį, — praneša ji. — Šį kartą chemiškai išvalyti drabužiai. Tuojau tau atnešiu.

— Ačiū, — sakau dėkingai ir atrakinu savo duris. Nedidelė šūsnis makulatūros pūpso ant durų kilimėlio. Nustumiu ją į kitą, didesnę, šūsnį, augančią mano koridoriaus kampe. Ketinu ją atiduoti perdirbimui, kai turėsiu laisvą minutę. Šis darbas įtrauktas į mano sąrašą.

— Ir vėl grįžai namo vėlai, — ponia Farlei pasirodo mano tarpduryje su glėbiu palaidinių polietileno maišuose. — Jūs, merginos, taip daug dirbate! — ji sucaksi liežuviu. — Šią savaitę negrįžai namo anksčiau kaip vienuoliktą!

Štai ką turėjau omenyje, kalbėdama apie nepaprastą susidomėjimą. Tikriausiai visą šią informaciją ji turi pasižymėjusi mažoje užrašų knygelėje.

— Esu labai jums dėkinga, — noriu pasiimti savo drabužius, bet, mano pasibaisėjimui, ponia Farlei stumteli mane į šalį ir žengia į butą:

— Nesivargink, nunešiu, kur reikia!

— Ee... atleiskite už... ee... netvarką, — sumurmu, kai ji šiaip ne taip išlaviruoja tarp paveikslų, atremtų į sieną. — Vis ketinu juos pakabinti.... ir atsikratyti dėžių...

Paskubomis jai parodau kelią į virtuvę, kad tik nepamatytų maisto į namus meniu nukrauto stalelio prieškambaryje. Jau geriau nebūčiau to dariusi. Ant spintelės virtuvėje pūpso stirta senų skardinių ir pakuočių drauge su mano valytojos rašteliu, parašytu spausdintomis raidėmis:

MIELA SAMANTA,

1. VISO JŪSŲ MAISTO GALIOJIMO LAIKAS BAIGĖSI. AR MAN JĮ IŠMESTI?

2. AR TURITE KOKIŲ NORS VALYMO PRIEMONIŲ, PVZ., BALIKLIO? NIEKO NERADAU.

3. AR JŪS DĖL KAŽKOKIOS PRIEŽASTIES RENKATE KARTONINES DĖŽUTES NUO KINIŠKO MAISTO? DĖL VISA KO JŲ NEIŠMEČIAU.

JŪSŲ VALYTOJA DŽOANA

Matau, kaip ponia Farlei skaito raštelį. Beveik galiu girdėti jos tylų cvaksėjimą liežuviu. Prieš mėnesį ji man vedė trumpą paskaitą apie viryklę. Pasirodo, vištą ir daržoves galima spėti išsikepti ryte, o morką galima supjaustyti greičiau nei per penkias minutes, ar ne?

Tikrai nežinojau.

— Taigi... ačiū, — skubiai ištraukiu drabužius iš ponios Farlei rankų ir numetu juos ant viryklės, tada nulydžiu ją prie durų, jausdama, kaip greitai po mano butą laksto jos smalsios akutės. — Jūs labai maloni.

— Nėra už ką, — ji įsistebeilija man į akis. — Nenoriu kištis, brangioji, bet, žinai, galėtumei medvilninius marškinėlius labai gerai išsiskalbti ir namie. Taip sutaupytumei pinigų.

Abejingai pažvelgiu į ją. Jei plaučiau juos namuose, reikėtų džiovinti ir išlyginti.

— Be to, kaip tik pastebėjau, kad vienai palaidinukei trūksta sagos, — priduria ji. — Tai rožinei su balta juostele.

— A, gerai, — atsakau. — Na, nieko tokio. Nusiųsiu ją jiems atgal. Primokėti nereikės.

— Juk gali įsisiūti sagą pati, mieloji! — ponia Farlei apstulbusi. — Neužtruksi nė dviejų minučių. Juk turi sagų savo siuvimo reikmenų dėžutėje?

Kur?

— Neturiu siuvimo reikmenų dėžutės, — kiek įmanydama mandagiau paaiškinu. — Iš tikrųjų, aš nesiuvu.

— Bet esu tikra, kad moki įsiūti paprastą sagą! — pareiškia ji.

— Ne, — atsakau. Jos veido išraiška net suspaudžia širdį. — Bet tai jokia bėda. Aš nusiųsiu palaidinukę atgal į cheminę valyklą.

Ponia Farlei atrodo pritrenkta.

— Tu tikrai nemoki įsiūti sagos? Negi mama niekada tavęs nemokė?

Vos susilaikau nesusijuokusi nuo minties apie tai, kaip mano mama siuva sagą.

— Ee... ne, neišmokė.

— Mano laikais, — palinguoja galva ponia Farlei, — visos gerai išauklėtos mergaitės buvo mokomos įsiūti sagą, užlopyti skylę kojinėje ir pasisiūti apykaklę.

Visa tai man nieko nesako. Pasisiūti apykaklę. Svaičiojimai.

— O mano laikais mūsų to nemokė, — mandagiai atsakau. — Mus mokė ruoštis egzaminams ir kilti karjeros laiptais. Mus mokė turėti savo nuomonę. Mus mokė naudotis savo smegenimis, — nesusilaikau nepridūrusi.

Ponia Farlei kelias akimirkas tiriamai varsto mane akimis nuo galvos iki kojų.

— Kaip gaila, — pagaliau taria ji ir užjaučiamai patapšnoja mano ranką.

Mėginu išlikti rami, bet manyje sukyla visa šios dienos įtampa. Valandų valandas dirbau, mano gimtadienis buvo pamirštas, jaučiuosi iki kaulų smegenų pavargusi ir alkana... o dabar ši senutė priekaištauja man, kad negaliu įsiūti sagos?

— Visai negaila, — sausai atrėžiu.

— Viskas gerai, mieloji, — raminamu tonu sako ponia Farlei ir pasuka savo buto link.

— Kodėl turėtų būti gaila? — neatlyžtu, peržengdama savo buto slenkstį. — Kodėl? Gerai, galbūt aš ir nemoku įsiūti sagos. Tačiau peržiūrėjusi ir ištaisiusi firmos finansinę sutartį, galiu savo klientui sutaupyti trisdešimt milijonų svarų sterlingų. Štai ką aš moku.

Ponia Farlei pažvelgia į mane nuo savo durų slenksčio. Ji dar niekada neatrodė tokia kupina užuojautos kaip dabar.

— Gaila, — pakartoja ji, tarsi visai nebūtų girdėjusi mano žodžių. — Labanakt, mieloji, — piktai trinkteli durimis.

— Ar niekada negirdėjote apie feminizmą? — sušunku.

Bet atsakymo už uždarų durų nepasigirsta.

Įpykusi grįžtu į savo butą, garsiai užtrenkiu duris ir pakeliu telefono ragelį. Greitojo rinkimo mygtuku surenku vietinės picerijos, kuri kepa picas ant žarijų, numerį ir užsisakau kaip visada: Capricciosa ir didelį maišelį Kettle bulvių traškučių. Atidarau šaldytuvą, įsipilu stiklinę vyno iš pakelio, grįžtu į svetainę ir įsijungiu televizorių.

Siuvimo reikmenų dėžutė. Ką, jos manymu, man dar reikėtų turėti? Virbalus? Audimo stakles?

Susmunku sofoje su distancinio valdymo pulteliu rankoje ir perjunginėju televizijos kanalus, tuščiai spoksodama į bereikšmius vaizdus. Naujienos... prancūziškas filmas... dokumentinė laida apie gyvūnus...

Stop. Liaujuosi spaudinėjusi pultelio mygtukus, nusviedžiu jį ir atsiremiu į pagalvėles.

„Voltonai“.

Visiškai atpalaiduojantis serialas. Tai, ko man reikia.

Tai paskutinė, finalinė serija. Šeima susirenka prie stalo. Senelė sukalba maldą.

Gurkšteliu vyno ir jaučiu, kaip pradedu atsipalaiduoti. Visada paslapčia dievinau „Voltonus“, dar nuo vaikystės. Sėdėdavau tamsoje, kai namuose likdavau viena ir įsivaizduodavau, kad gyvenu ant Voltonų kalvos.

O dabar jau paskutinė scena. Ta, kurios visada laukiu: Voltonų namas skendi tamsoje. Languose žybčioja šviesos, čirpia svirpliai. Už kadro girdėti berniuko Džono balsas. Pilni namai žmonių. Apsikabinu kelius ir ilgesingai žvelgiu į televizoriaus ekraną. Pasigirsta pažįstama pabaigos muzika.

— Labos nakties, Elizabeta!

— Labos nakties, senele, — pakartoju garsiai. Juk niekas negirdi.

— Labanakt, Meri Elen!

— Labos nakties, berniuk Džonai, — unisonu atsakau Meri Elen.

— Labos nakties.

— Labanakt.

— Labanakt.

Ketvirtas

Pabundu pašėlusiai plakančia širdimi, pusiau stovėdama ant kojų, apgraibomis ieškodama pieštuko ir garsiai klausdama: „Ką? Ką?“

Aš visada pabundu panašiai. Manau, tai šeimos bruožas ar dar kažkas. Mes visi miegame labai dirgliai. Per praėjusias Kalėdas mamos namuose nusėlinau į virtuvę apie trečią valandą nakties atsigerti vandens. Ten sutikau mamą su naktiniu chalatu, skaitančią teismo pranešimą, ir Danielį, ryjantį Xanax ir žiūrintį „Hang Seng“ per televizorių.

Nusvirduliuoju į vonią ir pažvelgiu į savo išbalusį atspindį. Štai ir viskas. Visas darbas. Studijos, bemiegės naktys... viskas dėl šios dienos.

Partnerė. Arba ne.

O Dieve. Liaukis. Negalvok apie tai. Nueinu į virtuvę ir atidarau šaldytuvą. Po velnių. Nėra pieno.

Ir kavos.

Privalau susirasti maisto tiekimo kompaniją. Ir pienininką. Paimu tušinuką ir iškeverzoju „47. Maisto tiekimo kompanija/ pienininkas“ savo sąrašo „Reikia padaryti“ gale.

Mano „Reikia padaryti“ sąrašas surašytas ant prisegto prie sienos lapo popieriaus. Tai labai naudingas priminimas apie dalykus, kuriuos ketinu padaryti. Tiesą sakant, jis jau šiek tiek gelstelėjęs, o rašalas sąrašo viršuje taip išbluko, kad vos galiu įskaityti. Bet tai gera priemonė visada būti susikaupusiai ir pasitempusiai.

Man šauna mintis, kad vertėtų išbraukti keletą ankstesnių įrašų. Tenka prisipažinti, kad originalusis sąrašas čia kabo nuo tada, kai prieš trejetą metų atsikrausčiau. Iki šiol jau turėjau būti kažką padariusi. Paimu rašiklį ir išbraukiu kelis pirmus išblukusius įrašus.

1. Surasti pienininką.

2. Maisto tiekimas — suorganizuoti?

3. Kaip įjungti orkaitę?

Ak, gerai.

Na, aš tikrai ruošiuosi suorganizuoti visą šį maisto pristatymą į namus. Savaitgalį. Susiimsiu ir išsiaiškinsiu, kaip veikia orkaitė. Perskaitysiu naudojimo instrukciją ir visa kita.

Greitai peržvelgiu naujesnius įrašus, maždaug dvejų metų senumo.

16. Surasti pienininką.

17. Pasikviesti į svečius draugų?

18. Susirasti laisvalaikio užsiėmimą??

Patikėkite, aš tikrai noriu pasikviesti draugų. Ir susirasti kokį nors hobi. Kai bus mažiau darbo.

Pažvelgiu į dar vėlesnius įrašus — gal metų senumo — kur rašalas vis dar mėlynas.

41. Pasiimti atostogų?

42. Paruošti vakarienę draugams??

43. PIENININKAS??

Nusivylusi spoksau į sąrašą. Kaip galėjau nieko nepadaryti? Piktai sviedžiu rašiklį ant žemės ir užkaičiu virdulį, kovodama su pagunda sudraskyti tą sąrašą į skutelius.

Vanduo virdulyje užverda. Užsiplikau puodelį keistos žolelių arbatos, kurią vieną kartą gavau iš kliento. Ištiesiu ranką, norėdama paimti obuolį iš vaisių dubens, bet, pasirodo, kad jau viskas supeliję. Pašiurpusi išmetu visą turinį į šiukšliadėžę ir įsimetu į burną kelis kviečių dribsnius iš pakelio.

Tiesą sakant, man tas sąrašas visai nerūpi. Šiuo metu man rūpi vienintelis dalykas.

Atvykstu į firmą, pasiryžusi neparodyti, kad man tai labai svarbi diena. Tiesiog nuleisiu galvą ir kibsiu į darbą.

Tačiau, kylant aukštyn liftu, net trys žmonės sumurma: „Sėkmės!“, o einant koridoriumi vaikinas iš Mokesčių skyriaus reikšmingai spusteli petį.

— Didžiausios tau sėkmės, Samanta.

Iš kur jis žino mano vardą?

Skubiai nužingsniuoju į savo kabinetą ir uždarau duris, mėgindama nekreipti dėmesio į faktą, kad per stiklinę pertvarą matyti, kaip žmonės šnekučiuojasi ir žvilgčioja į mane.

Tikrai padariau klaidą, šiandien čia atėjusi. Reikėjo apsimesti susirgus gyvybei pavojinga liga.

Bet šiaip viskas gerai. Aš tiesiog pradėsiu dirbti kaip bet kurią kitą dieną. Atsiverčiu Ketermano segtuvą, susirandu reikiamą puslapį ir pradedu skaityti penkerių metų senumo pinigų pervedimo sutartį.

— Samanta?

Pakeliu akis. Tarpduryje stovi Gajus su dviem puodeliais kavos rankose. Vieną jis pastato ant mano stalo.

— Labas, — pasisveikina jis. — Kaip jautiesi?

— Puikiai, — atsakau, pabrėžtinai dalykiškai versdama puslapį. — Jaučiuosi gerai. Visai... normaliai. Tiesą sakant, nežinau, kodėl aplink toks sambrūzdis.

Linksma Gajaus veido išraiška mane šiek tiek trikdo. Atverčiu kitą puslapį, norėdama patvirtinti savo žodžius, bet kažkaip visas segtuvas išslysta iš rankų ir nukrinta ant žemės.

Ačiū Dievui už tai, kad buvo išrastos sąvaržėlės.

Išraudusi pakeliu segtuvą nuo grindų, paskubomis sugrūdu visus popierius atgal į vidų ir gurkšteliu kavos.

— Mhm, — rimtai linkteli galvą Gajus. — Na, tai gerai, kad nesi susijaudinusi, nenustygstanti vietoje ar kažkas panašaus.

— Ar taip, — klausiu, nepakildama nuo kėdės: — ar ne?

— Paaiškės vėliau, — jis kilsteli savo kavos puodelį lyg sveikintų mane ir išeina. Dirsteliu į laikrodį.

Tik aštuonios valandos penkiasdešimt trys minutės. Nesu įsitikinusi, kad ištversiu.

Kažkaip ištempiu visą rytą. Pabaigiu tvarkyti Ketermano bylas ir pradedu savo ataskaitą, baiginėju trečią pastraipą, kai mano kabineto tarpduryje vėl pasirodo Gajus.

— Sveikas, — ištariu, nepakeldama galvos. — Jaučiuosi gerai ir dar nieko nežinau.

Gajus nieko neatsako.

Pagaliau pakeliu galvą. Jis stovi tiesiai priešais stalą ir tiesiog žvelgia į mane. Jo veido išraiška keisčiausia, kokią man yra tekę regėti. Tai tarsi susižavėjimo, pasididžiavimo ir susijaudinimo mišinys, paslėptas po rimto veido kauke.

— Man nederėtų taip elgtis, — sumurma jis ir palinksta prie manęs. — Tau pavyko, Samanta. Tu esi partnerė. Po valandos ši žinia bus paskelbta oficialiai.

Mano krūtinę užlieja nepakeliamas karštis. Akimirką negaliu kvėpuoti.

Man pavyko. Man pavyko.

— Aš tau nieko nesakiau, gerai? — Gajus šypteli. — Šaunuolė.

— Ačiū... — išlemenu.

— Susitiksime vėliau. Tada jau pasveikinsiu deramai, — jis apsisuka ir nužingsniuoja. Lieku sėdėti, tuščiai spoksodama į kompiuterį.

Tapau partnere.

O Dieve. O, mano Dieve. O DIEVE!

Išsiimu veidrodėlį ir įvertinu savo švytintį atvaizdą. Mano skruostai dega raudoniu. Jaučiu begalinį norą pašokti ir garsiai sušukti: „Valio!“ Norisi šokinėti ir spygauti iš laimės. Kaip aš išgyvensiu valandą? Kaip galiu čia ramiai sėdėti? Niekaip negalėsiu susikaupti ir toliau rašyti ataskaitą Ketermanui.

Atsistoju ir nueinu prie savo dokumentų spintos, tiesiog negalėdama nusėdėti vietoje. Atitraukiu ir vėl uždarau keletą stalčių, apsidairau aplink ir pastebiu popieriais ir segtuvais apkrautą savo stalą, su stirta knygų ant kompiuterio terminalo.

Ketermanas teisus. Truputį gėda. Neatrodo kaip partnerės stalas.

Susitvarkysiu. Tai idealiausias būdas prastumti tą valandą. 12.06 — 13.06: Biuro administracija. Mes netgi turime šiam reikalui kodą kompiuterinėje dienotvarkėje.

Buvau pamiršusi, kaip nemėgstu ir tiesiog nepakenčiu tvarkytis.

Visokiausių dalykų randu, kruopščiai tikrindama visą tą šūsnį ant stalo. Kompanijos laiškai... sutartys, kurias reikia surūšiuoti... priminimai... Pilateso treniruočių lankstinukas... kompaktinis diskas, kurį nusipirkau prieš tris mėnesius ir jau galvojau, kad pamečiau... praėjusių Kalėdų atvirukas nuo Arnoldo, kuriame pavaizduotas jis elnio kostiumu... nusišypsau ir dedu į krūvelę, kur dedami daiktai, kuriems reikės rasti vietą.

Randu ir išgraviruotus organinio stiklo gabalėlius, kuriuos mes gauname, užbaigę kiekvieną sandorį... o Dieve, ir pusę SNICKERS batonėlio, kurio kažkada nesuvalgiau. Išmetu jį į šiukšliadėžę ir atsidustu, pažvelgusi į kitą šūsnį popierių.

Kodėl jie mums duoda tokius didelius stalus? Neįtikėtina, kiek ant jų galima visko prikrauti.

Partnerė! Perskrodžia mane mintis tarsi žaižaruojantis fejerverkas. PARTNERĖ!

Liaukis, griežtai įsakau sau. Sutelk dėmesį į užduotį, kurią vykdai dabar. Ištraukus seną laikraščio The Lawyer kopiją ir stebintis, kurių galų aš ją čia laikau, ant grindų nukrinta keletas susegtų dokumentų. Pakeliu juos ir peržvelgiu pirmą puslapį, jau tiesdama ranką imti kitą daiktą. Tai priminimas nuo Arnoldo.

Dėl Third Union banko.

Prašau išnagrinėti prisegtą Glazerbrooks Ltd skolinį įsipareigojimą. Prašau pasirūpinti registracija Verslo rūmuose.

Žiūriu į raštelį be ypatingo susidomėjimo. Third Union bankas yra Arnoldo klientas. Man teko dirbti su jais tik vieną kartą. Paskola penkiasdešimčiai milijonų dolerių Glazerbrooks kompanijai. Man tereikia užregistruoti ją Verslo rūmuose per dvidešimt vieną dieną. Tiesiog dar vienas pilkas darbelis iš tų, kuriuos partneriai visada palieka ant mano stalo. Iš tiesų, manau, tuojau perduosiu jį kam nors kitam. Automatiškai pažvelgiu į datą.

Pažvelgiu dar kartą, tik įdėmiau. Gegužės 26-oji.

Gegužės 26-oji?

Suakmenėjusi spoksau į dokumentą. Ar šis prašymas gulėjo ant mano stalo penkias savaites?

Bet... aš negaliu. Noriu pasakyti... aš negalėjau. Tai reikštų...

Tai reikštų, kad pražiopsojau galutinį terminą.

Sunkiai nuryju seiles. Tikriausiai neteisingai perskaičiau ar dar kažkas. Negalėjau padaryti tokios esminės klaidos. Negalėjau neužregistruoti įmokos laiku. Aš visada užregistruoju įmokas laiku.

Užsimerkiu, stengdamasi nurimti. Tikriausiai klystu. Dėl to kaltas susijaudinimas, tapus partnere. Mano smegenys perkalto. Gerai. Pažvelkime dar kartą, tik jau labai atidžiai.

Atsimerkiu ir pasižiūriu į priminimą, bet jame parašyta viskas taip, kaip ir anksčiau. Pasirūpinti registracija. Juodu ant balto prašyta data — gegužės 26-oji. Tai reikštų, kad leidau savo klientui suteikti neapdraustą paskolą. Tai reikštų, kad padariau pačią elementariausią klaidą, kokią gali padaryti teisininkas.

Mano džiaugsmingas švytėjimas dingsta. Sprandą sukausto lediniai gniaužtai. Beviltiškai bandau prisiminti, ar Arnoldas kalbėjosi su manimi apie šį reikalą. Negaliu prisiminti net užuominos apie tai. Bet, kita vertus, — kam jam reikėjo duoti užuominą? Juk tai paprasta paskolos sutartis. Tokius dalykus mes atlikti galime ir miegodami. Jis tikriausiai buvo įsitikinęs, kad įvykdysiu jo nurodymus. Jis pasitikėjo manimi.

O Jėzau.

Dar kartą greitai perverčiu lapus, beviltiškai ieškodama kokio nors kabliuko, kuris padėtų man išsigelbėti. Kokio nors sakinio, kuris leistų man su palengvėjimu sušukti: „Ak, žinoma!“ Bet tokio sakinio nerandu. Spausdama rankoje dokumentą jaučiu, kaip man svaigsta galva. Kaip tai galėjo nutikti? Ar bent jau pastebėjau šį dokumentą? O gal tiesiog nustūmiau šalin, ketindama atlikti užduotį vėliau? Neprisimenu. Velniai griebtų, neprisimenu.

Ką dabar darysiu? Pagalvojus apie pasekmes, gerklę užsmaugia panika. Third Union bankas paskolino Glazerbrooks penkiasdešimt milijonu svarų sterlingų. Kadangi pinigų suma neužregistruota, ši multimilijoninė svarų sterlingų paskola liko neapdrausta. Jei rytoj Glazerbrooks subankrutuotų, Third Union bankas stotų į ilgą eilę norinčių atsiimti skolą ir greičiausiai nieko nepeštų.

— Samanta! — šūkteli pro duris Megė, ir aš pašoku kaip įgelta. Instinktyviai uždengiu delnu Arnoldo rašytą raštelį, nors ji nė nežiūri į tą pusę, tuo labiau vis tiek nesuprastų reikšmingumo.

— Ką tik išgirdau! — teatrališkai sukužda ji. — Gajus prasitarė! Sveikinu!

— Mm... ačiū! — kažkaip sugebu išspausti šypseną.

— Kaip tik verdu arbatą. Gal norėtum?

— Būtų... puiku. Ačiū.

Megė išnyksta, ir aš susiimu rankomis už galvos. Stengiuosi išlikti rami, bet viduje kyla siaubas. Turiu prisipažinti sau. Suklydau.

Suklydau.

Ką dabar darysiu? Mano visas kūnas įsitempęs iš baimės. Nesiseka mąstyti blaiviai...

Tada staiga ausyse suskamba vakar ištarti Gajaus žodžiai. Klaida yra ne klaida, kol ją galima ištaisyti.

Taip. Juk aš vis dar galiu viską sutvarkyti. Vis tiek galiu užregistruoti šią pinigų sumą.

Tai bus nepakeliama. Turėsiu pasakyti, ką padariau bankui, Glazerbrooks, Arnoldui, Ketermanui. Reikės visus dokumentus tvarkyti iš naujo. O blogiausia, kad reikės susitaikyti su tuo, kad visi žino, jog padariau kvailą, neapdairią klaidą, kurią galėtų padaryti nebent praktikantas.

Štai ir galas mano partnerystei, — šmėkšteli mintis ir tą akimirką mane supykina.

Bet kitos išeities nėra. Turiu gelbėti situaciją.

Greitai prisijungiu prie Verslo rūmų internetinio puslapio ir įrašau į paieškos laukelį Glazerbrooks. Jei per šį laiką nebuvo užregistruota jokia kita paskola, galėsiu tuojau pat sutvarkyti šį reikalą...

Negalėdama patikėti savo akimis spoksau į ekraną.

Ne.

Negali būti.

50 milijonų svarų sterlingų paskola buvo užregistruota praėjusią savaitę kažkokios kompanijos BLLC Holding. Mūsų klientas nustumtas žemyn kreditorių eilėje.

Mano galvoje grumiasi padrikos mintys. Negerai. Labai negerai. Reikia kuo greičiau su kuo nors apie tai pasikalbėti. Turiu kuo greičiau kažką padaryti, kol nebuvo paimta dar daugiau paskolų. Reikia... pasakyti Arnoldui.

Bet vien jau nuo šios minties mane suparalyžiuoja siaubas.

Negaliu. Negaliu tiesiog išeiti iš savo kabineto ir pranešti, kad padariau esminę, pačią elementariausią klaidą ir sukėliau riziką savo klientui prarasti 50 milijonų svarų sterlingų. Pirmiausia aš... pasistengsiu pati išsrėbti šią košę, o tik po to pasakysiu kam nors kitam. Išsiaiškinsiu, kokie yra nuostolių limitai. Taip. Pirmiausia paskambinsiu į banką. Kuo greičiau jie sužinos, tuo geriau.

— Samanta?

— Ką? — beveik pašoku nuo kėdės.

— O, tu šiandien susijaudinusi! — nusijuokia Megė ir prieina prie mano stalo, tiesdama kavos puodelį. — Jautiesi pasaulio viršūnėje? — mirkteli ji man.

Kalbant atvirai, tą akimirką tikrai nesuvokiu, apie ką ji kalba. Mano pasaulis dabar sumažėjęs taip, kad jame telpu tik aš, mano klaida ir galimi mano veiksmai, kad galėčiau ją ištaisyti.

— Ak! Žinoma. Taip! — bandau nusišypsoti ir slapta nusišluostau savo drėgnas nuo prakaito rankas į servetėlę.

— Lažinuosi, kad dar esi euforijoje! — ji atsiremia į dokumentų spintą. — Šaldytuve jau laukia šampanas.

— Ee... puiku! Tiesą sakant, Mege, aš tikrai esu dabar užsiėmusi...

— Ak, — ji atrodo įsižeidusi. — Na, gerai. Netrukdysiu.

Ji išeina pro duris pasipiktinusi. Tikriausiai galvoja, kad aš — tikra karvė. Bet kiekviena minutė dabar yra dar viena rizikos minutė. Turiu paskambinti į banką. Tuojau pat.

Peržvelgiu prisegtą kontaktų sąrašą ir surandu Third. Union atstovo vardą ir telefono numerį. Čarlzas Konvėjus.

Turiu paskambinti šiam vyrui. Esu priversta sutrikdyti šio vyro dieną ir prisipažinti, kad aš visiškai susimoviau. Drebančiomis rankomis pakeliu ragelį. Jaučiuosi lyg psichologiškai ruoščiausi nerti į nuodingą pelkę, kurioje knibždėte knibžda siurbėlių.

Kelias akimirkas tiesiog sėdžiu, tuščiai spoksodama į numerių klaviatūrą, drąsindama save pasiryžti. Pagaliau surenku numerį. Pasigirdus ilgam pyptelėjimui mano širdis pradeda pašėlusiai daužytis.

— Čarlzas Konvėjus.

— Sveiki! — pasakau, stengdamasi, kad mano balsas neimtų trūkinėti. — Jums skambina Samanta Svyting iš Carter Spink. Manau, nesame pažįstami.

— Sveika, Samanta, — jo balsas gana draugiškas. — Kuo galiu jums padėti?

— Skambinu dėl... techninio pobūdžio problemos. Noriu pasikalbėti apie... — vos įstengiu tai ištarti, — Glazerbrooks.

— O, jūs jau apie tai žinote, — atsidūsta Čarlzas Konvėjus. — Naujienos sklinda greitai.

Kambarys, rodos, ima mažėti. Stipriau suspaudžiu rankoje ragelį.

— Ką žinau? — mano balso tembras aukštesnis negu norėčiau. — Aš nieko nežinau.

— Ak! Pamaniau, kad jūs dėl to ir skambinate, — jis padaro pauzę. Girdžiu, kaip jis kažkam paliepia tą prakeiktą dalyką surasti per Google. — Taip, jie skambino šiandien. Tas paskutinis bandymas išsigelbėti jiems akivaizdžiai nepavyko...

Jis vis dar kalba, bet aš jau negirdžiu. Man silpna. Akyse mirguliuoja juodi taškeliai.

Glazerbrooks bankrutuoja. Jie jau niekada nesudarys naujos sutarties. Net per visą milijoną metų.

Negalėsiu užregistruoti paskolos.

Negalėsiu ištaisyti klaidos.

Per mane Third. Union bankas prarado 50 milijonų svarų sterlingų.

Jaučiuosi taip, tarsi man tuoj prasidės haliucinacijos. Apimtai panikos norisi kažką veblenti. Norisi sviesti telefoną žemyn ir labai greitai pabėgti.

Čarlzo Konvėjaus balsas staiga pasiekia mano sąmonę.

— Labai gerai, kad jūs paskambinote, — girdžiu, kaip jis nerūpestingai barbena kompiuterio klaviatūrą. — Tikriausiai norite dar kartą patikrinti paskolos saugumą.

Keletą akimirkų negaliu ištarti nė žodžio.

— Taip, — pagaliau ištariu kimiu balsu ir drebėdama padedu ragelį. Jaučiu, kad tuoj apsivemsiu.

Susimoviau.

Taip susimoviau, kad net...

Kad net negaliu...

Nelabai suvokdama, ką darau, aš atitraukiu kėdę. Turiu iš čia dingti. Kuo greičiau.

Penktas

Praeinu administratores nesidairydama, tarsi būčiau įsijungusi autopilotą. Patenku į vidurdienio saulės nušviestą gatvę, knibždėte knibždančią žmonių. Einu koja už kojos, neišsiskirdama iš visų tų firmų darbuotojų minios.

Išskyrus tai, kad esu kitokia. Aš ką tik praradau penkiasdešimt milijonų svarų sterlingų, kurie priklausė mano klientui.

Penkiasdešimt milijonų. Muša didžiulis būgnas mano galvoje.

Nesuprantu, kaip tai nutiko. Nesuprantu. Mano protas nepajėgia to suvokti. Galvoje sukasi tos pačios įkyrios mintys. Kaip galėjau nepamatyti... kaip galėjau pražiopsoti...

Aš net nemačiau to dokumento. Aš į jį nė nežvilgtelėjau. Tikriausiai jis buvo padėtas ant mano stalo ir apkrautas kuo nors kitu. Segtuvu, krūva sutarčių, puodeliu kavos.

Viena klaida. Apsirikimas. Vienintelė klaida per visą mano karjerą. Noriu pabusti iš šio košmaro. Noriu, kad tai būtų atsitikę filme arba kam nors kitam. Tebūnie tai istorija, kurią išgirdau bare ir dėkojau savo fortūnai, kad tai buvau ne aš...

Bet tai buvau aš. Tai esu aš. Mano karjerai galas. Paskutinis žmogus, kuris padarė tokią klaidą Carter Spink — Tedas Stivensas. 1983-iaisiais jis prarado dešimt milijonų svarų sterlingų, priklausančių jo klientui. Jis iškart buvo atleistas.

O aš praradau penkis kartus tiek.

Mano kvėpavimas darosi paviršutiniškas, ima svaigti galva, jaučiuosi, lyg kažkas mane smaugtų. Tikriausiai man panikos priepuolis. Atsisėdu ant suoliuko ir laukiu, kol palengvės.

Visai nesijaučiu geriau. Man tik blogiau.

Staiga pašoku iš siaubo, kai mano kišenėje suvibruoja mobilusis telefonas... išsitraukiu jį ir pažvelgiu, kas skambina. Gajus.

Negaliu su juo kalbėtis. Negaliu su niekuo kalbėtis. Tik ne dabar.

Po akimirkos telefonas praneša, kad gavau vieną garsinį pranešimą. Pakeliu telefoną prie ausies ir paspaudžiu „1“, kad perklausyčiau.

— Samanta! — pasigirsta linksmas Gajaus balsas. — Kur tu? Mes visi laukiame čia su šampanu atšvęsti tavo didžiojo paskelbimo partnere!

Partnerė. Vos neapsipilu ašaromis. Bet... aš negaliu. Pernelyg skaudu, kad galėčiau verkti. Įsikišu telefoną į kišenę ir vėl atsistoju ant kojų. Pradedu eiti vis greičiau ir greičiau, braudamasi pro pėsčiuosius, nekreipdama dėmesio į mane nulydinčius keistus žvilgsnius. Mano galva tvinksi. Net neįsivaizduoju, kur einu, bet sustoti negaliu.

Atrodo, kad apsvaigusi einu jau valandų valandas, aklai kojomis mindama grindinį. Saulė spigina, šaligatviai dulkėti. Po valandėlės galva pradeda nepaliaujamai tvinkčioti. Kažkuriuo metu mano mobilusis telefonas vėl pradeda vibruoti, bet nekreipiu dėmesio.

Pagaliau, kai pradeda skaudėti kojas, sulėtinu žingsnį trumpam pailsėti. Mano burna išdžiūvusi. Visiškai netekau skysčių. Reikia vandens. Pakeliu galvą, mėgindama susiorientuoti, kur esu. Kažkokiu būdu atsiradau Padington stotyje.

Mane supa triukšmas ir daugybė keliautojų. Fluorescentinės šviesos, oro kondicionieriai ir garsiai skelbiami pranešimai verčia mane krūpčioti. Prieinu prie kiosko, kuriame parduodamas mineralinis vanduo. Vėl suvibruoja mobiliojo ryšio telefonas. Išsiimu jį ir pasižiūriu į ekraną. Penkiolika praleistų skambučių ir dar vienas žodinis pranešimas nuo Gajaus. Jis paliko jį maždaug prieš dvidešimt minučių.

Iš susijaudinimo plakančia širdimi padvejoju, bet paspaudžiu „1“ ir klausau.

— Jėzau Kristau, Samanta, kas nutiko?

Jo balsas jau visai nelinksmas. Atvirkščiai — labai įsitempęs. Visas mano kūnas pašiurpsta iš baimės.

— Mes žinome, — sako jis. — Supratai? Mes žinome apie Third Union banką. Čarlzas Konvėjus paskambino. Tada Ketermanas rado dokumentus ant tavo stalo. Grįžk į biurą tuojau pat. Paskambink man.

Jis padeda ragelį, bet aš nepajudu iš vietos. Esu sukaustyta baimės.

Jie žino. Jie visi žino.

Juodi taškeliai vėl pradeda šokti prieš mano akis. Viduje kyla šleikštulys. Visas Carter Spink kolektyvas žino, kad aš susimoviau. Žmonės skambins vieni kitiems. Siųs elektroninius laiškus, piktdžiugiškai skelbdami naujieną. Ar girdėjai...

Stovėdama ten akies krašteliu kai ką pastebiu. Pažįstamas veidas, vos įžiūrimas minioje. Pasuku galvą ir pašnairuoju į vyrą, stengdamasi jį atpažinti — tada mane vėl apima siaubas.

Gregas Parkeris, vienas iš vyresniųjų partnerių. Jis žingsniuoja per laukiamąją salę apsirengęs savo brangiu kostiumu, laikydamas mobilųjį telefoną rankoje. Jo antakiai suraukti, jis atrodo labai susirūpinęs.

— Tai kur ji yra? — per visą salę nuvilnija jo klausimas.

Panika trenkia man kaip žaibas. Turiu dingti iš čia. Turiu pasislėpti. Dabar. Užlendu už stambios moters smėlio spalvos suknele ir bandau taip atsistoti, kad ji mane uždengtų. Bet ji nesiliauja vaikščiojusi aplinkui, ir aš turiu vilktis paskui tarsi uodega.

— Jūs kažko norėjote? Gal jūs elgeta? — staiga ji atsigręžia ir įtariai nužvelgia mane.

— Ne! — papurtau galvą ištikta šoko, — aš... ee...

Juk negaliu sakyti: „Aš slepiuosi už jūsų.“

— Pasitraukite nuo manęs! — rūsčiai nužvelgia ji mane ir išdidžiai nužingsniuoja į Kosta kavinę. Mano širdis daužosi krūtinėje. Aš visai be priedangos stoviu viduryje laukiamosios salės. Gregas Parkeris dabar stabtelėjo. Jis stovi už kokių penkiasdešimties jardų nuo manęs, vis dar kalbėdamas mobiliuoju telefonu.

Jei pajudėsiu, jis mane pamatys. Jei stovėsiu kaip stovėjusi... jis mane pamatys.

Staiga elektroninė išvykimų lenta atnaujina informaciją. Grupė žvelgusių į ją žmonių pasiėmė savo lagaminus, laikraščius ir pasuko prie devintosios išvykimo aikštelės.

Nedvejodama įsimaišau į tą grupę ir pasislepiu jos viduryje. Mes pasiekiame devintąją aikštelę per atvertas užkardas. Įlipu į traukinį kartu su visais kitais, skubėdama vagonu kaip galima tolyn.

Traukinys pajuda iš stoties, ir aš susmunku ant sėdynės priešais šeimą, dėvinčią Londono zoologijos sodo marškinėliais. Jie nusišypso man, o aš kažkaip sugebu jiems atsakyti šypsena. Jaučiuosi absoliučiai atitrūkusi nuo šio pasaulio.

— Pageidausite užkandžių? — nusišypso man susiraukšlėjęs vyras, stumiantis stalelį su ratukais. — Karšti ir šalti sumuštiniai, arbata ir kava, gaivieji gėrimai, alkoholiniai gėrimai?

— Norėčiau paskutinio, — stengiuosi, kad balsas neskambėtų labai beviltiškai. — Dvigubą... Bet ko...

Niekas neateina patikrinti mano bilieto. Niekam nerūpiu. Atrodo, tai kažkoks greitasis traukinys. Priemiesčius keičia laukai, o traukinys vis dar dunda į priekį. Išgėriau tris mažus buteliukus sumaišyto su apelsinų sultimis džino, pomidorų sulčių ir šokoladinio jogurtinio gėrimo. Lediniai baimės gniaužtai, spaudę mano skrandį, atlėgo. Jaučiuosi keistai nuo visko atitolusi.

Padariau didžiausią klaidą per visą savo karjerą. Ko gero, netekau darbo. Niekada netapsiu partnere.

Viena kvaila klaida.

„Londono zoologijos sodo šeima“ atsidarė pakelius bulvių traškučių, pasiūlė man ir pakvietė žaisti kelioninį žodžių loto. Mama netgi paklausė, ar aš keliauju darbo reikalais, ar esu turistė.

Negalėjau išspausti atsakymo.

Mano širdies plakimas pamažu sulėtėja, bet galvą veria tvinkčiojantis skausmas. Sėdžiu, viena ranka prisidengusi akis, stengdamasi taip apsaugoti jas nuo šviesos.

— Ponios ir ponai... — per garsiakalbį pasigirsta traškantis traukinio palydovo balsas. — Deja... geležinkelio darbai... kitą transporto rūšį...

Nesuprantu, ką jis sako. Net nežinau, kur važiuoju. Tiesiog palauksiu kitos stotelės, išlipsiu iš traukinio, ir galbūt iš ten sėsiu į kitą...

— Žodis „razina“ rašomas ne taip, — sako „Londono zoologijos sodo šeimos“ motina vienam savo vaikui, kai traukinys jau po truputį pradeda stabdyti. Pakėlusi akis pro langą matau, kad traukinys pasiekė stotį. Žemesnysis Eburis. Visi renkasi savo daiktus ir išlipa.

Automatiškai pakylu ir aš. Nuseku paskui „Londono zoologijos sodo šeimą“ ir, išlipusi iš traukinio, apsidairau aplink. Stoviu mažoje, senos statybos provincijos stotyje. Kitoje kelio pusėje matyti užeiga, pavadinimu „Varpas“. Kelias išsišakoja į dvi dalis, o tolumoje plyti laukai. Šalia kelio stovi keleivinis autobusas. Visi traukinio keleiviai grūdasi į jį.

Londono zoologijos sodo gerbėja mama atsisuka ir moja man ranka.

— Reikia eiti ten, — paslaugiai sako ji, — jei norite autobusu patekti į Glosterį, didžiąją stotį.

Mintis apie kelionę autobusu mane supykina. Niekur nenoriu keliauti autobusu. Tik noriu vaistų nuo skausmo. Man taip skauda galvą, kad, rodos, kaukolė tuoj skils pusiau.

— Ee... ne, ačiū. Man gerai ir čia, — nusišypsau kaip įmanydama įtikinamiau ir, nespėjus jai daugiau ištarti nė žodžio, pasuku keliu priešinga kryptimi negu autobusas.

Neturiu nė menkiausio supratimo, kur esu. Jokio.

Mano kišenėje staiga suvibruoja telefonas. Išsitraukiu jį. Gajus. Vėl. Tikriausiai tai jau trisdešimtasis jo skambutis. Kiekvieną kartą jis palieka man žinutę, ragindamas jam perskambinti ir klausdamas, ar gaunu jo elektroninius laiškus.

Negavau jokių jo laiškų. Aš buvau tokia apdujusi, kad palikau savo BlackBerry ant stalo. Telefonas — tai viskas, ką turiu. Jis vėl suvibruoja. Spoksau į jį kelias akimirkas. Tada, jausdama, kaip mano skrandį surakina spazmai, atlenkiu savo mobiliojo dangtelį ir pakeliu jį prie ausies.

— Labas, — mano balsas dreba. — Tai... tai aš.

— Samanta? — subūgnija nepatiklus Gajaus balsas. — Tai tu? Kur tu esi?

— Nežinau. Turėjau ištrūkti. Mane... mane ištiko šokas...

— Samanta, nežinau, ar gavai mano žinutes. Bet... — jis nutyla. — Visi žino.

— Žinau, — atsiremiu į seną apibyrėjusią sieną ir stipriai užsimerkiu, stengdamasi įveikti skausmą. — Aš žinau.

— Kaip tai nutiko? — jis atrodo ne mažiau ištiktas šoko negu aš. — Kaip, po velnių, galėjai padaryti tokią elementarią klaidą? Noriu pasakyti, dėl Dievo meilės, Samanta...

— Nežinau, — apkvaišusi išlemenu. — Aš tiesiog... nemačiau. Suklydau...

— Tu niekada neklysti!

— Na, dabar jau klystu! — jaučiu kaip akyse kaupiasi ašaros, bet iš visų jėgų stengiuosi jas sulaikyti. — Kas... kas nutiko?

— Nieko gero, — atsidūsta jis. — Ketermanas tariasi dėl nuostolių sumažinimo su Glazerbrooks advokatais, kalbamasi su banku... ir draudikais, žinoma.

Draudikai. Profesionalus firmos draudimo kompensavimas. Staiga manyje įsižiebia mažytė viltis. Jei draudimo kompanija likviduos įsiskolinimą be didelio triukšmo, galbūt pasekmės nebus tokios baisios, kaip atrodė.

Tačiau net jausdama šiokią tokią viltį, suvokiu, kad esu beviltiškas keliautojas, pro rūko šydą regintis miražą. Draudimo kompanija niekada nesumoka visos sumos. Kartais jie visai nieko negrąžina. Kartais jie padengia skolą, bet neįtikėtinai padidina mokesčius.

— Ką sako draudikai? — sunkiai nuryju seiles. — Ar jie...

— Jie dar nieko nepasakė.

— Aišku, — perbraukiu atžagaria ranka savo prakaitu srūvantį veidą ir prisiverčiu paklausti kitą klausimą. — O kaipgi... aš?

Gajus tyli.

Suvokus tos tylos prasmę susvyruoju ir jaučiu, kad tuoj nualpsiu. Jokio atsakymo. Atsimerkiu ir priešais save išvystu du mažus berniukus ant dviračių, spoksančius į mane.

— Viskas baigta, ar ne? — stengiuosi kalbėti ramiai, bet mano balsas nesuvaldomai virpa. — Mano karjerai galas.

— Aš... aš to nežinau. Paklausyk, Samanta, tu išsigandusi. Natūralu. Bet negali slėptis amžinai. Reikia grįžti atgal.

— Negaliu, — mano balsas dabar jau kupinas sielvarto. — Negaliu niekam pasižiūrėti į akis.

— Samanta, būk realistė!

— Negaliu! Negaliu! Man reikia šiek tiek laiko...

— Saman... — uždarau savo sulenkiamą telefoną.

Man silpna. Galva sprogsta. Reikia vandens. Bet baras, atrodo, uždarytas, nematau jokių parduotuvių aplinkui.

Svirduliuoju keliu, kol pasiekiu dvi dideles išgraviruotas kolonas, papuoštas liūtais. Namas. Paskambinsiu ir paprašysiu vaistų nuo skausmo ir stiklinės vandens. Sykiu paklausiu, ar netoliese yra viešbutis.

Stumteliu metalinius vartus ir nuslenku žvirgždu didelių ąžuolinių durų link. Namas gana įspūdingas, pastatytas iš medaus spalvos akmenų su stačiu dvišlaičiu stogu, aukštais kaminais ir dviem Porsche automobiliais prie įėjimo. Pakeliu ranką ir trukteliu skambučio virvelę.

Tyla. Stoviniuoju ten kažkiek laiko, bet, rodos, visame name nė gyvos dvasios. Jau ketinu pasiduoti ir sliūkinti atgal pro vartus, kai visiškai netikėtai plačiai atsiveria durys.

Tarpduryje priešais mane stovi ryškiai peroksidu nusišviesinusi pečius siekiančius plaukus moteris, įsisegusi ilgus kyburiuojančius auskarus. Ji gausiai prisidažiusi, mūvi ilgomis šilkinėmis, keistos persiko spalvos kelnėmis. Vienoje rankoje laiko cigaretę, o kitoje — kokteilį.

— Labas, — užsitraukia dūmą nepažįstamoji ir įtariai nužvelgia mane. — Jūs iš agentūros?

Šeštas

Neįsivaizduoju, apie ką kalba ši moteris. Man taip skauda galvą, kad vos galiu į ją žiūrėti, jau nekalbant apie tai, kad suvokčiau, ką ji sako.

— Ar jūs gerai jaučiatės? — ji sunerimusi nužvelgia mane. — Atrodote siaubingai!

— Man labai skauda galvą, — išlemenu. — Gal galėčiau gauti stiklinę vandens?

— Žinoma! Užeikite! — ji pamoja cigarete man prieš veidą ir pakviečia į milžinišką įspūdingą prieškambarį skliautinėmis lubomis.

— Vis tiek norėsite apžiūrėti namą. Edi! — suspinga ji. — Edi, jau atvyko kita! Esu Trišė Geiger, — kreipiasi į mane. — Galite mane vadinti ponia Geiger. Eime ten...

Ji nulydi mane į prabangią klevo lentelėmis iškaltą virtuvę, atidaro kelis pirmus pasitaikiusius stalčius ir sušunka: „Aha!“ Tada ištraukia plastikinę dėžutę ir, nuėmusi jos dangtelį, pradeda savo lakuotais pirštų nagais raustis tarp kokių penkiasdešimties surūšiuotų buteliukų vaistų ir tablečių pakelių.

— Turiu aspirino... paracetamolio... ibuprofeno... labai švelnaus poveikio valiumo... — ji iškelia parodyti melsvai rausvą piliulę. — Šita iš Amerikos, — sako ji žvaliai. — Mūsų šalyje nelegalu.

— Mm... miela. Jūs turite... daugybę skausmą malšinančių vaistų.

— Ak, šiuose namuose tabletės labai mėgstamos, — sako ji ir reikšmingai pažvelgia į mane: — Dieviname jas. Edi! — ji įbruka man tris žalias tabletes ir po kelių nesėkmingų bandymų pagaliau suranda spintelę, pilną stiklinių. — Na, štai. Jos numalšins bet kokį galvos skausmą, — įpila ledinio vandens iš ąsočio šaldytuve. — Išgerkite.

— Ačiū! — padėkoju ir susiraukusi nuryju tabletes. — Esu labai jums dėkinga. Man taip skauda galvą, kad net negaliu blaiviai mąstyti.

— Jūs labai gerai kalbate angliškai, — pagiria ji mane. — Iš tikrųjų, labai gerai!

— O, — susiraukiu. — Teisingai. Na, aš anglė. Greičiausiai... žinote, todėl taip ir yra.

— Jūs — anglė? — Trišę Geiger šios naujienos labai nudžiugino. — Puiku! Eime, atsisėsime. Tabletės suveiks per kelias minutes. Jei ne, duosiu daugiau.

Ji nulydi mane iš virtuvės atgal į prieškambarį.

— Čia — svetainė, — stabtelėdama prie durų pasako. Gestu aprodo didelį, puošnų kambarį ir nukrato cigaretės pelenus ant kilimo.

— Kaip matote, čia nemažai reikia darbuotis dulkių siurbliu... valyti dulkes... nublizginti sidabrą, — pabrėždama žodžius iš lėto aiškina ji.

— Aišku, — linkteliu galvą. Nė neįsivaizduoju, kodėl ši moteris man pasakoja apie namų ruošą, bet atrodo, kad ji laukia mano atsakymo.

— Gražus stalas, — galiausiai pasakau, ranka mostelėdama į blizgantį raudonmedžio stalą.

— Jį reikia blizginti, — Trišės akys susiaurėja. — Reguliariai. Aš labai pastebiu tokius dalykus.

— Žinoma, — dar kartą suglumusi linkteliu galvą.

— Na, eime čia, — ji palydi mane pro kitą didžiulį kambarį į erdvią įstiklintą oranžeriją. Ją puošia įmantrūs vikmedžio gultai ir didžialapiai augalai. Šone matyti gausiai gėrimais nukrautas stalelis ant ratų.

— Edi! Ateik čia! — ji trinkteli per taurę ir pamoja golfo kelnėmis mūvinčiam vyrui, lėtai vaikštinėjančiam dailiai nupjauta pievele. Jis įdegęs, tikriausiai bebaigiantis penktąją dešimtį ir atrodo pasiturimai.

Trišė tikriausiai irgi įpusėjusi penktą dešimtį, pamanau, žvilgtelėjusi į jos išsišokusius pėdų kauliukus, kai ši pasisuka į langą. Nors kažkas man kužda, kad ji visiems sakosi esanti trisdešimt devynerių ir nė dienos ne vyresnė.

— Nuostabus sodas, — pagiriu.

— Ak, — jos akys nukrypsta į jį be didelio susidomėjimo. — Mūsų sodininkas labai geras. Jam kyla įdomiausių idėjų. Dabar sėskitės! — ji pliaukšteli rankomis.

Jausdamasi truputį keistai atsisėdu ant gulto krašto. Trišė įsitaiso pintame krėsle priešais mane ir ištuština savo stiklinę su kokteiliu.

— Ar mokate paruošti gerą „Kruvinąją Merę“? — netikėtai paklausia ji.

Sumišusi spoksau į ją.

— Nesvarbu, — užsitraukia dūmą ji. — Galėsiu jus išmokyti.

Ką ji galės?

— Kaip jūsų galva? — pasiteirauja ir nelaukdama atsakymo tęsia: — Geriau? O, štai ir Edis!

— Sveika atvykusi! — durys atsiveria ir į oranžeriją įžengia ponas Geigeris. Jis neatrodo taip įspūdingai iš arti, kaip atrodė išdidžiai žingsniuodamas pievele. Jo akys truputį pasruvusios krauju, jau matyti besiformuojantis alaus mėgėjo pilvukas.

— Edis Geigeris, — prisistato jis, draugiškai ištiesdamas ranką. — Namų šeimininkas.

— Edi, čia... — Trišė klausiamai pažvelgia į mane. — Kuo jūs vardu?

— Samanta, — atsakau. — Atleiskite už sutrukdymą, bet man taip siaubingai skaudėjo galvą...

— Daviau Samantai kelias tabletes nuo skausmo, — paaiškina Trišė.

— Gerai pasielgei, — Edis atsuka škotiško viskio butelį ir įsipila gėrimo. — Reikėjo pamėginti raudonųjų piliulių. Mirtinos!

— Ee... aišku.

— Žinoma, netiesiogine prasme! — staiga skardžiai nusijuokia jis. — Mes neketiname tavęs nunuodyti!

— Edi! — Trišė pliaukšteli jam per petį sužvangindama apyrankėmis. — Negąsdink merginos!

Jie abu tiriamai nužvelgia mane. Kažkaip nujaučiu, kad tikisi kokio nors atsakymo.

— Esu tikrai dėkinga, — įstengiu nusišypsoti puse lūpų. — Jūs tokie malonūs, leisdami piktnaudžiauti jūsų vakaro ramybe.

— Ji puikiai kalba angliškai, ar ne? — Edis kilsteli antakius, žvelgdamas į Trišę.

— Ji — anglė! — tarsi ištraukusi triušį iš skrybėlės triumfuoja Trišė. — Supranta viską, ką jai sakau!

Aš tikrai kažko čia nesuprantu. Gal atrodau kaip užsienietė?

— Gal apžiūrėkime namus? — Edis pasisuka į Trišę.

Mano širdis apsunksta. Reikėtų naikinti žmones, visiems aprodančius savo namus. Mintis apie sukiojimąsi aplinkui, stengiantis kažkaip išreikšti susižavėjimą kiekvienu kambariu, man atrodo nepakeliama. Tiesiog noriu sėdėti čia ir palaukti, kol suveiks tabletės.

— Manau, visai nebūtina, — pradedu aš. — Neabejoju, kad jūsų namai labai gražūs...

— Žinoma, kad būtina! — Trišė užgesina nuorūką. — Eime.

Atsikėlus man apsvaigsta galva. Tenka įsikibti į jukos augalą, kad išlaikyčiau pusiausvyrą. Galvos skausmas pradeda silpnėti, bet jaučiuosi apsvaigusi ir kažkaip keistai atitrūkusi nuo realybės. Jaučiuosi kaip sapne.

Galima daryti išvadą, kad ši moteris tikrai neturi gyvenimo. Atrodo, kad ji domisi vien tik namų ruoša. Slenkant iš vieno prabangaus kambario į kitą, ji nurodo dalykus, nuo kurių reikia gerai nuvalyti dulkes, parodo man, kur laikomas dulkių siurblys. Dabar man pasakoja apie skalbimo mašiną.

— Atrodo... labai... patogu, — pasakau, nes manau, kad ji laukia iš manęs pagyrimo.

— Mes norime, kad skalbiniai būtų skalbiami kiekvieną savaitę. Ir, žinoma, gerai išlyginti, — ji perveria mane žvilgsniu.

— Žinoma, — linkteliu galvą, stengdamasi nuslėpti sumišimą. — Puiki mintis.

— Dabar eime į viršų! — ji mosteli ranka eiti iš virtuvės.

O Dieve. Kas dar?

— Gimei Londone, Samanta? — mums lipant laiptais aukštyn paklausia Edis Geigeris.

— Taip, tai tiesa.

— Ir dirbai ten?

Jis tik klausia iš mandagumo — bet kelias akimirkas negaliu išlementi atsakymo. Ar aš turiu darbą?

— Dirbau, — pagaliau išspaudžiu. — Kalbant atvirai... nežinau, kokia šiuo metu yra mano situacija.

— Kiek valandų jūs dirbote? — tarsi staiga susidomėjusi pokalbiu atsisuka į mane Trišė.

— Daug valandų, — gūžteliu pečiais. — Esu pripratusi dirbti nuo ryto iki vakaro. Kartais net naktimis.

Ši žinia Geigerius sutrikdė. Žmonės tiesiog neįsivaizduoja, koks yra teisininko gyvenimas.

— Dirbdavote naktimis? — Trišė atrodo nustėrusi. — Viena?

— Viena arba su kitais kolegomis, kuriems reikėdavo dirbti.

— Taigi dirbote... didelėje organizacijoje?

— Vienoje didžiausių Londone, — linkteliu galvą.

Trišė ir Edis susižvalgo. Jie — tikrai patys keisčiausi žmonės, kokius man yra tekę sutikti.

— Na, tuomet jūs apsidžiaugsite, išgirdusi, kad mums dar labiau palengvėjo! — Trišė nusijuokia. — Čia didysis miegamasis... antrasis miegamasis...

Einant koridoriumi ji atidaro ir uždaro duris, rodo man lovas su baldakimais ir rankų darbo užuolaidas, kol man dar labiau apsvaigsta galva. Nežinau, kokias tabletes prarijau, bet kiekvieną minutę jaučiuosi vis keisčiau.

— Žaliasis kambarys... beje, kaip vėliau būtumei sužinojusi, mes neturime nei vaikų, nei naminių gyvūnų... Rūkai? — staiga pasiteirauja Trišė, įtraukdama dūmą.

— Em... ne, ačiū.

— Kad ir kaip būtų, mums tai neturi jokios reikšmės.

Mes nusileidžiame laiptais žemyn. Noriu atsiremti į sieną, kad išsilaikyčiau ant kojų, bet gėlėti tapetai sumirga akyse, ir siena tarsi atitolsta.

— Ar gerai jautiesi? — laiku mane pagauna Edis, kai vos nesusmunku ant grindų.

— Manau, tie skausmą malšinantys vaistai buvo truputį per stiprūs, — sumurmu.

— Na, jie ganėtinai stipraus poveikio, — Trišė susirūpinusi žvelgia į mane. — Tu šiandien gėrei alkoholio, ar ne?

— Na... taip.

— Aa, — jos veidas įsitempia. — Na, tada viskas gerai, jei tik nepradėsi regėti haliucinacijų. Tada mums reikės iškviesti gydytoją. O... štai mes ir atėjome! — tęsia ji ir plačiu mostu atveria paskutines duris. — Darbuotojų patalpos.

Visi kambariai name milžiniški. Šis yra maždaug mano buto dydžio, blankiomis sienomis, akmeninėmis palangėmis ir langais, pro kuriuos matyti sodas. Čia stovi pati paprasčiausia plati ir ilga lova, užtiesta šiugždančia balta patalyne.

Akimirką kovoju su nenugalimu troškimu atsigulti, padėti galvą ant minkštos pagalvės ir užsimiršus palaimingai užmigti.

— Jauku, — mandagiai pasakau. — Gražus kambarys.

— Puiku! — pliaukšteli delnais Edis. — Na, Samanta, sakyčiau, kad gavai darbą!

Pažvelgiu į jį apsvaigusi.

Darbą?

Kokį darbą?

— Edi! — nukerta Trišė. — Negali tiesiog taip pasiūlyti jai darbo! Dar nepabaigėme interviu!

Interviu?

Gal kažko nenugirdau?

— Mes jai net nepateikėme pilno darbo aprašymo! — vis dar spiriasi Trišė. — Neaptarėme visų smulkmenų!

— Na, tai aptark visas smulkmenas! — atšauna Edis. Trišė perveria jį piktu žvilgsniu ir atsikrenkščia.

— Taigi, Samanta, — oficialiu tonu kreipiasi ji į mane, — į tavo, kaip namų šeimininkės, pareigas įeis...

— Atleiskite? — suglumusi spoksau į ją.

Susierzinusi Trišė cvakteli liežuviu.

— Į tavo, kaip namų šeimininkės, pareigas, — pakartoja ji lėčiau, — įeis namų tvarkymas, skalbimas ir valgio gaminimas. Vilkėsi uniformą ir išlaikysi paslaugų ir pagarbų...

Mano pareigos...

Šie žmonės mano, kad ieškau namų šeimininkės darbo?

Akimirką esu pernelyg priblokšta, kad galėčiau ištarti bent žodį.

— ... Gyvenamoji vieta ir maistas, — tęsia Trišė, — ir keturios savaitės atostogų per metus.

— Kokia alga? — susidomėjęs paklausia Edis. — Ar mokėsime jai daugiau negu paskutinei merginai?

Manau, kad tą akimirką Trišė būtų galėjusi jį pasmaugti plikomis rankomis.

— Labai atsiprašau, Samanta! — man net nespėjus praverti burnos taria ji ir išsitempia Edį iš kambario. Iš už uždarų durų pasigirsta piktas prislopintas ginčas.

Apsidairau, bandydama atgauti sveiką nuovoką.

Jie mano, kad esu namų šeimininkė. Namų šeimininkė! Koks absurdas. Reikia pasakyti tiesą. Reikia paaiškinti, kad įvyko nesusipratimas.

Mane vėl apima svaigulys, ir aš atsisėdu ant lovos. Tada nesusilaikiusi atsigulu ant vėsios baltos antklodės ir užsimerkiu. Jaučiuosi lyg skęsčiau debesyse.

Nenoriu keltis. Nenoriu keltis iš šios lovos. Jaučiuosi kaip rojuje.

Buvo ilga diena. Ilgas, sekinantis, skausmingas dienos košmaras. Tiesiog noriu, kad jis baigtųsi.

— Samanta, atleisk, kad verčiame tave laukti, — atsimerkiu ir, sutelkusi visas jėgas, pakeliu galvą. Į kambarį įeina lydima įraudusio Edžio Trišė. — Prieš tęsiant toliau, gal turi kokių klausimų dėl savo pareigų?

Apsvaigusi prisimerkusi žvelgiu į ją.

Tai ta akimirka, kai reikia paaiškinti, kad įvyko didelė klaida. Kad aš nesu namų šeimininkė. Aš esu teisininkė.

Bet mano lūpos lieka užčiauptos.

Nenoriu išeiti. Noriu išsidrėbti šioje lovoje ir pasinerti į užmarštį.

Galėčiau pasilikti čia vieną naktį, — dingteli man. — Tik vieną naktį. Galėčiau pasikalbėti apie šį nesusipratimą rytoj.

— Mm... ar galima būtų pradėti šį vakarą? — girdžiu save sakant.

— Kodėl gi ne... — pradeda Edis.

— Tik nereikia taip skubėti, — ryžtingai pertraukia jį Trišė. — Mes turime užtektinai šio darbo vertų kandidatų, Samanta. Keletą gana įspūdingų. Viena mergina netgi turi aukščiausio lygio prancūzų kulinarijos diplomą!

Reikšmingai žvelgdama į mane ji prisidega cigaretę. Tą akimirką manyje kažkas sukirba, tarsi automatinis refleksas. Negaliu nieko padaryti. Jis stipresnis už mane, didesnis net už mano troškimą griūti į šitą minkštą baltą lovą.

Ar ji nori pasakyti...

Ar ji turi galvoje, kad galiu negauti šio darbo?

Keletą sekundžių įdėmiai žvelgiu į Trišę. Kažkur giliai po painia mano šoko būsena jaučiu mažą virptelėjimą, kad grįžta senoji Samanta. Manyje įsišaknijęs ambicingumas kelia savo nunarintą galvą ir uostinėja orą. Jis pasiraitoja rankoves ir pasispjaudo delnus. Galiu laisvai įveikti prancūzų kulinarijos ekspertę mergiotę.

Nežinau, ką reiškia nesėkmingas pokalbis dėl darbo.

Ir neketinu patirti pralaimėjimo dabar.

— Taigi, — Trišė dirsteli į savo sąrašą: — Ar turite patirties skalbti įvairiais būdais?

— Mokykloje laimėjau geriausios skalbėjos titulą, — atsakau kukliai linktelėdama galvą. — Būtent tada ir prasidėjo mano karjera.

— Viešpatie! — Trišė atrodo apstulbusi. — O jūsų kulinariniai sugebėjimai?

— Mano mokytojas buvo Mišelis de la Ru de la Blankas, — padarau pauzę, kad skambėtų įspūdingiau. — Be abejo, jo vardas kalba pats už save.

— Žinoma! — pritaria Trišė ir sutrikusi žvilgteli į Edį.

Mes vėl sėdime oranžerijoje. Trišė šaudo serijas klausimų, kurie tikriausiai nurašyti nuo „Kaip pasisamdyti namų šeimininkę“ lankstinuko. Aš atsakau į kiekvieną klausimą visiškai ramiai ir užtikrintai.

Giliai viduje girdžiu silpną balselį, šaukiantį: „Ką tu darai? Samanta, ką, po velnių, tu DARAI?“

Nesiklausau. Nenoriu klausytis. Kažkaip įstengiau atsiriboti nuo realaus gyvenimo, klaidos, kurią padariau, savo žlugusios karjeros, viso šios dienos košmaro... nuo visko pasaulyje, išskyrus interviu. Galva vis dar sukasi ir jaučiu, kad bet kuriuo metu galiu nualpti, bet viduje karaliauja ryžtas. Aš gausiu šį darbą.

— Gal galėtumėte pateikti savo įprasto meniu pavyzdį? — Trišė prisidega dar vieną cigaretę. — Tarkim, vakarienei?

Maistas... įspūdingas maistas...

Staiga prisimenu Maxim’s restoraną praėjusį vakarą. Suvenyrinis gimtadienio meniu.

— Aš tik žvilgtelėsiu į užrašus, — atsegu savo rankinę ir slapta peržvelgiu Maxim’s meniu. — Oficialiai vakarienei aš patiekčiau... ee... abrikosų glajumi aplietą apskrudusią antį... mėtomis ir česnakais pagardiną avieną... o desertui — šokoladinę mėtinę suflė su naminiu šerbetu.

Še tau, prancūzų kulinarijos eksperte.

— Na, — Trišė atrodo apstulbusi, — reikia pripažinti, kad skamba labai įspūdingai.

— Nuostabu! — nurijęs susikaupusias seiles sušunka Edis. — Apskrudusi antis! Ar negalėtum mums dabar jos iškepti?

Trišė įsmeigia į jį negailestingą žvilgsnį.

— Aš neabejoju, kad turi rekomendaciją, Samanta?

Rekomendaciją?

— Mums reikės rekomendacijos, — Trišės veidas apniūksta.

— Rekomendaciją man parašė ledi Frėja Edgerli, — staiga pagauta įkvėpimo išpyškinu.

— Ledi Edgerli? — Trišės antakiai pakyla, o kaklu lėtai veido link pradeda kilti raudonis.

— Bendrauju su lordu ir ledi Edgerli jau daugybę metų, — linkteliu galvą. — Žinau, kad ledi Edgerli gali už mane laiduoti.

Trišė ir Edis smalsiai spokso į mane. Gal turėčiau pridurti kokią namų šeimininkei būdingą detalę.

— Labai maloni šeima, — padailinu. — Teko nemažai paplušėti, kol sutvarkydavau jų didžiulius namus. Ir nublizgindavau ledi Edgerli diademas.

Mėšlas. Turbūt perlenkiau lazdą su tomis diademomis.

Bet, mano nuostabai, jų veidais neperbėga nė menkiausias šešėlis abejonės.

— Ruošėte jiems valgį, ar ne? — domisi Edis. — Pusryčius ir visa kita?

— Žinoma. Lordas Edgerlis labai mėgo mano ypatingąjį patiekalą, kiaušinius pagal Benediktą, — gurkšteliu vandens.

Matau Trišę išdarinėjant, kaip jai atrodo, slaptas grimasas Edžiui, kuris tarsi paslapčia pritariamai jai linksi. Jie abu jau galėtų laisvai išsitatuiruoti sau ant kaktų: „Priimkime ją į darbą“.

— Ir paskutinis klausimas, — Trišė stipriai užsitraukia dūmą. — Turėsite atsiliepti telefonu, kai mūsų su ponu Geigeriu nebus namie. Mums svarbi reputacija visuomenėje. Prašau pademonstruoti, kaip atsiliepsi, — ji mosteli į telefoną ant gretimo stalelio.

Juk jie negali rimtai to prašyti... išskyrus tai... kad jie visai rimtai to prašo.

— Pasakyk: „Laba diena, Geigerių rezidencija“, — pasufleruoja Edis.

Nuolankiai atsistoju. Kiek įmanoma nekreipdama dėmesio į vis dar svaigstančią galvą, prieinu prie stalelio ir pakeliu ragelį.

— Laba diena, — pasisveikinu pačiu žavingiausiu mokyklos direktorės tonu: — Geigerių rezidencija. Kuo galėčiau padėti?

Edis ir Trišė atrodo taip, lyg visos jų sutiktos Kalėdos staiga atėjo vienu metu.

Septintas

Kitą rytą pramerkusi akis išvystu virš savęs nepažįstamas baltas lubas. Akimirką įdėmiai žiūriu į jas, tada truputį kilsteliu galvą. Patalai keistai sušiugžda man sujudėjus. Kas čia vyksta? Mano patalai tikrai neskleidžia tokio garso.

Na, žinoma. Juk tai Geigerių patalai.

Vėl patogiai padedu galvą ant pagalvės, tik staiga man dingteli kita mintis.

Kas tie Geigeriai?

Susiraukiu, intensyviai stengdamasi prisiminti. Jaučiuosi taip, lyg mane kamuotų pagirios ir sykiu vis dar būčiau girta. Vakarykštės dienos nuotrupos ryškiai sušvinta ir vėl užgęsta mano galvoje kaip tirštame rūke, gaubiančiame kitus prisiminimus. Nesu įsitikinusi, kas tikra, o kas — tik sapnas. Įsėdau į traukinį... taip... man skaudėjo galvą... Padington stotis... išbėgu iš savo kabineto...

O Dieve. Ak, prašau, tik ne tai.

Tarsi šniokščiantis potvynio vanduo visas košmaras sugrįžta į mano smegenis. Jaučiuosi taip, lyg kažkas man būtų smogęs į saulės rezginį. Priminimas. Third Union bankas. Penkiasdešimt milijonų svarų sterlingų. Klausiu Gajaus, ar dar turiu darbą...

Jis tyli.

Kurį laiką guliu nejudėdama, stengdamasi nuvyti slogias mintis. Mano karjerai galas. Nėra nė menkiausios vilties tapti partnere. Tikriausiai neturiu darbo. Žinau tiek, kad viskas baigta.

Galiausiai nustumiu patalus į šoną ir išlipu iš lovos, jausdamasi silpna ir išsiblaškiusi. Staiga prisimenu, kad vakar nieko nevalgiau, išskyrus kelis kvietinius dribsnius iš ryto.

Tokiu laiku vakar sėdėjau savo virtuvėje, rengiausi eiti į darbą, nė neįtardama, kas manęs laukia. Kitame pasaulyje — lygiagrečioje visatoje — šiandien būčiau pabudusi jau kaip firmos Carter Spink partnerė. Skęsčiau sveikinimų jūroje. Mano gyvenimas sušvistų visomis vaivorykštės spalvomis.

Stipriai užmerkiu akis, stengdamasi pabėgti nuo įkyriai į galvą lendančių minčių. Šleikštulį keliančios „jei tik“ mintys. Jei tik būčiau pamačiusi raštelį anksčiau... jei tik mano stalas būtų tvarkingesnis... jei tik Arnoldas nebūtų skyręs man šios užduoties...

Bet nėra prasmės. Nekreipdama dėmesio į tvinkčiojančią galvą, prieinu prie lango. Kas nutiko, tas nutiko. Man lieka su tuo tik susitaikyti. Žvelgiu pro langą ir jaučiuosi kaip nesava. Iki šiol visas mano gyvenimas buvo suplanuotas valandų, net minučių tikslumu. Egzaminai, praktika atostogų metu, karjeros laipteliai... Maniau, kad tikrai žinau, kuria kryptimi einu.

O dabar esu keistame name kažkokioje provincijoje, o iš mano karjeros telikę griuvėsiai.

Ir dar... yra dar kažkas... Kažkas neduoda man ramybės. Paskutinės dėlionės detalės trūksta mano apkvaitusioje galvoje. Greitai ją rasiu.

Atremiu kaktą į šaltą lygų stiklą ir stebiu tolumoje vyrą su šunimi. Galbūt tai dar ne pasaulio pabaiga. Galbūt situacija ne tokia siaubinga, kaip maniau. Ar Gajus patvirtino, kad netekau darbo? Reikia jam paskambinti ir išsiaiškinti visą tiesą. Giliai įkvepiu ir perbraukiu pirštais susivėlusius savo plaukus. Dieve, aš vakar pakvaišau. Pagalvojus apie savo elgesį, kai išbėgau iš kabineto, sėdau į pirmą pasitaikiusį traukinį... tikrai elgiausi kaip pamišėlė. Jei ne Geigerių supratingumas...

Šaižiai sucypia stabdomas mano minčių traukinys.

Geigeriai.

Kažkas susiję su Geigeriais. Kažkas, ko neprisimenu... kažkas, kas tyliai leidžia pavojaus signalą...

Apsisuku. Akys užkliūva už mėlynos suknelės, kabančios ant spintos durų. Kažkokia uniforma su apvadais. Kodėl ji čia...

Pavojaus varpai skamba vis garsiau. Jie pradeda tilindžiuoti kaip pašėlę. Pradedu viską prisiminti kaip siaubingą girtą sapną.

Ar aš įsidarbinau namų šeimininke?

Akimirką negaliu pajudėti iš vietos. O Jėzau. Ką aš padariau? Ką aš padariau?

Pirmą kartą realiai apmąsčius situaciją, mano širdis nusirita į kulnus. Apgaulės būdu įsiprašiau į keistos poros namus. Miegojau jų lovoje. Dėviu vieną iš Trišės senų marškinėlių. Jie net davė man dantų šepetėlį, kai sukūriau istoriją, kad mano lagaminą pavogė traukinių stotyje. Paskutinis dalykas, kurį prisimenu prieš „išsijungdama“ — Trišės džiūgavimas telefonu: „Ji anglė! — čiauškėjo ji. — Taip, puikiai kalba angliškai! Nuostabi mergina. Prancūziškos virtuvės meistrė!

Turėsiu jiems prisipažinti, kad melavau.

Kažkas pabeldžia į mano kambario duris ir aš išsigandusi pašoku.

— Samanta? Galiu įeiti?

— Ak! Mm... taip!

Atsidaro durys ir pasirodo Trišė, apsirengusi šviesiai rožinės spalvos sportinį kostiumu, papuoštu dirbtinių deimantų logotipu. Ji jau pasidažiusi, susišukavusi ir pasikvepinusi kažkokiais labai stipriais kvepalais, dėl ko man jau trūksta oro.

— Išviriau tau puodelį arbatos, — ištiesia ji man puodelį, oficialiai šypsodamasi. — Mes su ponu Geigeriu norėtume, kad jaustumeisi labai laukiama mūsų namuose.

— O! — nervingai nuryju seiles. — Ačiū.

Ponia Geiger, noriu jums kai ką pasakyti. Aš nesu namų šeimininkė.

Kažkodėl negaliu ištarti šių žodžių.

Trišės akys susiaurėja, lyg ji jau gailėtųsi savo malonaus gesto.

— Žinoma, nemanyk, kad kiekvieną rytą tau atnešiu arbatos! Tiesiog vakar jauteisi prastai... — ji pabarbena į savo laikrodį. — Dabar jau laikas rengtis. Tikimės, kad nusileisi pas mus po dešimties minučių. Beje, valgome tik lengvus pusryčius. Skrebučiai, kava ir panašiai. Tada galėsime aptarti kitus šios dienos patiekalus.

— Ee... Gerai, — netvirtai atsakau.

Ji uždaro duris ir aš padedu ant stalo arbatą. Šūdas. Ką dabar darysiu? Ką? Ką?

Gerai. Nurimk. Reikia pagalvoti, kas dabar svarbiau. Pirmiausia man reikia paskambinti į firmą ir išsiaiškinti, kokia ten reali situacija. Persmelkta blogos nuojautos išsitraukiu iš rankinės mobiliojo ryšio telefoną.

Ekranas tuščias. Tikriausiai nusėdo baterija.

Susierzinusi spoksau į jį. Vakar, matyt, buvau tokia apdujusi, kad pamiršau jį pakrauti. Išsiimu baterijos pakroviklį, įkišu jį į rozetę sienoje ir prijungiu prie jo telefoną. Jis iš karto pradeda krautis.

Laukiu, kol atsiras ryšys... bet ryšio nėra. Nėra prakeikto ryšio.

Mane apima panika. Kaip prisiskambinti į darbą? Ką man dabar daryti? Neįsivaizduoju savo gyvenimo be mobiliojo telefono.

Staiga prisimenu, kad laiptų aikštelėje mačiau telefoną. Jis stovėjo ant stalelio prie nedidelio lango. Galbūt galėčiau juo pasinaudoti. Atveriu savo kambario duris ir atidžiai apsidairau. Koridoriuje nieko nėra. Atsargiai nusėlinu iki laiptų aikštelės ir pakeliu ragelį. Renkamo numerio signalai ramiai skamba mano ausyse. Giliai įkvepiu. Tada surenku tiesioginį Arnoldo numerį. Dar nėra devynių, bet jis jau bus darbe.

— Arnoldo Sevilio kabinetas, — pasigirsta nuotaikingas jo sekretorės Laros balsas.

— Lara, — nervingai tariu. — Čia Samanta. Samanta Svyting.

— Samanta? — sušunka Lara, taip akivaizdžiai priblokšta, kad aš net krūpteliu. — O Dieve! Kas nutiko? Kur tu esi? Visi tavęs... — ji pasistengia susivaldyti.

— Aš... aš šiuo metu ne Londone. Gal galėčiau pasikalbėti su Arnoldu?

— Žinoma. Jis čia pat, — ji minutėlei nutolsta. Girdžiu, kaip ji plonu balseliu praneša, kad skambinu aš. Ragelyje vėl trumpam įsivyrauja tyla.

— Samanta, — netrukus sububena draugiškas, padrąsinantis Arnoldo balsas. — Mano miela mergaite, patekai į bėdą, ar ne?

Tik Arnoldas galėtų penkiasdešimt milijonų svarų sterlingų praradimą pavadinti „bėda“. Nepaisant visko, mano lūpų kampučiuose pasirodo mažytė šypsenėlė. Tiesiog taip gerai galiu įsivaizduoti jį, apsivilkusį liemene, ir tuos tankius, gauruotus jo antakius.

— Žinau, — atsakau, stengdamasi kalbėti kaip jis — santūriai. — Tai... negerai.

— Reikia pabrėžti, kad tavo neapgalvotas pabėgimas vakar tikrai nepagerino padėties.

— Aš žinau. Labai atsiprašau. Supanikavau.

— Suprantama, tačiau privirei nemažai košės.

Ramiame, draugiškame balse girdžiu nepažįstamas jaudulio gaideles. Arnoldas niekada nesijaudina. Tikriausiai reikalas išties rimtas. Man norisi pulti ant kelių, daužyti galvą į grindis ir šaukti: „Atleiskite man!“, bet tai nieko jau nepakeistų. Tikrai pasielgiau neprofesionaliai.

— Kokia dabar situacija? — stengiuosi išlikti rami. — Ar bankrutavusio skolininko turto likvidatoriai gali ką nors padaryti?

— Nemanau. Jie sako, kad yra bejėgiai.

— Aišku, — šie žodžiai buvo tarsi smūgis kūju man į skrandį. Taigi viskas baigta. Penkiasdešimties milijonų atgauti nepavyks. — O draudikai?

— Žinoma, tai kitas žingsnis. Esu įsitikinęs, kad ilgainiui pavyks atgauti pinigus, bet be nuostolių nepavyks apsieiti. Manau, tai suvoki.

— Taip, — sušnibždu.

Kelias akimirkas mes abu tylime. Prastos naujienos, skausmingai suvokiu. Jokių prošvaisčių. Susimoviau, ir taškas.

— Arnoldai, — prabylu virpančiu balsu: — neįsivaizduoju, kaip galėjau padaryti tokią... kvailą klaidą. Nesuprantu, kaip tai nutiko. Aš net neprisimenu, kad ant stalo būčiau mačiusi jūsų raštelį...

— Kur tu dabar esi? — pertraukia mane Arnoldas.

— Aš... — bejėgiškai pažvelgiu pro langą. — Tiesą sakant, aš net nežinau, kur iš tikrųjų esu. Bet galiu grįžti. Grįšiu dabar, — žodžiai liejasi man iš burnos. — Sėsiu į pirmą traukinį... užtruksiu tik kelias valandas.

— Nemanau, kad tai gera mintis, — pasikeitęs Arnoldo balsas sustabdo mano žodžių srautą.

— Ar mane... ar mane atleido iš darbo?

— Apie tai dar nekalbėjome, — irzliai atsidūsta jis. — Šiuo metu yra svarbesnių problemų, kurias reikia išspręsti, Samanta.

— Žinoma, — jaučiu, kaip kraujas plūsteli į galvą. — Atleiskite. Aš tik... — gumulas gerklėje trukdo kalbėti. Užsimerkiu stengdamasi neprarasti savitvardos. — Firmoje Carter Spink pradėjau savo karjerą. Aš visada troškau...

Negaliu to net ištarti.

— Samanta, žinau, kad esi labai talentinga teisininkė, — atsidūsta Arnoldas. — Tikrai niekas tuo neabejoja.

— Bet aš suklydau.

Telefono ragelyje girdžiu tylų spragsėjimą — savo pačios širdies plakimą ausyse.

— Samanta, aš padarysiu viską, kas mano galioje, — pagaliau taria jis. — Galiu taip pat tau dabar pasakyti, kad šį rytą numatytas susirinkimas, kuriame bus sprendžiamas tavo likimas.

— Ir jūs manote, kad man nereikėtų pasirodyti? — prikandu lūpą.

— Manau, šiuo metu tavo pasirodymas tik pridarytų daugiau žalos negu naudos. Lik, kur esi. Patikėk visa kita man, — Arnoldas užsikerta ir jau truputį šiurkštesniu balsu tęsia: — Aš pasistengsiu, Samanta. Pažadu.

— Lauksiu, — greitai atsakau. — Labai jums dėkoju. — Bet jis jau negirdi. Lėtai padedu ragelį.

Dar niekada gyvenime nesijaučiau tokia bejėgė. Staiga išvystu prieš akis juos visus, rimtais veidais sėdinčius prie konferencijų stalo. Arnoldas. Ketermanas. Galbūt net Gajus. Jie visi sprendžia, kaip su manimi pasielgti.

Privalau mąstyti pozityviai. Vis dar yra galimybė. Jei Arnoldas palaiko mano pusę, kiti irgi...

— Nuostabi mergina.

Pašoku nuo netoliese suskambusio Trišės balso.

— Na, žinoma, kad patikrinsiu rekomendacijas, bet, Gilianai, aš labai gerai perprantu žmones. Nelengva apdumti man akis...

Trišė pasirodo iš už kampo, laikydama mobilųjį telefoną sau prie ausies, ir, pamačiusi mane, greitai jį nuleidžia.

— Samanta! — nustemba ji. — Ką tu veiki? Dar neapsirengusi? Pasikrutink! — ji nužingsniuoja, o aš nuskubu į savo kambarį.

Staiga man pasidaro bloga.

Tiesą sakant, labai labai bloga. Kaip Geigeriai reaguos išgirdę, kad esu gryna apgavikė? Kad visai nesu prancūziškos virtuvės paslaptis išmananti namų šeimininkė, o tik ieškojau, kur galėčiau apsistoti vienai nakčiai?

Staiga įsivaizduoju juos, šiurkščiai išspiriančius mane iš namų. Jie pasijus begėdiškai išnaudoti. Galbūt net paskambins policijai. Mane suims. Gali kilti bjaurių nemalonumų.

Bet juk aš neturiu kitos išeities. Juk iš tikrųjų negalėčiau...

O gal galėčiau?

Paimu mėlynąją uniformą ir atsargiai čiupinėju ją pirštais. Mintys pašėlusiu greičiu sukasi mano galvoje.

Jie buvo tokie malonūs, kad mane čia priėmė. Juk šiuo metu aš daugiau neturiu ką veikti. Neturiu kur eiti. Galbūt lengva namų ruoša net padės atsikratyti slegiančių minčių...

Staigiai priimu sprendimą.

Vieną rytą aš suvaidinsiu. Nebus jau taip sunku. Paskrudinsiu jiems duonos ir nuvalysiu dulkes ar dar kažką. Galvosiu apie tai kaip apie mažą padėką jiems. Tada, vos tik gavusi žinių iš Arnoldo, turėsiu įtikinamą priežastį išvažiuoti. Geigeriai niekada nesužinos, kad nebuvau tikra namų šeimininkė.

Paskubomis apsivelku uniformą ir perbraukiu šukomis plaukus. Tada apžiūriu save veidrodyje.

— Labas rytas, ponia Geiger, — sakau savo atvaizdui, — ir... ee... ar norėtumėte, kad nuvalyčiau dulkes svetainėje?

Gerai. Viskas bus gerai.

Man lipant laiptais žemyn, Geigeriai jau abu stovi apačioje ir žvelgia į mane. Dar niekada gyvenime nesijaučiau labiau pasitikinti savimi.

Aš esu namų šeimininkė. Privalau elgtis kaip namų šeimininkė.

— Sveika, Samanta! — pasisveikina Edis, kai atsiduriu prieškambaryje. — Ar gerai išsimiegojai?

— Labai gerai, ačiū, pone Geigeri, — atsakau apsimestinai kukliai.

— Puiku! — Edis palinguoja pirmyn atgal ant kulnų. Atrodo, kad jis jaučiasi truputį nejaukiai. Tiesą sakant, atrodo, kad abu jie jaučiasi keistai. Rodos, po visu makiažu, įdegiu, brangiais drabužiais Geigeriai slepia kruopelytę netikrumo ir abejonės.

Prieinu prie nedidelės sofutės ir pataisau pagalvėlę, stengdamasi atrodyti taip, tarsi žinočiau, ką daranti.

— Tikriausiai nori susipažinti su savo nauja virtuve! — gyvai užsimena Trišė.

— Žinoma! — atsakau su pasitikėjimo savimi kupina šypsena. — Nekantrauju!

Tai tik virtuvė. Tik vienas rytas. Aš galiu.

Trišė palydi mane į erdvią klevo lentelėmis iškaltą virtuvę. Šįsyk aš apsižvalgau atidžiau, apžiūrėdama detales. Man iš kairės — didžiulis į krosnį panašus daiktas, įtaisytas po granitiniu paviršiumi, ir orkaitės. Visur, kur pažvelgsi, matyti blizganti buitinė technika, išdėliota lentynose arba specialiuose sienų įdubimuose. Keptuvės ir kiti įvairiausios paskirties prietaisai iš nerūdijančio plieno kabo aukštai virš galvos.

Neįsivaizduoju, kam kas skirta.

— Žinoma, galėsi sutvarkyti virtuvę savo nuožiūra, — sako, gestu aprodydama virtuvę, Trišė. — Keisk, kaip tik nori. Suteik šiai virtuvei savitą stilių. Juk tu — profesionalė!

Jie abu žvelgia į mane lūkesčių kupinomis akimis.

— Žinoma, — dalykiškai atsakau. — Aišku, aš sutvarkysiu ją pagal savo... mm... sistemą. Šiam daiktui, pavyzdžiui, čia ne vieta, — duriu pirštu į pirmą pasitaikiusį virtuvės rakandą. — Reikės jį perkelti.

— Tikrai? — Trišė atrodo sužavėta. — Kodėl?

Minutėlę patyliu. Net Edis atrodo susidomėjęs.

— Virtuvės... ergonominė... teorija, — improvizuoju. — Taigi jūs pageidautumėte skrebučių pusryčiams? — greitai pakeičiu temą.

— Taip, skrudintos duonos mums abiem, — patvirtina Trišė. — Ir kavos su nugriebtu pienu.

— Tuojau bus paruošta, — nusišypsau, jausdama nedidelį palengvėjimą.

Sugebėsiu paskrudinti duoną. Vieną kartą jau išsiaiškinau, kaip atrodo skrudintuve.

— Taigi už poros minučių atnešiu jums, ko prašote, — priduriu, stengdamasi paskubinti juos išeiti iš virtuvės. — Ar norėtumėte, kad patiekčiau pusryčius valgomajame?

Pasigirsta negarsus bildesys prieškambaryje.

— Atnešė laikraščius, — paaiškina Trišė. — Taip, Samanta, gali patiekti pusryčius valgomajame, — ji išskuba, bet Edis lieka stoviniuoti virtuvėje.

— Žinai, aš apsigalvojau, — draugiškai nusišypso jis. — Pamiršk tuos skrebučius, Samanta. Norėčiau paragauti tavo garsiųjų kiaušinių pagal Benediktą. Sužadinai man apetitą vakar vakare!

Vakar vakare? Ką aš pasakiau...

O Jėzau. Kiaušiniai pagal Benediktą. Mano įžymusis ypatingasis patiekalas, taip vertinamas lordo Edgerlio.

Ir ką aš sau galvojau?

Aš net nežinau, kad yra tie kiaušiniai pagal Benediktą.

— Ar jūs... esate įsitikinęs, kad to norite? — prislopintu balsu išlemenu.

— Nė už ką neatsisakyčiau jūsų ypatingojo patiekalo! — Edis patapšnoja sau per pilvą. — Tai mano mėgstamiausi pusryčiai. Skaniausius kiaušinius pagal Benediktą valgiau Carlyle Niujorke, bet lažinuosi, kad jūsų yra net gardesnį!

— Negaliu jums to pažadėti! — kažkaip išspaudžiu linksmą šypseną.

Kodėl, po velnių, aš pasakiau, kad moku paruošti kiaušinius pagal Benediktą?

Gerai, nusiramink. Tikriausiai tai visai paprasta. Kiaušiniai ir... kažkas.

Edis atsiremia į granitinį stalą, pasiruošęs atidžiai stebėti gamybos procesą. Man kyla bjaurus įtarimas, kad jis laukia, kol aš pradėsiu gaminti. Delsdama nukabinu vieną švytinčią keptuvę kaip tik tuo momentu, kai Trišė įbėga su laikraščiu rankoje. Ji pažvelgia į keptuvę mano delne ir atrodo nuoširdžiai nustebusi.

— Kam tau reikalingas šparagų troškintuvas, Samanta?

Šūdas.

— Tik norėjau... jį apžiūrėti. Taip, — skubiai linkteliu galvą, tarsi keptuvė būtų patvirtinusi mano nuojautą, tada atsargiai pakabinu ją ten, kur buvusi.

Mane vis labiau pila prakaitas. Neįsivaizduoju nė nuo ko pradėti. Ką daryti su kiaušiniais? Perskelti? Išvirti juos? Šveisti į sieną?

— Štai kiaušiniai, — Edis padeda didelę dėžutę ant granitinio paviršiaus ir pakelia dangtelį. — Manau, turėtų užtekti!

Apatiškai pažvelgiu į rudų kiaušinių eiles. Man vėl svaigsta galva. Ką maniausi daranti? Nemoku pagaminti tų prakeiktų kiaušinių pagal Benediktą. Nemoku paruošti pusryčių šiems žmonėms. Reikia pasakyti tiesą.

Atsisuku ir giliai įkvepiu.

— Pone Geigeri... Ponia Geiger...

— Kiaušinių? — pertraukia mane Trišės balsas. — Edi, tau negalima valgyti kiaušinių! Prisimink, ką sakė gydytoja! — primerkusi akis ji kreipiasi į mane: — Ko jis tavęs prašė, Samanta? Virtų kiaušinių?

— Ee... Ponas Geigeris pageidavo kiaušinių pagal Benediktą. Bet tiesa ta, kad...

— Tu nevalgysi kiaušinių pagal Benediktą! — kone suklykia Trišė. — Juose pilna cholesterolio!

— Valgysiu, ką noriu! — užprotestuoja Edis.

— Gydytojas sudarė jam dietą, — Trišė piktai pučia cigaretės dūmus, — o jis jau suvalgė visą dubenį sausų pusryčių šį rytą!

— Buvau išalkęs! — ginasi Edis. — O tu jau suvalgei šokoladinę bandelę!

Trišė žiopteli, tarsi jis būtų jai trenkęs antausį. Mažos raudonos dėmelės nusėja jos skruostus. Kelias akimirkas ji atrodo netekusi žado.

— Mes abu gersime kavos, Samanta, — pagaliau pareiškia ji išdidžiai. — Gali patiekti svetainėje. Paimk rožinio porceliano servizą. Eime, Edi, — ir ji pranyksta tarpdury, man taip ir nesuspėjus nieko pasakyti.

Apsidairiusi tuščioje virtuvėje jau abejoju, ko labiau noriu — juoktis ar verkti. Tikras absurdas. Negalima ilgiau apsimetinėti. Reikia nueiti ir iškloti jiems visą tiesą. Dabar. Ryžtingai nužingsniuoju iš virtuvės į prieškambarį. Tada stabteliu. Už uždarų svetainės durų girdisi spigus, bet prislopintas Trišės balsas, piktai plūstantis Edį. Protarpiais jį pertraukia vyriškas dudenimas.

Paskubomis nulekiu atgal į virtuvę ir užkaičiu virdulį. Išvirti kavos bus paprasčiau.

Per dešimt minučių paruošiu sidabrinį padėklą su rožiniu kavinuku, rožiniais puodeliais, ąsotėliu grietinėlei, cukrumi ir rožinių gėlių puokštele, kurias nugnybau nuo prie virtuvės lango kabančio krepšio. Reikia pripažinti, kad jaučiu nedidelį pasididžiavimą visa šia savo kompozicija.

Prisiartinu prie svetainės durų, padedu padėklą ant stalelio hole ir atsargiai pabeldžiu.

— Įeikite! — šūkteli Trišė.

Įėjusi pamatau ją sėdinčią kėdėje prie lango, dirbtinai įsikniaubusią į žurnalą. Edis kitame kambario gale tyrinėja medienos raižinius.

— Ačiū, Samanta, — Trišė gracingai linkteli galvą, kai įpilu jai kavos. — Šiam kartui viskas...

Jaučiuosi patekusi į kažkokią keistą kostiuminę dramą, kur kostiumai yra rožinė jogos apranga ir golfo megztinis.

— Ee... labai gerai, ponia, — atsakau, vaidindama savo vaidmenį. Tada visai nesąmoningai padarau reveransą.

Stoja nejauki tyla. Geigeriai tiesiog spokso į mane apstulbę.

— Samanta, ar tu ką tik... padarei reveransą? — pagaliau pasitikslina Trišė.

Sustingusi žiūriu į ją.

Ir apie ką aš galvojau? Kodėl nusilenkiau? Ji pamanys, kad aš tyčiojuosi iš jų. Po galais, namų šeimininkės taip nesilanksto. Čia ne Gosfordo parkas.

Jie vis dar spokso į mane išpūstomis akimis. Reikia kažką pasakyti.

— Edgerlių namuose aš visada nusilenkdavau, — mano veidas kaista. — Tai tapo mano įpročiu. Atleiskite, ponia, tai nepasikartos.

Trišė visu kūnu palinksta arčiau manęs. Jos akys keistai žiba. Ji šnairuoja į mane taip, lyg stengtųsi mane perprasti.

Ji tikrai supras, kad aš apsimetinėju. Tikrai.

— Man tai patinka, — galiausiai pareiškia ji ir patenkinta linkteli galvą. — Taip, man labai patinka. Gali daryti reveransus ir čia.

Ką?

Ką galiu daryti?

Juk dabar dvidešimt pirmas amžius. O moteris, vardu Trišė, prašo manęs nuolankiai lankstytis?

Giliai įkvepiu, ketindama pasipriešinti, bet užgniaužiu protestą. Juk nesvarbu. Viskas tik vaidyba. Šį rytą galiu ir pasilankstyti.

Aštuntas

Vos tik išėjusi iš svetainės užlekiu laiptais aukštyn koridoriumi į savo kambarį pasitikrinti mobiliojo telefono. Tačiau baterija tik pusiau pasikrovusi. Nė neįsivaizduoju, kur ieškoti ryšio. Jei Trišės mobilusis veikia, manasis taip pat turėtų veikti. Įdomu, kokiu tinklu ji naudojasi.

— Samanta?

Iš pirmojo aukšto atsklinda šaižus Trišės balsas.

— Samanta? — ji suirzusi. Dabar girdžiu jos artėjančius žingsnius.

— Ponia? — nuskubu jos link koridoriumi.

— Štai kur tu! — ji truputį susiraukia. — Prašyčiau nedingti taip į savo kambarį, kol esi darbo vietoje. Nenoriu tavęs šitaip visada šaukti.

— Ee... taip, ponia Geiger, — sakau. Mes abi grįžtame į prieškambarį. Staiga mano skrandis apsiverčia pilve. Priešais Trišę ant stalo guli laikraštis The Times. Atversti verslo puslapiai ir antraštė byloja: GLAZERBROOKS SULAUKIA BANKRUTAVUSIO TURTO LIKVIDATORIŲ.

Mano akys perbėga tekstą, kol Trišė rausiasi savo didžiulėje baltoje Chanel rankinėje — bet nerandu jokios užuominos apie Carter Spink. Ačiū Dievui už tai. Visuomenės informavimo ir reklamos skyrius, matyt, sugebėjo nuslėpti dalį istorijos.

— Kur mano raktai? — nerimauja Trišė? — Kur jie yra? — Ji vis aršiau knisasi Chanel rankinėje. Aukso spalvos lūpdažis iškrenta iš rankinės ir nurieda man prie kojų. — Kodėl daiktai dingsta?

Pakeliu lūpdažį ir paduodu jai.

— Ar pamenate, kur paskutinį kartą juos matėte, ponia Geiger?

— Aš jų nepamečiau, — ji stipriai įkvepia orą. — Juos pavogė. Tai akivaizdu. Reikės pakeisti visas spynas. Mūsų tapatybės bus nustatytos, — ji susiima už galvos. — Juk toks tų sukčių darbas. Skaičiau didžiulį straipsnį apie tai Mail...

— Ar čia jie? — staiga ant palangės pastebiu žvilgantį Tifanny raktų žiedą. Paimu ir ištiesiu jai raktų ryšulį.

— Taip! — Trišė atrodo nuoširdžiai nustebusi. — Taip, tai jie! Samanta, tu nepakartojama! Kaip tu juos radai?

— Nebuvo sunku, — kukliai gūžteliu pečiais.

— Na, aš sužavėta! — ji reikšmingai į mane pasižiūri. — Papasakosiu apie tai ponui Geigeriui.

— Taip, ponia, — sakau, mėgindama įterpti teisingą nepaprasto dėkingumo gaidelę į savo balsą. — Ačiū.

— Mes su ponu Geigeriu netrukus išeisime, — tęsia ji, pasipurkšdama kvepalais. — Prašau paruošti lengvą užkandį priešpiečiams apie pirmą valandą. Gali pradėti skalbti. Pakalbėsime apie pietus vėliau, — ji apsisuka aplink. — Galiu tau pasakyti, kad mums tikrai labai didelį įspūdį padarė tavo keptos anties meniu.

— O... mm... gerai!

Viskas gerai. Iki pietų čia manęs neliks nė kvapo.

— Dabar, — Trišė pasitaiso savo plaukus paskutinį kartą, — minutėlei užeikime į svetainę, Samanta.

Nuseku paskui ją į kambarį prie židinio.

— Prieš man išeinant ir tau pradedant valyti dulkes čia, — sako Trišė, — norėjau parodyti, kaip reikia išdėlioti suvenyrus. — Ji parodo į eilę porcelianinių figūrėlių ant židinio atbrailos. — Galbūt bus nelengva prisiminti. Kažkodėl valytojos niekada nesudėlioja jų reikiama tvarka. Taigi labai prašau atkreipti dėmesį.

Paklusniai pasuku galvą ir įsistebeiliju į židinio atbrailą.

— Labai svarbu, Samanta, kad šie porcelianiniai šunys būtų atsisukę vienas į kitą, — Trišė parodo pirštu į porą karaliaus Čarlzo veislės spanielių. — Matai? Jie nežiūri priešingomis kryptimis. Jie žvelgia vienas į kitą.

— Žvelgia vienas į kitą, — atkartoju linktelėdama. — Taip. Suprantu.

— O piemenaitės vos vos nusisukusios viena nuo kitos. Matai? Jos nusisukusios.

Ji kalba lėtai ir aiškiai, tarsi mano intelekto koeficientas būtų kaip trejų metų vaiko.

— Nusisukusios, — stropiai pakartoju.

— Dabar supratai? — Trišė tiriamai žvelgia į mane. — Patikrinkime. Kaip reikia pastatyti porcelianinius šunis? — ji ranka uždengia židinio atbrailą.

Negaliu patikėti, kad ji mane tikrina.

— Porcelianiniai šunys, — primygtinai reikalauja ji. — Kaip juos reikia pastatyti?

O Dieve. Negaliu pasipriešinti.

— Ee... — keletą minučių intensyviai mąstau. — Jie turi būti... nusisukę?

— Atsisukę vienas į kitą! — susierzinusi sušunka Trišė. — Jie žvelgia vienas į kitą!

— O, teisingai, — sakau apgailestaudama. — Taip. Atleiskite. Dabar jau supratau.

Trišė užmerkia akis ir dviem pirštais pasiremia kaktą, tarsi šios kvailos namų šeimininkės keliamas stresas jau nebepakeliamas.

— Nieko tokio, — pagaliau ištaria ji. — Rytoj mes pamėginsime dar kartą.

— Paimsiu kavos padėklą, — nuolankiai pasisiūlau. Paėmusi jį žvilgteliu į laikrodį. Dvylika minučių po dešimtos. Įdomu, ar susirinkimas jau prasidėjo.

Pusę vienuoliktos esu jau tikras nervų kamuolys. Mano mobiliojo telefono baterija pilnai pasikrovė ir pagaliau radau ryšį virtuvėje, bet niekas neskambino. Ir negavau jokių pranešimų. Tikrinau kas minutę.

Prigrūdau indaplovę ir iš penkiasdešimtojo karto pagaliau sugebėjau ją įjungti. Be to, su nosinaite nuvaliau dulkes nuo porcelianinių šunų. Nepaisant to, daugiausia laiko praleidau lakstydama aukštyn ir žemyn į virtuvę.

Supratau, kad man nepavyks pagaminti „lengvų užkandžių priešpiečiams“ jau po pirmųjų pastangų. Atrodo, valandų valandas bandžiau atpjauti dvi riekutes duonos. Galiausiai prieš mane ant stalo krūvoje trupinių gulėjo dešimt didžiulių, išklerusių, viena už kitą prastesnių riekių. Dievas žino, ką dariau blogai. Tikriausiai kaltas peilis.

Galiu pasakyti tik tiek: ačiū Geltoniesiems puslapiams ir maisto tiekėjams. Ir American Express. Man tekainuos 45 su puse svarų sterlingų patiekti Trišei ir Edžiui „gurmaniškus priešpiečių užkandžius“ iš Kostvoldo maisto tiekėjų. Nors būčiau sumokėjusi dvigubai. Kalbant atvirai, tikriausiai būčiau sumokėjusi dešimt kartų tiek.

Dabar tiesiog sėdžiu ant kėdės, tvirtai spausdama mobilųjį telefoną kišenėje.

Beviltiškai trokštu, kad jis suskambėtų.

Tuo pat metu beprotiškai bijau, kad jis suskambės.

Nebegaliu ištverti įtampos. Reikia kažko, kas padėtų atsipalaiduoti. Bet ko. Atlapoju milžiniško Geigerių šaldytuvo duris ir ištraukiu butelį baltojo vyno. Įsipilu šlakelį į stiklinę ir nuryju didelį godų gurkšnį. Noriu gurkštelėti dar, kai pajuntu dilgčiojimą sprando srityje.

Tarsi... mane kažkas stebėtų.

Lėtai atsisuku ir vos susilaikau nesuklykusi. Virtuvės tarpduryje stovi vyras.

Jis aukštas ir plačiapetis, labai įdegęs, ryškiomis mėlynomis akimis. Banguoti jo plaukai žvilga rusvai auksinėmis, protarpiais šviesiomis sruogomis. Jis dėvi senais džinsais ir suplėšytais marškinėliais, avi murziniausiais batais, kokius man yra tekę matyti.

Vyro akys įtariai nužvelgia išklerusius, trupiniuotus duonos gabalus ant stalo ir nukrypsta į taurę vyno mano rankoje.

— Labas, — pagaliau ištaria jis. — Tu esi nauja prancūziškos virtuvės ekspertė?

— Ee... taip! Žinoma, — pasitaisau uniformą. — Esu nauja namų šeimininkė Samanta. Sveiki.

— Mano vardas Natanielis, — jis ištiesia ranką ir po nedidelės pauzės ją paspaudžiu. Jo oda tokia šiurkšti ir gruoblėta, tarsi spaustumei medžio žievę. — Esu Geigerių sodininkas. Tikriausiai norėsi pasikalbėti su manimi apie daržoves.

Nieko nesuprasdama žvelgiu į jį. Kodėl turėčiau norėti pasikalbėti su juo apie daržoves?

Kai jis atsiremia į durų staktą ir sukryžiuoja rankas ant krūtinės, negaliu nepastebėti, kokios didelės ir stiprios jo rankos. Dar niekada nemačiau vyro, turinčio tokias rankas. Tik ne realiame gyvenime.

— Galiu parūpinti daugiau ar mažiau visko, — tęsia jis, — atsižvelgiant į sezoną, žinoma. Tiesiog pasakyk, ko norėtumei.

— Ak, daržovės, — sušunku, pagaliau suvokusi, apie ką jis kalba. — Valgiui. Ee... taip. Man tikrai jų reikės. Be jokios abejonės.

— Jie man pasakė, kad tavo mokytojas buvo kažkoks labai garsus virėjas? — jis truputį suraukia kaktą. — Nežinau, kokius įmantrius ingredientus tu vartoji, bet pasistengsiu jų gauti, — jis išsiima iš kišenės mažą dėmėtą užrašų knygelę ir pieštuką. — Kokią garstyčių rūšį vartoji?

Garstyčios?

Kas tos garstyčios?

Tikriausiai kokia nors daržovių rūšis. Suku galvą kaip įmanydama, bet prieš akis iškyla tik liemenėlės, iškabintos ant virvės (Brassicas — garstyčių rūšies augalas, brasseries — liemenėlė, vert.).

— Reikia peržvelgti meniu pavyzdžius, — galiausiai atsakau, dalykiškai linktelėdama galvą. — Tada apie tai ir pakalbėsime.

— Bet dažniausiai, — žvelgia jis į mane, laukdamas atsakymo. — Kokias vartoji dažniausiai? Kad žinočiau, ką pasodinti.

O Dieve. Aš nedrįstu įvardyti nė vienos daržovės, kad stipriai neapsirikčiau.

— Iš tikrųjų... vartoju... įvairias rūšis, — nerūpestingai nusišypsau. — Jūs žinote, kaip ten būna su tomis garstyčiomis. Kartais norisi vienokių... kartais kitokių!

Nesu tikra, ar tai nuskambėjo įtikinamai. Natanielis atrodo suglumęs.

— Ketinu užsakyti poni, — ištaria jis lėtai. — Kuriai rūšiai teiki pirmenybę? Albinstar ar Bleu de Solaise?

Pažvelgiu į jį ir jaučiu, kaip kaista veidas. Pirmą kartą girdžiu abi.

— Manau... ee... pirmajai, — pagaliau išlemenu. — Ši rūšis turi labai maistingų... savybių.

Natanielis padeda į šalį užrašų knygelę ir minutėlę nepatikliai žvelgia į mane. Jo dėmesį vėl patraukia stiklinė vyno, kurią laikau rankoje. Nesu tikra, kad man patinka jo veido išraiška.

— Ketinau pilti vyną į padažą, — paskubomis bandau sklaidyti įtarimus. — Abejingu veidu nukabinu nuo sienos prikaistuvį, pastatau jį ant viryklės ir supilu vyną. Įberiu žiupsnį druskos, paimu medinį šaukštą ir pradedu maišyti.

Pašnairuoju į Natanielį. Jis tiesiog spokso į mane nepasitikėjimo kupinomis akimis.

— Kur tu, sakei, mokeisi?

Jaučiu kylantį pavojų. Šis vyrukas ne iš kelmo spirtas.

— Mokiausi... aukščiausio lygio kulinarijos mokykloje, — mano skruostai nenumaldomai rausta. Įberiu dar daugiau druskos į vyną ir greitai pamaišau.

— Tu neįjungei viryklės, — pastebi Natanielis.

— Tai šaltas padažas, — atsakau, nepakeldama galvos. Minutėlę dar maišau, tada padedu medinį šaukštą. — Taigi dabar paliksiu jį... marinuotis.

Galiausiai pakeliu akis. Natanielis vis dar ramiai stebi mane atsirėmęs į durų staktą. Jo mėlynų akių žvilgsnis man užspaudžia gerklę.

Jis žino.

Jis žino, kad esu apgavikė.

Prašau, tik nesakyk Geigeriams, — tyliai siunčiu jam mintis. — Prašau. Aš greitai dingsiu iš čia.

— Samanta? — pro durų plyšį išlenda Trišės galva. Aš visa apmirštu. — O, tu jau susipažinai su Natanieliu! Ar jis tau papasakojo apie mūsų daržą?

— Ee... taip, — negaliu į jį pažvelgti. — Papasakojo.

— Nuostabu! — ji užsitraukia dūmą. — Na, mes su ponu Geigeriu grįžome ir norėtume savo lengvų užkandžių po dvidešimties minučių.

Jaučiuosi sukrėsta. Po dvidešimties minučių? Bet juk dabar tik dešimt po dvylikos. Maisto tiekėjai atvažiuos tik pirmą valandą.

— Gal norėtumėte pirmiausia atsigaivinti gėrimu? — desperatiškai pasiūlau.

— Ne, ačiū! Tik sumuštinių. Mes abu gana išalkę. Tad būtų gerai, kad tu paskubėtumei...

— Aišku, — sunkiai nuryju seiles. — Bus padaryta!

Trišei nueinant automatiškai padarau reveransą ir išgirstu, kaip Natanielis suprunkščia.

— Tu nusilenkei, — šypteli jis.

— Taip, nusilenkiau, — gindamasi atšaunu. — Kas nors nepatinka?

Natanielio akys vėl užkliūna už nemokšiškai supjaustytų duonos gabalų, gulinčių ant medinės lentelės.

— Ar čia priešpiečiai?

— Ne, ne priešpiečiai! — atkertu susinervinusi. — Prašau, gal galėtumei išeiti iš mano virtuvės? Man reikia erdvės dirbti.

Jis kilsteli antakius.

— Tada iki pasimatymo. Sėkmės su padažu, — jis linkteli galvą į prikaistuvį su vynu.

Vos tik jam uždarius virtuvės duris, išsitraukiu savo telefoną ir paspaudusi greitojo rinkimo mygtuką paskambinu maisto tiekėjams. Bet įsijungia tik autoatsakiklis.

— Sveiki, — vos atgaudama kvapą sušvokščiu po signalo. — Prieš kelias valandas užsisakiau užkandžių. Na, man reikia jų dabar. Kaip galima greičiau. Ačiū.

Net paskambinusi suvokiu, kad mano pastangos bevaisės. Maisto tiekėjams niekaip nepavyks pasirodyti laiku. Geigeriai laukia.

Mane pagauna ryžtas.

Na ir kas. Man pavyks tai padaryti. Galiu sutepti kelis sumuštinius.

Greitai paimu mažiausiai subjaurotas duonos riekeles. Duonos peiliu nupjaunu plutą, kol riekės tampa colio storumo, bet gana padoriai atrodo. Šalia stovi sviestinė. Išskobiu šiek tiek sviesto peiliu. Betepant ant pirmosios riekelės duona plyšta pusiau.

Šūdas.

Sudėsiu vieną šalia kito. Niekas nepastebės.

Atlapoju spintelės dureles ir kaip paklaikusi stumdau stiklainius su garstyčiomis... mėtiniu padažu... braškių uogiene. Sumuštiniai su uogiene. Klasikiniai angliški. Paskubomis užtepu vieną gabalą duonos uogiene, aptepu kitą sviestu ir uždedu vieną ant kito. Tada atsitraukiu ir pasižiūriu į savo kūrinį iš šalies.

Tikra katastrofa. Uogienė sunkiasi pro kraštus. Duonos gabalėliai vis dar nelygūs.

Gyvenime nemačiau tokio bjauraus sumuštinio.

Negaliu jo patiekti Geigeriams.

Netekusi vilties lėtai padedu peilį. Štai ir viskas. Laikas pasiduoti. Spoksodama į tą uogiene perteptą nesusipratimą jaučiuosi keistai savimi nusivylusi. Maniau galėsianti išbūti čia nors vieną rytą.

Mano liūdnus apmąstymus pertraukia beldimas į stiklą. Atsisukusi pamatau melsvai alyviniu kaspinu susirišusią plaukus merginą, žvelgiančią į mane pro virtuvės langą.

— Labas! — sušunka ji. — Ar jūs užsakėte sumuštinius dvidešimčiai žmonių?

Viskas vyksta taip greitai. Vieną akimirką aš stoviu ir žiopsau į savo „šedevrą“ iš trupinių ir uogienės. Kitą dvi merginos žaliomis prijuostėmis žygiuoja į virtuvę su lėkštėmis profesionaliai pagamintų sumuštinių.

Puikios išvaizdos baltos ir juodos duonos sumuštiniai, sudėlioti nepriekaištingomis piramidėmis, papuošti žalumynais ir citrinos griežinėliais. Jie netgi išdėliojo mažas ranka parašytas vėliavėles, kuriose nurodyti įdarai.

Tunas, mėtos ir agurkas. Rūkyta lašiša, sūris ir ikrai. Tailandietiškas viščiukas su laukinėmis vakarutėmis.

— Labai atsiprašau dėl sumuštinių skaičiaus, — linktelėdama į juos atsidūsta Sloney mergina su kaspinu plaukuose. — Garbės žodis, atrodė, kad jų bus dvidešimt. O mes ne dažnai gauname užsakymą sumuštiniams tik dviem žmonėms...

— Viskas gerai! — patikinu, lydėdama ją iki durų. — Tikrai. Nesvarbu. Tiesiog įrašykite į mano sąskaitą.

Pagaliau durys užsidaro, ir aš, negalėdama patikėti savo akimis, apsižvalgau virtuvėje. Dar niekada neteko matyti tiek daug sumuštinių. Visur pūpso pilnos lėkštės — ant kiekvieno laisvo paviršiaus. Man net reikėjo kelias lėkštes padėti ant viryklės.

— Samanta? — girdžiu artėjantį Trišės balsą.

— Mm... minutėlę! — nuskubu prie durų, mėgindama užkirsti jai kelią į virtuvę.

— Jau penkios po pirmos, — Trišė atrodo pyktelėjusi. — O aš labai aiškiai prašiau...

Stovėdama tarpduryje ji netenka žado. Jos veide nuoširdi nuostaba. Atsisuku ir seku jos žvilgsnį, slystantį įspūdingomis sumuštinių lėkštėmis.

— Viešpatie! — pagaliau Trišė atgauna kalbos dovaną. — Kaip... kaip įspūdinga!

— Nežinojau, kokį įdarą mėgstate, — paskubomis pasiteisinu. — Savaime aišku, kitą kartą negaminsiu tiek daug...

— Na! — Trišė atrodo visiškai sutrikusi. Ji paima vieną vėliavėlę ir garsiai perskaito. — „Puiki jautiena, salotos ir krienai.“ — Negalėdama patikėti savo akimis ji įsistebeilija į mane: — Jautienos nepirkau jau labai seniai! Kur tu jos radai?

— Ee... šaldiklyje?

Teko žvilgtelėti į šaldiklį. Tas kiekis jame sugrūsto maisto tikriausiai padėtų savaitę išsimaitinti mažai Afrikos respublikai.

— Žinoma! — Trišė cvakteli liežuviu. — Kokia tu sumani!

— Sudėliosiu ant lėkštės įvairių rūšių, — pasisiūlau, — ir atnešiu į oranžeriją.

— Nuostabu! Natanieli! — Trišė persisveria per virtuvės langą. — Ateik užkąsti!

Sustingstu vietoj. Ne. Tik ne jis.

— Juk nenorime, kad jie sugestų, — ji šelmiškai kilsteli antakį. — Tačiau galėčiau tau pasakyti pastabą, kad buvai truputį išlaidi. Ne dėl to, kad mes — skurdžiai, ar panašiai, — greitai priduria ji. — Taip nėra.

— Ee... aišku, ponia.

— Aš nemėgstu kalbėti apie pinigus, Samanta, — Trišė šiek tiek prislopina balsą. Tai labai vulgaru. Kad ir kaip būtų...

— Ponia Geiger?

Natanielis vėl pasirodo tarpduryje, laikydamas purviną kauptuką.

— Paragauk gardžiųjų Samantos sumuštinių! — sušunka Trišė, išdidžiai mostelėdama į sumuštiniuose skendinčią virtuvę. — Tik pažvelk! Argi ji ne genijus?

Spengiančioje tyloje Natanielis peržvelgia kalnus sumuštinių. Negaliu prisiversti pažvelgti jam į akis. Mano kūnu bėga pagaugai. Jaučiu, kad galiu tuoj išprotėti. Stoviu čia virtuvėje, nežinia kokiame šalies kampelyje, apsivilkusi mėlyną sintetinę uniformą ir apsimetinėju namų šeimininke, kuri stebuklingai gali pagaminti toną sumuštinių iš oro.

— Stebuklinga, — pagaliau ištaria Natanielis.

Galiausiai surizikuoju pakelti į jį akis. Jis žvelgia į mane stipriai suraukęs antakius, tartum tikrai negalėdamas manęs perprasti.

— Kokia tu greita, — jo balse vos girdima abejonė.

— Moku dirbti gana greitai, kai noriu, — mandagiai jam nusišypsau.

— Samanta, tu tikras stebuklas! — sumurma Trišė, godžiai apžiojusi gabalą sumuštinio. — Ir tokia tvarkinga darbininkė! Pažvelkite į šią švarią virtuvę!

— Aukščiausios klasės kulinarijos mokykla, — kukliai nudelbiu akis.

— Ak! — Trišė įsimeta dar vieną sumuštinį į burną ir kone alpsta. — Šis su tailandietišku viščiuku dieviško skonio!

Vogčiomis paimu vieną iš daugybės ir atsikandu.

Po šimts, tikrai skanu. Vis dėlto garsiai to neištariu.

Pusę dviejų popiet virtuvė jau tuščia. Trišė ir Edis sudorojo daugiau negu pusę sumuštinių ir kažkur išvažiavo. Natanielis grįžo į sodą. Aš lakstau aukštyn žemyn, dykinėdama ir žvilgčiodama į laikrodį kas pusę minutės.

Arnoldas greitai paskambins. Laukiu jau amžinybę.

Negaliu galvoti apie nieką kitą. Mano mintys dabar viename ilgame siaurame tunelyje, kuris vadinasi „darbas“, o man terūpi, kas jo gale.

Pažvelgiu pro langą į mažą rudą paukštelį, kapsintį snapu žemę, tada nusisuku ir susmunku kėdėje, spoksodama į stalą, nagais nervingai bilsnodama į nupoliruoto medžio paviršių.

Vieną kartą suklydau. Vieną. Žmonėms leidžiama vieną kartą suklysti. Juk tokia taisyklė.

O gal ir ne. Tiesiog nežinau.

Staiga mano mobilusis telefonas suvibruoja. Atrodo, kad krūtinė tuoj sprogs nuo skausmingos baimės. Drebančiomis rankomis ištraukiu telefoną iš uniformos kišenės.

Atverčiu dangtelį. Skambina Gajus. Giliai įkvepiu ir paspaudžiu „OK“.

— Labas, Gajau, — stengiuosi kalbėti pasitikinčiai, bet jaučiu, kad mano balsas menkutis ir išsigandęs.

— Samanta? Tai tu? — Gajus užlieja mane žodžių lavina. — Kur, po velnių, tu esi? Kodėl nepasirodai? Nejaugi negavai mano elektroninių laiškų?

— Neturiu čia savo BlackBerry, — teisinuosi taip netikėtai užklupta. — Kodėl tu nepaskambinai?

— Aš mėginau! Tu nekėlei ragelio. Tada dalyvavau susirinkimuose, bet siunčiau tau elektroninius laiškus visą rytą... Samanta, kuriam pasaulio gale tu esi? Dėl Dievo meilės, turėtum būti čia, firmoje, o ne slapstytis!

Mano kūną supurto šokas. Slapstytis?

— Bet... bet Arnoldas liepė man nesirodyti darbe! Jis sakė, kad taip bus geriausia! Jis patarė man palaukti. Jis žadėjo padaryti viską, ką galės...

— Ar bent įsivaizduoji, kaip viskas atrodo? — Gajus pertraukia mane. — Pirmiausia tu išsigąsti ir išnyksti. Žmonės kalba, kad tu pamišusi, kad tau visai pakriko nervai... Sklando gandas, kad tu išvykai iš šalies...

Tiesa mane sukrečia. Kvapą užgniaužia panika. Negaliu patikėti, kaip blogai pasielgiau. Negaliu patikėti, kokia esu kvailė. Ką aš veikiu šioje virtuvėje už daugybės mylių nuo Londono?

— Pasakyk jiems, kad tuojau pat atvažiuoju, — sumikčioju. — Pasakyk Ketermanui, kad netrukus būsiu biure... tik įsėsiu į traukinį...

— Gali būti, kad jau per vėlu, — nenoromis prislopintu balsu atsidūsta Gajus. — Samanta, apie tave iš lūpų į lūpas sklinda visokiausios istorijos.

— Istorijos? — mano širdis tuksi taip stipriai, kad vos galiu ištarti žodį. — Kokios... kokios istorijos?

Negaliu viso to priimti. Jaučiuosi taip, lyg mano automobilis būtų nučiuožęs nuo kelio, ir aš negalėčiau jo suvaldyti. Maniau, kad viskas yra kontroliuojama. Maniau, kad elgiuosi teisingai, pasilikdama čia, leisdama Arnoldui mane užtarti.

— Daugiausia žmonės kalba, kad tu nepatikima, — pagaliau pasako Gajus. — Kad tai jau ne pirmas kartas. Kad tu ir anksčiau darei klaidų.

— Klaidų? — pašoku ant kojų ir surinku, tarsi būčiau nusiplikiusi karštu vandeniu. — Kas taip sako? Aš niekada neklydau! Apie ką jie kalba?

— Nežinau. Nedalyvavau susirinkime. Samanta, susikaupk ir prisimink. Ar kada nors įvėlei kokių nors klaidų?

Susikaupk ir prisimink?

Spoksau į mobilųjį, negalėdama patikėti savo ausimis. Jis manimi netiki?

— Niekada neklydau, — veltui stengiuosi sutramdyti virpantį balsą. — Jokių klaidų! Niekada! Aš esu gera teisininkė. Aš esu gera teisininkė, — nusivylusi suvokiu, kad ašaros upeliais teka mano skruostais. — Aš patikima! Gajau, juk tu žinai.

Minutėlę įsiviešpatauja įtempta tyla.

Nepasakyti žodžiai kabo virš mūsų kaip nuosprendis. Aš tikrai padariau klaidą.

— Gajau, aš nežinau, kaip galėjau nepamatyti Glazerbrooks dokumentų, — bėriu žodžius vis greičiau ir greičiau. — Nežinau, kaip tai nutiko. Tai nesuvokiama. Žinau, kad mano stalas netvarkingas, bet aš turiu sistemą, dievaži. Aš nepražiopsau tokių dalykų. Aš tik ne...

— Samanta, nurimk.

— Kaip aš galiu nurimti? — beveik šaukiu. — Tai mano gyvenimas. Mano gyvenimas. Aš daugiau nieko neturiu! — atžagaria ranka nusišluostau ašaras nuo skruostų. — Negaliu to prarasti. Aš atvykstu. Dabar.

Išjungiu telefoną ir pradedu lakstyti po virtuvę, apimta panikos. Reikėjo grįžti. Reikėjo grįžti tą pačią dieną, o ne švaistyti laiką čia. Nežinau, kuriuo laiku išvažiuoja traukinys, bet man tai nerūpi. Turiu iš čia išsinešdinti.

Griebiu popieriaus lapą, pieštuką ir greitosiomis iškeverzoju:

Miela ponia Geiger,

Deja, privalau atsisakyti Jūsų namų šeimininkės pareigų.

Nors man patiko...

Greičiau. Neturiu laiko dar ką nors parašyti, turiu išvykti dabar. Padedu popierių ant stalo ir nuskubu prie durų. Tada stabteliu.

Negaliu taip palikti laiško net su nebaigtu sakiniu. Tai neduos man ramybės visą likusią dienos dalį.

Nors man patiko būti Jūsų namuose,

jaučiu, kad man reikia

naujų iššūkių. Labai dėkoju už svetingumą.

Nuoširdžiai Jūsų Samanta Svyting

Padedu pieštuką ir paskubomis triukšmingai atitraukiu kėdę nuo stalo. Man beeinant pro duris, vėl suskamba mobilusis telefonas.

Gajus, akimirksniu pagalvoju. Išsitraukiu jį iš kišenės ir atlenkiu, kad pamatyčiau skambinančiojo vardą. Tai ne Gajus.

Tai — Ketermanas.

Lediniai gniaužtai surakina man sprandą. Žiūrėdama į šią pavardę jaučiu tokią baimę, kokios dar niekada nesu patyrusi. Vaikišką, naktinių košmarų baimę. Visi mano kūno instinktai maldauja manęs neatsiliepti.

Bet jau per vėlu. Telefonas jau atlenktas. Lėtai pakeliu jį prie ausies.

— Klausau.

— Samanta. Skambina Džonas Ketermanas.

— Taip, — mano balsas virpa iš susijaudinimo. — Sveiki.

Ilga pauzė. Žinau, kad tai mano proga kalbėti, bet esu suparalyžiuota siaubo. Mano gerklė, rodos, prikimšta vatos. Jokie žodžiai atrodo netinkami. Visi žino, kaip Ketermanas niekina atsiprašymus, pasiteisinimus ir pasiaiškinimus.

— Samanta, aš skambinu tau pasakyti, kad tavo sutartis su Carter Spink nutraukta.

Mano širdis nusirita į kulnus, o veidas pabąla.

— Laiškas, kuriame paaiškinamos priežastys, jau išsiųstas, — jo balso tonas šaltas ir oficialus. — Didžiulis neapdairumas, lydimas neprofesionalaus elgesio. Tau priklausantys daiktai bus išsiųsti. Tavo leidimas įeiti užblokuotas. Nuo šiol Carter Spink firmoje esi nepageidaujamas asmuo.

Jis labai skuba. Viskas vyksta per greitai.

— Prašau, nereikia, — beviltiškai sušvokščiu. — Prašau, suteikite man dar vieną progą. Aš padariau vieną klaidą. Vieną.

— Carter Spink teisininkai neklysta, Samanta. Be to, jie nebėga nuo savo klaidų.

— Žinau, kad pasielgiau netinkamai pabėgdama. Žinau, — visa drebu, — bet mane ištiko šokas. Aš nemąsčiau blaiviai...

— Tu suteršei mūsų firmos ir savo reputaciją, — Ketermano balsas paaštrėja, tarsi ir jam būtų sunku. — Per savo pačios aplaidumą praradai penkiasdešimt milijonų mūsų kliento svarų sterlingų, o vėliau pabėgai, nepateikusi jokio pasiaiškinimo. Samanta, tu tikrai negalėjai tikėtis kitokių pasekmių.

Ilga tyla. Mano kaktą stipriai spaudžia drebantys pirštai. Stengiuosi sutelkti dėmesį į kvėpavimą. Įkvepiu — iškvepiu. Įkvepiu — iškvepiu.

— Ne, — galiausiai sušnabždu.

Viskas baigta. Viskas tikrai baigta.

Ketermanas pradeda iš anksto pasiruoštą kalbą apie susitikimą su Personalo skyriumi, bet aš nesiklausau.

Kambarys pradeda suktis prieš mano akis kaip karuselėje, vos gaudau orą.

Viskas baigta. Visa mano karjera. Viskas, dėl ko tiek dirbau nuo dvylikos metų. Viskas prarasta. Viskas sugriauta. Per dvidešimt keturias valandas.

Po kiek laiko suvokiu, kad Ketermanas padėjo ragelį. Atsistoju ant kojų ir nusvirduliuoju prie žvilgančio šaldytuvo. Atrodau žalsvai pilka jo atspindyje. Mano akys kaip didelės degančios skylės.

Nežinau, ką daryti. Nežinau, nuo ko pradėti.

Ilgai stoviu taip ir tuščiai spoksau į savo veidą, kol tai netenka prasmės, kol visi bruožai susilieja ir išnyksta.

Mane atleido iš darbo. Ši frazė aidu nuskamba galvoje. Mane atleido iš darbo. Galiu prašyti bedarbio pašalpos. Ši mintis skausmingai duria į paširdžius, kai pabandau giliau įkvėpti. Įsivaizduoju save šalia vyrukų iš The Full Monty, stovinčią bedarbių eilėje, judinančią klubus pagal „karštą muzikėlę“.

Staiga išgirstu rakinamos spynos garsą prie paradinių durų. Dar kartą žvilgteliu į savo baisų atvaizdą ir pasitraukiu nuo šaldytuvo.

Negalima, kad mane tokią pamatytų. Neištverčiau jokio klausinėjimo, jokios užuojautos. Bijau, kad tokiu atveju tiesiog prapliupčiau raudoti ir niekada nesiliaučiau.

Išsiblaškiusi paimu skudurėlį ir pradedu be tikslo sukamaisiais judesiais brūžinti stalą. Tada pastebiu savo raštelį Trišei, vis dar gulintį ant stalo. Pačiumpu jį, sudraskau į skutelius ir išmetu į šiukšlių dėžę. Vėliau. Padarysiu tai vėliau. Jaučiu, kad šiuo metu negalėsiu net pratarti žodžio, ką jau kalbėti apie įtikinamą išėjimo iš darbo kalbą.

— Štai kur tu! — Trišė atkaukši savo aukštakulnėmis klumpaitėmis į virtuvę, laikydama rankose tris plyštančius nuo prekių gausos popierinius maišus.

— Samanta! — pamačiusi mane ji stabteli. — Ar gerai jautiesi? Tau ir vėl skauda galvą?

— Man viskas... gerai, — mano balsas truputį dreba. — Ačiū.

— Atrodai baisiai! Dievulėliau! Išgerk tablečių!

— Tikrai...

— Nesivaržyk! Aš taip pat išgersiu jų, kodėl ne? — priduria ji linksmai. — Dabar atsisėsk, o aš tau užkaisiu puodelį arbatos.

Ji nutrenkia krepšius ant žemės ir užkaičia virdulį, tada rausiasi vaistų krūvoje, ieškodama žaliųjų skausmą malšinančių tablečių.

— Juk jos tau padėjo praėjusį kartą, ar ne?

— Mm, verčiau išgersiu tik aspirino, — greitai pasakau. — Jei jūs nieko prieš.

— Ar tikrai? — ji įpila man stiklinę vandens ir paduoda dvi aspirino tabletes. — Dabar tiesiog sėdėk čia. Atsipalaiduok. Nė nemąstyk apie kokią nors kitą veiklą! Iki vakarienės, — priduria ji padvejojusi.

— Jūs labai maloni, — išlemenu.

Sakydama šiuos žodžius aš miglotai suvokiu, kad tikrai sakau tiesą. Trišės gerumas gal šiek tiek keistas, bet jis tikras.

— Prašom, — Trišė pastato puodelį arbatos ant stalo ir tiriamai žvelgia į mane kelias minutes. — Pasiilgai namų? — triumfuoja ji, tarsi įminusi nepaprastai sudėtingą mįslę. — Anksčiau pas mus dirbusią merginą iš Filipinų retkarčiais kankindavo ilgesys, bet aš jai kartodavau: „Pralinksmėk, Manuela!“ — Trišė susimąsčiusi nutyla. — Tada išsiaiškinau, kad jos vardas Paula. Kažkas nepaprasta.

— Aš nepasiilgau namų, — atsargiai siurbčiodama arbatą atsakau.

Mano mintys plazda kaip drugelio sparnai. Ką aš darysiu?

Važiuoti namo.

Bet mintis apie sugrįžimą į butą name, kuriame gyvena ir Ketermanas, mane supykina. Negaliu su juo susitikti. Negaliu.

Paskambinti Gajui. Jis priglaus mane savo namuose. Jie turi didelį namą Islingtono rajone, kuriame pilna laisvų kambarių. Jau nakvojau jame kartą. Tada aš... parduosiu butą. Susirasiu darbą.

Kokį darbą?

— Tuoj tave pralinksminsiu, — Trišės balsas nutraukia mano mintis. Ji su užslėpta piktdžiuga patapšnoja pirkinių maišus. — Po tavo stulbinančio pasirodymo per priešpiečius... aš apsipirkinėjau. Ir paruošiau tau siurprizą! Jis tave nudžiugins!

— Siurprizą? — suglumusi klausiamai pažvelgiu į ją, o Trišė pradeda traukti prekes iš maišo.

— Antis... žirneliai... avies mentė... — ji užkelia mėsos gabalą ant stalo ir žiūri į mane, laukdama mano reakcijos. Tada cvakteli liežuviu, pastebėjusi mano sumišimą. — Ingredientai! Tavo pietų meniu! Mes valgysime aštuntą, ar gerai?

Devintas

Viskas bus gerai.

Jei pakankamai dažnai sau tai kartosiu, tai taps tiesa.

Žinau, kad reikia paskambinti Gajui. Kelis kartus jau laikiau telefoną rankoje, ketindama taip ir padaryti. Bet kaskart mane sustabdydavo patirtas pažeminimas. Nors jis yra mano draugas; nors jis — artimiausias žmogus iš visų kolegų firmoje, aš esu ta, kurią atleido iš darbo. Aš esu ta, kuri užsitraukė gėdą. O jis — ne.

Galiausiai ištiesiu nugarą kėdėje ir pasitrinu skruostus, bandydama susigrąžinti sveiką nuovoką. Nagi. Juk tai Gajus. Jis norės išgirsti, kaip aš laikausi. Jis norės padėti. Čiumpu telefoną ir surenku jo numerį. Po akimirkos išgirstu žingsnius ant medinių prieškambario grindų.

Trišė.

Skubiai užlenkiu telefono dangtelį, įkišu jį į kišenę ir griebiu ryšelį brokolių.

— Kaip tau sekasi? — pasveikina mane Trišės balsas. — Judi į priekį?

Įėjusi į virtuvę ji atrodo šiek tiek nustebusi, pamačiusi mane, vis dar sėdinčią lygiai toje pačioje vietoje, kurioje mane paliko.

— Viskas gerai?

— Aš tik... apžiūrinėju ingredientus, — improvizuoju. — Noriu juos pajausti visa savo esybe.

Kaip tik tuo metu tarpdury šalia Trišės išdygsta dar viena blondinė. Jos galvą puošia dirbtiniais deimantais papuošti akiniai. Ji nužvelgia mane su dideliu susidomėjimu.

— Mano vardas Petula, — pasisveikina ji. — Malonu susipažinti.

— Petula ką tik paragavo tavo sumuštinių, — pareiškia Trišė. — Ji mano, kad jie nepakartojami.

— Girdėjau apie keptą antį su abrikosų glajumi! — kilsteli antakius Petula. — Labai įspūdinga!

— Samanta gali pagaminti bet ką! — net paraudusi iš pasididžiavimo giriasi Trišė. — Jos mokytojas buvo Mišelis de la Ru de la Blankas! Virtuvės virtuozas!

— Tai kaip tu ruoši glajų keptai ančiai, Samanta? — susidomėjusi pasiteirauja Petula.

Virtuvėje tylu. Abi moterys nekantriai laukia atsakymo.

— Na, — keletą kartų atsikrenkščiu. — Manau, kad naudosiu įprastą metodą. Žodis „glajus“ akivaizdžiai kildinamas iš permatomo... ee... paskutinio akcento... ir papildo... antį... keptą, — pasitaisau. — Apskrudusi antis su šiuo glajumi. Tai... skonių derinys.

Pliurpiu grynas nesąmones, bet nei Trišė, nei Petula, atrodo, to nepastebi. Atvirkščiai — jos abi atrodo labai sužavėtos.

— Kur tu radai tokią brangenybę? — įsivaizduodama, kad kalba pusbalsiu, kumšteli Petula Trišę. — Mano virėja beviltiška. Nemoka skaniai gaminti valgyti ir nesupranta nė žodžio, ką jai sakau.

— Ji kaip iš dangaus nukrito! — sumurma jai Trišė vis dar raudonais iš pasitenkinimo skruostais. — Aukščiausios klasės virėja! Anglė! Mums tai atrodė neįtikėtina!

Jos abi vėpso į mane kaip į kokį retą laukinį žvėrį su ant galvos dygstančiais ragais.

Daugiau neištversiu.

— Gal pageidautumėte arbatos? Atneščiau ją į oranžeriją, — griebiuosi šiaudo.

— Ne, mes išlekiame pasidailinti nagučių, — šypsosi Trišė. — Pasimatysime vėliau, Samanta.

Pabrėžtina pauzė. Staiga suvokiu, kad Trišė laukia mano reveranso. Pradedu rausti iš gėdos. Kodėl aš tada nusilenkiau? Kodėl nusilenkiau?

— Gerai, ponia Geiger, — nulenkiu galvą ir keistai tūpteliu. Pakėlusi galvą pamatau apvalias kaip lėkštes Petulos akis.

Moterims išeinant, išgirstu Petulos šnypštimą:

— Ji nusilenkia? Ji tau nusilenkia?

— Tai įprastas pagarbos ženklas, — girdžiu nerūpestingą Trišės balsą, — bet labai efektyvus. Žinai, Petula, tau tikrai reikėtų apie tai pasikalbėti su savo namų šeimininke...

O Dieve. Ką aš pradėjau?

Palaukiu, kol kaukšinčių aukštakulnių aidas visai nutyla. Tada, pasislėpusi sandėliuke, kad niekas man netrukdytų, atlenkiu telefoną ir vėl surenku Gajaus numerį. Po trijų signalų jis atsiliepia.

— Samanta, — atsargiai atsiliepia jis. — Labas. Ar tu...

— Viskas gerai, Gajau, — trumpam stipriai užmerkiu akis. — Aš kalbėjausi su Ketermanu. Aš žinau.

— O Dieve, Samanta, — jis sunkiai atsidūsta. — Man labai gaila, kad taip nutiko. Labai gaila...

Neištversiu jo gailesčio. Jei jis pasakys dar ką nors, apsipilsiu ašaromis.

— Nieko tokio, — pertraukiu jį. — Tikrai. Nekalbėkime apie tai. Tiesiog... žvelkime pirmyn. Man reikia susitvarkyti gyvenimą ir gyventi toliau.

— Jėzau, tu jau blaiviai mąstai! — jo balse girdisi susižavėjimo gaidelė. — Tavęs neįmanoma sutrikdyti, ar ne?

Nusibraukiu plaukus nuo veido. Jie sausi, netekę gyvybės ir išsišakojusiais galiukais.

— Tiesiog privalau... susitaikyti su tuo, kas įvyko, — kažkaip man pavyksta išlaikyti tvirtą ir lygų balsą. — Man reikia grįžti į Londoną. Bet negaliu eiti namo. Ketermanas nusipirko butą mano name. Jis ten gyvena.

— Taip, girdėjau, — Gajaus balsas vos pastebimai virpa. — Tai nelaimė.

— Tiesiog negaliu su juo susitikti, Gajau, — jaučiu vėl akyse besikaupiančias ašaras ir prisiverčiu kelis kartus giliai įkvėpti. — Taigi... norėjau paklausti. Gal galėčiau kurį laiką pagyventi pas tave? Tik kelias dienas?

Tyla. Nesitikėjau tylos.

— Samanta, tikrai norėčiau padėti, — pagaliau taria Gajus. — Bet pirmiausia reikia pasitarti su Šarlote.

— Žinoma, — sakau truputį sutrikusi.

— Palauk sekundėlę. Aš jai paskambinsiu.

Kitą akimirką aš jau laukiu, klausydama tylios klavesino muzikos telefone, nes esu perkelta į laukimo režimą. Stengdamasi nesijausti sumišusi. Buvo neprotinga tikėtis, kad Gajus iš karto sutiks. Savaime suprantama, jis turi pasitarti su savo mergina.

Galų gale vėl pasigirsta Gajaus balsas.

— Samanta, nesu tikras, kad tai įmanoma.

Jaučiu skaudų nusivylimo smūgį.

— Aišku, — mėginu šypsotis, kalbėti natūraliai, lyg man tai nieko nereikštų. — Na, tai tiek to. Nesvarbu.

— Šarlotė labai užsiėmusi šiuo metu... mūsų kambarius remontuoja... dabar ne pats tinkamiausias laikas...

Jis kalba neįtikinamai, tarsi norėdamas kuo greičiau baigti pokalbį. Ir staiga man atsiveria akys. Šarlotė čia niekuo dėta. Viskas — tik didelė dingstis. Jis nenori manęs matyti šalia. Tarsi mano gėda būtų užkrečiama; tarsi jo karjera gali žlugti vien bendraujant su manimi.

Vakar aš buvau geriausia jo draugė. Vakar, kai aš buvau taip arti išsvajotojo partnerės statuso, jis sukiojosi aplink mano stalą šypsodamasis ir laidydamas sąmojus. O šiandien jis nenori nieko apie mane girdėti.

Žinau, kad būtų geriau, jei patylėčiau, išlaikyčiau orumą, bet tiesiog nesusilaikau.

— Tu nenori su manimi turėti nieko bendra, ar ne? — pratrūkstu.

— Samanta! — gindamasis sušunka jis. — Nebūk juokinga...

— Aš vis dar tas pats žmogus. Maniau, kad esi mano draugas, Gajau.

— Aš ir esu tavo draugas! Bet negali tikėtis, kad aš... aš privalau paisyti Šarlotės nuomonės... mes neturime tiek daug vietos... Klausyk, paskambink man kitą dieną, galbūt nueisime ko nors išgerti...

— Tikrai, nesijaudink, — stengiuosi suvaldyti savo balsą. — Atleisk, kad tau sutrukdžiau.

— Palauk, — sušunka jis. — Nepabėk! Ką ketini daryti toliau?

— O Gajau, — sarkastiškai nusijuokiu. — Tarsi tau tikrai rūpėtų.

Išjungiu telefoną. Jaučiuosi apkvaitusi nuo netikėto nusivylimo. Viskas pasikeitė. Arba galbūt nepasikeitė. Galbūt Gajus visada toks buvo, bet aš tiesiog niekada nesupratau.

Spoksau į mažytį savo telefono ekraną. Sunkiai kvėpuoju, stebėdama bėgančias sekundes. Suku galvą, ką daryti toliau.

Staiga telefonas suvibruoja mano rankoje, aš vos nenugriūnu. Pavardė Tenison mirksi mažame ekrane.

Mama.

Mane apima bloga nuojauta. Tikriausiai ji jau žino. Tikriausiai reikėjo susivokti, kad tai neišvengiama. Galėčiau apsistoti pas ją, dingteli man. Kaip keista. Anksčiau apie tai net nepagalvojau. Atlenkiu telefoną ir giliai įkvepiu.

— Labas, mama.

— Samanta, — jos balsas persmeigia ausį be jokių įžangų. — Kiek ilgai dar rengeisi delsti, prieš pranešdama man apie savo nuosmukį? Sužinau apie savo dukters gėdą iš internetinio pokšto, — ji taria žodžius su pasibjaurėjimu.

— Internetinio pokšto? — silpnu balsu atkartoju. — Apie ką tu kalbi?

— Nežinojai? Pastaruoju metu tarp teisininkų pradėtas naudoti naujas terminas penkiasdešimčiai milijonų svarų sterlingų įvardyti. Tai „Samanta“. Štai, gėrėkis. Man visai nebuvo juokinga.

— Mama, man taip gaila...

— Bent jau ši istorija lieka tik tarp teisininkų. Kalbėjausi su Carter Spink, ir jie mane užtikrino, kad žiniasklaida apie tai nesužinos. Turėtum būti už tai dėkinga.

— Ee... tikriausiai.

— Kur esi? — ji pertraukia mano lemenimą. — Kur tave velnias nešioja?

Stoviu sandėliuke tarp maišų su grūdais.

— Aš... vienuose namuose. Už Londono.

— Ir kokie tavo planai?

— Nežinau, — pasitrinu veidą. — Man reikia... susigaudyti savyje. Susirasti darbą.

— Darbą, — paniekinamai purkšteli ji. — Manai, kad kokia nors aukšto lygio teisininkų firma dabar svajos priimti tave į darbą?

Aš krūpteliu nuo jos balso.

— Aš... aš... nežinau. Mama, aš ką tik išgirdau, kad mane atleido iš darbo. Negaliu tiesiog...

— Gali. Laimei, aš ėmiausi iniciatyvos tavo vardu.

Ji ėmėsi iniciatyvos mano vardu?

— Ką tu...

— Paskambinau visiems, kurie man skolingi už paslaugas. Nebuvo lengva. Bet vyresnysis Fortescues firmos partneris lauks tavęs rytoj dešimtą valandą.

Spoksau į telefoną, negalėdama patikėti savo ausimis.

— Tu suorganizavai man pokalbį dėl darbo?

— Jei tik viskas klostysis taip, kaip numatyta, tu gausi vyriausiojo padėjėjo darbą, — jos balsas vos pastebimai suvirpa. — Tau suteikė galimybę kaip asmeninę paslaugą man. Turbūt pati supranti, kad yra... tam tikrų sąlygų. Tad jei nori pasistūmėti į priekį, Samanta, turėsi paplušėti. Privalėsi šiam darbui skirti kiekvieną savo minutę.

— Aišku, — užsimerkiu, o galvoje pašėlusiai sukasi mintys. Man paskirtas pokalbis dėl darbo. Nauja pradžia. Mano košmaro pabaiga.

Kodėl nejaučiu palengvėjimo? Kodėl nesijaučiu laimingesnė?

— Reikės dirbti daugiau negu Carter Spink, — toliau tęsia mama. — Jokio dykinėjimo. Jokios ramybės. Privalėsi įrodyti, ko esi verta, ir stengtis dvigubai. Supranti?

— Taip, — mechaniškai atsakau.

Daugiau valandų. Daugiau darbo. Daugiau bemiegių naktų.

Rodos, jau jaučiu tuos pareigų luitus ant savo pečių. Jų vis daugiau ir daugiau. Sunkiau ir sunkiau.

— Noriu pasakyti, ne, — išgirstu save sakant. — Ne. Nenoriu. Aš to nenoriu. Negaliu... per daug...

Žodžiai nesuvaldomai liejasi man iš burnos. Neketinau jų ištarti; netgi sąmoningai jų nepermąsčiau. Bet dabar, kai juos ištariau, jaučiu, kad jie... teisingi.

— Nesupratau? — mamos balsas aštrus kaip peilio ašmenys. — Samanta, apie ką, po galais, tu kalbi?

— Nežinau, — masažuoju kaktą, stengdamasi pati suvokti, kas su manimi vyksta. — Pamaniau, kad... Galbūt noriu padaryti pertrauką.

— Pertrauka reikštų galą tavo teisininkės karjerai, — nukerta ji žinovo balsu. — Tavo karjerai būtų galas.

— Galėčiau imtis ko nors kito.

— Neužtruktumei nė dviejų minučių kitokioje veikloje! — ji atrodo įsižeidusi. — Samanta, tu esi teisininkė. Tu mokeisi teisės.

— Pasaulyje yra ir kitų dalykų — ne tik teisininko darbas! — susijaudinusi sušunku.

Stoja grėsminga tyla.

— Samanta, jei tau pakriko nervai...

— Visai ne! — susikrimtusi užprotestuoju. — Tik tai, kad mąstau apie savo tolesnį gyvenimą, dar nereiškia, kad man pakriko nervai! Niekada neprašiau tavęs surasti man kitą darbą. Nežinau, ko noriu. Man reikia šiek tiek laiko... pagalvoti.

— Tu ateisi į pokalbį dėl darbo, Samanta, — mamos balsas tvoja tarsi rimbas. — Tu būsi ten rytoj dešimtą valandą.

— Nebūsiu!

— Pasakyk, kur esi! Siunčiu automobilį tavęs paimti tuojau pat.

— Ne! Palik mane ramybėje.

Išjungiu telefoną, išeinu iš sandėliuko ir negailestingai trenkiu jį ant stalo. Mano veidas dega. Ašaros tvenkiasi akyse. Telefonas piktai pradeda vibruoti ant stalo, bet aš nekreipiu į jį dėmesio. Neketinu atsiliepti. Nesikalbėsiu daugiau. Verčiau išgersiu ko nors stipresnio. O tada pagaminsiu prakeiktą vakarienę.

Šliūkšteliu baltojo vyno į stiklinę ir godžiai nuryju kelis didelius gurkšnius. Tada prisiartinu prie krūvos neapdorotų ingredientų, gulinčių ant stalo.

Aš galiu gaminti. Galiu paruošti vakarienę. Net jei visa kita mano gyvenime griūva, aš sugebėsiu padaryti tai. Turiu smegenų. Kaip nors susidorosiu.

Nieko nelaukdama nuplėšiu plastmasinį avienos įpakavimą. Šitą galima įkišti į orkaitę. Kokiame nors inde. Paprasta. O avinžirnius taip pat galima ten suberti. Tada sutrinsiu juos ir išeis nacionalinis graikų patiekalas.

Atveriu spintelę ir ištraukiu gyvą galą žvilgančių kepimo indų ir skardų. Išsirenku kepimo skardą ir išsklaidau joje avinžirnius. Dalis jų nusiridena ant žemės, bet man nerūpi. Griebiu šalia stovintį butelį aliejaus ir pašlakstau ant jų. Jau jaučiuosi kaip virėja.

Įstumiu skardą į orkaitę ir įjungiu galingiausią režimą. Tada įdedu avieną į ovalų indą ir taip pat dedu į orkaitę.

Kol kas viskas gerai. Dabar man tereikia perversti visas Trišės kulinarijos knygas ir susirasti keptos anties su abrikosų glajumi receptą.

Na, gerai, neradau nė vieno recepto kaip pagaminti keptą antį su abrikosų glajumi. Radau tik abrikosų ir aviečių apkepą. Galbūt pavyks jį pritaikyti.

„Trinkite sviestą su miltais, kol gausite trupinius“, — skaitau.

Kažkokia nesąmonė. Trupiniai? Iš sviesto ir miltų?

Aklai vėpsau į puslapį. Mano galvoje sumaištis. Aš ką tik atsisakiau to, kas galėjo būti mano galimybė pradėti viską nuo pradžių. Net nesuvokiu, kodėl taip padariau. Aš esu teisininkė. Štai kas aš esu. Ką aš dabar darysiu? Kas man nutiko?

O Dievulėliau. Kodėl iš orkaitės rūksta dūmai?

Septintą valandą vakaro vis dar gaminu valgį.

Bent jau manau tai daranti. Abi orkaitės riaumoja nuo karščio. Ant viryklės burbuliuoja puodai. Elektrinis plaktuvas be perstojo dūzgia. Du kartus nusideginau savo dešinę ranką, traukdama kepimo skardas iš orkaitės. Virtuvėje mėtosi aštuonios atverstos receptų knygos, viena permirkusi aliejumi, o kita aptėkšta kiaušinio tryniu. Mano veido spalva rausvai ruda, prakaitas žliaugte žliaugia visu kūnu, o pati stengiuosi kuo dažniau kyštelėti ranką po šaltu vandeniu.

Vargstu jau tris valandas, tačiau dar nepagaminau nieko, kas iš tikrųjų būtų valgoma. Jau spėjau išmesti suzmekusį šokoladinį suflė, dvi keptuves sudegintų svogūnų ir prikaistuvį sustingusių abrikosų, nes mane supykino, vien į juos pasižiūrėjus.

Nesuprantu, kas ne taip. Neturėjau laiko išsiaiškinti, kas blogai. Situacijos analizei vietos nėra. Po kiekvienos nesėkmės aš tiesiog mesdavau, ką buvau dariusi, ir pradėdavau iš naujo.

Tuo tarpu Geigeriai net neįsivaizduoja, kas čia vyksta. Jie geria cheresą svetainėje. Jie mano, kad viskas vyksta nepriekaištingai. Trišė mėgino įeiti į virtuvę prieš pusvalandį, bet man pavyko ją nuvyti.

Mažiau nei už valandos ji su Edžiu sėdės prie stalo ir lauks gurmaniškų patiekalų. Nekantriai laukdami jie purtys savo nosinaites ir klos jas ant kelių; įsipils mineralinio vandens.

Kažkokia beprotiška isterija apima mane. Žinau, kad man nepavyks. Bet kartu negaliu pasiduoti. Vis dar tikiuosi, kad įvyks stebuklas. Aš viską sutvarkysiu. Kaip nors susidorosiu...

O Dieve, padažas bėga per kraštus.

Triukšmingai užtrenkiu orkaitės dureles, čiumpu šaukštą ir pradedu maišyti burbuliuojantį prikaistuvį. Padažas atrodo kaip bjaurus gumuliuotas rudas vanduo. Paklaikusi pradedu ieškoti spintelėse kažko, ką galėčiau pagaminti vietoj jo. Miltai. Kukurūziniai miltai. Kažkas panašaus. Bus gerai. Griebiu nedidelį puodą ir sukratau visą maišelį baltų miltelių, tada nusišluostau prakaitą nuo kaktos. Gerai. Kas dabar?

Staiga prisimenu kiaušinių baltymus, vis dar besiplakančius maisto maišiklyje. Čiumpu receptų knygą, pirštu nuslystu iki puslapio galo. Pakeičiau desertą į „Pavlova“, kai aptikau receptų knygoje eilutę: „Morengus taip lengva pagaminti“.

Kol kas viskas gerai. Kas toliau? „išdėliokite sutirštėjusią morengų masę ant kepimo popieriaus.“

Žvilgteliu į dubenį. Sutirštėjusią morengų masę? Manoji skysta.

Viskas turi būti gerai, karštligiškai kartoju sau. Privalo. Aš viską dariau pagal receptą. Galbūt ta masė tirštesnė negu atrodo. Galbūt vos ją išpylus ji sukietės, suveikus kokiam nors keistam kulinarijoje galiojančiam fizikos dėsniui.

Pamažu pilu ją ant kepimo skardos.

Masė netirštėja. Ji išsilieja į baltą didėjantį ežerą ir ima tekėti per skardos kraštus ant grindų. Atsiranda didelės dėmės.

Kažkas man kužda, kad tai nepavirs baltojo šokolado „Pavlova“ aštuoniems asmenims.

Tekanti masė aplieja mano batus, ir aš susierzinusi suklinku. Jaučiu besikaupiančias ašaras. Kodėl nieko nepavyko? Viską dariau pagal tą prakeiktą receptą. Užgniaužtas įniršis sukyla manyje: įniršis ant savęs, ant šlykščių kiaušinių baltymų, ant kulinarijos knygų, ant virėjų, ant maisto... o labiausiai ant tų, kurie parašė, kad morengus „taip lengva pagaminti“.

— Visai nelengva! — girdžiu save rėkiant. — Po velnių, visai ne! — Sviedžiu knygą per virtuvę tiesiai į virtuvės duris.

— Kas per velnias... — pasigirsta nustebęs vyriškas šūksnis.

Kitą akimirką atsilapoja durys, ir pasirodo Natanielis. Jo kojos tarsi tvirti medžio kamienai džinsuose, o plaukai blizga vakaro saulėje. Per petį jis persimetęs kurpinę. Atrodo, ketina keliauti namo.

— Viskas gerai?

— Taip, — sutrikusi patikinu. — Viskas gerai. Ačiū. Labai ačiū, — numoju ranka, tarsi jis jau gali eiti savo keliu, bet jis nepajuda iš vietos.

— Girdėjau, šį vakarą gamini gurmanišką vakarienę, — lėtai taria, dairydamasis po netvarką virtuvėje.

— Taip. Tiesa. Dabar tiesiog yra... sudėtingiausia dalis... mmm... — žvilgteliu į viryklę ir nesąmoningai suklykiu. — Šūdų šūdas! Padažas!

Nesuprantu, kas nutiko. Rudi burbulai veržiasi iš mano padažo prikaistuvio, užliedami viryklę ir tekėdami ant grindų. Atrodo kaip katiliukas iš tos pasakos apie stebuklingą puodą, kuriame be perstojo verda košė.

— Sumažink karštį, dėl Dievo meilės! — sušunka Natanielis. Jis sugriebia prikaistuvį ir patraukia jį. — Ir ką tu čia verdi?

— Nieko! — skubiai atrėžiu. — Tiesiog paprasti ingredientai...

Natanielis pastebi mažą puodą ant stalo. Jis čiumpa jį ir nepatikliai įsižiūri.

— Kepimo milteliai? Tu pili kepimo miltelius į puodą? Ar to jie tave mokė toje... — jis nutyla ir sušnarpščia nosimi. — Palūkėk. Ar tik kažkas nedega?

Bejėgiškai stebiu, kaip jis atveria orkaitės dureles, čiumpa virtuvinę pirštinę patyrusia ranka ir ištraukia kepimo skardą, padengtą kažkuo, kas atrodo kaip mažytės juodos spiros.

Mano avinžirniai. Visai apie juos pamiršau.

— Kas čia tokie? — susiraukęs pažvelgia jis į mane. — Triušio kakučiai?

— Avinžirniai, — atkertu. Mano skruostai dega, bet aš kilsteliu smakrą, stengdamasi išsaugoti nors kruopelytę orumo. — Pašlaksčiau juos alyvuogių aliejumi ir įdėjau į orkaitę, kad... ištirptų.

Natanielis spokso į mane.

— Ištirptų?

— Suminkštėtų, — skubiai pasitaisau.

Natanielis padeda padėklą ir sukryžiuoja ant krūtinės rankas.

— Ar išmanai ką nors apie maisto gaminimą?

Nespėjus man atsakyti, iš mikrobangų krosnelės pasigirsta baisus BUM.

— O Dieve! — suklykiu apimta siaubo. — O Dieve! Kas čia buvo?

Natanielis įdėmiai žiūri pro stiklines dureles.

— Kokį velnią ten įdėjai? — laukia atsakymo jis. — Kažkas sprogo.

Mano mintys sukasi kaip pašėlusios. Ką aš kišau į mikrobangų krosnelę? Nepamenu.

— Kiaušiniai! — staiga prisimenu. — Viriau kiaušinius sumuštiniams.

— Mikrobangų krosnelėje? — priekaištingai nužvelgia jis mane.

— Norėjau sutaupyti laiko! — galima sakyti, užrinku ant jo. — Norėjau kuo greičiau atlikti darbą!

Natanielis ištraukia mikrobangų krosnelės elektros kištuką iš lizdo ir atsisuka į mane su nepatiklia išraiška veide.

— Tu nė velnio neišmanai apie maisto gaminimą! Visa tai apgavystė! Nesi namų šeimininkė. Nežinau ką, po velnių, tu sumanei...

— Aš nieko nesumaniau! — išsigandusi pertraukiu jį.

— Geigeriai yra geri žmonės, — jis žvelgia man tiesiai į akis. — Neleisiu jų išnaudoti.

Jis atrodo ne juokais užsirūstinęs. O Dieve. Ką jis mano? Kad piktnaudžiauju jų pasitikėjimu?

— Paklausyk... prašau, — pasitrinu savo suprakaitavusį veidą. — Aš neketinu nieko išnaudoti. Na, gerai, aš nemoku gaminti valgio, bet atsidūriau čia... per klaidą.

— Klaidą? — jis įtariai suraukia antakius.

— Taip, — atsakau truputį per garsiai negu norėjau. Susmunku ant kėdės ir susiimu už skaudančių strėnų. Net nepastebėjau, kaip išsekau. — Man teko bėgti nuo... kai ko. Reikėjo kažkur pernakvoti. Geigeriai nutarė, kad esu namų šeimininkė. O kitą dieną jaučiausi labai nepatogiai. Pamaniau, kad atsidėkodama vieną rytą jiems padirbėsiu. Patikėk, neketinu pasilikti. Tikrai neimsiu iš jų jokių pinigų, jei tu apie tai galvoji.

Tyla. Pagaliau išdrįstu pakelti akis. Natanielis stovi atsirėmęs į virtuvės stalą, savo didžiules rankas sukryžiavęs ant krūtinės. Jo nepatikliai suraukti antakiai jau neatrodo taip rūsčiai. Jis kyšteli ranką į savo kuprinę ir ištraukia butelį alaus. Ištiesia butelį man, bet aš papurtau galvą.

— Nuo ko tu bėgai? — paklausia jis, atidarydamas butelio kamštelį.

Jaučiu skausmingą dūrį viduje. Negaliu prisiversti papasakoti visos siaubingos istorijos.

— Taip susiklostė... situacija, — nudelbiu akis.

Jis gurkšteli alaus.

— Netikę santykiai?

Akimirką tyliu. Permąstau visus metus, praleistus Carter Spink. Visas tai firmai paaukotas valandas; viską, ko atsisakiau dėl to darbo. Viskas buvo nubraukta trijų minučių telefoninio skambučio metu.

— Taip, — ištariu lėtai. — Netikę santykiai.

— Ilgai jie tęsėsi?

— Septynerius metus, — su pasibaisėjimu pajuntu pro akies kraštelius besisunkiančias ašaras. Neįsivaizduoju, iš kur jos atsirado. — Atleisk, — susivaldau. — Buvo gana įtempta diena.

Natanielis nuplėšia gabalėlį popierinio rankšluosčio nuo pritvirtinto prie sienos laikiklio už jo nugaros ir ištiesia man.

— Jei tai buvo netikę santykiai, dabar jau jie pasibaigę, — ramiai taria jis. — Nėra prasmės trypčioti vietoje. Nėra prasmės apie juos galvoti.

— Tu teisus, — nusišluostau akis. — Taip. Man tiesiog reikia nuspręsti, kaip toliau gyventi. Negaliu čia pasilikti. — Ištiesusi ranką paimu butelį mėtų likerio, kurio reikėjo pilti į mėtinį šokoladinį suflė, įsipilu į po ranka buvusią taurelę kiaušiniui ir gurkšteliu.

— Geigeriai yra geri darbdaviai, — Natanielis lengvai trukteli pečiais. — Tau galėjo baigtis blogiau.

— Taip, — šypteliu. — Tik, deja, nemoku gaminti valgio.

Jis pastato savo butelį alaus ant stalo ir nusišluosto lūpas. Jo rankos atrodo kruopščiai nušveistos, bet vis tiek galima pastebėti mažyčius žemės pėdsakus aplink nagus vėjo nugairintoje odoje.

— Galėčiau pasikalbėti su savo mama. Ji moka gaminti valgį. Galėtų tave išmokyti pagrindų.

Apstulbusi spoksau į jį. Gal jis juokauja?

— Tu manai, kad man reikėtų pasilikti? Maniau, kad esu besigviešianti pinigų apgavikė, — papurtau galvą, susiraukdama nuo mėtų likerio skonio. — Man metas eiti.

— Gaila, — nutaiso liūdną veido išraišką Natanielis. — Būtų visai malonu, kad šalia gyventų kažkas, kas kalba angliškai ir daro tokius nuostabius sumuštinius, — priduria jis apsimestinai rimtai.

Negaliu nenusišypsoti.

— Maisto tiekėjai.

— Aa. O aš jau sukau galvą...

Mūsų pokalbį pertraukia švelnus beldimas į duris.

— Samanta? — už durų pasigirsta tylus, bet atkaklus Trišės balsas. — Ar girdi mane?

— Ee... taip? — atsiliepiu šiek tiek prislopintu balsu.

— Nesijaudink, aš neužeisiu. Nenoriu tau trukdyti! Tikriausiai dabar lemiamas etapas.

— Panašiai...

Pagaunu Natanielio žvilgsnį ir staiga mane apima panika.

— Tik norėjau paklausti, — tęsia Trišė, — ar tarp patiekalų tu patieksi ir šerbetą.

Pažvelgiu į Natanielį. Jo pečiai kreta nuo tylaus juoko. Nesusilaikau ir prunkšteliu. Užsidengiu burną ranka nesėkmingai bandydama susivaldyti.

— Samanta?

— Ee... ne, — galiausiai išstenu. — Šerbeto nebus.

Natanielis paima vieną iš keptuvių su pridegusiais svogūnais. Jis nebyliai vaizduoja, kaip šaukštais kabina ir valgo tą masę. Kaip gardu, — be garso ištaria jis ir apsilaižo lūpas.

Ašaros upeliais teka mano skruostais. Aš beveik dūstu, stengdamasi sulaikyti juoką.

— Gerai! Iki pasimatymo!

Trišė nutipena, o aš pratrūkstu nesuvaldomai kvatotis. Dar niekada gyvenime taip nesijuokiau. Man skauda šonkaulius, kosėju. Atrodo, kad tuoj reikės bėgti į tualetą.

Vargais negalais aš nusiraminu, nusišluostau akis ir išsišnypščiu bėgančią nosį. Natanielis taip pat liovėsi kvatojęs ir dabar dairosi po virtuvę, kuri atrodo kaip po bombardavimo.

— Rimtai, — prisimerkia jis. — Ką tu ketini daryti? Juk jie laukia ištaigingos vakarienės.

— Žinau, — jaučiu naują panikos bangą, bet stengiuosi jai nepasiduoti. — Žinau, kad jie laukia. Man tik reikia... ką nors sugalvoti.

Virtuvėje tyla. Matau, kaip Natanielis smalsiai apžiūrinėja baltos morengų masės dėmes ant žemės.

— Gerai, — atsidustu ir šiek tiek drebančiomis rankomis nubraukiu nuo kaktos savo šlapius plaukus. — Jau žinau, kaip išsisuksiu.

— Tu ketini išsisukti, — nepatikliai žiūri jis.

— Tiesą sakant, manau, kad tuoj išspręsiu visas problemas, — atsistoju ir pradedu rinkti tuščius pakelius nuo produktų. Metu juos į šiukšlių dėžę. — Pirmiausia reikia truputį aptvarkyti virtuvę...

— Padėsiu, — pasisiūlo Natanielis. — Nenoriu nieko praleisti.

Draugiškai ištuštiname keptuves, puodus ir pakelius, suversdami visą jų turinį į šiukšliadėžę. Valau išterliotus paviršius, o Natanielis valo nuo grindų morengų masę.

— Seniai čia dirbi? — paklausiu, kai jis skalauja plaušinę šluotą.

— Trejus metus. Aš dirbau kitiems žmonėms, Elisams, kurie gyveno čia, prieš atsikraustant Geigeriams. Trišė su Edžiu atsikraustė čia prieš porą metų ir pasiliko mane.

Įdėmiai klausau.

— Kodėl Elisai išsikraustė? Toks gražus namas.

— Jie nepajėgė atsisakyti Geigerių pasiūlymo.

Natanielio lūpos trūkčioja... Jis juokiasi?

— Kas? — neslepiu, kad mane suintrigavo ši istorija. — Kas nutiko?

— Na, — jis atremia šluotą į sieną. — Situacija išties komiška. Šiame name buvo filmuojamas vienas BBC serialas. Praėjus dviem savaitėms nuo premjeros Trišė ir Edis pasirodė ant durų slenksčio, mojuodami čekiu. Jie pamatė šį namą per televiziją, nusprendė, kad jo nori, ir nusipirko.

— Oho, — susijuokiu. — Tikriausiai jie gerokai pakratė piniginę.

— Dievas žino, kiek jie sumokėjo. Elisai nė už ką nepasakytų.

— Ar žinai, kaip Geigeriai užsidirbo tiek pinigų? — žinau, kad elgiuosi kaip tikra landūne, bet taip gera nors akimirką pasiknaisioti kieno nors kito gyvenime ir pamiršti savąjį.

— Jie iš nieko įkūrė krovinių pervežimo firmą ir pardavė, kai ji dar klestėjo. Gavo apvalią sumelę, — Natanielis valo paskutinę morengų dėmę.

— O tu? Ką veikei, prieš įsidarbindamas pas Elisus, — purtydamasi iškrečiu sušalusią abrikosų masę į šiukšlių smulkintuvą.

— Dirbau Marchant House, — atsako Natanielis. — Tai įspūdingas namas netoli Oksfordo. Prieš tai studijavau universitete.

— Universitete? — suklustu. — Nežinojau, kad...

Užsikertu ir nuraustu. Jau norėjau pasakyti: „Nežinojau, kad sodininkai mokosi universitete.“

— Studijavau gamtos mokslus, — Natanielis pasižiūri į mane tokiu žvilgsniu, kuris sakyte sako, kad jis tikrai žino, ką aš galvojau.

Praveriu burną, norėdama paklausti, kur ir kada jis mokėsi universitete — tada apsigalvojusi užsičiaupiu ir įjungiu šiukšlių smulkintuvą. Nenoriu gilintis į smulkmenas, eiti: „Ar mes turime bendrų pažįstamų?“ keliu. Šiuo metu visai netroškau prisiminti savo gyvenimo detalių.

Pagaliau virtuvė atrodo jau truputį padoriau. Paimu kiaušinio taurelę, ištuštinu likusį mėtų likerį ir giliai įkvepiu.

— Gerai. Vaidinimas prasideda.

— Sėkmės, — kilsteli antakius Natanielis.

Atidarau virtuvės duris ir iškart susiduriu su prieškambaryje stoviniuojančiais Triše ir Edžiu. Rankose jie laiko chereso taures.

— O, Samanta! Viskas paruošta? — pamačius mane Trišės veidas vylingai nušvinta. Iškart pajuntu didžiulę sąžinės graužatį dėl to, ką ketinu daryti.

Bet neturiu kitos išeities.

Giliai įkvepiu ir nutaisau savo geriausią „blogų žinių klientui pranešimo“ išraišką.

— Pone ir ponia Geiger, — rimtai pasižiūriu į vieno veidą, paskui į kito, norėdama būti tikra, kad patraukiau jų dėmesį. — Aš sukrėsta.

Užsimerkiu ir papurtau galvą.

— Sukrėsta? — nervingai atkartoja Trišė.

— Aš stengiausi kaip įmanydama, — atsimerkiu. — Bet bijau, kad negaliu dirbti su jūsų virtuvės įranga. Mano paruošta vakarienė neatitiko mano pačios profesionalių standartų. Negalėjau jums patiekti tokio gaminio. Žinoma, padengsiu visas jūsų išlaidas — ir pasisiūlysiu išeiti iš darbo. Išvyksiu rytoj ryte.

Štai. Padaryta. Ir jokių aukų.

Negaliu nežvilgčioti į Natanielį, stovintį virtuvės tarpduryje. Jis šypsodamas palinguoja galvą ir iškelia nykščius į viršų.

— Išvyksi? — nustėrusi žiūri į mane Trišė. Jos mėlynos akys, rodos, tuoj iškris iš orbitų. — Negali išvykti! Tu — geriausia namų šeimininkė, kokią mums yra tekę turėti! Edi, daryk ką nors!

— Ponia Geiger, po šio vakaro savo nesėkmės esu priversta taip pasielgti. Bijau, kad neturiu kitos išeities, — nudelbiu akis. — Kalbant atvirai, vakarienė buvo nevalgoma.

— Tai ne tavo kaltė! — karštai užprotestuoja ji. — Tai mūsų kaltė! Iškart užsakysime tau naują virtuvės įrangą.

— Bet...

— Tik sudaryk mums sąrašą, ko tau reikia. Negalvok apie išlaidas, mes tau padidinsime atlyginimą! — Ją staiga užvaldo nauja idėja. — Kiek tu nori? Sakyk savo kainą!

Šis pokalbis tikrai vyksta kitaip, negu tikėjausi.

— Na... mes niekada iš tikrųjų nekalbėjome apie atlyginimą... — truputį susigėdusi vėl nusuku žvilgsnį.

— Edi! — Trišė įsiutusi atsisuka į jį. — Kaltas tu! Samanta išeina, nes tu nepakankamai moki!

— Aš nieko nesakiau... — bejėgiškai pradedu.

— Ir jai reikia naujų puodų ir keptuvių. Pačių geriausių, — ji kumšteli Edį alkūne į šonkaulius ir sušnypščia. — Sakyk ką nors!

— Ee... Samanta, — Edis sutrikęs atsikrenkščia. — Mes būtume labai laimingi, jei tu pasiliktumei pas mus. Mes buvome labai maloniai nustebinti tavo darbo rezultatų. Kokios algos tu benorėtumei... mes sumokėsime, kiek reikės, — Trišė dar kartą jį kumšteli. — Sumokėsime daugiau, negu prašysi.

— Ir pasirūpinsime tavo sveikata.

Jie abu spokso į mane, vildamiesi, kad sutiksiu.

Žvilgteliu per petį į Natanielį, kuris pakelia galvą tarsi sakytų: „Kodėl gi ne?“

Mane apima pats keisčiausias jausmas. Trys žmonės prašo manęs pasilikti.

Galėčiau ir pasilikti. Paprasta ir aišku.

Nemoku gaminti valgio, primena man vidinis balsas. Nemoku tvarkyti kambarių. Nesu namų šeimininkė.

Bet galėčiau išmokti. Galėčiau visko išmokti.

Tyloje auga įtampa. Net Natanielis atidžiai stebi mane pro duris.

— Na... gerai, — jaučiu, kaip išsišiepiu iki ausų. — Gerai. Jei norite, kad likčiau... liksiu.

Vėliau tą patį vakarą, mums visiems pavalgius kiniško maisto, kuris buvo pristatytas į namus, paimu savo mobilųjį telefoną, paskambinu mamai į darbą ir palaukiu, kol įsijungia balso paštas.

— Viskas gerai, mama, — sakau. — Tau nereikia skambinti ir prašyti jokių paslaugų. Aš gavau darbą, — ir padedu telefoną.

Tarsi būtų nukirpta virvė.

Jaučiuosi laisva.

Dešimtas

Vienintelė problema ta, kad dabar iš tikrųjų reikia tapti namų šeimininke.

Kitą rytą žadintuvas suskamba anksti. Ateinu į virtuvę prieš septynias jau vilkėdama savo uniformą. Sodas skendi rūke, tylą drumsčia tik keletas karksinčių pievoje šarkų. Jaučiuosi lyg visame pasaulyje pabudusi būčiau tik aš.

Kiek galėdama tyliau išimu indus iš indaplovės ir viską sudėlioju į spinteles. Pristumiu kėdes prie stalo. Išsiverdu puodelį kavos. Tada nužvelgiu blizgančius granitinius paviršius.

Mano valdos.

Bet nesijaučiu šių valdų savininke. Jaučiuosi esanti kažkieno keliančioje baimę virtuvėje.

Taigi... ką darysiu toliau? Negaliu nustygti vietoje. Man reikia veiklos. Žvilgsnis užkliūna už seno Economist žurnalo krepšyje prie stalo. Pasiimu jį. Iš pradžių perverčiu, o paskui, siurbčiodama kavą, įninku skaityti įdomų straipsnį apie tarptautinį valiutų valdymą.

Išgirdusi garsus viršuje aš paskubomis padedu jį į vietą. Namų šeimininkėms nedera skaityti straipsnių apie tarptautinį valiutų valdymą. Man reikėtų triūsti aplinkui, gaminti uogienę ar dar ką nors.

Tačiau spintelė jau pilna uogienės stiklainių. Be to, aš vis tiek nemoku jos virti.

Kas dar? Ką namų šeimininkės veikia visą dieną? Ištyrusi visus virtuvės kampus konstatuoju, kad ji idealiai švari. Galėčiau paruošti pusryčius, šauna man mintis. Bet negaliu, nes nežinau, ko jie nori...

Tada visai netikėtai prisimenu vakarykštį rytą. Trišė man išvirė puodelį arbatos.

Galbūt šiandien man priklauso išvirti puodelį arbatos jai! Galbūt jie laukia viršuje, nekantriai barbendami pirštais į stalą ir niurna: „Kur ta prakeikta arbata?“

Greitai užkaičiu virdulį ir užplikau pilną arbatinuką. Pastatau jį ant padėklo kartu su puodeliais bei lėkštutėmis ir, minutėlę padvejojusi, dar pridedu porą sausainių. Tuomet užlipu laiptais aukštyn, tyliai nutipenu koridoriumi iki Trišės ir Edžio miegamojo... ir sustoju prie durų.

O kas dabar?

O jeigu jie miega, o aš juos pažadinsiu?

Tyliai pasibelsiu, nusprendžiu. Taip. Tylus, atsargus, trumpas namų šeimininkės pabeldimas.

Pakeliu ranką, norėdama pabelsti — bet padėklas per sunkus, kad jį išlaikyčiau viena ranka, indai pavojingai sužvanga, pradėję slysti į vieną šoną. Išsigandusi sugriebiu arbatinuką jam nespėjus nuslysti. Prakaituodama padedu visą padėklą ant grindų, pakeliu ranką ir labai tyliai pasibeldžiu. Vėl paimu padėklą.

Niekas neatsako. Ką dabar daryti?

Nedrąsiai pabeldžiu dar kartą.

— Edi! Liaukis! — už uždarų durų pasigirsta Trišės spygtelėjimas.

O Dieve. Kodėl jie manęs negirdi?

Mane visą išmuša karštis. Šis padėklas siaubingai sunkus. Negaliu stovėti už jų durų su arbatinuku visą rytą. Gal tiesiog nueiti šalin?

Jau ketinu apsisukti ir sėlinti atgal į virtuvę, bet staiga mane apima ryžtas. Ne. Nebūk tokia silpna. Išviriau arbatos ir ją jiems patieksiu. Arba bent jau pasiūlysiu. Jie visada gali man liepti išeiti.

Tvirtai suspaudžiu padėklą ir jo kampu stipriai trinkteliu į duris. Jau šitai jie tikrai išgirs.

Po akimirkos pasigirsta Trišės balsas.

— Prašom užeiti!

Su palengvėjimu atsikvepiu. Viskas gerai. Jie manęs laukia. Žinojau, kad lauks. Kažkokiu būdu sugebu paspausti durų rankeną, stengdamasi išlaikyti padėklą, įrėmusi jį į duris. Atidarau duris ir įžengiu į kambarį.

Trišė žvelgia į mane iš lovos. Ji viena guli išsidrėbusi ant pagalvių. Ji dėvi šilkinius naktinukus, plaukai susitaršę, o makiažas nubėgęs aplink akis. Akimirką Trišė atrodo apstulbusi, kad mato mane.

— Samanta, — griežtai prabyla ji. — Ko norėjai? Ar viskas gerai?

Staiga mane apima baisi nuojauta, kad atėjau labai nelaiku. Neatitraukiu žvilgsnio nuo jos, bet mano periferinis regėjimas užfiksuoja kambario detales. Ant grindų pastebiu knygą „Kūniškas malonumas“ ir buteliuką muskusinio masažo aliejaus. Ir...

Labai aptrintą knygą „Sekso džiaugsmai“ prie pat lovos. Atversta ties skyriumi „Turkiškas stilius“.

Gerai. Supratau. Jie tikrai nesitikėjo arbatos.

Sunkiai nuryju seiles, mėgindama išlaikyti šaltakraujiškumą, iš visų jėgų stengdamasi nuslėpti, kad aš tai pamačiau.

— Aš... aš atnešiau jums arbatos, — mano balsas lūžinėja iš susijaudinimo. — Pamaniau, kad jūs... pageidausite.

Nežiūrėk į „Sekso džiaugsmus“. Nenuleisk akių.

Trišės veidas su palengvėjimu nušvinta.

— Samanta! Tu — tikras lobis! Padėk jį čia! — ji lengvu mostu parodo į naktinį staliuką prie lovos.

Jau ketinu eiti jo link, kai atsiveria vonios durys, ir į kambarį įeina Edis. Jis dėvi tik pernelyg aptemptas trumpikes ir demonstruoja gana stulbinančią plaukuotą krūtinę.

Jėzau.

Kažkaip įstengiu nenutėkšti viso padėklo ant žemės.

— Aš... aš labai atsiprašau, — išlemenu, traukdamasi atgal. — Aš nežinojau...

— Nebūk kvailutė! Prieik arčiau! — linksmai sušunka Trišė, atrodo, visai apsipratusi su tuo, kad esu jos miegamajame. — Mes nesame drovūs.

Na, tą akimirką nuoširdžiai trokštu, kad jie būtų drovūs. Atsargiai prisiartinu prie lovos, peržengdama rausvai violetinę nėriniuotą liemenėlę. Surandu vietos padėklui ant Trišės naktinio stalelio, pastumdama į šalį įrėmintą fotografiją, kurioje ji su Edžiu kelia šampano taures jacuzzi vonioje.

Kaip galėdama greičiau išpilstau arbatą ir paduodu jiems abiem po puodelį. Negaliu pažvelgti Edžiui į akis. Kokiame dar darbe tu pamatysi savo viršininką nuogą?

Tik dar viename darbe, akimirksniu dingteli man. O tai visai neguodžia.

— Na... aš jau eisiu, — sumurmu po nosimi ir apsisuku eiti prie durų.

— Neskubėk! — Trišė pasigardžiuodama gurkšteli arbatos. — Mmm... Jei jau esi čia, norėčiau su tavimi paplepėti! Tai kaip mums sekasi?

— Ee... gerai, — jos naktinukai labai atviri, pro juos matyti krūties spenelis. Skubiai nudelbiu akis ir mano žvilgsnis užkliūna už barzdoto vyruko atverstoje knygoje „Sekso džiaugsmai“ su palaimos iškreipta veido išraiška.

Nejučiomis pradedu įsivaizduoju Trišę ir Edį tokioje pačioje pozoje.

Ne. Baik.

Jaučiu, kaip mano skruostai dega iš gėdos. Kokia čia nereali keistenybė, kad aš stoviu dviejų, beveik visai nepažįstamų žmonių miegamajame ir praktiškai stebiu, kaip jie mylisi. Ir neatrodo, kad tai jiems nors kiek rūpėtų...

Tada man paaiškėja. Žinoma. Juk aš — darbuotoja. Esu tarsi nematoma.

— Tai ar viskas gerai, Samanta? — Trišė pastato puodelį ant stalo ir atidžiai pažvelgia į mane. — Susiplanavai savo dienotvarkę? Jokių problemų?

— Jokių, — rausiuosi mintyse ieškodama tinkamos frazės. — Aš... daugmaž... viską jau žinau. — Ajajai. — Noriu pasakyti... jau orientuojuosi nuo ko pradėti ir panašiai.

Ajajai.

— Puiku! — sušunka ji patenkinta. — Taip ir žinojau! Tau nereikia baksnoti pirštu į kiekvieną dalyką! Išmanai, kaip tvarkytis namuose!

— Galima sakyti, kad taip!

Trišė nusišypso ir siurbteli arbatos.

— Tikiuosi, šiandien pradėsi skalbti.

Skalbimas. Net nepagalvojau apie skalbimą.

— Beje, norėčiau, kad pakeistumei patalynę, kai klosi lovą, — priduria ji.

Pakloti lovą?

Apie tai taip pat neteko susimąstyti.

Jaučiu lengvą panikos dieglį pilve. Aš ne tik kad nieko nežinau. Aš net neįsivaizduoju, nuo ko pradėti.

— Aišku, aš turiu savo... ee... nusistovėjusią dienotvarkę, — stengiuosi kalbėti nerūpestingai. — Bet nepakenktų, jei sudarytumėte mano pareigų sąrašą.

— Ak, — Trišė atrodo šiek tiek susierzinusi. — Na, jei tu tikrai manai, kad tau jo reikia.

— O aš, Samanta, norėčiau vėliau aptarti tavo sąlygas, — įsiterpia Edis. Jis stovi priešais veidrodį su svarmenimis rankose, — kad žinotum, į ką įsipainiojai, — nusikvatoja jis ir tyliai sušvokšdamas pakelia svarmenį sau virš galvos. Jo pilvas sugurgia, stengiantis išlaikyti svorį. Nieko gero nelauk.

— Taigi... aš kimbu į... darbą, — nepakeldama akių nuo grindų atbulomis artinuosi prie durų.

— Iki pasimatymo per pusryčius! — linksmai pamojuoja man iš lovos Trišė. — Atia atia!

Negaliu priprasti prie Trišės nuotaikų kaitos. Atrodo, kad mes staigiai nukrypome nuo santykio „darbuotojas — darbdavys“ į „drauge prabangiame kruiziniame laive leidžiančius laiką keleivius“.

— Ee... tuomet iki! — prisitaikau prie jos paploninto balso. Padarau reveransą, vėl atsargiai peržengiu jos liemenėlę ir kaip galima skubiau išsinešdinu iš kambario.

Pusryčiai — tikras košmaras. Tik po trijų nesėkmingų bandymų pagaliau išsiaiškinu, kaip reikia per pusę perpjauti greipfrutą. Kai pagalvoji, galima būtų palengvinti šį procesą. Galėtų kas nors ant vaisių užrašyti instrukciją, kaip perpjauti, arba nubrėžtų punktyrinę liniją, ar dar ką nors. Tuo tarpu išbėga užviręs pienas kavai, o kai visu pajėgumu užstatau kavos aparatą, kava išsitaško po visą virtuvę. Laimei, Trišė ir Edis taip įsijautę ginčijasi dėl to, kur praleisti artėjančias atostogas, kad, rodos, nepastebi, kas dedasi virtuvėje. Ir negirdi mano keiksmų.

Gera naujiena ta, kad aš tikrai manau, jog pagaliau išmokau naudotis skrudintuve.

Kai duona paskrunda, aš sudedu nešvarius indus į indų plovimo mašiną ir beviltiškai stengiuosi prisiminti, kaip ją vakar įjungiau. Tuo metu į virtuvę įeina Trišė.

— Samanta, ponas Geigeris norėtų matyti tave savo kabinete, — praneša ji. — Jis nori aptarti su tavimi atlyginimą ir darbo sąlygas. Neversk jo laukti!

— Ee... supratau, ponia, — nusilenkiu jai, pasitaisau uniformą ir nužingsniuoju į prieškambarį. Prisiartinusi prie Edžio kabineto durų, du kartus pabeldžiu.

— Įeikite! — pasigirsta džiugus balsas. Įėjusi pamatau Edį, sėdintį už savo rašomojo stalo: didžiulio raudonmedžio dirbinio su odos papuošimais bei brangiai atrodančiu nešiojamuoju kompiuteriu. Ačiū Dievui, Edis dabar jau dėvi tamsiomis kelnėmis ir sportiniais marškinėliais. Visas kambarys kvepia jo vandeniu po skutimosi.

— A, Samanta. Pasirengusi nedideliam posėdžiui? — Edis parodo į medinę kėdę dideliu atlošu priešais stalą, ir aš atsisėdu. — Štai prašau! Dokumentas, kurio tu laukei!

Žiūrėdamas į mane įtakingu žvilgsniu jis man įteikia aplanką, pavadintą NAMŲ ŠEIMININKĖS SUTARTIS. Atsiverčiu jį ir randu titulinį lapą, atspausdintą ant „pergamentinio“ kreminės spalvos vaškinio popieriaus. Puošniu viduramžių stiliaus raštu atspausdinti žodžiai:

SUTARTIS Tarp Samantos Svyting ir Pono ir Ponios Geiger Šią du tūkstančiai ketvirtųjų metų liepos 2-ąją dieną.

— Oho, — išsižioju iš nuostabos. — Ar... teisininkas užrašė šiuos žodžius?

Neįsivaizduoju nė vieno savo pažįstamo teisininko, rašančio sutartį viduramžių stiliaus dailyraščiu. Ką jau kalbėti apie jų spausdinimą ant netikro pergamento.

— Man nereikėjo teisininko paslaugų, — gudriai sukikena Edis. — Nežaidžiu tokių žaidimų. Duodu tau galvą nukirsti, kad tie vyrukai tik parašytų gal daugiau lotyniškų terminų. Patikėk, Samanta, šie dalykai visai paprasti, kad galėtumei juos pats parašyti, jei turi smegenų, — mirkteli jis man.

— Esu įsitikinusi, kad jūs teisus, — pagaliau ištariu. Atverčiu kitą lapą ir pradedu skaityti atspausdintus sakinius.

O Dieve. Kokie čia svaičiojimai? Skaitydama kai kurias frazes prikandu lūpą, kad nesusijuokčiau.

... Samanta Svyting (toliau IEŠKOVAS)...

Ieškovas? Ar jis bent įsivaizduoja, kas yra ieškovas?

... Numatoma, kad be kitų kulinarinių paslaugų teikimo,

abipusiu dviejų šalių susitarimu į meniu bus įtraukiami lengvi

užkandžiai, gėrimai...

Mano lūpos tvirtai suspaustos. Kad tik nesuprunkščiau.

Sutinkamai su iš anksto apgalvotu ipso facto, abi šalys, be

jokios abejonės, turės anksčiau išdėstytas teises.

Ką? Ką?

Visa sutartis — absoliutus nesąmonių kratinys. Teisininko žargono nuotrupos ir bereikšmės, nors ir įspūdingai skambančios frazės. Perbėgu akimis likusią puslapio dalį, beviltiškai stengdamasi išlaikyti rimtą veido išraišką. Mąstau, kaip tinkamai atsakyti.

— Aš žinau, kad visa tai atrodo gąsdinamai! — nutraukia tylą Edis, akivaizdžiai neteisingai supratęs mano delsimą. — Bet nesileisk įbauginama visų šių ilgų žodžių. Viskas iš tikrųjų paprasta! Ar jau žvilgtelėjai į atlyginimą?

Mano akys staigiai peršoka į grafą „Savaitės alga“, kur paryškintu šriftu išspausdintas skaičius. Tai šiek tiek mažiau negu uždirbdavau per valandą kaip teisininkė.

— Jūs nepaprastai dosnus, — patylėjusi padėkoju. — Labai jums ačiū, pone.

— Ar turi kokių klausimų? — jis linksmai nusišypso. — Nesivaržyk!

Nuo ko pradėti?

— Mm... ši dalis, — duriu pirštu į: „7 skirsnis: Valandos“. — Ar tai reiškia, kad aš nedirbsiu savaitgaliais? Turėsiu laisvus savaitgalius?

— Žinoma, — Edis atrodo nustebęs. — Visai nesiekiame, kad tu atsisakytumei poilsio dienų! Išskyrus specialias progas, už kurias sumokėsime papildomai... pamatysi 9 skirsnyje.

Nieko negirdžiu. Laisvi savaitgaliai. Ši mintis netelpa galvoje. Nemanau, kad turėjau visai laisvą savaitgalį nuo tada, kai man sukako dvylika.

— Puiku, — plačiai šypsodamasi pakeliu akis. — Labai jums ačiū!

— Argi ankstesni tavo darbdaviai neduodavo tau išeiginių?

Edis atrodo apstulbęs.

— Na, ne, — atvirai atsakau. — Iš tikrųjų, ne.

— Gal jie kokie vergvaldžiai?! Mes būsime daug supratingesni, — nusišypso jis. — Dabar paliksiu tave vieną, kad galėtumei ramiai perskaityti sutartį, prieš ją pasirašydama.

— Aš daugmaž ją perskaičiau... — nutylu, kai Edis priekaištingai pakelia ranką.

— Samanta, Samanta, Samanta, — tėviškai pagrūmoja pirštu jis. — Duosiu tau mažą patarimą, kuris tau tikrai pravers ateityje. Visada labai atidžiai perskaityk teisinius dokumentus.

Pašnairuoju į jį. Mano nosis nervingai trūkčioja, bandant išlaikyti rimtą veido išraišką.

— Taip, pone, — galiausiai ištariu. — Pasistengsiu to nepamiršti.

Edis išeina iš kambario, o aš vėl pažvelgiu į dokumentą. Vartydama akis, paimu pieštuką ir automatiškai pradedu taisyti tekstą, perfrazuodama, išbraukdama sakinius ir prirašydama komentarus paraštėse.

Tada staigiai save sustabdau.

Ką, po velnių, aš čia išdarinėju?

Griebiu trintuką ir skubiai ištrinu visus savo pataisymus. Paimu rašiklį ir sutelkiu dėmesį į lapo apačią, kur pelėda iš animacinio filmuko su teisėjo mantija rodo sparnu į punktyrinę liniją.

Vardas: Samanta Svyting.

Profesija:

Minutėlę delsiu, tada įrašau: „Namų darbininkė“.

Rašydama šiuos žodžius pajuntu nepasitikėjimo dvelksmą. Aš tikrai tai darau. Aš tikrai imuosi šio darbo, kuris nutolęs nuo mano ankstesnio gyvenimo šimtus mylių visomis prasmėmis. Ir niekas nežino, ką aš veikiu.

Staiga prieš akis sušmėžuoja motinos veido išraiška, jei ji sužinotų, kur dabar esu... jei ji pamatytų mane su šia uniforma... ji išvirstų iš savo brangių batelių. Man kyla pagunda jai paskambinti ir pasakyti, ką ketinu daryti.

Bet neskambinsiu. Neturiu laiko apie tai galvoti. Manęs laukia skalbiniai.

Per du kartus šiaip ne taip nutempiu visus skalbinius į skalbyklą. Numetu du pilnus krepšius ant plytelėmis išklotų grindų ir pažvelgiu į aukščiausios technologijos šedevrą — skalbimo mašiną. Tikriausiai sudėtinga nebus.

Nesu labai patyrusi šioje srityje. Namuose viską, išskyrus apatinius, siunčiu į sauso valymo valyklą. Bet tai dar nereiškia, kad man nepavyks. Tiesiog reikia pasinaudoti smegenimis. Pirmą kartą atidarau mašinos dureles. Iškart pradeda žybsėti elektroninis ekranas. SKALBTI? SKALBTI?

Sutrinku. Savaime suprantama, kad noriu, jog tu skalbtum, norisi atšauti. Tiesiog leisk man sudėti į tave prakeiktus drabužius.

Giliai įkvepiu. Nusiramink. Viskas iš eilės. Pirmas žingsnis: pripildyti skalbimo mašiną. Griebiu šūsnį drabužių ir stabteliu.

Ne. Pirmas žingsnis — išrūšiuoti drabužius. Žavėdamasi savimi, kad apie tai pagalvojau, pradedu nešvarius drabužius rūšiuoti į krūveles ant žemės pagal jų etiketes.

Balti 40.

Balti 90.

Skalbti išvirkščius.

Skalbti spalvotus atskirai.

Skalbti atsargiai.

Skalbti LABAI ATSARGIAI.

Bebaigdama kraustyti pirmą krepšį, jaučiuosi totaliai suglumusi. Sumėčiau drabužius ant grindų į kokias dvidešimt skirtingų krūvelių. Daugiausia drabužiai guli atskirai po vieną. Absurdas. Negaliu skalbti dvidešimt kartų. Užtruksiu visą savaitę.

Ką daryti? Kaip susigaudyti? Susierzinu. Jaučiu, kaip po truputį mane apima panika. Kankinuosi čia jau penkiolika minučių ir dar net nepajudėjau į priekį.

Gerai... tiesiog pagalvokime racionaliai. Visame pasaulyje žmonės skalbia kasdien. Tikriausiai nėra taip sunku. Tereikia tuos drabužius šiek tiek suderinti.

Pakeliu vieną skalbinių krūvą nuo grindų ir sugrūdu juos į skalbimo mašinos būgną. Tada atidarau artimiausią spintelę ir žagteliu nuo skalbimo miltelių gausybės. Kuriuos pasirinkti? Mano galvoje knibždėte knibžda televizijos reklamose girdėti žodžiai. Balti kaip sniegas. Balčiau už baltą. Neardantis audinių. Skalbimo mašina veiks ilgiau su CALGON.

Visai netrokštu, kad ši mašina veiktų ilgiau. Tiesiog noriu, kad ji išskalbtų tuos prakeiktus drabužius.

Galiausiai griebiu pakelį, ant kurio pavaizduoti balti marškinėliai, įberiu miltelių į nedidelį stalčiuką mašinoje ir šiek tiek ant skalbinių pačiame būgne. Sandariai uždarau duris. O kas toliau?

SKALBTI? Vis dar mirksi man mašina. SKALBTI?

— Ee... taip! Išskalbk juos, — paspaudžiu atsitiktinai pasirinktą mygtuką.

ĮVESKITE PROGRAMĄ, — sumirksi mašina.

Programą?

Mano akys laksto, ieškodamos instrukcijų. Už vandens žarnos pastebiu užkištą mašinos valdymo knygelę. Griebiu ją ir greitai perverčiu puslapius.

Ne viso galingumo programa, skirta negausiam skalbimui, pritaikyta tik skalbimo programoms A3-E2 ir skalavimo programoms G2-L7, neskaitant H4.

Ką?

Nagi. Aš baigiau Kembridžo universitetą. Dieve, net moku lotynų kalbą. Galiu šitai suprasti. Atverčiu kitą puslapį.

Programose E5 ir F1 nėra centrifūgos funkcijos. NEBENT prieš pradedant skalbti penkias sekundes spaudžiamas mygtukas „C“ ARBA dešimt sekundžių E5 programos metu (nevilnoniams drabužiams).

Ne, nieko nesuprantu. Tarptautinio korporacinio bylinėjimosi egzaminas buvo milijonus kartų lengvesnis. Gerai, pamirškime valdymo instrukcijas. Pasitikėkime nuojauta. Namų ruošos žinovės judesiu paspaudžiu mygtuką valdymo pultelyje.

PROGRAMA K3? Sužybsi mašina. PROGRAMA K3?

Man nepatinka programos K3 pavadinimas. Jis atrodo bloga lemiantis. Tarsi kokia bedugnė, per kurią reikia peršokti, arba slaptas vyriausybės sąmokslas.

— Ne, — garsiai paprieštarauju, maigydama mašinos valdymo pultelį. — Noriu ko nors kito.

JŪS PASIRINKOTE PROGRAMĄ K3, sumirksi ji man.

— Bet aš nenoriu programos K3! — susijaudinusi sušunku. — Noriu ko nors kito!

Spaudinėju visus mygtukus, bet mašina manęs neklauso. Girdžiu, kaip vanduo šniokšdamas pradeda tekėti į vidų. Užsidega žalia lemputė.

K3 PRASIDEDA, užsidega užrašas. DIDŽIAUSIO GALINGUMO PROGRAMA APMUŠALAMS.

Didžiausio galingumo? Apmušalams?

— Sustok, — sušvokščiu, vos atgaudama kvapą, ir pradedu iš visų jėgų minkyti visus mygtukus. — Stok! — iš nevilties spiriu į mašiną. — Liaukis!

— Ar viskas gerai? — iš virtuvės pasigirsta Trišės balsas. Atšoku nuo mašinos ir pasitaisau išsidraikiusius plaukus.

— Ee... viskas gerai! Viskas gerai! — nutaisau profesionalės šypseną, kai ji pasirodo tarpduryje. — Tik... pradedu skalbti.

— Šaunuolė, — ji ištiesia man dryžuotus marškinius. — Reikia, kad į pono Geigerio marškinius įsiūtumei sagą. Jei tik galėtumei...

— Žinoma! — paimu marškinius iš jos rankų ir sunkiai nuryju seiles.

— O štai tavo pareigų sąrašas! — Trišė ištiesia man lapą popieriaus. — Jis, žinoma, nepilnas, bet turėtų tau padėti įsivažiuoti.

Perbėgus akimis ilgiausią sąrašą, man pasidaro silpna.

Pakloti lovas... šluoti ir valyti paradinius laiptus... prižiūrėti kambarines gėles... blizginti visus veidrodžius... palaikyti tvarką spintelėse... skalbti... kasdien valyti vonios kambarius...

— Ar viskas aišku? Gal turi kokių klausimų? — priduria Trišė.

— Ee... ne! — mano balsas truputį prislopintas. — Kol kas viskas aišku!

— Bet pirmiausia pradėk lyginti drabužius, — tęsia ji toliau rimtai. — Na, lyginimo bus tikrai nemažai, kaip jau turbūt pastebėjai. Drabužių susikaupia gana... — dėl kažkokios priežasties Trišė pažvelgia aukštyn. Nujausdama kažką bloga, aš nuseku jos žvilgsniu. Ten, virš mūsų, ant medinės džiovinimo kabyklos kabo stirta susiglamžiusių sausų skalbinių. Bent trys dešimtys.

Spoksau į juos ir jaučiu artėjantį isterijos priepuolį. Nemoku išlyginti net marškinėlių. Niekada gyvenime nesu į rankas paėmusi lygintuvo. Kaip su tuo susidorosiu?

— Tikiuosi, tu greitai viską išlyginsi! — linksmai priduria ji. — Lyginimo lenta štai ten, — linkteli ji į šalį.

— Mm, ačiū! — įstengiu išlementi.

Svarbiausia atrodyti pasitikinčiai savimi. Išsitrauksiu lyginimo lentą, palauksiu, kol ji išeis... o tada sukurpsiu naują planą.

Drąsiai suimu rankomis lyginimo lentą, stengdamasi atrodyti kaip tikra žinovė, kuri tai darė visą gyvenimą. Staigiu judesiu trukteliu vieną metalinę koją, bet ji nepajuda. Taip pat nesėkmingai pabandau truktelėti kitą. Traukiu vis stipriau ir stipriau, kol mane išpila prakaitas, bet prakeiktas daiktas manęs neklauso. Kaip jis atsidaro?

— Ji turi skląstį, — pasufleruoja man Trišė, stebėdama mano bevaises pastangas su nuostaba veide. — Po apačia.

— Žinoma! — nusišypsau ir apgraibomis ieškau, beviltiškai baksnoju ir spaudinėju, kol be jokio išankstinio perspėjimo visas šis daiktas išsitiesia į paslankų kojų trikampį. Lenta išsprūsta man iš rankų, jos metalinės kojos staigiai susitraukia iki dviejų pėdų aukščio ir užsifiksuoja.

— Che che, — sutrikusi sukikenu. — Aš tik... sureguliuosiu.

Pakeliu lentą ir bandau ištempti kojas, bet jos neužsifiksuoja. Mano skruostai dega. Visą amžinybę terliojuosi su ta lenta, traukydama kojas pirmyn atgal. Kaip, po perkūnais, šitas šūdinas daiktas veikia?

— Iš tikrųjų, kita vertus, — nerūpestingai ištariu, — man visai patinka žema lyginimo lenta. Paliksiu ją tokią, kokia yra.

— Negali lyginti ant tokios lentos! — apstulbusi nusijuokia Trišė. — Tik pastumk svertą! Reikia stiprokai truktelėti... parodysiu tau.

Ji paima iš manęs lentą ir dviem judesiais sureguliuoja tinkamą aukštį.

— Tikriausiai esi pratusi prie kito modelio, — sumaniai priduria ji ir užfiksuoja lentą. — Joms visoms būdingos mažos gudrybės.

— Taip! — su palengvėjimu čiumpu šį pasiteisinimą. — Žinoma! Aš labiau pratusi naudotis... ee... Nimbus 2000.

Trišė nustebusi spokso į mane.

— Ar kartais ne taip vadinasi Hario Poterio šluota?

Šūdas.

Žinojau, kad kažkur jau esu girdėjusi tą pavadinimą.

— Taip... tikrai, — pagaliau pripažįstu ir jaučiu, kaip užsiliepsnoja mano skruostai. — Bet taip pat labai populiari lyginimo lenta. Tiesą sakant, manau, kad šluotą pavadino... ee... būtent lyginimo lentos garbei.

— Tikrai? — atrodo, Trišei mano žinios padarė įspūdį. — Nežinojau! — mano siaubui, ji vylingai atsiremia į duris ir prisidega cigaretę. — Nekreipk į mane dėmesio! — tyliai priduria ji. — Tiesiog tęsk savo darbą!

Tęsti darbą?

— Lygintuvas ten, — pamoja ji ranka, — už tavęs.

— Ee... puiku! Ačiū! — paimu lygintuvą ir atsargiai, lėtai jį įjungiu. Mano širdis daužosi iš baimės. Neišdegs. Reikia kažkaip gelbėtis, tačiau nieko doro nesugalvoju. Mano galvoje švilpia vėjai.

— Manau, kad lygintuvas jau pakankamai karštas! — paslaugiai primena Trišė.

— Aišku! — perkreipiu lūpas į šypseną.

Neturiu kito pasirinkimo. Reikės pradėti lyginti. Pakeliu ranką aukštyn ir, nevikriai sugriebusi vienus marškinius, kerėpliškai užmetu juos ant lyginimo lentos. Vilkinu laiką. Net nežinau nuo ko pradėti.

— Ponui Geigeriui nepatinka per daug iškrakmolytos apykaklės, — pabrėžia Trišė.

Per daug kokios? Staigiai apsidairau ir mano akys užkliūva už buteliuko su etikete „Purškiamas krakmolas“.

— Žinoma! — sunkiai nuryju seiles, stengdamasi kartu nuryti gerkle kylančią paniką. — Na, aš tikriausiai... pradėsiu krakmolijimo stadiją... netrukus...

Negalėdama patikėti tuo, ką darau, suspaudžiu rankoje lygintuvą. Jis daug sunkesnis negu įsivaizdavau. Be to, iš jo rūksta siaubingi garų debesys. Labai nedrąsiai priartinu jį prie medvilninio audinio. Neįsivaizduoju, nuo kurios marškinių dalies pradėti. Tikriausiai bus geriau užsimerkti.

Staiga iš virtuvės pasigirsta skambutis. Telefonas. Ačiū Dievui... ačiū Dievui... ačiū Dievui...

— O, kas ten galėtų būti? — susiraukia Trišė. — Atleisk, Samanta, reikia atsiliepti...

— Viskas gerai! — mano balsas spiegiantis. — Nesijaudinkite! Aš toliau tęsiu...

Vos tik Trišė išeina iš kambario, su trenksmu padedu lygintuvą ir susiimu rankomis už galvos. Tikriausiai išprotėjau. Ši avantiūra geruoju nesibaigs. Nesu sutverta būti namų šeimininke. Išsigandusi suspiegiu, kai lygintuvas pūsteli garų man tiesiai į veidą. Išjungiu jį ir, atsirėmusi į sieną, susmunku ant grindų. Dar tik dvidešimt po devynių, o jau šitaip susimoviau.

O dar maniau, kad teisininkai darbe patiria daug įtampos.

Vienuoliktas

Trišei grįžus į virtuvę, jaučiuosi jau šiek tiek nusiraminusi. Aš sugebėsiu. Žinoma, sugebėsiu. Juk čia — ne kvantinė fizika. Čia — namų ruoša.

— Samanta, gaila, bet visai dienai mes paliksime tave vieną, — praneša susirūpinusi Trišė. — Ponas Geigeris žaidžia golfą, o aš noriu apžiūrėti savo labai artimos draugės naują Mercedes. Ar susitvarkysi viena pati?

— Žinoma, susitvarkysiu! — patikinu, bandydama pernelyg neparodyti užplūdusio džiaugsmo. — Nesijaudinkite dėl manęs. Tikrai. Aš toliau tvarkysiuos...

— Ar jau išlyginai drabužius? — Trišė žvilgteli į skalbyklos duris ir smalsiai nužvelgia mane.

Išlyginau? Gal ji mano, kad aš kokia supermoteris?

— Tiesą sakant, nutariau lyginti vėliau. Pirmiausia noriu sutvarkyti namus, — sakau žinovės balsu. — Tokia mano įprasta dienotvarkė.

— Žinoma, — pritariamai linkteli galvą ji. — Kaip tau patogiau. Dabar negalėsiu tau atsakyti į jokius klausimus, bet tau pagelbės Natanielis! — ji pašaukia jį pro duris. — Jau susipažinai su Natanieliu, ar ne?

— O, — sekundėlę nuščiūvu, pamačiusi įeinantį jį — susitaršiusiais plaukais ir suplėšytais džinsais. — Ee... taip. Labas.

Truputį keista matyti jį šį rytą po visos tos sumaišties vakar. Mūsų akims susitikus, jo lūpose ima žaisti nežymi šypsenėlė.

— Labas, — pasisveikina jis. — Kaip sekasi?

— Puikiai! — linksmai atsakau. — Tikrai gerai.

— Natanielis žino viską, ką galima žinoti apie šį namą, — įsiterpia, lūpdažiu vedžiodama lūpas, Trišė. — Tad jei ko nors nerasi... jei reikės sužinoti, kaip atsirakina durys ar dar kas nors... klausk jo drąsiai.

— Turėsiu tai omeny, — linkteliu galvą. — Ačiū.

— Bet, Natanieli, būk geras ir netrukdyk Samantai, — priduria rūstų žvilgsnį į jį įsmeigusi Trišė. — Nepamiršk, kad ji dirba pagal savo įprastą dienotvarkę.

— Nepamiršiu, — rimtai linkteli galvą Natanielis. Trišei nusisukus aš pagaunu jo reikšmingą linksmą žvilgsnį ir pajuntu, kaip pradedu rausti.

Ką tai turėtų reikšti? Kodėl jis mano, kad aš neturiu dienotvarkės? Tik todėl, kad nemoku gaminti valgio, dar nereiškia, kad nemoku nieko.

— Tai tu susitvarkysi? — Trišė čiumpa savo rankinę. — Radai visas valymo priemones?

— Ee... — aš sutrikusi apsidairau.

— Skalbykloje! — ji dingsta sekundei ir pasirodo, laikydama rankose didžiulę mėlyną pilną valiklių vonelę, ir padeda ją ant stalo. — Prašau! Ir nepamiršk pirštinaičių! — džiugiai priduria ji.

Ko?

— Guminių pirštinių, — paaiškina Natanielis. Jis iš vonelės ištraukia didelę rožinės spalvos pirštinių porą ir apsimestinai pagarbiai nuleidęs galvą įteikia jas man.

— Taip, ačiū, — išdidžiai padėkoju. — Žinojau.

Niekada gyvenime nesu mūvėjusi guminių pirštinių. Stengdamasi nekrūpčioti, užsimaunu jas ant plaštakų.

O brangiausiasis Dieve. Niekada savo rankose nejaučiau nieko tokio slidaus, guminio ir... šlykštaus. Privalėsiu jas mūvėti visą dieną?

— Čia-a-a-a-u! — pasigirsta Trišės balsas iš prieškambario ir užtrenkiamų durų garsas.

— Puiku! — sakau. — Na... laikas pradėti.

Laukiu, kol išeis Natanielis, bet jis atsiremia į stalą, pašaipiai šypsodamasis ir pasirengęs mane stebėti.

— Ar bent įsivaizduoji, kaip tvarkyti namus?

Pradedu jaustis įsižeidusi. Nejaugi atrodau taip, lyg negalėčiau sutvarkyti namų?

— Žinoma, kad žinau, kaip tvarkytis, — pavartau akimis.

— Vakar papasakojau apie tave mamai, — Natanielis staiga plačiai nusišypso, tarsi prisimindamas pokalbį. Įtariai į jį pasižiūriu. Ko jis apie mane prikalbėjo? — Kad ir kaip būtų, — pažvelgia į mane įkyruolis, — ji norėtų tave išmokyti ruošti valgį. Ir su mielu noru tau duotų patarimų, kaip tvarkyti namus...

— Man nereikia patarimo, kaip tvarkyti namus! — atšaunu. — Aš esu tvarkiusi namus daugybę kartų. Tiesą sakant, jau norėčiau pradėti.

— Nekreipk į mane dėmesio, — gūžteli pečiais Natanielis.

Aš jam parodysiu. Profesionalės judesiu paimu metalinį purkštuvą iš vonelės ir papurškiu ant stalo. Štai. Ir kas dabar pasakys, kad nieko nenutuokiu?

— Taigi esi tvarkiusi namus daugybę kartų, — nenuleisdamas nuo manęs akių nutęsia Natanielis.

— Taip. Milijonus.

Valiklis sukietėjo į mažus permatomus pilkus lašelius. Greitai patrinu juos pašluoste, bet jie nenusivalo. Šūdas.

Atidžiau pasižiūriu į purkštuvą. „NENAUDOTI GRANITINIAMS PAVIRŠIAMS“. Šūdas.

— Šiaip ar taip, — paskubomis paslepiu sugadintą paviršių pašluoste, — tu man trukdai. — Čiumpu plunksninę dulkių šluotelę iš mėlynosios vonelės ir įninku ja valyti trupinius nuo virtuvės stalo. — Atleisk...

— Tuomet tau netrukdysiu, — Natanielio lūpos vėl sutrūkčioja. Jo žvilgsnis sminga į dulkių šluotelę. — Nenori tam reikalui panaudoti šepetį ir semtuvėlį?

Su nepasitikėjimu pasižiūriu į dulkių šluotelę. Kodėl netinka šita? Kas jis manosi esąs? Valytojų prižiūrėtojas?

— Aš turiu savų metodų, — atsakau, iškeldama smakrą. — Ačiū.

— Gerai, — šypteli jis. — Iki.

Neleisiu jam manęs trikdyti. Aš tikrai sugebėsiu sutvarkyti šiuos namus. Man tik reikia... plano. Dienotvarkės kaip darbe.

Natanieliui išėjus, iškart griebiu pieštuką, lapą popieriaus ir nedelsiant pradedu keverzoti šios dienos darbų sąrašą. Įsivaizduoju save nepriekaištingai vieną po kitos atliekančią užduotis. Vienoje rankoje laikau šepetį, kitoje — dulkių šluotelę, visur, kur prisiliečiu, suspindi švara. Būsiu kaip Merė Popins.

9.30-9.36 Pakloti lovas.

9.36-9.42 Iš skalbimo mašinos išimti skalbinius ir sudėti juos į džiovyklą.

9.42-10.00 Išvalyti vonios kambarius.

Pabaigiu sąrašą ir perskaičiusi pajuntu lengvą, gaivinantį optimizmo gūsį. Taip jau geriau. Jau panašu į darbą. Dirbdama tokiu greičiu, viską sutvarkysiu dar iki priešpiečių.

9.36 Sušiktas reikalas. Nemoku pakloti lovos. Kodėl ši paklodė negali gulėti tiesiai?

9.42 Ir kodėl jie gamina tokius sunkius čiužinius?

9.54 Tikra kankynė. Dar niekada man taip neskaudėjo rankų. Tie patalai sveria toną, o paklodžių man nepavyksta ištiesinti. Neįsivaizduoju, ką daryti su tais bjauriais kampučiais. Kur kambarinės juos paslepia? Kaip jos tai daro?

10.36 O ne. Prašau, tik ne tai.

Negaliu žiūrėti. Visiška katastrofa. Visi drabužiai skalbimo mašinoje nusidažė rožine spalva. Visi iki vieno.

Kas nutiko?

Drebančiais pirštais išimu šlapią kašmyro nertinį. Jis buvo kreminės spalvos, kai jį ten įkišau. Dabar jis šlykštaus rožinio saldainio atspalvio. Žinojau, kad ta K3 programa nieko gera neatneš. Žinojau...

Tik nusiramink. Turi būti kokia nors išeitis. Turi. Reikia žvilgtelėti į lentyną su valymo priemonėmis. Mano akys pašėlusiai bėgioja nuo vieno butelio ar purkštuvo prie kito. Dėmių valiklis... Vanish... neabejoju, kad yra kokia nors priemonė. Tik reikia pagalvoti...

10.42 Gerai, radau atsakymą. Galbūt nesuveiks šimtu procentų, bet tai mano vienintelis šansas.

11.00 Ką tik išleidau 852 svarus sterlingų, nes pirkau panašių drabužių į tuos, kuriuos sugadino skalbimo mašina. Ketinu juos nepastebimai sukeisti. Harrods prekybos centro pardavimo skyrius labai paslaugiai sutiko visus juos nedelsiant man atsiųsti. Aš tik meldžiu dangaus, kad Trišė ir Edis nepastebėtų stebuklingai jų spintoje atsinaujinusio garderobo.

Dabar tereikia atsikratyti visų rožinių drabužių ir imtis kito sąrašo punkto.

11.06 Ir... o ne. Lyginimas? Kaip išspręsiu šia problemėlę?

11.12 Na, štai. Peržvelgiau vietinį laikraštį ir radau atsakymą ir į šį klausimą. Drabužius paims mergina iš kaimo ir išlygins juos per naktį. Sumokėsiu jai tris svarus sterlingų už drabužį. Be to, ji įsius sagą į Edžio marškinius.

Šis darbas man jau kainavo beveik tūkstantį svarų sterlingų, o dar net ne vidurdienis.

11.42 Man sekasi puikiai. Viskas gerai. Įjungiau dulkių siurblį. Grakščiai su juo sukuosi po kambarius.

Šūdas. Kas čia buvo? Kas ką tik pakliuvo į dulkių siurblį? Kodėl jis čerška?

Aš jį sulaužiau?

11.48 Kiek kainuoja dulkių siurblys?

12.24 Beprotiškai skauda kojas. Klūpėdama ant kietų plytelių, valandų valandas šveičiau vonią. Ant kelių matyti įsirėžusios nuo plytelių žymės. Man karšta, o cheminės valymo priemonės kelia kosulį. Norisi tik griūti į lovą, bet nevalia pasiduoti. Negaliu nė akimirkos sustoti. Aš taip atsilieku nuo dienotvarkės...

12.30 Kodėl nesiseka atidaryti baliklio butelio? Į kurią pusę turi būti atsuktas purkštukas? Sumišusi sukinėju jį aplink, spoksodama į rodyklėles ant plastiko... kodėl niekas neišbėga? Na, gerai, dabar paspausiu labai labai stipriai...

Šūdas. Vos nepataikė į akį.

12.32 ŠŪDŲ ŠŪDAS. Ką jis padarė mano PLAUKAMS?

Trečią valandą dienos aš jau galutinai nusikamavusi. Įvykdžiau tik pusę savo sąraše pažymėtų užduočių, bet pabaigos nematyti. Nežinau, kaip žmonės tvarko namus. Tai pats sunkiausias darbas, kokį esu kada dirbusi.

Nė iš tolo nepavyksta nepriekaištingai atlikti darbų. Nė iš tolo neprimenu Merės Popins. Lakstau nuo vieno nebaigto darbo prie kito kaip begalvė višta. Šiuo metu stoviu ant kėdės ir mėginu blizginti veidrodį svetainėje, bet jaučiuosi kaip košmare. Kuo daugiau trinu, tuo nešvaresnis jis tampa.

Vis žvilgteliu į savo atspindį. Dar niekada per visą gyvenimą neatrodžiau tokia susivėlusi, kokia esu dabar. Plaukai išsitaršę kaip papuola, o juos dar „puošia“ groteskiška žaliai balta sruoga toje vietoje, kur užsipurškiau baliklio. Meino veidas ryškiai raudonas ir blizgantis, rankos rožinės ir skaudančios nuo šveitimo, o akys pasruvusios krauju.

Kodėl jis nenusivalo? Kodėl?

— Nusivalyk! — suklykiu, beveik kūkčiodama iš nusivylimo. — Nusivalyk, tu prakeiktas... prakeiktas...

— Samanta.

Pamačiusi nešvariame stikle Natanielio atvaizdą, suglumusi nustoju trynusi. Jis stovi tarpduryje. — Ar bandei naudoti actą?

— Actą? — įtariai nužvelgiu jį.

— Jis panaikina nešvarumus, — priduria jis. — Tinka valyti stikliniams paviršiams.

— Ak, taip, — padedu skudurą į šalį, stengdamasi atgauti savo išdidų šaltumą. — Taip, aš tai žinojau.

Natanielis papurto galvą.

— Nežinojai.

Pažvelgiu į jo rimtą ir nepermaldaujamą veidą. Nėra prasmės ilgiau apsimetinėti. Jis žino, kad niekada gyvenime nesu tvarkiusi namų.

— Taip, tu teisus, — galiausiai pripažįstu. — Nežinojau.

Nulipu nuo kėdės ir susverdėju iš nuovargio. Akimirkai įsikimbu į židinio atbrailą, kad išlaikyčiau pusiausvyrą.

— Tau reikėtų pertraukos, — griežtai prareiškia Natanielis. — Mačiau, kaip visą dieną triūsei. Ar bent pavalgei priešpiečius?

— Neturėjau laiko.

Staiga pasijuntu labai pavargusi, visiškai išsekusi ir klesteliu ant kėdės. Skauda visus kūno raumenis, įskaitant tuos, apie kurių buvimą nė nenutuokiau. Jaučiuosi lyg būčiau bėgusi maratoną ar perplaukusi jūrą. O vis tiek dar neišblizginau medinių paviršių ir neišdulkinau kilimų.

— Tvarkyti namus... sunkiau negu įsivaizdavau, — pagaliau atsidustu. — Daug sunkiau.

— Mhm, — tiriamai žvelgdamas į mane linkteli jis galvą. — Kas nutiko tavo plaukams?

— Baliklis, — trumpai atsakau. — Valiau tualetą.

Jis dusliai prunkšteli iš juoko, bet aš nepakeliu į jį akių. Kalbant atvirai, man jau viskas vis vien.

— Tu — stropi darbininkė, — toliau kalba jis. — Tikrai. Patikėk, greitai bus lengviau...

— Aš nesugebu, — negaliu sulaikyti iš mano burnos besiveržiančių žodžių. — Negaliu dirbti šio darbo. Aš... beviltiška.

— Dar ir kaip gali, — Natanielis pasirausia savo kuprinėje ir ištraukia kokakolos skardinę. — Štai, atsigerk. Negali važiuoti toliau be degalų.

— Ačiū, — sakau dėkingai imdama skardinę iš jo rankų. Atsidariusi godžiai nuryju gurkšnį šalto gėrimo. Tai pats skaniausias dalykas, kokį tik esu ragavusi. Nuryju dar vieną godų gurkšnį, ir dar vieną.

— Pasiūlymas vis dar galioja, — po pauzės priduria jis. — Mano mama tave pamokys, jei nori.

— Tikrai? — nusišluostau lūpas, nusibraukiu nuo kaktos sulipusius plaukus ir pažvelgiu į jį. — Ji mane... išmokytų?

— Mano mama nebijo iššūkių, — nusišypso Natanielis. — Ji pamokys tave kulinarinių gudrybių bei viso kito, ką tau reikia sužinoti, — jis atlaidžiai žvilgteli į nešvarų veidrodį.

Staiga pajuntu deginančią gėdą ir nusuku akis. Nenoriu būti niekam tikusi. Nenoriu, kad mane kas nors mokytų. Tai ne man. Aš noriu sugebėti viską atlikti pati, neklausdama niekieno patarimo.

Bet reikia pažvelgti realybei į akis. Man iš tiesų reikia pagalbos.

Be to, jei ir toliau dirbsiu kaip šiandien, po dviejų savaičių bankrutuosiu.

Atsigręžiu į Natanielį.

— Būtų puiku, — nuolankiai linkteliu. — Tikrai būčiau dėkinga. Ačiū.

Dvyliktas

Pabundu šeštadienį smarkiai plakančia širdimi ir šoku ant kojų svaigstančia galva nuo minčių apie šios dienos darbus...

Ir tada sustoju. Viduje sucypia automobilio stabdžiai. Akimirką negaliu pajudėti. Tada, šiek tiek padvejojusi, išsitiesiu lovoje. Mane apima pats keisčiausias, nepaprasčiausias jausmas, kokį man yra tekę patirti.

Šiandien galiu nieko neveikti.

Nereikia peržiūrinėti sutarčių, atsakinėti elektroninių laiškų, bėgioti į skubius susitikimus firmoje. Nieko.

Suraukiu kaktą, stengdamasi prisiminti paskutinį kartą, kai galėjau nieko neveikti, bet neįstengiu. Atrodo, lyg niekada neturėjau laisvos minutės nuo to laiko, kai man buvo septyneri. Lėtai išsirangau iš lovos, prieinu prie lango ir pažvelgiu pro jį į ankstų rytą, skaistų žydrą dangų, bandydama suvokti dabartinę savo situaciją. Šiandien mano išeiginė. Niekas manęs nevers dirbti viršvalandžių. Niekas nepaskambins ir nepareikalaus nedelsiant atvykti. Šis laikas skirtas man. Mano laikas.

Stovint prie lango ir mąstant apie tai, keistas jausmas įsižiebia mano viduje. Pasijuntu lengvutė, kylanti į svaiginantį aukštį kaip oro balionas. Aš esu laisva. Palaiminga šypsena nušvinta mano veide, kai pamatau savo pačios atspindį stikle. Pirmą kartą gyvenime galiu daryti, ką tik panorėjusi.

Žvilgteliu į laikrodį — dar tik penkiolika po septynių. Ką nuveikus? Nuo ko pradėjus? Mane užlieja nauja džiaugsmo banga. Norisi garsiai kvatotis.

Vis tiek iš įpročio mintyse jau pradedu planuoti dienotvarkę. Pamiršk tuos šešių minučių intervalus. Pamiršk amžiną skubėjimą. Pradėsiu matuoti laiką valandomis. Valanda — mirkti karštoje vonioje ir apsirengti. Valanda — su pasimėgavimu papusryčiauti. Valanda perskaityti rytinį laikraštį, puslapis po puslapio. Šis rytas bus pats tingiausias, pats ramiausias, pats maloniausias mano gyvenime.

Eidama į vonios kambarį skausmingai jaučiu kiekvieną savo kūno raumenėlį. Skauda net tuos raumenis, kuriuos nežinojau turinti. Tikrai reikėtų namų valymą įtraukti į intensyviausių treniruočių sąrašą. Prileidžiu gilią vonią šilto vandens ir šliukšteliu šlakelį Trišės vonios aliejaus. Tada įmerkiu kojas į kvapų vandenį ir palaimingai išsitiesiu.

Nuostabu. Gulėsiu čia valandų valandas.

Užsimerkiu ir leidžiu vandeniui apglėbti mano pečius. Tegu laikas netrukdomas eina savo keliu. Man nerūpi, kiek dabar valandų. Manau, kad valandėlei net užsnūstu. Dar niekada per visą savo gyvenimą taip ilgai negulėjau vonioje.

Galiausiai atsimerkiu, išlipu iš vonios, įsisupu į rankšluostį. Pamažėle nusausinu odą ir iš smalsumo dirsteliu į laikrodį.

Septynios trisdešimt.

Ką?

Visas šis malonumas tetruko penkiolika minučių?

Sunku atsipeikėti. Kaip galėjo nutikti, kad maudžiausi tik penkiolika minučių? Stoviu vonios kambaryje, nuo manęs ant plytelių varva vanduo, o aš niekaip neapsisprendžiu, ar nevertėtų vėl atsigulti į vonią ir viską pakartoti, tik jau daug lėčiau.

Bet ne. Kažkaip pernelyg keista. Nesvarbu. Na, gerai, išsimaudžiau per greitai. Tiesiog būsiu dabar atidesnė ir pusryčiausiu lėtai, pasigardžiuodama.

Bent jau yra ką apsirengti. Trišė vakar nusivežė mane į už kelių mylių nuo čia esantį prekybos centrą, kad galėčiau nusipirkti apatinio trikotažo, kelnių, vasarinių suknelių. Iš pradžių ji sakė, kad leis man pasirinkti pačiai, bet ėmėsi iniciatyvos ir viską išrinko pati... ir reikia prisipažinti, kad nenusipirkau nė vieno juodo drabužio.

Aš atsargiai užsivelku rožinę laisvai krintančią suknelę ir, apsiavusi sandalais, pažvelgiu į save. Dar niekada gyvenime nedėvėjau rožinio drabužio. Bet, mano nuostabai, neatrodau baisiai! Žinoma, jei nekreipsime dėmesio į tą siaubingą sruogą plaukuose, kurią nudažė baliklis. Reikės imtis kokių nors priemonių jai panaikinti.

Einant koridoriumi iš Geigerių miegamojo negirdėti jokių garsų. Tyliai pratipenu pro duris, staiga pasijutusi nejaukiai. Keista jų name be darbo slampinėti visą savaitgalį. Geriau pasirodysiu jiems vėliau. Nelįsiu į akis.

Virtuvėje tylu ir nepriekaištingai švaru, kaip visada, tik ji jau neatrodo tokia bauginanti. Moku užkaisti virdulį ir paruošti skrebutį, o sandėliuke rasčiau paslėpta daugybę stiklainių uogienės. Pusryčiams suvalgysiu skrebutį su apelsinų ir imbierų marmeladu ir išgersiu puodelį skanios kavos. Dar ramiai nuo pirmo iki paskutinio puslapio perskaitysiu laikraštį. Užtruksiu iki kokios vienuoliktos valandos, o tada pagalvosiu, ką veikti toliau.

Ant kilimėlio prie durų randu laikraštį The Times ir atsinešu jį į virtuvę kaip tik tą akimirką, kai mano skrebutis iššoka iš skrudintuvės.

Štai ką aš vadinu gyvenimu.

Sėdžiu prie lango, triauškiu skrebutį, gurkšnoju kavą ir atsipalaidavusi vartau laikraštį. Pagaliau, suvalgius burnoje tirpstančius tris gabalėlius, išgėrus du puodelius kavos ir peržvelgus visas įdomiausias šeštadienio laikraščio skiltis, ištiesiu rankas, pasirąžau, nusižiovauju ir žvilgteliu į laikrodį.

Netikiu. Dar tik septynios penkiasdešimt šešios.

Kas man darosi? Žadėjau mėgautis pusryčiais valandų valandas. Žadėjau praleisti čia visą rytą, o ne pabaigti viską lygiai per dvidešimt minučių.

Gerai... dabar jau nesvarbu. Neverta dėl to jaudintis. Atsipalaiduosiu kokiu nors kitu būdu.

Sukraunu indus į indaplovę ir nubraukiu nuo stalo skrebučio trupinius. Tada vėl atsisėdu prie stalo ir apsidairau. Įdomu, ką veikti toliau. Dar per anksti kur nors eiti.

Staiga pastebiu, kad nagais barbenu stalą. Sustabdau save ir akimirką įsižiūriu į rankas. Kažkokia nesąmonė. Juk tai mano pirmoji laisva diena per dešimt metų. Reikia atsipalaiduoti. Nagi, aš tikrai galiu ką nors sugalvoti.

Ką žmonės veikia laisvadieniais? Mano mintyse prabėga televizijoje matyti vaizdai. Galėčiau išsivirti dar puodelį kavos. Bet jau du išgėriau. Daugiau nenoriu. Galėčiau dar kartą perskaityti laikraštį, bet turiu regimąją atmintį, tad jau beveik atmintinai žinau, kas jame parašyta. Taigi iš naujo skaityti beprasmiška.

Mano žvilgsnis nuklysta į sodą, kur ant akmeninės kolonos dairydamasi aplinkui smalsiomis akutėmis tupi voverė. Gal pasivaikščioti lauke? Pasigrožėsiu sodu, laukiniais gyvūnėliais ir ankstyvo ryto rasa. Gera mintis.

Tik nuo tos ryto rasos labai sušlampa kojos. Žengusi pirmuosius žingsnius šlapia žole, jau gailiuosi, kad apsiaviau sandalais atvirais pirštais. Galėjau palaukti, kol rasa nudžius, ir eiti pasivaikščioti tada.

Sodas didesnis negu maniau. Pievele artinuosi dekoratyvinės gyvatvorės link, kur jau, rodos, viskas baigiasi, bet už jos išvystu dar didesnį plotą, kurio gale žaliuoja vaisių sodas ir kažkoks aptvertas sodelis kairėje.

Sodas nuostabiai gražus. Net aš galiu tai įvertinti. Ryškiaspalvės, bet skoningai susodintos gėlės; kiekvieną sieną, tvorelę puošia kokia nors graži vijoklinė gėlė arba vynuogė, o priėjusi arčiau vaisių sodo, išvystu nedideles auksines kriaušes, kabančias ant medžių šakų. Neprisimenu, jog kada nors gyvenime savo akimis būčiau mačiusi ant medžio augančią kriaušę.

Už vaismedžių sodo randu didelį rudą žemės plotą, kuriame eilėmis auga augalai. Turbūt čia daržovės. Vieną nedrąsiai baksteliu koja. Čia arba kopūstas, arba salota. O gal kažkokios daržovės, kurių valgoma dalis yra po žeme.

Tiesą sakant, čia galėtų būti pats marsietis. Nė neįsivaizduoju, kas čia.

Lėtai pavaikštinėjusi aplinkui, atsisėdu ant samanoto medinio suoliuko ir nužvelgiu šalimais baltais žiedais pražydusį krūmą. Mm. Gražu.

Kas toliau? Ką žmonės veikia savo soduose?

Jaučiu, kad reikėtų ką nors paskaityti. Arba kam nors paskambinti. Pirštai pradeda niežtėti, norisi veiklos. Dirsteliu į laikrodį. Tik šešiolika po aštuonių. O Dieve.

Negaliu.

Negaliu visą dieną nieko neveikti. Išprotėsiu. Reikia nueiti į kaimo parduotuvę ir nusipirkti dar vieną laikraštį. Jei jie parduoda knygą „Karas ir taika“, ir ją nusipirksiu. Atsikeliu ir greitu žingsniu nudrožiu per pievelę namų link. Staiga mane stabtelėti priverčia pyptelėjimas kišenėje.

Mano mobilusis telefonas. Gavau tekstinį pranešimą. Kažkas ką tik atsiuntė man pranešimą ankstų šeštadienio rytą. Išsitraukiu telefoną ir pasižiūriu į jį suirzusi. Nepalaikiau jokių ryšių su išoriniu pasauliu jau beveik parą.

Žinau, kad gavau nemažai pranešimų, bet neperskaičiau nė vieno. Žinau, kad balso pašte manęs taip pat laukia pranešimai, bet nė vieno jų neperklausiau. Nenoriu žinoti. Atsisveikinu su savo praeitimi.

Vartau rankose mobilųjį telefoną ir įsakmiai liepiu sau jį kišti atgal į kišenę. Bet mane užvaldo smalsumas. Kažkas man atsiuntė pranešimą vos prieš kelias sekundes. Kažkas kažkur laikė rankose mobilųjį telefoną ir rašė man žinutę. Staiga įsivaizduoju Gajų, mūvintį chaki spalvos kelnėmis ir dėvintį mėlynais marškiniais. Jis sėdi prie stalo ir susiraukęs spausdina tekstą.

Atsiprašo.

Praneša man naujienas. Netikėtai įvykiai pasisuko visai kita linkme. Nebūčiau patikėjusi vakar...

Neištversiu. Nepaisant visko, manyje įsižiebia maža vilties kibirkštėlė. Jausdama po kojomis ankstyvo ryto saulės myluojamą žolę, staiga pajuntu, kaip mano racionalioji dalis tempte ištempiama iš sodo ir nunešama atgal į Londoną, atgal į firmą. Visa diena prabėgo ten be manęs. Kiek daug gali nutikti per dvidešimt keturias valandas. Viskas gali pasikeisti. Galbūt reikalai klostosi mano naudai...

Arba... atvirkščiai. Jie paduoda mane į teismą. Jie man iškelia ieškinį.

Visa įsitempiu kaip styga. Spaudžiu savo telefoną vis stipriau. Reikia sužinoti. Nesvarbu, ar bloga ar gera tai būtų naujiena. Atlenkiu telefoną ir surandu pranešimą. Jis atsiųstas iš nepažįstamo numerio.

Kas? Kas, po galais, man siunčia pranešimus?

Jausdama lengvą šleikštulį, paspaudžiu „OK“ ir perskaitau.

Labas Samanta, tau rašo Natanielis.

Natanielis?

Natanielis?

Jaučiu tokį didelį palengvėjimą, kad garsiai nusijuokiu. Žinoma! Juk vakar padiktavau jam savo mobiliojo telefono numerį, kad perduotų jį mamai. Paspaudžiu mygtuką, kad galėčiau perskaityti likusį tekstą.

jei nori, mama šiandien tave pamokys ruošti valgį, natas.

Valgio gaminimo pamokos. Mane užlieja maloni šiluma. Na štai. Puikus būdas įprasminti savo dieną. Paspaudžiu „Atsakyti“ ir greitai rašau:

mielai, ačiū. Sam.

Nusiunčiu pranešimą su maža šypsenėle. Linksma. Po kelių minučių telefonas vėl supypsi.

kelintą valandą? ar 11 ne per anksti? natas.

Žvilgteliu į laikrodį. Vienuolika valandų bus dar tik po dviejų su puse valandos.

Dvi su puse valandos slampinėjimo aplink ir neturėjimo ką veikti. Tik skaitinėčiau laikraštį ir vengčiau susitikti Trišę ir Edį. Spaudžiu „Atsakyti“.

gal tariamės 10? sam.

Be penkių minučių dešimtą aš jau pasiruošusi laukiu prieškambaryje. Natanielio mamos namą tikriausiai sunku rasti, todėl mes susitarėme susitikti čia. Jis mane palydės. Pamačiusi savo atvaizdą prieškambario veidrodyje, susigūžiu. Baliklio nubalinta sruoga atrodo dar ryškesnė. Perbraukiu plaukus pirštais atgal ir pirmyn keletą kartų, tačiau jos paslėpti nepavyksta. Gal eiti lyg niekur nieko, prisidengus galvą ranka? Atrodyčiau susimąsčiusi. Išbandau keletą įprastai atrodančių susimąsčiusio žmogaus pozų.

— Tau skauda galvą?

Krūpteliu ir atsisuku į stovintį tarpduryje Natanielį su languotais marškiniais ir džinsais.

— Ee... ne, viskas gerai, — atsakau, neatitraukdama rankos nuo galvos. — Aš tik...

Ak, nėra prasmės. Nuleidžiu ranką nuo plaukų. Natanielis akimirką žvelgia į baltąją sruogą.

— Atrodai visai gražiai, — pagiria jis. — Panaši į barsuką.

— Į barsuką? — įsižeidžiu. — Visai aš nepanaši į barsuką.

Žvilgteliu į veidrodį, kad greitai įsitikinčiau. Ne. Nepanaši.

— Barsukai yra labai gražūs padarai, — trūkteli pečiais Natanielis. — Labiau norėčiau būti panašus į barsuką negu į šermuonėlį.

Palauk. Nuo kada privalau rinktis tarp barsuko ir šermuonėlio? Net nežinau, kaip pradėjome tokį pokalbį.

— Gal geriau eikime, — išdidžiai nutraukiu. Čiumpu savo rankinę ir eidama pro duris dar paskutinį kartą dirsteliu į veidrodį.

Na, gerai. Galbūt su ta sruoga ant galvos aš mažumą panaši į barsuką.

Vasaros oras lauke jau kaista. Eidama žvyru pabarstytu taku, įkvepiu gaivaus rytmečio oro. Užuodžiu kažkokį labai malonų pažįstamą gėlių aromatą.

— Sausmedis ir jazminas! — sušunku staiga atpažinusi. Namie turiu Jo Malone vonios aliejų.

— Sausmedis štai ten, ant sienos, — Natanielis parodo į gelsvų gėlių raizginį ant seno auksinio akmens. — Pasodinau prieš metus.

Susidomėjusi apžiūriu gležnas gėlytes. Tai štai kaip atrodo sausmedis...

— Tačiau jazminai čia neauga, — pastebi jis ir smalsiai į mane pasižiūri. — Ar tikrai juos užuodi?

— Ee... — skėsteliu rankomis. — Gal ir ne.

Nemanau, kad verta dabar užsiminti apie Jo Malone vonios aliejų. Ar išvis kada nors.

Kai atsiduriame už vartų, suvokiu, kad tai pirmas kartas, kai aš peržengiu Geigerių valdas nuo tada, kai čia atvykau. Žinoma, išskyrus tą dieną, kai važiavome apsipirkti su Triše. Tuomet aš pernelyg susidomėjusi apžiūrinėjau Celine Dion kompaktinį diską ir nekreipiau dėmesio į aplinką. Natanielis pasuko į kairę ir lengvu žingsniu nužingsniavo keliu, o aš stoviu kaip įbesta į žemę. Atvipusiu žandikauliu stebiu prieš mane atsivėrusį vaizdą. Ši gyvenvietė tiesiog stulbinanti.

Niekada nebūčiau pagalvojusi.

Apsidairau. Akį glosto senos, medaus spalva dažytos sienos. Kur akis užmato — driekiasi senoviško stiliaus, smailiaviršūniais nuožulniais stogais vasarnamių eilės. Sraunų upės vingį iš abiejų pusių supa gluosniai. Priešais matyti užeiga, kurią pastebėjau pirmąjį vakarą, papuošta kabančių gėlių krepšiais.

Tolumoje girdėti arklių kanopų kaukšėjimas. Jokių rėžiančių ausį garsų. Aplinkui taip ramu, kad man net maloniai svaigsta galva. Atrodo, kad ta tyla ir ramybė čia viešpatauja šimtus metų.

— Samanta?

Natanielis pagaliau pastebi, kad nejudėdama dairausi aplinkui.

— Atleisk, — nuskubu paskui jį. — Tiesiog čia taip gražu! Nė nenumaniau.

— Taip, čia gražu, — jo balse pasididžiavimo gaidelė. — Pritraukia daugybę turistų, bet... — jis gūžteli pečiais.

— Neįtikėtina! — mes toliau žingsniuojame gatve, o aš, išpūtusi akis, dairausi aplinkui. — Tik pažvelk į upę! O kokia maža bažnyčia!

Jaučiuosi kaip vaikas, gavęs naują žaisliuką. Ko gero, niekada nesu buvusi užmiestyje. Mes visada gyvenome Londone arba vykdavome į užsienį. Aš lankiausi Toskanoje tiek kartų, kad negaliu suskaičiuoti, o kartą šešis mėnesius gyvenau Niujorke, kai mamai ten teko važiuoti darbo reikalais. Tačiau dar niekada gyvenime nebuvau Kotsvolde.

Mes prieiname seną akmeninį tiltą, nutiestą per upę. Jo viduryje sustoju pasigrožėti antimis ir gulbėmis.

— Žavinga, — atsidustu. — Tiesiog nepakartojama.

— Argi atvykusi nieko nematei? — Natanielis žiūri į mane linksmai. — Gal muilo burbule nusileidai tiesiai Geigerių kieme?

Prisimenu tą siaubingą, beviltišką, įtemptą kelionę. Išlipimas iš traukinio, skaudanti galva, akyse susiliejantis vaizdas.

— Panašiai, — pagaliau linkteliu galvą. — Tiesą sakant, nelabai suvokiau, kur ėjau.

Abu stebime didingų gulbių porą. Jos praplaukia po mažuoju tiltu. Tada aš žvilgteliu į laikrodį. Jau penkios po dešimtos.

— Reikia eiti, — krūpteliu. — Tavo mama jau laukia.

— Nėra ko skubėti, — sušunka man įkandin Natanielis, kai aš nuskubu tiltu į kitą krantą. — Priešaky mūsų laukia ilga diena, — jis nustraksi per tiltą prie manęs. — Nesijaudink. Gali sulėtinti tempą.

Jis palengva žingsniuoja gatve, o aš einu kartu, stengdamasi prisitaikyti prie jo atsipalaidavusios eisenos. Man svetimas lėtas tempas. Esu pratusi lėkti šaligatviais minioje žmonių, skintis sau kelią, stumdytis ir irtis alkūnėmis pirmyn.

— Ar tu čia užaugai? — paklausiu, vis stengdamasi sulėtinti savo žingsnius.

— Aha, — jis įsuka į nedidelį akmenimis grįstą keliuką kairėje. — Grįžau, kai mano tėtis susirgo. Jam mirus, reikėjo išspręsti daug problemų. Reikėjo pasirūpinti mama. Jai buvo labai sunku. Trūko pinigų... viskas buvo blogai.

— Užjaučiu, — sumišusi sumurmu. — Turi brolių ar seserų?

— Turiu brolį Džeiką. Jis grįžo paviešėti savaitei, — Natanielis padvejoja. — Jis labai sėkmingai vadovauja nuosavam verslui.

Jo balsas nerūpestingas, kaip visada, bet galiu užčiuopti kažkokią keistą gaidelę jo balse. Gal daugiau nieko neklausinėsiu apie šeimą.

— Kaip aš norėčiau čia gyventi, — entuziastingai pareiškiu.

Natanielis kilsteli antakį.

— Tu čia gyveni, — primena jis man.

Nustembu. Ko gero, jis teisus. Formaliai, aš tikrai čia gyvenu.

Einu toliau ir stengiuosi įsisąmoninti šią mintį. Visada gyvenau Londone, išskyrus tuos trejus metus Kembridžo universitete, kuriame mano studijų knygelės numeris buvo Niujorko pašto kodo skaičių kombinacija. Mano skaičius buvo 0207. Štai kas aš esu. Štai kas aš... buvau.

Senoji „aš“ jau tolsta nuo manęs. Prisiminusi save net praėjusią savaitę, atrodo, kad stebiu save skaidrėje.

Viskas, ką vertinau, buvo sunaikinta. Jaučiuosi vis dar įskaudinta ir pažeminta, bet drauge... dar niekada nesijaučiau atviresnė naujoms galimybėms negu dabar. Įkvėpus gaivaus užmiesčio oro, mano šonkauliai išsiplečia daug plačiau. Staiga mane užplūsta optimizmo banga. Beveik euforija. Pagauta akimirkos įkvėpimo stabteliu prie didžiulio medžio ir, užvertusi galvą, įsižiūriu į tankią lapiją.

— Voltas Vitmanas parašė nuostabų eilėraštį apie ąžuolą, — pakeliu ranką ir švelniai perbraukiu vėsią, gruoblėtą medžio žievę. — „Luizianoje pamačiau ąžuolą augantį. Toks vienišas stovėjo jis, jo šakos samanų rūbą dėvėjo.“

Pažvelgiu į Natanielį, beveik tikėdamasi, kad jis liks sužavėtas.

— Čia ne ąžuolas, o buksmedis, — linkteli jis į medį.

O, aišku.

Nemoku jokių eilėraščių apie buksmedžius.

— Štai ir atvykome, — Natanielis stumteli senus metalinius vartus ir mostu kviečia mane eiti akmenimis grįstu taku prie nedidelio vasarnamio su melsvomis gėlėtomis užuolaidomis ant langų. — Užeik ir susipažink su savo kulinarijos mokytoja.

Natanielio motina visai ne tokia, kokią tikėjausi išvysti. Įsivaizdavau tokią mielą senulytę su į kuodą susuktais žilais plaukais ir pusiniais akiniais. Tačiau dabar aš žvelgiu į liekną atletišką moterį jaunatvišku, gražiu veidu. Jos žydrų akių linija subtiliai paryškinta kosmetiniu pieštuku, o žilstantys plaukai supinti į dvi kasas. Ant džinsų ji ryši prijuostę, vilki marškinėliais trumpomis rankovėmis, avi lengvais bateliais su virveliniais padais ir energingai minko kažkokią tešlą.

— Mama, — nusišypso Natanielis ir stumteli mane priekyje savęs į virtuvę. — Štai ji. Samanta. Samanta.:, čia mano mama Airisė.

— Sveika atvykusi, Samanta, — pakelia akis Airisė. Matau, kaip ji nužvelgia mane nuo galvos iki kojų, toliau minkydama tešlą. — Tik leiskit man pabaigti.

Natanielis pamoja man atsisėsti, ir aš nedrąsiai pritupiu ant medinės kėdės. Virtuvė įrengta kitoje namo pusėje; ji nutvieksta saulės, sklidina šviesos. Visur pilna gėlių moliniuose vazonuose. Čia stovi senoviška viryklė ir kruopščiai nušveistas medinis stalas. Tvirtos medinės durys atvertos į lauką. Man bemąstant ar nevertėtų užmegzti pokalbio, į virtuvę atklysta višta ir pradeda snapu bilsnoti į grindis.

— O, višta! — sušunku nespėjusi savęs sulaikyti.

— Taip, višta, — Airisė žiūri į mane su pašaipia šypsenėle. — Nesi mačiusi vištos?

Tik ant Waitrose šaltojo prekystalio. Kapsėdama snapu višta priartėja prie mano atvirų sandalų ir aš greitai pakišu kojas po kėde, apsimesdama, kad man taip patogiau.

— Na, štai, — Airisė paima tešlą, įgudusia ranka ją suformuoja į apskritimą ant kepimo skardos, atidaro sunkias orkaitės dureles ir įdeda į vidų. Nusiplovusi savo miltuotas rankas kriauklėje, ji atsisuka į mane.

— Taigi tu nori, kad pamokyčiau tave virti, — ji kalba draugiškai, bet dalykiškai. Nujaučiu, kad ši moteris tuščiai neaušina burnos.

— Taip, — nusišypsau. — Būčiau labai dėkinga.

— Prancūziškų delikatesų, — priduria Natanielis, atsirėmęs į viryklę.

— O ar kada nors gaminai valgyti? — Airisė nusišluosto rankas į raudoną languotą rankšluostį. — Natanielis sakė, kad niekada. Netikiu, — ji sulanksto rankšluostį ir pirmą kartą man nusišypso. — Ką moki išvirti ar iškepti? Kokius paprastus dalykus?

Jos intensyvus mėlynas žvilgsnis verčia mane jaudintis. Perkratau visas mintis, stengdamasi sugalvoti, ką galėčiau pagaminti.

— Na... aš galiu... aš galiu iškepti... mm... skrebutį, — atvirai prisipažįstu. — Tokie mano pagrindai.

— Skrebutį? — jis atrodo priblokšta. — Tik skrebutį?

— Ir bandeles, — skubiai priduriu. — Arbatinius sausainius... iš tikrųjų, viską, ką galima paskrudinti skrudintuve.

— O kaipgi kepimas ir virimas? — ji pakabina rankšluostį ant plieninės orkaitės rankenos ir atsargiai nužvelgia mane. — Tarkim... omletas. Lažinuosi, kad moki iškepti omletą.

Nuryju seiles.

— Ne visai.

Airisės žvilgsnis toks nepatiklus, kad mano skruostai užsiliepsnoja.

— Niekada nesimokiau namų ruošos mokykloje, — paaiškinu. — Niekada nesimokiau gaminti valgio.

— Bet juk tavo mama... arba senelė... — aš vis purtau galvą. — Kas nors?

Prikandu lūpą. Airisė sunkiai atsidūsta, tarsi tik dabar supratusi situacijos keblumą.

— Taigi tu visai nemoki nei virti, nei kepti. O ką pažadėjai pagaminti Geigeriams?

O Dieve.

— Trišė norėjo pamatyti mano siūlomus meniu. Taigi aš... mm... daviau jai vieną panašų į šį, — susigėdusi ištraukiu susiglamžiusį Maxims meniu iš savo rankinės ir ištiesiu jai.

— “Troškintos avienos ir mažų svogūnų assemble su minkštomis bulvėmis ir ožkos sūrio plutele, kardamonų ir špinatų piurė“, — perskaito ji, negalėdama patikėti savo akimis.

Išgirstu prunkštimą ir atsisuku į leipstantį juoku Natanielį.

— Neturėjau kitos išeities! — ginuosi. — Ką reikėjo pasakyti — kepsiu jums žuvies pirštelius?

— Assemble yra tuščias įmantrus žodis, — Airisė vis dar atidžiai tyrinėja meniu. — Tai paprasčiausias gražiai pavadintas piemenų pyragas. Mes galime tave to išmokyti. O troškintas upėtakis su migdolais atitinka... — ji greitai nuveda pirštą iki lapo pabaigos ir pažvelgia į mane truputį susiraukusi. — Galiu išmokyti tave paruošti visus šiuos patiekalus, bet nebus lengva, jei tikrai niekada nesi gaminusi valgyti, — ji dirsteli į Natanielį: — Nežinau, ar...

Pamačiusi jos veido išraišką, pajuntu pavojaus signalą. Prašau, tik nesakykite, kad ji atsisakys man padėti.

— Aš esu labai imli naujovėms, — palinkstu į priekį. — Pasirengusi sunkiai dirbti. Padarysiu viską, ko tik reikės. Aš tikrai tikrai noriu išmokti.

Nuoširdžiai stebeilijuosi į ją, stengdamasi perduoti žinutę. Prašau. Man to labai reikia.

— Gerai, — pagaliau sutinka Airisė. — Pamokysime tave virti.

Ji ištraukia iš spintelės maistines svarstykles, o aš tuo metu, pasitaikius progai, kyšteliu ranką į savo rankinę ir išsitraukiu užrašų knygutę ir pieštuką. Airisė atsisuka į mane ir suglumusi pasižiūri į užrašų knygutę.

— O kam viso to reikia? — pasiteirauja ji.

— Noriu užsirašyti pastabas, — paaiškinu. Užsirašau datą ir pavadinimą „Pirmoji kepimo ir virimo pamoka“. Užrašą pabraukiu ir pakeliu akis. Airisė lėtai purto galvą.

— Samanta, tau nereikės nieko užsirašinėti, — sako ji. — Valgio gaminimas neturi nieko bendra su užsirašinėjimu. Ruošiant valgį reikia ragauti. Jausti. Liesti. Užuosti.

— Aišku, — susikaupusi linkteliu galva.

Reikia prisiminti. Greitai nuimu pieštuko dangtelį ir kruopščiai užrašau: „ruošiant valgį reikia: ragauti, užuosti, jausti ir 1.1.“ Uždedu savo pieštukui dangtelį ir vėl žingeidžiai pažvelgiu į Airisę. Airisė nustebusi spokso į mane.

— Ragauti, — taria ji, ištraukdama pieštuką ir užrašų knygelę man iš rankų, — o ne rašyti. Pasikliauk savo pojūčiais. Savo instinktais.

Ji pakelia ant viryklės švelniai garuojančio puodo dangtį ir pasemia šaukštą kažkokio skysčio.

— Paragauk.

Nedrąsiai apžioju šaukštą.

— Mėsos sultinys, — iškart išsprūsta man. — Skanu! — mandagiai priduriu.

Airisė papurto galvą.

— Nesakyk man to, kas čia, tavo nuomone, yra. Pasakyk, koks skonis.

Sutrikusi spoksau į ją. Tikrai sunkus klausimas.

— Skonis... mėsos sultinio.

Jos veido išraiška nepasikeičia. Ji laukia kito atsakymo.

— Ee... mėsos? — bandau spėti.

— Dar?

Galvoje tuščia. Nepajėgiu nieko kito sugalvoti. Mėsos sultinys, ir tiek. Ką dar galima pasakyti apie mėsos sultinį?

— Paragauk dar kartą, — Airisė nepermaldaujama. — Tau reikia labiau pasistengti.

Mano skruostai kaista. Aš suku galvą ieškodama tinkamų žodžių. Jaučiuosi kaip kvailas, paskutiniame suole tupintis vaikigalis, kuris nežino, kiek bus dukart du.

— Mėsa... vanduo... — beviltiškai stengiuosi sugalvoti, kas dar sudaro mėsos sultinį. — Miltai! — staigiai apimta įkvėpimo sakau.

— Samanta, nenorėk įvardyti to skonio šaltinių. Tiesiog pasakyk, ką jauti, — Airisė ištiesia man šaukštą trečią kartą. — Dar kartą paragauk. Šį kartą užsimerk.

Užsimerkti?

— Gerai, — siurbteliu pilną burną sultinio ir paklusniai užmerkiu akis.

— Koks skonis dabar? — girdžiu Airisės balsą ausyse. — Sutelk dėmesį į skonį. Tik į jį.

Stipriai užsimerkusi aš atsiriboju nuo viso pasaulio ir sutelkiu dėmesį į savo burną. Tik žinau, kad šiltas sūrus skystis vilgo mano liežuvį. Sūru. Štai vienas skonis. Ir saldu... ir... nurijusi pajuntu dar kitą skonį...

Tarsi persipinančios vaivorykštės spalvos. Pirmiausia ryškios ir aiškios, o paskui pastelinės ir tokios, kurių gali nepastebėti...

— Sūru ir mėsiška... — sakau lėtai, neatmerkdama akių, — ir saldu... ir... ir beveik vaisių skonio? Kaip vyšnios?

Atsimerkiu, jausdama truputį praradusi orientaciją. Airisė tiriamai ir atidžiai žiūri į mane. Už jos staiga išvystu ir spoksantį į mane Natanielį. Pažvelgiu į jį ir pasijaučiu truputį nepatogiai. Pasirodo, užmerktomis akimis ragauti mėsos sultinį — gana intymus užsiėmimas. Nesu tikra, ar noriu, kad mane kas nors stebėtų.

Atrodo, Airisė suprato.

— Natanieli, — gyvai taria ji, — mums reikės ingredientų visiems šiems patiekalams. — Ji surašo ilgą sąrašą ir įteikia jį jam: — Mielasis, nubėk jų mums parnešti.

Jam išėjus iš virtuvės, ji santūriai šypsodamasi pažvelgia į mane:

— Paskutinis bandymas buvo gana vykęs.

— Dievaži! Atspėjau? — su viltimi ištiesiu kaklą. Airisė atlošia galvą ir nusikvatoja.

— Ne visai, brangute, bet jau darai pažangą. Štai, užsirišk prijuostėlę, — ji paduoda man raudonai ir baltai dryžuotą prijuostę. Užsirišu ją, jau kupina pasitikėjimo savimi.

— Jūs tokia maloni, kad sutikote man padėti, — atsargiai dėkoju, kai ji ant stalo deda svogūnus ir kažkokią nematytą oranžinę daržovę. — Aš esu tikrai dėkinga.

— Man patinka iššūkiai, — jos akyse įsižiebia ugnelės. — Man nuobodu. Natanielis viską už mane daro. Kartais per daug.

— Bet vis tiek. Juk jūs net manęs nepažįstate...

— Man užteko, kiek apie tave išgirdau, — Airisė ištraukia didelę medinę pjaustymo lentą. — Natanielis papasakojo, kaip išsisukai iš keblios padėties tą vakarą. Tu elgeisi tikrai drąsiai.

— Reikėjo kažką daryti, — liūdnai nusišypsau.

— Ir jie tau po to iškart pakėlė atlyginimą. Nuostabu, — Airisei šypsantis aplink jos akis išryškėja mažytės raukšlelės. — Trišė Geiger yra labai kvaila moteris.

— Man patinka Trišė, — paprieštarauju dėl ištikimybės savo globėjams.

— Ir man patinka, — linkteli galvą Airisė. — Ji labai gražiai elgiasi su Natanieliu. Bet tikriausiai jau turėjai progos pastebėti, kad jos smegenys graikinio riešuto dydžio, jei ji tokias išvis turi. — Ji kalba labai užtikrintai, ir man norisi kikenti. Stebiu, kaip ji uždeda didelį blizgantį puodą ant viryklės, atsisuka ir sukryžiuoja rankas ant krūtinės.

— Taigi tu juos gražiai suvystei.

— Taip, — šypteliu. — Jie nenutuokia, kas aš esu.

— O kas tu esi?

Jos klausimas mane užklumpa netikėtai. Išsižioju, bet negaliu pratarti nė žodžio.

— Ar tavo vardas tikrai Samanta?

— Taip! — įsižeidusi sušunku.

— Paklausiau labai stačiokiškai, — pripažindama klaidą Airisė pakelia ranką, — bet mergina atvyksta į vidurį kaimo iš niekur ir imasi darbo, kurio nemoka... — ji stabteli, tarsi rinkdamasi žodžius. — Natanielis sakė, kad pabėgai nuo blogai susiklosčiusių santykių?

— Taip, — nuleidusi galvą sumurmu panosėje. Jaučiu kiaurai veriantį smalsų Airisės žvilgsnį.

— Nenori apie tai kalbėti, ar ne?

— Nelabai. Ne. Nenoriu.

Pažvelgiu jai į akis. Jose supratingumo kibirkštėlė.

— Viskas gerai, — ji paima peilį. — Dabar pradėsime. Pasiraitok rankoves, susirišk plaukus ir nusiplauk rankas. Išmokysiu tave supjaustyti svogūną.

Visą savaitgalį mokausi kulinarijos paslapčių.

Išmokstu plonais griežinėliais supjaustyti svogūną, apsukti jį kita puse ir sukapoti mažais kubeliais. Išmokstu apvaliu peiliu smulkinti žoleles. Išmokstu minkyti tešlą, įtrinti imbierą į mėsos gabaliukus ir įmesti juos į čirškančią įkaitintą ketaus keptuvę. Sužinau, kad tešlą reikia minkyti į šaltą vandenį pamirkius rankas greitais judesiais prie praverto lango. Išmokstu gudrybės, kad prancūziškas pupeles reikia pabalinti verdančiame vandenyje, o jau tada skrudinti jas svieste.

Prieš savaitę aš net nežinojau, ką reiškia „skrudinti“.

Per pertraukėles mes su Airise sėdime ant virtuvės laiptelių į kiemą. Stebiu aplinkui kudakuojančias vištas ir siurbčioju šviežiai sumaltą kavą, kramsnodama tai moliūginį pyragaitį, tai gardų, trapų sumuštinį su sūriu, salota ir namine duona.

— Skanauk į sveikatą, — kaskart sako skanų kąsnelį siūlydama Airisė ir liūdnai kraipo galvą, kai pradedu valgyti. — Neskubėk taip. Lėčiau! Ragauk maistą, kurį valgai!

Sekmadienio popietę, ramiai vadovaujant Airisei, aš iškepu vištą su šalavijų ir svogūnų įdaru, ištroškinu brokolių, morkų su kmynais ir iškepu bulvių. Ištraukiu iš orkaitės didžiulę kepimo skardą, akimirką stabteliu ir įkvepiu šilto keptos vištos aromato. Dar niekada gyvenime nesu užuodusi nieko labiau naminio negu šis kvapas. Višta auksinė. Jos traškanti oda išmarginta pipirais, kuriuos užbarsčiau anksčiau, o sultys vis dar čirškia skardoje.

— Laikas gaminti mėsos sultinį, — šūkteli Airisė iš kito virtuvės galo. — Išimk vištą ir įdėk į indą... ir užvožk dangčiu. Reikia palaikyti šilumą... dabar pakreipk skardą. Matai tuos lašelius riebalų, plaukiojančių paviršiuje? Išsemk juos šaukštu.

Bekalbėdama ji baigia ruošti slyvų apkepą. Įspaudžia kelis gabalėlius sviesto į jį ir pašauna į orkaitę, tada jos rankoje nepastebimai atsiduria šluostė, kuria nuvalo stalą. Stebėjau ją visą dieną, ramiai, tiksliai ir greitai besisukiojančią virtuvėje, stebėdamasi, kokia ji rami. Jokios panikos. Viskas vyksta taip, kaip turi vykti.

— Teisingai, — ji stovi šalia manęs ir žiūri, kaip aš maišau mėsos sultinį. — Tęsk... tuojau jis sutirštės...

Negaliu patikėti, kad verdu mėsos sultinį. Verdu mėsos sultinį.

Ir — kaip ir visa kita šioje virtuvėje — jis verda taip, kaip reikia. Ingredientai susilieja. Vištos sultys, sultinys ir miltai kažkaip virsta vientisu kvapniu skysčiu.

— Labai gerai, — pagiria Airisė. — Dabar supilk jį į šį puikų šiltą ąsotį... perkošk... matai, kaip lengva?

— Aš manau, kad jūs — stebukladarė, — apsvaigusi sakau. — Štai kodėl viskas jums pavyksta, tarsi mostelėjus burtų lazdele. Jūs ragana — virėja.

— Ragana — virėja! — nusikvatoja ji. — Gražiai skamba. Dabar eime. Nusirišk prijuostėlę. Metas pasimėgauti tuo, ką pagaminome, — ji nusiriša prijuostę ir ištiesusi ranką laukia, kol paduosiu savąją. — Natanieli, ar jau padengei stalą?

Natanielis šmėžavo virtuvėje visą savaitgalį. Aš pripratau prie jo buvimo šalia. Tiesą sakant, buvau taip įsijautusi į valgio ruošimą, kad beveik jo nepastebėjau. Dabar jis tiesia ant medinio stalo staltiesę, dėlioja senoviškus stalo įrankius ir minkštas languotas servetėles.

— Vynas virėjoms, — sako Airisė, ištraukusi iš šaldytuvo butelį, ir atkemša jį. Pripildžiusi mano taurę ji mosteli į stalą. — Sėskis, Samanta. Vienam savaitgaliui pamokų užteks. Tikriausiai jautiesi nusivariusi nuo kojų.

— Jaučiuosi puikiai! — automatiškai atsakau, bet susmukusi artimiausioje kėdėje suvokiu, kad esu tikrai labai pavargusi. Užsimerkiu ir pirmą kartą šią dieną atsipalaiduoju. Nuo viso to pjaustymo ir maišymo man gelia rankas ir nugarą. Protas ir kūnas jaučiasi kontūzyti visų tų naujų kvapų, skonių ir pojūčių.

— Neužmik! — Airisės balsas grąžina mane į dabartį. — Čia mūsų apdovanojimas! Natanieli, brangusis, padėk Samantos keptą vištą štai ten. Gali supjaustyti.

Atsimerkiu ir matau Natanielį, nešiną indu, kuriame pūpso apskrudusi kepta višta. Išvydus ją, visą traškią, auksinę ir sultingą, manyje vėl įsižiebia pasididžiavimas. Mano pirmoji kepta višta. O, kad turėčiau čia fotoaparatą.

— Tik jau nesakyk, kad tu ją iškepei! — nepatikliai kraipo galvą Natanielis.

O, cha cha. Jis labai gerai žino, kad iškepiau, bet negaliu nenusišypsoti.

— Na, žinai, iškepiau ją kažkada paskubomis... — nerūpestingai gūžteliu pečiais, — kaip mes, aukščiausios klasės virėjai, visada darome.

Natanielis supjausto viščiuką žvitriai kaip pjaustymo ekspertas, o Airisė išdalija daržoves. Kai prieš mus visus jau garuoja pilnos lėkštės, ji atsisėda ir pakelia taurę.

— Už tave, Samanta. Puikiai padirbėjai.

— Ačiū, — nusišypsau ir jau noriu gurkštelėti vyno, bet pastebiu, kad juodu neskuba.

— Ir už Beną, — tyliai priduria Airisė.

— Sekmadieniais mes visada pagerbiame tėčio atminimą, — paaiškina Natanielis.

— O, — akimirką padelsiu ir pakeliu taurę.

— Dabar, — Airisės akys sužiba, ir ji pastato taurę ant stalo. — Tiesos akimirka. — Ji pasmeigia vištienos gabalėlį šakute, o aš įtemptai stebiu, kaip ji kramto. Stengiuosi neišsiduoti, kad labai jaudinuosi.

— Labai skanu, — pagaliau pritariamai linkteli galvą Airisė. — Tikrai labai skanu.

Mano veide nušvinta plati šypsena.

— Tikrai? Skanu?

Airisė vėl pakelia taurę.

— Kaip Dievą myliu. Ši mergina puikiai iškepė vištą.

Sėdžiu apšviesta vakaro žaros ir nekalbu. Tik valgau ir klausausi jų pokalbio. Jie pasakoja man istorijas apie Edį ir Trišę, apie jų sumanymą nusipirkti vietinę bažnytėlę ir paversti ją svečių namais. Leipstu iš juoko. Natanielis pasidalija savo planais kaip patobulinti Geigerių sodą ir nupiešia liepų alėjos, kurią ketina ten pasodinti, eskizą. Įsijautęs jis piešia vis greičiau ir greičiau, kol pieštuko smaigalys visai atbunka. Airisė pastebi, kaip aš susižavėjusi jį stebiu, ir parodo į kabantį ant sienos akvareliniais dažnais nutapytą kaimo tvenkinio paveikslą.

— Jį nupiešė Benas, — Airisė linkteli į Natanielį. — Jis paveldėjo talentą iš tėčio.

Atmosfera tokia rami ir draugiška, taip skiriasi nuo tų retų kartų, kai pietaudavome kartu visa šeima. Niekas nekalba telefonu. Niekas neskuba bėgti kažkur kitur. Galėčiau čia sėdėti visą naktį.

Vakarienei artėjant į pabaigą aš atsikrenkščiu.

— Airise, aš tik norėjau dar kartą jums padėkoti.

— Man buvo malonu, — Airisė įsideda gabalėlį slyvų apkepo į burną. — Man visada patiko visiems vadovauti.

— Bet, rimtai, aš labai dėkinga. Nežinau, ką be jūsų būčiau dariusi.

— Kitą savaitę mes kepsime lakštinius ir virsime itališkus koldūnus, — ji gurkšteli vyno ir nusivalo servetėle lūpų kampučius. — Laukia itališko maisto savaitgalis.

— Kitą savaitgalį? — išpučiu akis. — Bet...

— Juk nemanai, kad jau viską moki, ar ne? — nusijuokia ji. — Tai buvo dar tik pirmosios pamokos!

— Bet... negaliu jums trukdyti visų savaitgalių...

— Dar nenoriu tavęs paleisti, — nutaisiusi rimtą veido išraišką, bet linksmai pagrūmoja man pirštu. — Taigi neturi kito pasirinkimo. Beje, kokios dar pagalbos tau reikia? Namų ruoša? Skalbimas?

Išraustu iš gėdos. Be jokios abejonės, ji žino, kokias nesąmones išdarinėjau vakar.

— Nemoku naudotis skalbimo mašina, — galiausiai prisipažįstu.

— Greitai mokėsi, — linkteli galvą ji. — Užbėgsiu į namus, kai jie bus išvykę, ir kartu viską išsiaiškinsime.

— Nemoku įsiūti sagos...

— Sagos, — vis dar kramtydama, paėmusi lapą popieriaus ir pieštuką, užsirašo ji. — Ar moki adyti?

— Ee...

— Adymas, — užsirašo Airisė. — O lyginti? — staiga klausiamai į mane pažvelgia: — Tikriausiai tau liepė lyginti. Kaip šį kartą išsisukai?

— Nusiųsiu visus skalbinius Steisei Nikolson, — prisipažįstu. — Į kaimą. Ji prašo trijų svarų sterlingų už drabužį.

— Steisei Nikolson? — Airisė padeda pieštuką į šalį. — Tai pliuškei?

— Skelbime rašoma, kad ji — patyrusi skalbėja.

— Jai tik penkiolika metų! — apstulbusi Airisė atstumia kėdę. — Samanta, tu nemokėsi nė cento Steisei Nikolson už drabužių lyginimą. Išmoksi lyginti pati.

— Bet aš niekada...

— Aš tave išmokysiu. Lyginti gali bet kas, — ji atidaro mažo šalutinio kambario duris ir ištraukusi pastato seną lyginimo lentą, aptrauktą gėlėtu audeklu. Tada pakviečia mane. — Ką tau reikia lyginti?

— Dažniausiai pono Geigerio marškinius, — susijaudinusi sakau, kai prieinu prie lyginimo lentos.

— Aišku, — Airisė įjungia lygintuvą į elektros lizdą. — Nustatyk karštą režimą, skirtą medvilninei medžiagai lyginti. Palauk, kol lygintuvas įkais. Nėra tikslo pradėti, kol jis neįkaitęs iki reikiamos temperatūros. Dabar parodysiu, kaip reikia tinkamai ištiesti marškinius...

Ji raukydamasi pasiknisa krūvoje švarių skalbinių mažame kambarėlyje.

— Marškiniai... marškiniai... Natanieli, nusivilk savo marškinius kelioms sekundėms.

Sustingstu. Žvilgteliu į Natanielį ir matau, kad jis taip pat įsitempia.

— Mama! — nejaukiai nusijuokia jis.

— Ak, mielasis, tik nejuokink, — paragina Airisė nekantriai. — Juk gali minutėlei nusivilkti savo marškinius. Nereikia drovėtis. Samanta, juk tu nesijausi dėl to nesmagiai, ar ne?

— Mm... — mano balsas šiek tiek prislopintas. — Mm... ne, žinoma, ne...

— O čia garai, — ji paspaudžia mygtuką ant lygintuvo, ir garai šnypšdami perskrodžia orą. — Visada patikrink, ar lygintuve yra vandens... Natanieli! Aš laukiu!

Pro garus matau, kaip Natanielis lėtai atsisagsto marškinius. Žvilgsnis užkliūva už didėjančio lopinėlio lygios įdegusios odos. Aš skubiai nuleidžiu akis.

Elgiuosi kaip paauglė. Na ir kas, kad jis nusivelka marškinius. Baisaus čia daikto.

Jis meta marškinius mamai, kuri mitriai juos sugauna. Mano akys vis dar tyčia įsmeigtos į lyginimo lentą. Neketinu į jį pakelti akių.

Nežiūrėsiu į jį.

— Pradėk nuo apykaklės... — Airisė lygina marškinius ant lyginimo lentos. — Va taip, ir nereikia stipriai spausti. — Ji vedžioja mano ranką, man lyginant vietomis susiraukšlėjusią medžiagą. — Būk švelni...

Juokinga. Aš juk suaugusi, subrendusi moteris. Galiu pažvelgti į vyrą be marškinių. Juk nesubyrėsiu į dalis. Aš tik... atsitiktinai dirstelėsiu ir išmesiu tai sau iš galvos.

— Dabar papetės, — Airisė apsuka marškinius ant lentos ir vėl pradeda spausti juos lygintuvu. — Labai gerai... dabar iki pat rankogalių...

Pakeliu marškinių rankovę, norėdama ją apversti ir tai darydama atsitiktinai, o iš tikrųjų tyčia, pakeliu akis.

Gerasis Jėzau.

Jau nežinau, ar tas mano planas viską išmesti iš galvos taip gerai suveiks.

— Samanta? — Airisė griebia lygintuvą man iš rankos. — Sudeginsi marškinius!

— O! — visiškai sutrinku. — Atsiprašau. Aš... aš šiek tiek išsiblaškiusi.

— Tavo skruostai degte dega, — Airisė susirūpinusi priglaudžia savo delną man prie skruosto. — Ar gerai jautiesi, brangute?

— Tikriausiai nuo... mm... garų, — pradedu vėl lyginti įkaitusiu kaip krosnis veidu.

Airisė vėl moko mane, bet aš negirdžiu nė žodžio. Aklai braukydama lygintuvą pirmyn atgal mąstau tik: a) apie Natanielį, b) apie Natanielį be marškinių, c) ar Natanielis turi merginą?

Pagaliau iškeliu į viršų jo marškinius, nepriekaištingai išlygintus, su visomis klostėmis reikiamose vietose.

— Labai gerai! — paploja man Airisė. — Šiek tiek pasipraktikavusi sugebėsi išlyginti juos per keturias minutes.

— Atrodo puikiai, — nusišypso Natanielis, ištiesdamas ranką. — Ačiū.

— Nėra už ką! — dusliai išlemenu ir paskubomis nuleidžiu akis. Mano širdis greitai daužosi krūtinėje.

Puiku. Tiesiog nuostabu. Užteko vieno žvilgsnio į apnuogintą kūną, kad aistringai įsimylėčiau.

Nuoširdžiai maniau, kad nesu tokia paviršutiniška.

Tryliktas

Jis neturi merginos.

Vakar vakare ištraukiau šią informaciją iš Trišės, prisidengdama dirbtiniu susidomėjimu visais kaimynais. Pasirodo, jis draugavo su kažkokia mergina iš Glosterio, bet jie išsiskyrė prieš keletą mėnesių. Kelias laisvas. Dabar tereikia apmąstyti strategiją.

Kitą rytą prausdamasi ir rengdamasi galvoju tik apie Natanielį. Suvokiu, kad elgiuosi kaip keturiolikmetė paauglė, kad greitai tikriausiai rašinėsiu: „Samanta myli Natanielį“, nupaišydama širdelės formos taškelius ant „i“. Bet man tai nerūpi. Juk mano — suaugusios, logiškai ir racionaliai mąstančios, profesionalės gyvenimas klostėsi ne taip jau sėkmingai.

Šukuojuosi plaukus, stebėdama rūke skendinčius žalius laukus, ir jaučiu širdyje nepaaiškinamą ramybę. Nėra priežasties, dėl kurios galėčiau jaustis tokia laiminga. Realiai mano gyvenimas vis dar katastrofa. Mano daug žadančiai karjerai galas. Mano šeima net neįsivaizduoja, kur aš esu. Uždirbu tik dalį to, ką uždirbdavau ankstesniame darbe. Dabar į mano pareigas įeina rankioti nuo grindų nešvarius žmonių apatinius.

Ir vis tiek negaliu liautis niūniavusi, klodama savo lovą.

Mano gyvenimas keičiasi, o aš keičiuosi kartu su juo. Tarsi sena standartinė, vienspalvė Samanta išbluko ir tapo tik popierine prisiminimų lėle. Aš ją įmečiau į vandenį, ir ji pamažu jame tyžta. O jos vietą užima naujoji Aš. Aš, atvira širdimi pasitinkanti naujas galimybes.

Dar niekada nesiėmiau žygių suvilioti vyrui. Bet, kita vertus, iki vakar vakaro aš dar nebuvau kepusi vištos. Jei galėjau padaryti tai, kodėl negalėčiau pakviesti vyro į pasimatymą? Senoji Samanta atsitrauktų ir lauktų, kol jis imtųsi žygių ją užkariauti. Tik ne naujoji Samanta. Esu mačiusi pasimatymų šou per televiziją, žinau taisykles. Labai svarbus žvilgsnis, kūno kalba ir flirtas.

Prieinu prie veidrodžio ir pirmą kartą nuo atvykimo čia atidžiai ir kritiškai tyrinėju savo išvaizdą.

Iškart pasigailiu. Geresnė taktika buvo nekreipti dėmesio.

Pirmiausia, kaip galima gražiai atrodyti su mėlyna sintetine uniforma? Atsirišu diržą, surišu jį tvirčiau aplink juosmenį ir trukteliu savo uniformą į viršų, kol sijonas sutrumpėja trimis coliais. Tokių gudrybių mes prisigalvodavome mokykloje.

— Labas, — mirkteliu savo atvaizdui ir koketiškai pakedenu plaukus. — Labas, Natanieli. Labas, Natai.

Dabar man tetrūksta daug juodo akių pieštuko, nevikriai nubrėžto aplink akis, kad vėl visomis prasmėmis tapčiau panaši į save, kai man buvo keturiolika. Čiumpu savo kosmetinę ir dešimt minučių pakaitomis darausi makiažą ir jį valau, kol pagaliau pavyksta pasidažyti, kiek galima, natūraliau, subtiliau, tačiau paryškinant bruožus. O gal tas dešimt minučių sugaišau veltui. Nežinau.

Dabar kūno kalba. Suraukiu kaktą, stengdamasi prisiminti taisykles iš televizijos programų. Jei moterį vyras traukia, jos akių vyzdžiai išsiplės. Taip pat ji nesąmoningai palinks į priekį, juoksis iš jo pokštų, parodys jam savo riešus ir delnus.

Praktikuodamasi palinkstu prie savo atspindžio ir ištiesiu rankas atverstais delnais.

Atrodau kaip Jėzus.

Pamėginsiu valiūkiškai sukikenti.

— Cha cha cha! — nusijuokiu garsiai. — Tuoj plyšiu iš juoko!

Dabar atrodau kaip linksmai nusiteikęs Jėzus.

Tikrai abejoju, kad toks įvaizdis padės man suvilioti Natanielį.

Nubildu laiptais žemyn, atitraukiu užuolaidas, leisdama į vidų patekti skaistiems ryto saulės spinduliams, ir pakeliu nuo durų kilimėlio paštą. Vartau Kostvoldo Nekilnojamojo turto žurnalą, dairydamasi į namų kainas šiose apylinkėse, kai pasigirsta durų skambutis. Už durų uniformuotas vyrukas, laikydamas lentelę su popieriumi. Už jo prie namo stovi furgonas.

— Tiesioginis Profesionalios virėjo įrangos pristatymas, — greitai išberia jis. — Kur nunešti dėžes?

— O, aišku, — nesutrinku. — Prašom į virtuvę. Ačiū.

Profesionali virėjo įranga. Spėju, kad ji skirta man, profesionaliai virėjai. Kažkaip tikėjausi, kad galėsiu pailsėti dar bent porą dienų.

— Kieno ten furgonas, Samanta? — šūkteli Trišė, tingiai lipdama laiptais žemyn. Ji įsisupusi į chalatą ir apsiavusi aukštakulnėmis šlepetėmis. — Atvežė gėlių?

— Tai virtuvės įranga, kurią man užsakėte! — įstengiu entuziastingai nusišypsoti.

— O, gerai! Pagaliau! — Trišė plačiai nusišypso. — Dabar jau galėsi priblokšti mus savo kulinariniais sugebėjimais! Šiandien pietums kepsi jūros karšį su troškintomis daržovėmis, ar ne?

— Ee... taip! — nuryju seiles. — Tikriausiai.

— Atsargiai!

Mes abi atšokame į šalį, kai du vyrukai pražingsniuoja pro mus apsikrovę dėžėmis. Nulydžiu juos į virtuvę ir, negalėdama patikėti savo akimis, stebiu vis augančią stirtą dėžių. Kiek prakeiktos įrangos užsakė Geigeriai?

— Dabar mes tau nupirkome viską, — sako tarsi skaitydama mano mintis Trišė. — Nagi! Išpakuok! Esu tikra, kad nekantrauji!

Atsinešu peilį ir atidarau pirmąją dėžę, o tuo laiku Trišė savo smailiais nagais perdreskia kitos dėžės lipnią juostą. Iš gausybės putplasčio gabalėlių ir celofaninių pakuočių ištraukiu blizgantį, nerūdijančio plieno... kažką. Su kuo šis daiktas valgomas? Greitai žvilgteliu į etiketę ant dėžutės šono. Kekso forma.

— Kekso forma! — sušunku. — Kaip nuostabu. Būtent tai, ko norėjau.

— Gavome tik aštuonias, — Trišė atrodo sunerimusi. — Ar užteks?

— Ee... — bejėgiškai pažvelgiu į tą daiktą rankose. — Užteks per akis.

— Štai keptuvės, — Trišė atplėšia kitą dėžę, pilną blizgančių aliuminio keptuvių, ir atsargiai ištiesia vieną man. — Mus užtikrino, kad jos pačios geriausios kokybės. Ar sutinki? Kokia tavo, kaip profesionalios virėjos, nuomonė?

Tuščiai vėpsau į keptuvę. Ji nauja ir blizganti. Tai viskas, ką galiu pasakyti.

— Pažvelkime, — sakau, stengdamasi atrodyti kuo profesionaliau. Pakilnoju keptuvę, apvertusi atidžiai ištyrinėju jos dugną, perbėgu pirštu jos kraštą ir, linksėdama galvą, sprigteliu nagu į jos paviršių.

— Taip, ši keptuvė tikrai geros kokybės, — pagaliau patvirtinu žinovo balsu. — Puikus pasirinkimas.

— O, džiaugiuos! — nusišypso Trišė, jau rausdamasi kitoje dėžėje. — Tik pažiūrėk į šį daikčiuką! — Ji nuplėšia įpakavimą ir atidengia keistos formos prietaisą su medine rankena. — Pirmą kartą tokį matau! Kas čia, Samanta?

Spoksau į jį tylėdama. Dieve, kas tai? Atrodo kaip sietelio, trintuvės ir plaktuvo hibridas. Greitai dirsteliu į dėžutę, tikėdamasi rasti bent kokią užuominą, bet etiketė nuplėšta.

— Kas čia? — neatlyžta Trišė.

Nagi. Aš juk profesionali virėja. Be abejonės, žinau, kas čia.

— Šis prietaisas naudojamas labai specifinei maisto apdirbimo technikai, — pagaliau paaiškinu. — Labai specifinei.

— Ką su šiuo daiktu reikia daryti? — nesitveria smalsumu Trišė. — Parodyk!

Ji atkiša man to prietaiso rankeną.

— Na, — paimu daiktą iš jos rankų. — Reikia... plakti... tam tikru metodu sukamaisiais judesiais... riešą reikia atpalaiduoti... — godžiai įkvepiu keletą kartų. — Kažkas panašaus. Sunku parodyti tinkamai, be... mm... triufelių.

Triufelių? Iš kur aš tai ištraukiau?

— Pasikviesiu jus, kai naudosiu kitą kartą šį prietaisą, — priduriu ir paskubomis padedu jį ant stalo.

— O, būtinai! — Trišė atrodo patenkinta. — Tai kaip jis vadinasi?

— Man jis žinomas kaip... triufelių maišiklis, — pagaliau sugalvoju. — Bet jis taip pat gali turėti kitą pavadinimą. Gal jums išvirti puodelį kavos? — skubiai priduriu. — Išpakuosiu likusius prietaisus vėliau.

Užkaičiu virdulį, paimu kavos pakelį ir žvilgteliu pro langą. Pievele nerūpestingai vaikštinėja Natanielis.

O Dieve. Įklimpimo iki ausų pavojus. Absoliutus, šimtaprocentinis, senamadiškas paaugliškas įsimylėjimas.

Negaliu atitraukti nuo jo akių. Jo gelsvai ruduose plaukuose žaidžia saulė. Jis dėvi senais išblukusiais džinsais. Stebiu, kaip jis pakelia didelį ryšulį ir lengvu mostu meta ant kažko, kas galėtų būti komposto krūva.

Mano mintis staiga užvaldo fantazija, kaip jis ir mane taip lengvai pakelia ir suka aplink savo stipriose rankose. Noriu pasakyti, kad negali būti, jog esu daug sunkesnė už maišą bulvių...

— Ką gero nuveikei šį savaitgalį, Samanta? — Trišė nutraukia mano mintis. — Mes beveik tavęs nematėme! Gal buvai mieste?

— Lankiausi pas Natanielį, — nepagalvojusi lepteliu.

— Pas Natanielį? — Trišė atrodo apstulbusi. — Sodininką? Kodėl?

Staiga suvokiu, kad padariau didžiulę klaidą. Negaliu prisipažinti, kad „mokiausi virti ir kepti“. Kelias akimirkas kvailai vėpsau į ją, stengdamasi sukurpti greitą ir įtikinamą priežastį.

— Tiesiog... norėjau pasisveikinti. Iš tikrųjų... — galiausiai sumikčioju. Jaučiu, kaip nurausta mano skruostai.

Trišės veidas staiga supratingai persimaino, o jos akys suapvalėja kaip lėkštės.

— O, supratau, — lėtai ištaria ji. — Kaip miela!

— Ne! — skubu paprieštarauti. — Tai ne... nuoširdžiai sakau...

— Nesijaudink! — Trišė pabrėžtinai mane pertraukia. — Niekam neprasitarsiu. Aš moku saugoti paslaptis, — prispaudžia pirštą prie lūpų ji. — Gali manimi pasikliauti.

Man nespėjus nieko daugiau pasakyti, ji paima puodelį kavos ir išeina iš virtuvės. Atsisėdu tarp visos tos virtuvės įrangos ir dėžių, ir pavartau rankose triufelių maišiklį.

Keistas pokalbis, bet tikriausiai nesvarbu. Jei tik ji nieko netinkama neleptels Natanieliui.

Tada suvokiu, kad mąstau labai naiviai. Žinoma, kad ji pasakys Natanieliui ką nors netinkama. Ji padarys labai subtilią užuominą. O tada, kas žino, ką jis pagalvos. Gali būti tikrai gėda. Visas mano planas gali žlugti.

Privalau prieiti prie jo ir atvirai pasikalbėti apie susiklosčiusią situaciją. Reikia pasakyti, kad Trišė neteisingai mane suprato, kad visai nesu jo įsimylėjusi ar panašiai.

Sykiu, be abejo, būtina aiškiai parodyti, kad nesu jam abejinga.

Prisiverčiu laukti, kol paruošiu pusryčius Trišei ir Edžiui, sutvarkau ir sudėlioju naują virtuvės įrangą. Sumaišau alyvų aliejų su citrinos skiltelėmis ir užmerkiu šio vakaro patiekalą — jūros karšio filė, kaip mane pamokė Airisė.

Tuomet truputį trukteliu į viršų uniformą, pasiryškinu akis pieštuku, vildamasi, kad tai padės labiau pasitikėti savimi, ir nudrožtu tiesiai į sodą, laikydama rankoje krepšį, kurį radau sandėliuke. Jei Trišė pasidomės, ką veikiu, pasakysiu, kad renku žalumynus pietums.

Valandėlę paklajojusi sode, pagaliau sutinku Natanielį vaismedžių sodelyje už senos tvoros. Jis stovi ant kopėčių ir riša kažkokią virvę aplink medį. Artėdama prie jo staiga pajuntu juokingą jaudulį. Man išdžiūsta burna. Ar ką tik mano keliai sutirtėjo?

Dieve, juk tikrai turėčiau elgtis šaltakraujiškiau. Atrodo, kad septynerius metus trukusi teisininkės karjera turėjo mane paruošti ramiai reaguoti į bet kokias situacijas.

Kaip įmanydama nekreipiu dėmesio į mane krečiantį šiurpą, prieinu prie kopėčių, perbraukiu atgal plaukus ir nusišypsau, stengdamasi neprisimerkti nuo saulės.

— Labas!

— Labas! — nusišypso Natanielis. — Kaip sekasi?

— Ačiū, gerai! Daug geriau. Kol kas jokių stichinių nelaimių...

Trumpa pauzė. Staiga pagaunu save per daug intensyviai spoksant į jo rankas, rišančias virvę.

— Aš tik norėjau... rozmarino, — linkteliu į krepšį. — Aišku, jei turi.

— Žinoma, nuskinsiu tau keletą šakelių, — jis nušoka nuo kopėčių, ir mes nueiname takeliu prie augalų darželio.

Atokiau nuo namo viešpatauja absoliuti tyla, kurią drumsčia tik keistas vabalo zvimbesys ir žvyro girgždėjimas po kojomis. Suku galvą, ką čia tokio pasakius, bet mano galva tuščia.

— Kaip karšta, — galiausiai teįstengiu.

Nuostabu.

— Mhm, — linkteli galvą Natanielis ir lengvai peržengia neaukštą akmeninę tvorelę, supančią prieskonių darželį. Bandau sekti jam iš paskos ir lengvai peršokti tvorelę, bet pėda kliudau akmenį. Ai.

— Neužsigavai? — atsigręžia Natanielis.

— Ne, viskas gerai! — nusišypsau, nors mano pėda tvinkčioja iš skausmo. — Ee... gražūs žalumynai! — nuoširdžiai susižavėjusi mosteliu į augalus. Daržas apsodintas šešiakampio forma, su mažais takeliais tarp lysvių. — Ar visa tai tavo darbas? Nepakartojama.

— Ačiū. Aš irgi esu šiuo kampeliu patenkintas, — patenkintas nusišypso Natanielis. — Na, štai tavo rozmarinas.

Jis išsitraukia sodo žirkles iš seno odinio dėklo, kabančio ant liemens, ir pradeda skabyti tamsiai žalio dygaus krūmo šakeles.

Mano širdis pradeda smarkiai plakti. Turiu pasakyti, dėl ko čia atėjau.

— Taigi... ee... tikrai keista, — pradedu kaip įmanydama nerūpestingiau, čiupinėdama pirštais kažkokio kvapaus krūmo lapus, — bet atrodo, kad Trišė klaidingai įsivaizduoja mūsų santykius! Rodos, ji mano, jog mes... na, žinai.

— Aha, — linkteli jis galvą neatsigręždamas.

— O tai be jokios abejonės... juokinga! — priduriu, nervingai nusijuokusi.

— Mhmm, — nuskynęs keletą rozmarino šakelių, jis ištiesia jas man. — Ar užteks?

Mhm? Tik tiek? Tai viskas, ką jis gali šia tema pasakyti?

— Tiesą sakant, reikėtų šiek tiek daugiau, — sakau, ir jis vėl palinksta prie krūmo. — Taigi... argi nejuokinga? — priduriu, beviltiškai stengdamasi ištraukti iš jo tikslesnį atsakymą.

— Na, žinoma, — Natanielis pasižiūri į mane rimtu žvilgsniu, truputį suraukęs savo įdegusią kaktą. — Tikiu, kad kurį laiką negalėsi pagalvoti apie jokius santykius. Ne taip greitai atsigaunama po nutrūkusių draugysčių.

Pažvelgiu į jį tuščiu žvilgsniu. Ką?

O taip. Mano nutrūkę santykiai.

— Taip, — patylėjusi linkteliu galvą. — Taip, dėl to.

Prakeikimas.

Kodėl sukūriau tą istoriją apie netikusius santykius? Ir ką sau galvojau?

— Štai tau dar rozmarino, — Natanielis paduoda man kvapią puokštelę. Dar ko nors?

— Mm... taip! — greitai atsakau. — Gal galėčiau gauti mėtos lapų?

Stebiu, kaip jis atsargiai juda augalų eilėmis ten, kur dideliuose akmeniniuose vazonuose auga mėtos.

— Tiesą sakant.... — prisiverčiu kalbėti nerūpestingai. — Kalbant atvirai, tie santykiai nebuvo tokie netikę. Iš tikrųjų, aš jau visai atsigavau.

Natanielis žvelgia į mane, prisidengęs delnu akis nuo saulės.

— Atsigavai nuo septynerius metus trukusių santykių per savaitę?

Po jo pastabos mano žodžiai tikrai skamba neįtikimai. Laužau galvą, ką sakyti toliau.

— Aš moku greitai atgauti dvasines jėgas, — pagaliau netvirtai sakau. — Aš ištrinu praeitį kaip... trintukas.

— Trintukas, — atkartoja jis. Jo veido išraiška neįskaitoma.

Ar netinkamai pavartojau žodį? Juk trintukas — seksualu (amer. šnek. rubber — prezervatyvas).

Natanielis įteikia man mėtos lapelių. Atrodo, tarsi jis norėtų mane perprasti.

— Mama sakė... — staiga jis nejaukiai nutyla.

— Ką? — paklausiu. Man užgniaužia kvapą. Jie kalbėjo apie mane?

— Mama svarstė, ar tu... nepatyrei smurto, — jis nusuka žvilgsnį. — Tu tokia įsitempusi ir nervinga.

— Nesu įsitempusi ir nervinga! — iškart atšaunu.

Tikriausiai vėl pasirodžiau įsitempusi ir nervinga.

— Esu nervinga iš prigimties, — paaiškinu. — Nepatyriau jokio smurto, ar panašiai. Aš tiesiog... visada jaučiausi... kaip spąstuose.

Šis žodis man netikėtai išsprūsta iš lūpų.

Užplūsta prisiminimai apie Carter Spink. Juk beveik gyvendavau savo kabinete savaitėmis. Nešdavausi krūvas darbo namo. Atsakinėdavau į elektroninius laiškus kas valandą. Galbūt iš tiesų buvau patekusi į spąstus.

— Bet dabar jaučiuosi gerai, — žvaliai papurtau plaukus. — Pasiruošusi žengti į priekį... ir pradėti naujus santykius... ar kažką neįpareigojančio... nesvarbu...

Vienos nakties nuotykio visai pakaktų...

Aš reikšmingai pažvelgiu į jį, stengdamasi iš visų jėgų išplėsti savo vyzdžius ir tartum nerūpestingai pakeliu ranką sau prie ausies. Vis tiek tarp mūsų tvyro nejauki tyla, kurią kartkartėmis pertraukia tik vabalų dūzgimas.

— Tau, ko gero, nereikėtų skubėti pradėti ką nors nauja, — sumurma Natanielis. Jis pasitraukia į šalį, nežiūrėdamas man į akis, ir pradeda tyrinėti krūmokšnio lapus.

Kaip keistai jis elgiasi. Staiga suvokusi vieną dalyką pajuntu, kaip į mano veidą plūsteli kraujas. Jis subtiliai nori manimi atsikratyti. Jis nenori su manimi susitikinėti.

Brrr. Kaip šlykštu. Štai stoviu sau su specialiai užkeltu sijonu, išsidažiusi akis akių pieštuku, neriuosi iš kailio, demonstruodama savo kūno kalbos žinias, tiesiog akivaizdžiai siūlausi jam... o jis mėgina man pasakyti, kad jo nedominu.

Koks pažeminimas. Reikia tučtuojau dingti iš čia. Kuo toliau nuo jo.

— Tu teisus, — įstengiu ištarti visa išraudusi. — Dar... tikrai per anksti apie kažką panašaus mąstyti. Tiesą sakant, nauji santykiai dabar būtų siaubinga klaida. Dabar tiesiog sutelksiu visą dėmesį į savo naują darbą. Virsiu, kepsiu... ir... taip toliau. Man metas eiti. Ačiū už žoleles.

— Visada prašom, — lyg niekur nieko teištaria Natanielis.

— Taip. Na, tai iki pasimatymo.

Tvirtai gniauždama delne ryšelį prieskonių, apsisuku ant vieno kulno, peržengiu per sieną, šį kartą neužkliūdama už jos koja, ir nudrožiu žvyro taku namo.

Man taip neapsakomai gėda. Iš naujosios Samantos išėjo didelis šnipštas.

Pirmą ir paskutinį kartą pati kabinu vyrą. Daugiau niekada. Mano originalioji strategija, kai mandagiai laukiama, susitaikoma su tuo, kad tave ignoruoja ir paskui peršokama prie kito geismų objekto, buvo milijonus kartų geresnė.

Na, bet man nerūpi. Taip geriausia, nes man tikrai reikia sutelkti visą dėmesį į darbą. Grįžusi namo iškart išlankstau lyginimo lentą, įjungiu lygintuvą, radijo imtuvą ir užsiplikau į gražų puodelį stiprios kavos. Dabar man rūpės tik nepriekaištingai atlikti savo pareigas, o ne kažkoks kvailas, absurdiškas susižavėjimas sodininku. Man mokama už darbą, kurį čia dirbu, tad atliksiu jį nepriekaištingai.

Rytmečiui įpusėjus, jau esu išlyginusi dešimtį marškinių, sudėjusi pirmą partiją drabužių į skalbimo mašiną ir išsiurbusi grindis oranžerijoje. Iki priešpiečių išsiurbiu ir nuvalau dulkes visuose pirmojo aukšto kambariuose ir su actu nublizginu visus veidrodžius. Popiet sukišu skalbti kitą partiją skalbinių, susmulkinu maisto smulkintuvu daržoves, pasveriu laukinių ryžių kiekį, kurį reikės išvirti, ir Airisės pamokyta rūpestingai paruošiu keturis saldžios tešlos krepšelius vaisiniams pyragaičiams.

Iki septintos valandos vakaro išmetu daugybę prisvilusių krepšelių pyragaičiams ir iškepu kitus keturis, įdariusi juos braškėmis ir apliejusi pašildyta abrikosų uogiene. Daržovių gabaliukus ir česnaką pakepinu alyvų aliejuje, kol jie suminkštėja. Išbalinu prancūziškas pupeles. Įkišu jūros karšį į orkaitę. Taip pat siurbteliu daugiau negu kelis gurkšnius vermuto, skirto vienam padažui, bet šlakelis šen ar ten.

Mano veidas raudonas kaip burokas, širdis plaka greitai, o aš sukuosi virtuvėje kaip vilkelis, negalėdama sustoti... bet jaučiuosi savotiškai gerai. Tiesą sakant, man visai linksma. Aš pati šią akimirką verdu valgyti... ir man puikiai sekasi! Nepaisant to fiasko su grybais. Bet visi įkalčiai saugiai guli šiukšlių dėžėje.

Svetainėje padengiu stalą. Išdėlioju geriausius porceliano indus ir uždegu žvakes sidabrinėse žvakidėse. Butelis Prosecco stovi šaldytuve, o lėkštės su garuojančiu maistu laukia orkaitėje. Aš netgi įkišau Trišės kompaktinį diską su Enrikės Iglesias meilės dainomis į kompaktinių diskų grotuvą. Jaučiuosi, tarsi ruoščiau savo pirmąjį vakarėlį.

Jausdama malonų virpulį skrandyje, pasitaisau prijuostę, atlapoju virtuvės duris ir šūkteliu:

— Ponia Geiger? Pone Geigeri?

Reikėtų įsigyti didelį gongą.

— Ponia Geiger? — sušunku dar kartą.

Jokio atsakymo. Tikėjausi, kad jie tokiu laiku jau slampinės aplink virtuvę. Grįžtu į virtuvę, čiumpu stiklinę su šaukštu ir garsiai pabarbenu į stiklą.

Nieko. Kur jie dingo?

Apsidairau kambariuose pirmajame aukšte. Juose nė gyvos dvasios. Atsargiai užkopiu laiptais į viršų.

Gal šiuo metu jie studijuoja „Sekso džiaugsmus“? Gal neverta jų trukdyti?

— Ee... Ponia Geiger? — nedrąsiai šūkteliu. — Pietūs paruošti.

Palypėjusi dar kelis laiptelius aukštyn, išgirstu iš koridoriaus galo sklindančius balsus.

— Ponia Geiger?

Staiga durys su trenksmu atsilapoja.

— Kam reikalingi pinigai? — suspiegia Trišė. — Pasakyk man!

— Neprivalau tau aiškinti, kam reikalingi pinigai! — užrėkia Edis. — Niekada neprivalėjau!

— Jei tik ką nors suprastum...

— Aš suprantu! — įniršęs bliauna Edis. — Nedrįsk man sakyti, kad nesuprantu!

Geeeeeeerai. Na, tikriausiai šiuo metu knygos „Sekso džiaugsmai“ jie nevarto. Ant pirštų galiukų pradedu tyliai trauktis atgal, bet jau per vėlu.

— O kaip buvo Portugalijoje? — suklinka Trišė. — Prisimeni? — ji kaip viesulas išlekia iš kambario ir, pamačiusi mane, stabteli.

— Mm... pietūs paruošti, — sumurmu įsmeigusi akis į kilimą, — ponia.

— Jei dar vieną prakeiktą kartą paminėsi tą prakeiktą Portugaliją... — jai įkandin įsiutęs atžingsniuoja Edis.

— Edi! — drebėdama iš pykčio pertraukia jį Trišė. — Tada linkteli į mane. — Pas devant.

— Ką? — svaidydamas akimis žaibus suurzgia Edis.

— Pas devant les... les... — Ji grąžo rankas, mėgindama prisiminti žodį.

— Domestiques? — nejaukiai užbaigiu jos sakinį.

Trišė meta į mane nuožmų žvilgsnį ir susitvardo, oriai iškėlusi galvą.

— Aš būsiu savo kambaryje.

— Tas prakeiktas kambarys yra ir mano! — sušnypščia Edis, bet durys jau užtrenktos jam priešais nosį.

— Mm... aš paruošiau pietus... — išlemenu, bet Edis išdidžiai nusileidžia laiptais žemyn, nekreipdamas į mane nė menkiausio dėmesio.

Mane apima baisus apmaudas. Jei jūros karšis nebus greitai suvalgytas, jis sudžius.

— Ponia Geiger? — pabeldžiu į jos duris. — Aš tik nerimauju, kad pietūs suges...

— Na ir kas? — atsklinda prislopintas balsas. — Esu visai nealkana.

Negalėdama patikėti tuo, ką girdžiu, spoksau į duris. Visą prakeiktą dieną triūsiau prie viryklės, kad pagaminčiau jiems pietus. Viskas paruošta. Žvakės uždegtos, lėkštės orkaitėje. Negalima tiesiog taip imti ir atsisakyti valgyti.

— Jums reikia valgyti! — neištvėrusi užrėkiu. Edis stabteli laiptų apačioje. Miegamojo durys atsiveria, ir pro jas apstulbusi iškiša galvą Trišė.

— Ką? — primerkia ji akis.

Gerai. Reikia dabar kaip nors išsisukti.

— Visiems reikia valgyti, — improvizuoju. — Tai žmogiškas poreikis. Tad kodėl neaptarus savo nesutarimų pietaujant? Arba bent trumpam juos pamiršti! Išgerkite taurę vyno, atsipalaiduokite ir susitarkite neminėti... ee... Portugalijos.

Ištarus šį žodį man per sprandą nubėga šiurpuliukai.

— Ne aš užvedžiau šį pokalbį! — suurzgia Edis. — Maniau, kad ši tema baigta.

— Užsiminiau apie tai tik todėl, kad buvai toks nejautrus... — Trišės balsas suvirpa ir ji nusibraukia staiga akyje sužibusią ašarą. — Kaip tu manai aš jaučiuosi būdama tavo... trofėjinė žmona.

Trofėjinė?

Šią akimirką juoktis negalima.

— Triše, — mano nuostabai Edis atskuba laiptais taip greitai, kaip tik jo pilvas leidžia. — Daugiau niekada taip nekalbėk. — Jis sugriebia jos pečius ir perveria ją degančiu žvilgsniu: — Mes visada buvome pora. Tu tai žinai. Dar nuo Sydenhamo.

Pirmiausia Portugalija, dabar Sydenhamas. Vieną dieną reikės pasisodinti Trišę, atkimšti butelį vyno ir iškvosti visą jos gyvenimo istoriją.

— Žinau, — sušnibžda Trišė.

Ji žvelgia į Edį, užmiršusi viską pasaulyje, ir staiga man žnybteli pavydas. Jie tikrai myli vienas kitą. Matau, kaip pamažu tirpsta priešiškumas. Tarsi stebėtumei cheminę reakciją mėgintuvėlyje.

— Eime pavalgyti, — pagaliau taria Edis. — Samanta buvo teisi. Mums reikėtų drauge papietauti. Atsisėskime ir pasikalbėkime apie viską.

Jis žvilgteli į mane, ir aš su palengvėjimu nusišypsau. Ačiū Dievui. Jūros karšis vis dar bus šiltas... tereikia padažą supilti į ąsotį...

— Gerai, taip ir padarykime, — įkvepia Trišė. — Samanta, mes šiandien pietausime ne namie.

Mano šypsena sustingsta veide. Ką?

— Nesirūpink dėl maisto, — priduria Edis linksmai paplekšnodamas man per petį. — Gali šį vakarą pailsėti!

Ką?

— Bet... aš viską paruošiau! — neslepiu nusivylimo. — Stalas padengtas!

— Ak. Na, nesijaudink, — Trišė lengvai numoja ranka. — Pati suvalgyk.

Ne. Ne. Jie negali taip su manimi pasielgti.

— Bet valgiai jūsų jau laukia apačioje! Kepta žuvis... ir troškintos daržovės...

— Kur važiuojame? — klausia Trišė Edžio, visai nesiklausydama manęs. — Gal pabandyti patekti į Mill House?

Suglumusi stoviu koridoriuje ir stebiu, kaip ji su Edžiu dingsta už miegamojo durų. Nieko nepešusi lieku stovėti prie uždarų durų.

Mano vakarėlis žlugo.

Jiems išrūkus iš kiemo su Edžio Porsche, nupėdinu į svetainę ir lėtai nukraustau stalą. Surenku krištolines taures, sulankstau servetėles ir užpučiu žvakes. Grįžtu į virtuvę ir minutėlę žvelgiu į visus tuos dailius indus su maistu, į vis dar burbuliuojantį ant viryklės padažą, dantytus citrinų skiltelių papuošimus. Aš taip savimi didžiavausi.

Na, bet nieko jau negaliu pakeisti.

Man gaila žiūrėti į auštantį jūros karšį, todėl įsidedu vieną gabalėlį į lėkštę ir įsipilu taurę vyno. Atsisėdu prie stalo, atsipjaunu gabalėlį ir pakeliu jį prie burnos, bet nė neparagavusi padedu peilį su šakute į šalį. Nesijaučiu alkana.

Visa diena nuplaukė šuniui ant uodegos. O rytoj reikės vėl viską kartoti iš pradžių. Nuo šios minties man tik norisi panarinti galvą, susiimti ją rankomis ir niekada jos nepakelti.

Ką aš čia veikiu?

Ne, iš tikrųjų. Ką aš darau? Kodėl šią akimirką neišeinu, neįlipu į traukinį ir negrįžtu atgal į Londoną?

Susmukusi ir kamuojama pesimistinių minčių, išgirstu švelnų beldimą į atvertas duris. Pakeliu akis ir išvystu atsirėmusį į durų staktą Natanielį, rankoje laikantį savo kuprinę. Mane vėl raudonai nudažo gėda, prisiminus šio ryto susitikimą. Beveik nesąmoningai aš pastumiu savo kėdę atgal ir sukryžiuoju rankas ant krūtinės.

— Labas, — pasisveikinu pirmoji ir lengvai trukteliu pečiais tarsi sakydama: „Jei manai, kad mane domini, labai klysti“.

— Pamaniau, ateisiu paklausti, gal tau reikia kokios pagalbos, — jo akys apkeliauja virtuvę ir užkliūva už indų su nepaliestu maistu. — Kas nutiko?

— Jie nevalgė. Nutarė pavakarieniauti kitur.

Minutėlę Natanielis spokso į mane, tada trumpam užmerkia akis ir palinguoja galvą.

— Po to, kai tu visą dieną plušai virtuvėje?

— Tai jų maistas. Jų namai. Jie gali daryti, ką panorėję.

Stengiuosi atrodyti nerūpestinga ir drauge dalykiška. Bet vis dar giliai širdyje jaučiu nusivylimą. Natanielis padeda savo kuprinę ant žemės, prieina prie viryklės ir tiriamai nužvelgia jūros karšį.

— Atrodo skaniai.

— Atrodo kaip sustingusi, pervirta žuvis, — pataisau jį.

— Mano mėgstamiausia, — šypteli Natanielis, bet man nėra nuotaikos jam atsakyti šypsena.

— Tuomet prašom vaišintis, — atsainiai mosteliu ranka į patiekalą. — Daugiau niekas vis tiek jo nevalgys.

— Na, tada būtų nuodėmė jį išmesti, — jis prisikrauna pilną lėkštę, įsipila taurę vyno ir atsisėda priešais mane prie stalo.

Kurį laiką nė vienas iš mūsų nekalba. Aš net nežiūriu į jį.

— Už tave, — Natanielis pakelia taurę. — Sveikinu.

— Taip, kurgi ne.

— Rimtai, Samanta, — jis kantriai palaukia, kol aš atplėšiu žvilgsnį nuo grindų. — Nesvarbu, ar jie valgė, ar ne. Tai tikra sėkmė. Po velnių, garbės žodis, — jis vėl šypteli. — Pameni savo pirmuosius pietus, kuriuos ruošei šioje virtuvėje?

Padelsusi nusišypsau.

— Turi galvoje pasmerktą nesėkmei avieną.

— Ne, kalbu apie avinžirnius. Niekada jų nepamiršiu, — jis įsideda gabalėlį žuvies į burną ir nustebęs pakraipo galvą. — Beje, labai skanu.

Atmintyje iškyla tų pajuodusių spirų vaizdas; mano paklaikęs blaškymasis beprotiškame chaose; ant grindų varvanti morengų masė... nepaisant visko, man norisi kikenti. Aš jau tiek daug išmokau nuo tos dienos.

— Na, žinoma, man viskas būtų pavykę tą vakarą, — atsainiai sakau, — jei nebūtumei atkakliai siūlęs savo pagalbos. Aš viską kontroliavau, kol tu nepasipainiojai mano kelyje.

Vis dar kramtydamas Natanielis padeda taurę ant stalo. Kelias akimirkas jis tiesiog žiūri į mane. Jo žydrose akyse kažkas blizga — veikiausiai juoko žiburiukai. Jaučiu, kaip mano skruostais kyla išdavikiškas raudonis, o nuleidusi žvilgsnį pastebiu, kad rankos guli ant stalo delnais į viršų.

Ir staiga suvokiu siaubingą tiesą, kad sėdžiu palinkusi į priekį. Tikriausiai mano akių vyzdžiai pusės mylios pločio. Viskas taip akivaizdu, kad man tik betrūksta ant kaktos užsirašyti: „Aš tavęs geidžiu.“

Skubiai patraukiu rankas sau ant kelių, išsitiesiu ir nutaisau akmeninę išraišką. Dar nesusitaikiau su šios dienos pažeminimu. Tiesą sakant, dabar galėčiau pasinaudoti proga ir kaip nors atsikirsti.

— Taigi... — pradedu tuo pačiu metu, kai prasižioja kalbėti ir Natanielis.

— Tęsk, — jis linkteli man galva ir įsideda dar vieną kąsnį žuvies į burną. — Po tavęs.

— Na, — atsikrenkščiu. — Po... mūsų šio ryto pokalbio, aš tik norėjau pridurti, kad tu buvai teisus dėl santykių. Akivaizdu, kad esu dar tam nepasiruošusi. Be to, manęs tokia galimybė netgi nedomina. Visiškai.

Štai. Pasakiau. Nesu tikra, ar įtikinamai skambėjo mano žodžiai, bet bent jau šiek tiek išlaikiau savo orumą.

— O ką tu norėjai pasakyti? — paklausiu, pildamasi vyno taurę.

— Norėjau pakviesti tave į pasimatymą, — ramiai atsako Natanielis, o aš vos nešliukšteliu vyno ant stalo.

Ką?

Nejaugi atverstų delnų triukas suveikė?

— Bet nesijaudink, — jis gurkšteli vyno. — Aš suprantu. Ištaisyti padėtį. Reikia kuo greičiau ištaisyti padėtį. Taip subtiliai, kad jis iš tikrųjų nė nepastebėtų, jog atsiimu savo žodžius atgal.

Ai, bala nematė. Tiesiog apsimesiu naivuole. Man galima — juk esu moteris.

— Natanieli, — prisiverčiu tyliai. — Su malonumu eisiu su tavimi į pasimatymą.

— Puiku, — jis atrodo visai nesutrikęs. — Ar penktadienio vakaras tinka?

— Idealiai.

Nusišypsojusi staiga suvokiu, kad esu alkana kaip vilkas. Prisitraukiu lėkštę su jūros karšiu, čiumpu peilį su šakute ir pradedu valgyti.

Keturioliktas

Iki penktadienio jokių didelių nelaimių nenutinka. Bent jau tokių, apie kurias sužinotų Geigeriai.

Antradienį daržovių rizotas buvo nevalgomas, bet, ačiū Dievui, paskutinę akimirką mane išgelbėjo maisto į namus tiekėjai. Pasirodo, persikų spalvos puošnią liemenėlę reikėjo lyginti ne tokiu karštu lygintuvu. Dartington vazą sudaužiau siurbdama dulkes dulkių siurbliu su specialiu antgaliu. Niekas dar jos nepasigedo, o naujoji turėtų būti pristatyta jau rytoj.

Iš viso ši savaitė man jau kainavo du šimtus svarų sterlingų, o tai didžiulė pažanga, palyginti su praėjusia savaite.

Nusukusi akis į šalį pagalbiniame kambaryje džiaustau Edžio trumpikes, kai mane pašaukia Trišė.

— Samanta! Kur tu? — išgirdusi jos balse nepasitenkinimą, krūpteliu. Turbūt ji kažką suprato. — Negaliu daugiau leisti tau šitaip vaikščioti, — Trišė išdygsta pagalbinio kambario tarpduryje, energingai purtydama galvą.

— Ką? — spoksau į ją.

— Kalbu apie tavo plaukus, — nusimaivo ji.

— O, taip, — užvertusi akis perbraukiu baliklio nušviesintą sruogą. — Norėjau susitvarkyti juos šį savaitgalį...

— Ne, sutvarkysime tą nesusipratimą ant tavo galvos dabar, — pertraukia ji mane. — Meino nuostabioji kirpėja jau čia.

— Dabar? — išplečiu akis. — Bet... man reikia siurbti kilimus.

— Daugiau neleisiu tau slankioti kaip kokiai pabaisai. Galėsi darbus atlikti vėliau. O pinigus atskaičiuosiu iš tavo algos. Nagi! Anabelė laukia!

Tikriausiai neturiu kito pasirinkimo. Užmetu likusius Edžio apatinius ant virvės ir nuseku paskui ją laiptais į viršų.

— Ir dar, norėjau pasikalbėti apie savo kašmyro nertinį, — priduria Trišė, kai mes užlipame laiptais. — Pameni tą, kreminės spalvos?

Šūdas. Šūdas. Ji suprato, kad jį sukeičiau. Žinoma, kad suprato. Reikėjo susiprasti, kad ji negali būti tokia kvaila...

— Nežinau, ką tu jam padarei, — Trišė išpučia dūmų kamuolį ir pastumia miegamojo duris, — bet jis atrodo nepakartojamai. Mažytė rašalo dėmelė ant rankovės visiškai išnyko! Jis atrodo kaip naujas!

— Aišku, — su palengvėjimu nusišypsau. — Na, aš tik atlieku savo darbą!

Nueinu kartu su Triše į jos miegamąjį. Ten liekna ilgais ir šviesiais plaukais moteris su baltais džinsais ir auksinės spalvos grandininiu diržu ant juosmens viduryje kambario reguliuoja kėdės aukštį.

— Labas! — pasisveikina ji, rankoje laikydama cigaretę. Tik dabar pamatau, kad jai apie šešiasdešimt. — Samanta! Daug teko apie tave girdėti!

Jos balsas gergždžiantis, oda aplink lūpas išvagota raukšlių dėl nuolat traukiamų cigarečių, o makiažas atrodo tarsi būtų privirintas prie veido. Tiesą sakant, ji atrodo taip, kaip Trišė atrodys po penkiolikos metų. Apžiūrėjusi mano plaukus, Anabelė susiraukia.

— Ką visa tai reiškia? Norėjai išbandyti, ar gražiai atrodysi dryžuota? — kimiai nusikvatoja iš savo pačios pokšto.

— Įvyko... nelaimingas atsitikimas su balikliu.

— Nelaimingas atsitikimas! — ji pakedena man plaukus. — Na, šią spalvą reikia panaikinti. Geriau nusidažome šviesiai. Neprieštarautumei tapti blondine, ar ne, brangioji?

Blondine?

— Niekada neturėjau šviesių plaukų, — įsitempusi papurtau galvą. — Net nežinau...

— Na, tam ir yra skirti dažai, — ji šukuoja mano plaukus.

— Sutinku, jei tik nenudažysite per šviesiai, — skubiai apsidraudžiu. — Nenoriu būti... na, žinote, tokia dirbtinė, rėksminga, platininė blondinė...

Nutylu suvokusi, kad kitos dvi moterys šiame kambaryje yra rėksmingos platininės blondinės.

— Arba... mm... — nuryju seiles, nedrįsdama pakelti akių. — Kai pagalvoji, gal dažykite, kaip jums atrodo gražiau.

Atsisėdu ant kėdės, užsimetu rankšluostį ant pečių ir stengiuosi nekrūpčioti, kai Anabelė greitai tepa kažkokią chemikalais smirdančią masę man ant galvos ir vynioja plaukus į tūkstančius folijos gabalėlių.

Blondinė. Geltoni plaukai. Lėlė Barbė.

O Dieve. Ką aš darau?

— Manau, kad suklydau, — staiga šoku nuo kėdės. — Nemanau, kad galiu būti natūrali blondinė...

— Atsipalaiduok! — sučiumpa mane už pečių Anabelė ir, prievarta vėl pasodinusi ant kėdės, įgrūda į rankas žurnalą. Girdžiu, kaip man už nugaros Trišė iššauna šampano kamštį. — Atrodysi žavingai. Tokiai gražuolei kaip tu reikėtų pasirūpinti savo plaukais. Dabar perskaityk mūsų ženklus.

— Ženklus? — sumišusi paklausiu.

— Horoskopus! — Anabelė cvakteli liežuviu. — Ne proto bokštas, ar ne? — pusbalsiu ji priduria Trišei.

— Ji truputį naivoka, — tyliai sušnabžda Trišė, — bet nuostabiai skalbia.

Tai štai ką laisvalaikiu veikia ponios. Sėdi į foliją suvyniotais plaukais, geria Bucks sidrą ir skaito rafinuotus mados žurnalus. Neskaičiau jokio kito žurnalo, išskyrus The Lawyer nuo trylikos metų. Dažniausiai pas kirpėją laiko aš negaišdavau. Sėdėdama kirpykloje rašydavau elektroninius laiškus ir skaitydavau sutartis.

Vis dėlto dabar negaliu atsipalaiduoti ir mėgautis. Vis labiau ir labiau nervinuosi. Skaitau straipsnį „Dešimt būdų sužinoti, kad bikinis jums per mažas“. Pasiekusi skiltį „Tikri atostogų romanai“, kai Anabelė jau džiovina mano plaukus fenu, sėdžiu, visa įsitempusi iš baimės.

Negaliu būti blondinė. Tiesiog man visai netinka toks įvaizdis.

— Na, štai ir viskas! — Anabelė dar kartą prisiliečia prie mano plaukų šukomis ir išjungia plaukų džiovintuvą. Tyla. Negaliu atsimerkti.

— Daug geriau! — įvertina Trišė.

Lėtai atmerkiu vieną akį. Tada kitą.

Aš visai ne blondinė.

Mano plaukai karamelės spalvos. Šilta karamelės spalva, su medaus sruogomis ir labai plonomis aukso sruogomis šen ir ten. Pajudinus galvą plaukai sutviska.

Kelis kartus nuryju seiles, stengdamasi susivaldyti. Jaučiu, kad galiu tuoj pravirkti.

— Juk netikėjai manimi, ar ne? — Anabelė kilsteli antakius ir patenkinta šypsosi. — Manei, kad nežinau, ką darau?

Ji taip teisingai perskaitė mano mintis, kad net susigėstu.

— Labai gražu, — pagaliau atgavusi kalbos dovaną sakau: — Aš... labai jums ačiū.

Esu pakerėta savo pačios atvaizdo. Negaliu atplėšti akių nuo naujos, spinduliuojančios, medaus spalvos karamelinės savęs. Atrodau tokia gyvybinga. Atrodau spalvinga.

Niekada nepasiilgsiu savo ankstesnės išvaizdos. Niekada.

Malonumas nė kiek neblėsta. Net nulipusi žemyn ir sukiodamasi su dulkių siurbliu svetainėje jaučiuosi pakylėta. Visos mano mintys sukasi apie mano naują šukuoseną. Stabteliu pasigėrėti savimi kiekviename blizgančiame paviršiuje. Sukeliu plaukus ir juos paleidžiu, o jie vilnija žemyn tarsi karamelinio krioklio purslai.

Siurbiu kilimą. Pakedenant. Siurbiu po kavos staleliu. Pakedenant. Pakedenant.

Man niekada prieš tai nebuvo šovusi mintis nusidažyti plaukus. Ką dar aš praleidau?

— O, Samanta, — pakeliu akis ir pamatau įeinantį į kambarį Edį. Jis vilki kostiumą ir ryši kaklaraištį. — Svetainėje turėsiu susitikimą. Norėčiau, kad išvirtumei mums kavos.

— Taip, pone, — nusilenkiu. — Kiek jūsų iš viso bus?

— Iš viso keturi žmonės. Ir sausainių. Užkandžių. Kažko panašaus.

— Žinoma.

Jis atrodo susijaudinęs ir išraudęs. Įdomu, koks tai susitikimas. Nuėjusi į virtuvę smalsiai pažvelgiu pro langą ir pamatau kieme nematytą penktojo modelio Mercedes šalia BMW nukeliamu stogu.

Hmm. Tikriausiai svečiuosis ne kaimo vikaras.

Užplikau kavos, pastatau kavinuką ant padėklo. Padedu lėkštę sausainių ir pyragaičių, kuriuos nupirkau prie arbatos, ir, nuėjusi prie svetainės durų, pasibeldžiu.

— Įeikite!

Stumtelėjusi atidarau duris. Prie stalo sėdi Edis su trimis kostiumuotais vyrais, su popierių segtuvais priešais juos.

— Jūsų kava, — pagarbiai sumurmu.

— Ačiū, Samanta, — Edžio skruostai dega. — Gal galėtumei išdėlioti puodelius?

Pastatau padėklą ant indaujos ir išdėlioju puodelius. Dėliodama juos negaliu susilaikyti nežvilgtelėjusi į popierius. Iškart atpažįstu sutartis.

— Ee... Baltos ar juodos? — paklausiu pirmojo vyro.

— Prašyčiau baltos, — jis net nepakelia į mane akių. Pildama kavą vėl žvilgteliu į dokumentus. Veikiausiai kažkokia turto investavimo sutartis. Edis kažkur investuos pinigus?

— Sausainių? — pasiūlau.

— Aš ir taip saldus, — vyras sukanda dantis į plačią šypseną. Aš mandagiai nusišypsau. Koks avigalvis.

— Taigi, Edi. Ar supranti dabar esmę? — vyras su violetiniu kaklaraiščiu kalba ramiu, suinteresuoto asmens balsu. — Viskas gana paprasta, kai atmeti tą nesuprantamą teisinę kalbą.

Staiga aš atpažįstu šią kalbėjimo manierą. Nepažįstu šio žmogaus, bet puikiai atskiriu tokius žmones kaip jis. Dirbau su jais septynerius metus. Instinktyviai žinau, kad šiam vyrui visiškai nusispjauti, ar Edis supranta, kas ten parašyta.

— Taip, — linksmai nusijuokia Edis. — Neabejoju tuo, ką sakote, — jis nepatikliai žvilgteli į sutartį ir padeda ją ant stalo.

— Mums ne mažiau negu jums rūpi saugumas, — šypsodamasis suokia vyras su violetiniu kaklaraiščiu.

— Kam gi saugumas nerūpi, kai kalba eina apie pinigus? — šmaikštauja pirmasis vyrukas.

Gerai. O dabar laikas sužinoti, kas iš tikrųjų čia vyksta.

Prieidama prie kito vyro ir pildama jam kavą, sutartį pamatau kaip ant delno. Kaip esu įpratusi, greitai perbėgu ją akimis.

Tai turto plėtros partnerystės sutartis. Abi pusės investuoja pinigus... nuosavybės augimas... viskas atitinka standartą...

Tada aš pastebiu kai ką, kas priverčia mane sustingti nuo šoko. Labai atsargiai pasirinkus žodžius suformuluotas nekaltai atrodantis trumpas punktas lapo apačioje. Šis punktas galioja tik vienai sutarties šaliai, jei gerai matau.

Jei reikalai pablogės, apmokėti sąskaitas reikės Edžiui. Ar jis tai suvokia?

Mane apėmė siaubas ir nenumaldomas troškimas griebti sutartį ir sudraskyti ją į skutelius. Jei šie vyrukai ateitų į Carter Spink, neužtruktų ten nė dviejų minučių. Aš ne tik išmesčiau jų sutartį, bet dar patarčiau klientui kreiptis...

— Samanta? — grįžtu į realybę, pamačiusi, kad Edis žiūri į mane truputį susiraukęs ir akimis rodo į sausainių lėkštę.

Aš nesu Carter Spink teisininkė. Dėviu namų šeimininkės uniformą ir mano pareiga dabar vaišinti svečius užkandžiais.

— Šokoladinį sausainį? — kažkaip įstengiu nutaisyti mandagų toną, siūlydama lėkštę tamsiaplaukiui vyrukui. — Ar pyragaitį?

Jis tik griebia vieną, net nepažvelgęs į mane, o aš nuskubu prie Edžio, sukdama galvą, ką daryti. Reikia jį kažkaip įspėti.

— Taigi užteks kalbėti. Laikas veikti, — violetinį kaklaraištį ryšintis vyrukas atsuka parkerio su auksine plunksna dangtelį. — Po jūsų, — jis paduoda parkerį Edžiui.

Jis ketina pasirašyti? Dabar?

Ne. Ne. Negalima pasirašyti šios sutarties.

— Neskubėkite, — priduria vyras su akinamai baltų dantų šypsena. — Jei pageidausite perskaityti ją vėl...

Staiga aš nejuokais supykstu ant šių vyrų, važinėjančių naujausio modelio automobiliais, ryšinčių violetiniais kaklaraiščiais ir suokiančių įtikinimo meno meistrų balsais. Jie neapmulkins mano boso. Neleisiu, kad taip atsitiktų. Edžio parkeriui palietus popierių, aš prie jo pasilenkiu.

— Pone Geigeri, — skubiai sakau. — Gal galėčiau su jumis minutėlę pasikalbėti? Asmeniškai?

Edis susierzinęs pasižiūri į mane.

— Samanta, — pašaipiai žvelgia jis į mane. — Šiuo metu aš tvarkau svarbius reikalus. Labai svarbius man! — jis susižvalgo su vyrais, o tie pataikaujamai nusijuokia.

— Tai labai skubu, — neatlyžtu. — Ilgai neužtruksime.

— Samanta...

— Prašau, pone Geigeri. Man reikia su jumis pasikalbėti.

Pagaliau susierzinęs Edis atsidūsta ir padeda rašiklį į šalį.

— Gerai, — pakilęs nuo kėdės jis išskuba iš kambario ir piktai sumurma: — Kas nutiko?

Kvailai spoksau į jį. Man pavyko jį išsitempti iš to kambario, bet nė nenutuokiu, kaip prabilti šia tema. Ką man pasakyti?

Pone Geigeri, rekomenduočiau jums atidžiai peržiūrėti 14 punktą.

Pone Geigeri, jūsų atsakomybė už nuostolius nėra tinkamai apsaugota.

Tai neįmanoma. Negaliu nieko pasakyti. Kas paklausys teisinio patarimo iš namų šeimininkės lūpų?

Jo ranka ant durų rankenos. Dabar mano paskutinė proga.

— Ar jūs geriate kavą su cukrumi? — galiausiai man išsprūsta.

— Ką? — Edis sutrikęs spokso į mane.

— Visai pamiršau, — išlemenu. — Ir nenorėjau kelti jūsų cukraus vartojimo klausimo į viešumą.

— Taip, įdėk gabalėlį, — irzliai suniurna Edis. — Viskas?

— Na... dar kai kas. Atrodo, jūs ten pasirašinėjate kažkokius dokumentus.

— Taip, teisingai, — susiraukia jis. — Asmeninius dokumentus.

— Žinoma! — nuryju seiles. — Man tik įdomu, ar jūs turite advokatą. Ši mintis tiesiog... šmėstelėjo mano galvoje. Prisimenu, kaip man visada kartojote, kad būčiau atsargi su dokumentais.

Pažvelgiu jam tiesiai į akis, trokšdama, kad jis suprastų mano užuominą. Pasitark su advokatu, tu kvailas stuobry.

Edis draugiškai nusijuokia.

— Kokia tu sumani, Samanta. Bet tau nereikia jaudintis. Aš — ne kvailys, — jis atveria duris ir grįžta į kambarį. — Kur mes sustojome, džentelmenai?

Su baime stebiu, kaip jis vėl paima parkerį. Negaliu jo sulaikyti. Šį idiotą apvynios apie pirštą.

Bet vis tiek negaliu su tuo susitaikyti.

— Jūsų kava, pone Geigeri... — sumurmu, atskubėjusi į kambarį. Griebiu kavinuką, pradedu pilti ir tada tarsi atsitiktinai, o iš tikrųjų tyčia, jis iškrinta man iš rankų ant stalo.

— Kad tave kur!

— Jėzau!

Kava išsilieja į didelį rudą ežerą, įsigerdama į popierius ir varvėdama ant grindų. Kambaryje tikras chaosas.

— Sutartys! — šaukia susinervinęs violetinio kaklaraiščio savininkas. — Tu, kvaila boba!

— Aš labai atsiprašau, — išlemenu pačiu nuolankiausiu balsu. — Aš labai labai atsiprašau. Kavinukas tiesiog... išsprūdo iš rankų, — pradedu sausinti kavą servetėle, pasistengdama ja įtrinti visą sutartį.

— Ar mes turime kopijų? — paklausia vienas iš vyrų. Aš sustingstu.

— Jos visos gulėjo ant prakeikto stalo, — susierzinęs švokščia juodaplaukis vyras. — Reikės atspausdinti iš naujo.

— Žinote, kad jau spausdinsite daugiau kopijų, jei nesunku, atspausdinkite dar vieną papildomą, — atsikrenkščia Edis. — Manau, nunešiu ją advokatui, kad, dėl viso pikto, dirstelėtų.

Vyrai susižvalgo. Jaučiu kylant įtampą.

— Žinoma, — patylėjęs linkteli galvą vyras su violetiniu kaklaraiščiu. — Jokių problemų.

Cha. Kažkas man kužda, kad šis sandoris gali visai neįvykti.

— Jūsų švarkas, pone? — šypsodamasi paduodu jam. — Ir dar kartą nuoširdžiai atsiprašau.

Vienas teisinio išsilavinimo privalumų yra tas, kad tu tikrai išmoksti meluoti.

Teisinis išsilavinimas taip pat padeda susitaikyti su tuo, jog ant tavęs rėkia bosas. O tai labai paranku, nes išgirdusi, ką aš padariau, Trišė dvidešimt minučių mane aršiai moralizavo virtuvėje. Aš tik stovėjau ir žiūrėjau į vieną tašką grindyse.

— Ponas Geigeris tvarko labai svarbius verslo reikalus! — ji piktai užsitraukia dūmą. Jos naujai nudažyti plaukai švysčioja ant pečių. — Šis susitikimas buvo lemiamas!

— Man labai gaila, ponia, — išlemenu, įsmeigusi akis į grindis.

— Žinau, Samanta, kad nieko nenutuoki apie šiuos dalykus, — ji gręžia mane žvilgsniu, — bet ant kortos pastatyta daug pinigų! Tiek pinigų, kiek tau tikriausiai būtų sunku suvokti.

Nusiramink. Išlik nuolanki.

— Didžiulė suma pinigų, — bandydama padaryti įspūdį kartoja Trišė.

Jai siaubingai knieti man papasakoti daugiau. Matau, kaip ji kovoja su troškimu pasipuikuoti. Jos veide atsispindi aiškios pastangos nieko neišpliurpti.

— Septynženklis skaičius, — galiausiai prasitaria ji.

— Vaje, — suvaidinu, kad mane apėmė pagarbi baimė.

— Mes labai gerai su tavimi elgėmės, Samanta. Mes labai stengėmės, — jos balsas dreba iš pasipiktinimo. — Todėl mes tikimės, kad tu mums atsakysi tuo pačiu.

— Aš labai atsiprašau, — pakartoju milijoninį kartą.

Trišė nužvelgia mane nepatenkintu žvilgsniu.

— Na, aš tikiuosi daugiau atidumo šį vakarą.

— Šį vakarą? — sumišusi atkartoju.

— Vakarienės metu, — Trišė įsižiūri į lubas.

— Bet, bet šį vakarą man išeiginė, — sunerimusi sakau. — Jūs sakėte, kad neprieštarausite, jei paliksiu šaltą vakarienę.

Trišė aiškiai pamiršo mūsų susitarimą.

— Na, — sako ji irzliai, — taip mes tarėmės anksčiau. O dabar tu aplaistei kava mūsų svečius. Negana to, visą rytą praleidai kirpėjos kėdėje.

Ką? Tokia neteisybė, kad net sunku kažką atsakyti.

— Kalbant atvirai, Samanta, tikiuosi iš tavęs šio to geriau. Pasiliksi šį vakarą namie ir patieksi mums vakarienę, — Trišė meta į mane geležinį žvilgsnį, griebia žurnalą ir išeina iš virtuvės.

Spoksau jai įkandin. Mane užplūsta pažįstamas nemalonus jausmas. Taip nutiko tiek daug kartų. Esu prie to pripratusi. Reikės atšaukti pasimatymą su Natanieliu. Dar vienas pasimatymas... dar vienas atšaukimas...

Mano mintys sustoja. Juk aš daugiau nedirbu Carter Spink. Man nereikia su tuo taikstytis.

Išdidžiai išžingsniuoju iš virtuvės ir nudrožiu tiesiai pas Trišę į valgomąjį.

— Ponia Geiger, — pradedu kaip galėdama tvirčiau. — Aš labai atsiprašau dėl kavos ir stengsiuosi iš visų jėgų, kad daugiau taip jūsų nenuvilčiau, bet negaliu dirbti šį vakarą. Esu susitarusi ir nenoriu laužyti susitarimo. Išeisiu septintą, kaip ir buvau suplanavusi.

Tariant paskutinius žodžius mano širdis plaka pašėlusiai greitai. Dar niekada gyvenime taip negyniau savo teisių, kaip dabar. Jei būčiau taip kalbėjusi Carter Spink, iš manęs būtų likęs apgailėtinas žlėgtainis.

Akimirką Trišė atrodo įniršusi. Tačiau, mano nuostabai, ji susierzinusi cvakteli liežuviu ir atsiverčia kitą žurnalo puslapį.

— Ak, kaip sau nori. Jei jau tai taip svarbu...

— Taip, — sunkiai nuryju seiles. — Mano asmeninis gyvenimas yra svarbus.

Tardama šiuos žodžius jaučiuosi pakylėta. Norisi išrėžti Trišei dar daugiau. Papostringauti apie prioritetus, apie pusiausvyrą...

Bet Trišė jau įsigilinusi į straipsnį „Raudonojo vyno dieta — kaip ji gali jums padėti“. Nesu tikra, kad jai patiktų, jei trukdyčiau.

Penkioliktas

Tą vakarą septintą valandą Trišės nuotaika dėl nesuprantamos priežasties visiškai pasikeičia. O gal ir ne visai dėl nesuprantamos priežasties. Nusileidžiu laiptais žemyn į prieškambarį ir pamatau ją, vaikštinėjančią po svetainę, su kokteiline taure rankoje. Jos akys blizga, o veidas gerokai įraudęs.

— Taigi! — geranoriškai taria ji. — Tu šį vakarą eini į pasimatymą su Natanieliu.

— Taip, teisingai, — žvilgteliu į savo atvaizdą veidrodyje. Apsirengiau paprastai, neformaliai. Džinsai, paprasti mieli marškinėliai ir sandalai. Bei nauji žvilgantys plaukai. Pakedenant.

— Jis labai patrauklus jaunas vyras, — tiriamai mane nužvelgia per taurės viršų, — labai raumeningas.

— Ee... taip. Tikriausiai.

— Ir eisi šitaip apsirengusi? — ji kritiškai nužvelgia mane nuo galvos iki kojų. — Tau būtinas koks nors spalvingas akcentas. Leisk man tau šį tą paskolinti.

— Man nelabai reikia spalvingų akcentų. Man gerai ir taip, — pradedu nuogąstaudama, bet Trišė jau išnyko viršuje. Po kelių akimirkų ji grįžta, rankose laikydama papuošalų dėžutę.

— Štai. Tau reikia trupučio blizgesio, — ji ištraukia deimantinę jūros arkliuko pavidalo plaukų segę. — Šitą pirkau Monte Karle!

— Ee... miela! — tariu, su pasibaisėjimu žiūrėdama į papuošalą. Nespėjus pasipriešinti, ji mano plaukus permeta į vieną pusę ir susegusi atidžiai mane nužvelgia. — Ne... manau, labiau tiktų didesnis. Štai, — ji ištraukia didelį brangakmeniais nusagstytą vabalą ir įsega man į plaukus. — Dabar visai kitas reikalas. Ar matai, kaip smaragdas išryškina tavo akių spalvą?

Be žodžių vėpsau į save. Negaliu eiti į pasimatymą su blizgančiu vabalu plaukuose.

— O čia tikras grožis! — dabar ji suka paauksuotą grandinę aplink mano juosmenį. — Aš tik pakabinsiu ant jos papuošimus...

Papuošimus?

— Ponia Geiger... — pradedu išraudusi kaip tik tuo metu, kai iš savo darbo kabineto ateina Edis.

— Ką tik gavau sąskaitą už vonią, — sako jis Trišei.

— Argi šie žėrintys drambliai nenuostabūs? — klausia Trišė, kabindama juos ant auksinio diržo. — Ir varlė!

— Prašau, — maldauju, apimta nevilties. — Nesu tikra, ar man reikia tų dramblių...

— Septyni tūkstančiai, — pertraukia mane Edis. — Visai protinga kaina. Plius PVM.

— O kiek kainuoja su PVM? — klausia Trišė, rausdamasi dėžėje. — Kur dingo ta beždžionė?

Jaučiuosi kaip kalėdinė eglutė. Ji kabina vis daugiau blizgių žaisliukų ant mano diržo, jau nekalbant apie vabalą. O Natanielis ateis bet kurią akimirką... ir mane pamatys...

— Nežinau, — nekantriai atšauna Edis. — Kiek bus septyniolika su puse procento nuo septynių tūkstančių?

— Tūkstantis du šimtai dvidešimt penki, — užsimiršusi išpyškinu.

Kapų tyla.

Šūdas. Suklydau.

Trišė ir Edis išsižioję spokso į mane.

— Ar... kažkas panašaus, — nerūpestingai nusijuokiu. — Tik spėju. Taigi... ar dar liko kokių papuošimų?

Nė vienas jų manęs neklauso. Edžio akys įsmeigtos į popierių, kurį laiko rankose. Keistai žiopčiodamas jis labai lėtai pakelia akis.

— Ji teisi, — prislopintu balsu patvirtina. — Po šimts, ji teisi. Tai teisingas atsakymas. — Jis beda pirštu į popierių: — Štai čia!

— Ji teisi? — Trišė triukšmingai įkvepia oro. — Bet kaip...

— Pati girdėjai, — Edžio balse nuostaba ir susižavėjimas. — Ji suskaičiavo mintinai!

Jie abu atsisuka ir įsistebeilija į mane.

— Ar ji — autistė? — Trišė atrodo kaip nesava.

O, dėl Dievo meilės. Lietaus žmogui taip pat galima pripaišyti kokią patologiją.

— Nesu autistė! — ginuosi. — Man tik... Man tik neblogai sekasi skaičiuoti. Didelio čia daikto...

Pajuntu didžiulį palengvėjimą, kai suskamba durų skambutis, ir atidariusi jas ant slenksčio išvystu Natanielį. Jis atrodo kiek labiau pasitempęs negu paprastai, su nublukusiais džinsais ir žaliais marškiniais.

— Labas, — greitai pasisveikinu. — Eime.

— Palauk! — man kelią užkerta Edis. — Jaunoji panele, tu tikriausiai kur kas protingesnė, negu įsivaizduoji.

One.

— Kas čia vyksta? — pasidomi Natanielis.

— Ji — matematikos genijus! — karštai puola aiškinti Trišė. — Mes atradome jos talentą! Tai taip nepaprasta!

Pasižiūriu nutaisiusi grimasą į Natanielį tarsi sakydama: „Ji kalba nesąmones.“

— Kur tu dar mokeisi, Samanta? — neatstoja Edis. — Be kulinarijos mokyklos.

O Dieve. Ką aš sakiau per pokalbį dėl darbo? Garbės žodis, nepamenu.

— Aš... mm... mokiausi... šen bei ten, — skėsteliu rankomis. — Na, žinote...

— Tai šiuolaikinių mokyklų kaltė, — Trišė stipriai užsitraukia dūmą. — Tonį Bleirą reikėtų nušauti.

— Samanta, — Edis atrodo įsitikinęs savo teisuoliškumu. — Aš tave mokysiu. Jei esi pasiruošusi sunkiai dirbti — įsidėmėk, sunkiai — esu tikras, greitai pakelsime tavo kvalifikaciją.

Ne. Viskas eina tik blogyn.

— Pone, aš iš tikrųjų visai nenoriu kelti kvalifikacijos, — sumurmu panosėje, įbedusi žvilgsnį į grindis. — Aš esu laiminga, būdama tuo, kuo esu, bet vis tiek ačiū už pasiūlymą.

— Aš neigiamo atsakymo nepriimu! — užsispiria Edis.

— Šiek aukštumų, Samanta! — su staigiu užsidegimu sušunka Trišė ir sugriebia man ranką. — Suteik sau gyvenime galimybę! Kilk į žvaigždes!

Žvelgiant tai į jo, tai į jos veidus, man pasidaro graudu. Jie linki man tik geriausio.

— Mm... na... galbūt, — vogčiomis atsikratau visų tų blizgančių daikčiukų, kuriais buvau nukarstyta ir sudedu juos į brangenybių dėžutę. Tada pažvelgiu į Natanielį, kuris kantriai laukia tarpduryje.

— Eime?

— Tai ką visa tai reiškė? — pasidomi Natanielis, kai mes įsukame į pagrindinį gyvenvietės kelią. Oras šiltas ir malonus. Mano naujieji plaukai lengvai banguoja ant pečių, o su kiekvienu žingsniu matau savo kojų nagus, nulakuotus rožiniu Trišės nagų laku. — Tu — matematikos genijus?

— Ne, — susijuokiu. — Žinoma, ne!

— Tai vis dėlto, koks tavo išsilavinimas?

— O... geriau tau nežinoti, — šypteliu jam, purtydama galvą. — Labai nuobodu.

— Nemanyk, kad nors akimirkai tuo patikėsiu, — jo tonas draugiškas, bet primygtinis. — Ar prieš atvykstant čia turėjai gerą darbą?

Žengiu kelis žingsnius tylėdama, įsmeigusi akis sau po kojomis, mąstydama, ką čia pasakius. Jaučiu Natanielio žvilgsnį, bet nusisuku nuo jo skvarbių akių.

— Tu nenori apie tai kalbėti, — galiausiai taria jis.

— Tiesiog... nelengva.

Natanielis atsidūsta.

— Blogi prisiminimai?

O Dieve, jis vis dar mano, kad aš esu smurtą šeimoje patyrusi žmona.

— Ne, visai ne! — perbraukiu pirštais savo plaukus. — Tiesiog... ilga istorija.

Natanielis gūžteli pečiais.

— Mes turime visą vakarą.

Sutikusi jo tvirtą žvilgsnį, staiga krūtinėje pajuntu truktelėjimą lyg kabliuku žuvį sugavus. Aš noriu jam papasakoti. Noriu atskleisti visą tiesą, kas aš esu, kas nutiko, kaip man buvo sunku. Iš visų mane supančių žmonių, galiu pasitikėti tik juo. Jis niekam nepapasakotų. Jis suprastų. Jis išsaugotų paslaptį.

— Taigi, — jis stabteli vidury gatvės, laikydamas nykščius džinsų kišenėse. — Ar papasakosi man, kas esi iš tikrųjų?

— Galbūt, — galiausiai tariu ir suvokiu, kad šypsausi. Natanielis nusišypso. Mažytės raukšlelės pasirodo apie jo geras akis.

— Bet ne dabar, — apsidairau auksinėje gyvenvietės gatvėje. — Vakaras pernelyg gražus, kad jį drumsčiau liūdna istorija. Papasakosiu tau vėliau.

Mes einame toliau pro seną akmeninę sieną, skleidžiančią ją apsivijusių vijoklinių rožių aromatą. Įkvėpusi nuostabaus kvapo, staiga pajuntu palengvėjimą, beveik euforiją. Gatvėje žaidžia ramaus vakaro šešėliai, o mano pečius šildo paskutiniai saulės spinduliai.

— Beje, graži šukuosena, — pagiria jis.

— O, ačiū, — nerūpestingai nusišypsau. — Nieko ypatinga. Pakedenant.

Mes prieiname tiltą ir stabtelime ant jo. Stebime, kaip ieškodamos dumblių nardo nendrinės vištelės, mažytes bangeles saulė nudažo gintaro spalva. Tolėliau keletas turistų fotografuojasi upės fone, ir mane apima pasididžiavimas. Aš nesu viešnia šioje gražioje vietoje, norėtųsi man jiems sušukti. Aš čia gyvenu.

— Taigi, kur mes einame? — pasiteirauju, kai pereiname tiltą.

— Į barą, — atsako jis. — Ar gerai?

— Puiku!

Mums priėjus užeigą „Varpas“, lauke išvystu nedidelę grupelę žmonių: kai kurie jų stoviniuoja prie durų, kai kurie sėdi prie medinių stalų.

— Ką jie čia daro? — sutrikusi paklausiu.

— Laukia, — atsako jis. — Savininkas vėluoja.

— Aha, — linkteliu galvą. Apsidairau, bet visi staleliai jau užimti. — Na, tai nieko baisaus. Galime atsisėsti čia.

Užsirangau ant senos statinės, bet Natanielis jau žingsniuoja prie durų.

Ir... labai keista. Visi jį praleidžia, traukdamiesi į šalį. Apstulbusi stebiu, kaip jis iš savo kišenės išsitraukia didžiulį raktų ryšulį ir atsisuka, akimis ieškodamas manęs.

— Ateik, — pakviečia šypsodamas. — Metas atidaryti.

Natanieliui priklauso baras?

— Tu esi baro savininkas? — paklausiu, kai atslūgsta pirmasis žmonių srautas.

Penkiolika minučių išsižiojusi stebėjau, kaip Natanielis pila į bokalus alų, juokauja su klientais, duoda nurodymus baro darbuotojams ir įsitikina, kad visi patenkinti ir laimingi. Dabar pradinis sambrūzdis truputį atslūgo, todėl jis prieina prie manęs, sėdinčios ant baro kėdės su taure vyno rankoje.

— Trijų barų, — pataiso jis mane. — Bet ne tik aš. Čia mūsų šeimos verslas. „Varpas“, „Gulbė“ Binglėjuje ir „Dvi lapės“.

— Oho. Bet... čia tiek daug darbo! Nematyti nė vienos laisvos vietos, daug žmonių lauke mažame sodelyje ir kieme priešais barą. Toks šurmulys! Kaip tau pavyksta susitvarkyti čia ir dar dirbti sodininku?

— Gerai, prisipažinsiu, — Natanielis pasiduodamas pakelia rankas. — Retai man tenka čia darbuotis. Turime puikų personalą. Bet šį vakarą pamaniau, kad būtų smagu padirbėti. Nors trumpam.

— Taigi tu iš tiesų nesi sodininkas!

— Aš esu sodininkas, — jis trumpam nudelbia akis ir patiesina kilimėlį ant baro grindų. — Tai... verslas.

Girdžiu tą pačią keistą gaidelę jo balse. Tarsi būčiau užmynusi ant skaudžios vietos. Nukreipiu žvilgsnį ir mano dėmesį prikausto ant sienos kabanti nuotrauka, kurioje nufotografuotas vidutinio amžiaus vyras. Jis turi tvirtą Natanielio žandikaulį, mėlynas akis ir tokias pačias raukšleles apie akis, kai šypsosi.

— Čia tavo tėtis? — atsargiai paklausiu. — Jis labai simpatiškas.

— Jis buvo kompanijos siela, — Natanielio žvilgsnis sušvelnėja. — Visi žmonės, kuriuos dabar čia matai, jį mylėjo, — jis nuryja didelį gurkšnį alaus ir pastato stiklinę ant stalo. — Klausyk. Mes neprivalome čia likti. Gal tu norėtumei verčiau nueiti kur nors kitur, į kokią prabangesnę vietą...

Apsidairau kunkuliuojančiame bare. Muzika užgožia visą juoko ir kalbų keliamą triukšmą. Nuolatinių lankytojų kompanija sveikinasi, linksmai užgauliodami vieni kitus. Raudonplaukis, tankiai mirksintis blakstienomis barmenas rekomenduoja vietinį alų pagyvenusiai amerikiečių turistų porai Stratford marškinėliais. Kitame patalpos gale prasidėjo strėlyčių svaidymo į taikinį rungtis. Nepamenu, ar man yra tekę būti tokioje draugiškoje aplinkoje, tokioje atsipalaidavusių žmonių draugijoje.

— Likime čia. Aš tau padėsiu! — nuslystu nuo kėdės ir užeinu už baro.

— Ar kada nors pylei alų į bokalą? — Natanielis linksmai pažvelgia į mane.

— Ne, — prisipažįstu, imdama bokalą ir kišdama jį po vienu iš alaus čiaupų, — bet galiu išmokti.

— Gerai, — Natanielis prieina prie manęs. — Pirmiausia pakreipi bokalą štai taip... dabar spausk.

Paspaudžiu rankenėlę ir apsitaškau alaus putomis.

— Velnias!

— Ramiai... — jis apkabina mane iš nugaros ir, savo rankomis suėmęs mano rankas, vadovauja alaus pylimo į bokalą procesui. — Taip jau geriau...

Mmm... kaip gera. Jis man kažką sako, bet negirdžiu nė žodžio. Aš plaukioju palaimingoje migloje, tirpdama tvirtose jo rankose. Gal man apsimesti, kad sunkiai perprantu tą procesą? Gal tada galėtume stovėti čia taip visą vakarą?

— Žinai, — pradedu, pasukusi į jį galvą. Ir tada nutylu, nes mano akys užkliūva už kai ko. Ant sienos kabo seni mediniai ženklai, skelbiantys: „Prašome neiti su purvinais batais“, arba „Su darbiniais drabužiais neįleidžiama“, o po jais prikaltas dar vienas įspėjimas. Jis atspausdintas ant gelstančio popieriaus ir paryškintas markeriu. Jis skelbia: TEISININKAI NEAPTARNAUJAMI.

Apstulbusi spoksau į užrašą. Teisininkai neaptarnaujami?

Ar teisingai perskaičiau?

— Na, štai, — Natanielis iškelia bokalą, pilną spindinčio gintaro spalvos skysčio. — Tavo pirmasis bokalas alaus.

— Ee... puiku! — sakau. Prisiverčiu padaryti natūralią pauzę, o tada abejingai mosteliu į ženklą. — Ką jis reiškia?

— Tai, kas ir parašyta. Mes neaptarnaujame teisininkų, — nė nemirktelėjęs atsako jis.

— Natanieli! Eikš čia! — kažkas pašaukia jį iš kito baro galo, ir jis susierzinęs cvakteli liežuviu.

— Minutėlei atsiprašysiu, — jis paliečia mano ranką ir nueina. Iškart nuryju didelį gurkšnį vyno. Jis neaptarnauja teisininkų. Kodėl jis neaptarnauja teisininkų?

Gerai... tik nusiramink, griežtai sau įsakau. Tai pokštas. Akivaizdu, kad tai pokštas. Visi nekenčia teisininkų taip pat, kaip visi nekenčia nekilnojamojo turto agentų ir mokesčių inspekcijos. Tokia jau gyvenimo tiesa.

Bet ne visi pasikabina tokius ženklus savo baruose, ar ne?

Lieku stovėti, kur stovėjusi. Prie manęs prieina raudonplaukis barmenas pasisemti ledo iš šaldiklio.

— Labas, — pasisveikina jis, ištiesęs man ranką. — Mano vardas Eimonas.

— Samanta, — paspaudžiu jo ranką šypsodamasi. — Aš čia su Natanieliu.

— Jis sakė, — jo akys sumirksi. — Sveika atvykusi į Žemesnįjį Eburį.

Stebint, kaip jis ruošia kokteilį, staiga man šauna mintis, kad šis vyrukas galėtų ką nors žinoti apie šį ženklą.

— Taigi, — nerūpestingai pradedu, kai jis vėl prieina. — Tas ženklas apie teisininkus. Juk tai pokštas, tiesa?

— Ne visai, — linksmai mirkteli Eimonas. — Natanielis neapkenčia teisininkų.

— Aišku! — kažkaip įstengiu toliau šypsotis. — Mm... o kodėl?

— Jis jų nekenčia nuo tada, kai mirė jo tėvas, — Eimonas užkelia apelsinų sulčių paką ant baro, o aš užsliuogiu ant savo kėdės, kad būtų patogiau su juo kalbėtis.

— Kodėl? Kas nutiko?

— Jis bylinėjosi teisme su savivaldybe, — Eimonas trumpam liaujasi plakęs kokteilį. — Natanielis sako, kad ta byla ir nebūtų buvusi iškelta, bet Beną tai padaryti įkalbėję teisininkai. Benas nesijautė labai gerai ir taip, o bylinėjimasis kėlė didelę įtampą. Jis negalėjo apie nieką kitą galvoti. Netrukus jį ištiko širdies smūgis.

— Dieve, kaip baisu, — pasibaisėjusi susiraukiu. — O Natanielis kaltina dėl to teisininkus?

— Jis mano, kad bylos niekada nereikėjo kelti, — paaiškina Eimonas, maišydamas jau kitus ingredientus į kokteilį. — Blogiausia, kad po Beno mirties jiems reikėjo parduoti vieną barą, kad sumokėtų teisinius mokesčius.

Aš visai priblokšta. Žvilgteliu į kitame baro gale stoviniuojantį Natanielį. Jis klausosi kažkokio vyruko, giliai suraukęs antakius.

— Paskutinį kartą, kai į šią užeigą užsuko teisininkas... — Eimonas suokalbiškai persisveria per barą: — Natanielis smogė jam kumščiu.

— Jis smogė jam kumščiu? — išsigandusi išplečiu akis.

— Tai nutiko jo tėvo laidotuvių dieną, — Eimonas prislopina balsą. — Vienas iš tėvo advokatų atėjo čia, ir Natanielis jam kartelį uždrožė. Mes iki šiol jį dėl to erziname.

Eimonas nusisuka aptarnauti kliento, o aš nuryju dar vieną didelį gurkšnį vyno. Mano širdis daužosi iš susijaudinimo.

Tik nereikia išsigąsti. Pamanykit, jis nekenčia teisininkų. Tai juk nereiškia, kad jis nekęstų manęs. Žinoma. Aš vis tiek galiu būti su juo atvira. Vis tiek galiu jam papasakoti apie savo praeitį. Jis nepanaudos to prieš mane. Tikrai.

O jei jis nusivils?

Jei jis smogs ir man?

— Atleisk, kad taip dingau, — kur buvęs kur nebuvęs Natanielis stovi priešais mane šiltai ir draugiškai šypsodamasis. — Ar tu gerai jautiesi?

— Puikiai! — patvirtinu pernelyg nenatūraliai linksmai. — Maloniai leidžiu laiką!

— Ei, Natanieli! — šūkteli Eimonas, blizgindamas stiklinę, ir mirkteli man. — Kaip tu vadini penkis tūkstančius teisininkų vandenyno dugne?

— Puiki pradžia! — žodžiai išsprūsta man iš burnos nespėjus jų sulaikyti. — Kad jie visi... supūtų. Pragare.

Eimonas ir Natanielis nustebę tyli. Matau, kaip jie nustebę susižvalgo.

Gerai. Pakeiskime temą. Nedelsiant.

— Taigi! Ee... — greitai atsisuku į grupelę žmonių, stovinčių prie baro. — Ko pageidautumėte?

Vakarui einant į pabaigą suskaičiavau, kad įpyliau apie keturiasdešimt bokalų alaus. Suvalgiau keptą menkę su skrudintomis bulvytėmis ir lėkštę lipnaus irisinio pudingo — ir laimėjau strėlyčių svaidymo rungtyje prieš Natanielį, susilaukdama labai garsių aplodismentų ir palaikomųjų šūksnių iš visų žiūrovų.

— Tu melavai, kad prieš tai niekada nežaidei! — netikėdamas savo akimis purto galvą jis, man pataikius dar vieną strėlytę tiesiai į centrą.

— Nemelavau, — nekaltai suklapsiu akutėmis. Visai nebūtina paminėti, kad mokykloje penkerius metus šaudžiau iš lanko.

Galiausiai Natanielis paskambina varpu, pranešdamas apie paskutinius užsakymus, ir po geros valandos keli paskutiniai užsilikėliai išeina pro duris. Visi be išimties išeidami stabteli ir atsisveikina.

— Iki.

— Ačiū, Natanieli.

Aš stebėjau visus, išeinančius iš baro, ir, išskyrus turistus, visi kiti asmeniškai atsisveikino su Natanieliu. Jis tikriausiai pažįsta visus iki vieno šio miestelio gyventojus.

— Mes susitvarkysime, — tvirtai sako Eimonas, kai Natanielis pradeda rinkti stiklines, imdamas po penkias vienu kartu. — Pastatyk jas čia. Gero tau vakaro.

— Na... gerai, — Natanielis patapšnoja jam per nugarą. — Ačiū, Eimonai. — Jis pažvelgia į mane: — Pasiruošusi eiti?

Beveik nenoromis nusliuogiu nuo savo baro kėdės.

— Šis vakaras buvo nuostabus, — sakau Eimonui. — Buvo labai malonu susipažinti.

— Man taip pat, — nusišypso jis. — Atsiųsk mums savo sąskaitą.

Vis dar pakylėta puikios atmosferos plačiai nusišypsau. Džiaugiuosi savo laimėjimu strėlyčių svaidymo rungtyje; esu kupina pasitenkinimo, kad praleidau vakarą, iš tikrųjų kažką veikdama. Dar niekada gyvenime man nebuvo taip linksma per pasimatymą.

Niekas Londone manęs per pasimatymą nėra nusivedęs į barą, ką ir kalbėti apie tokią atrakciją kaip alaus pilstymas į bokalus stovint už baro. Per pirmąjį pasimatymą Džeikobas nusivedė mane į Les Sylphides Vienuolyno sode, tada, po dvidešimties minučių išėjęs paskambinti į Valstijas, taip ir negrįžo. Kitą dieną teisinosi, kad buvo taip įsitraukęs į komercinio sutarčių įstatymo svarstymą, kad pamiršo, jog jo laukiu.

O blogiausia, kad užuot išrėkusi: „Tu, kalės vaike!“ ir davusi jam antausį, aš paklausiau, kurį komercijos sutarčių įstatymo punktą jis svarstė.

Po alumi kvepiančios šilumos aludėje, vasaros naktis gaivinamai vėsi. Eidami girdime priekyje einančių aludės lankytojų prislopintą juoką, tolumoje užvedamo automobilio garsus. Nėra gatvės šviestuvų. Vieninteliai šviesos šaltiniai — didžiulė pilnatis ir užuolaidomis pridengti vasarnamių langai.

— Ar tau patiko vakaras? — atrodo, kad Natanielis truputį susirūpinęs. — Tikrai neplanavau, kad mes liksime ten visą vakarą...

— Aš tikrai puikiai praleidau laiką, — entuziastingai patikinu. — Puiki aludė. Ir negaliu dar atsikvošėti nuo žmonių draugiškumo. Visi ten tave pažįsta! Jūsų miestelis turi kažkokią ypatingą aurą. Iškart matyti, kad visi vieni kitais rūpinasi.

— Kodėl tau taip atrodo? — linksmai paklausia Natanielis.

— Nes kiekvienas draugiškai tapšnoja vienas kitam per nugarą, — paaiškinu. — Susidaro toks įspūdis, kad jei kurį ištiktų bėda, visi susirinktų ir guostų nuliūdusią širdį. Tiesiog taip atrodo.

Girdžiu, kaip Natanielis suprunkščia, užgniauždamas juoką.

— Praėjusiais metais mes laimėjome „Metų Širdžiai Maloniausio Kaimo Apdovanojimą“, — rimtu balsu sako jis.

— Gali sau juoktis, — atšaunu. — Bet Londone nerasi nė vieno širdžiai malonaus žmogaus. Jei pakratysi kojas gatvėje, jie tiesiog pastums tave prie šiukšlių dėžės. Žinoma, prieš tai iškraustę kišenes ir pavogę asmens tapatybės kortelę. Taip nenutiktų čia, ar ne?

— Na, ne, — susimąstęs linkteli galvą Natanielis ir patyli. — Jei miršti čia, visas kaimas susirenka aplink tavo lovą ir sugieda gedulingą laidotuvių giesmę.

Mano lūpose suvirpa šypsena.

— Taip ir galvojau. Ir nukloja taką gėlėmis?

— Žinoma, — linkteli jis. — Ir pina tradicines lėlytes iš šiaudų, kuriomis nukloja karstą.

Kelias akimirkas mes einame tylėdami. Mažas gyvūnėlis perbėga mums kelią, stabteli, pažiūri į mus savo dviem mažytėmis geltonomis akutėmis ir nuliuoksi į gyvatvorę.

— O kaip skamba gedulingoji laidotuvių giesmė? — pasidomiu.

— Ji skamba štai taip, — Natanielis atsikrenkščia ir uždainuoja žemu, monotonišku, sielvartingu balsu. — O neeee. Jo jau nėraaaa.

Viduje kyla tuoj išsiveršiantis juokas, bet man kažkaip pavyksta jį nuslopinti.

— O jei miršta moteris?

— Gerai pastebėta. Tada mes giedame kitą giesmę, — jis giliai įkvepia ir uždainuoja lygiai tokiu pačiu nemelodingu stiliumi: — O neeee. Jos jau nėraaaa.

Mano skrandis surakintas nuo tramdomo juoko.

— Na, mes Londone gedulingų giesmių negiedame, — sakau. — Mes gyvename toliau. Visada žvelgiantys į priekį londoniečiai. Visada gyvenantys ateitimi.

— Nemažai žinau apie Londono gyventojus, — kreivai šypteli Natanielis. — Kartą teko ten gyventi.

Žiopsau į jį mėnesienoje. Natanielis gyveno Londone? Stengiuosi, bet mane nepavyksta įsivaizduoti jo važiuojančio metro ir skaitančio laikraštį.

— Rimtai? — pagaliau pasitikslinu, ir jis linkteli galvą.

— Gyvenimas ten buvo nepakenčiamas. Rimtai.

— Bet kas — kodėl...

— Prieš įstodamas į universitetą vienerius metus dirbau padavėju. Gyvenau bute priešais dvidešimt keturias valandas veikiantį prekybos centrą. Visą naktį jame degė ryškios fluorescencinės lempos. O triukšmas... — jis susiraukia. — Per dešimt mėnesių, kuriuos ten praleidau, neturėjau nė vienos akimirkos visiškos tamsos ar tylos. Nekart negirdėjau čiulbančio paukščio. Nemačiau žvaigždžių.

Instinktyviai atlošiu galvą ir įsižiūriu į giedrą nakties dangų. Pamažu, mano akims prisitaikius prie tamsos, ima ryškėti maži žvilgantys šviesos ruoželiai, sudarantys žiedus, spirales ir visokias kitokias figūras, kurių negaliu iššifruoti. Jis teisus. Aš taip pat niekada nesu mačiusi žvaigždžių Londone.

— Na, o tu? — jo balsas sugrąžina mane ant žemės.

— Ką aš?

— Ketinai pasipasakoti man apie save, — primena jis. — Istoriją, kaip atsidūrei čia.

— O, — jaučiu nervinį spazmą. — Taip, tiesa. Ketinau, — nors tamsoje jam vargiai pavyktų mane įžiūrėti, aš vis tiek nusuku akis ir stengiuosi kažką sugalvoti, kiek tai įmanoma po trijų taurių vyno.

Reikia kažką pasakyti. Galbūt galima minimaliai atskleisti tiesą. Papasakoti viską, neminint apie teisininkės karjerą.

— Na, — galiausiai sakau. — Londone aš... aš...

— Bendravai su vienu žmogumi, — pasufleruoja jis man.

— Ee... taip, — nuryju seiles. — Mūsų santykiai labai pablogėjo. Sėdau į traukinį... ir atsidūriau čia.

Natanielis akivaizdžiai laukia tolesnio pasakojimo.

— Štai ir viskas, — priduriu.

— Viskas? — nepatikliai paklausia Natanielis. — Tokia tavo ilgoji istorija?

O Dieve.

— Klausyk, — atsisuku ir pasižiūriu jam į akis mėnesienoje. Mano širdis daužosi krūtinėje. — Žinau, kad ketinau papasakoti daugiau. Bet negi smulkmenos taip svarbu? Argi svarbu, ką aš veikiau... ar kuo buvau? Svarbiausia, kad aš esu čia. O šis vakaras buvo pats geriausias mano gyvenime. Tikrai.

Matau, kad jis nori mano žodžius nuginčyti, net praveria burną kalbėti, bet staiga jo veido išraiška sušvelnėja ir jis nusigręžia neištaręs nė žodžio.

Mane apima neviltis. Galbūt šią akimirką viską sugadinau. Gal reikėjo jam bet kokiu atveju pasakyti tiesą arba išgalvoti kokią nors suktą istoriją apie bjaurų vaikiną.

Mes einame toliau tylėdami. Natanielio petis prisiliečia prie manojo. Pajuntu jo ranką. Iš pradžių jo pirštai tarsi netyčia užkliudo manuosius, tarsi atitiktinai. Netrukus jie švelniai apglėbia manuosius.

Man trumpam užgniaužia kvapą, kai kūnas sureaguoja į jo prisilietimą, bet kažkaip įstengiu išsilaikyti. Abu tylime. Aplink jokio garso, išskyrus mūsų žingsnius ant tako ir tolumoje ūkiančią pelėdą. Natanielio ranka dabar jau tvirtai spaudžia manąją. Jaučiu jo šiurkštų, surambėjusį delną. Jo nykštys glosto manąjį.

Vis dar nė vienas iš mūsų nekalba. Nesu tikra, kad įstengčiau kalbėti.

Sustojame prie Geigerių kiemo vartų. Jis tyliai žvelgia į mane. Jo veido išraiška beveik liūdna. Jaučiu, kaip mano kvėpavimas tankėja, ausyse girdžiu savo širdies plakimą. Man nusispjaut, jei akivaizdu, kad jo geidžiu.

Vis tiek niekada nemokėjau laikytis taisyklių.

Jis paleidžia mano ranką ir apsiveja rankomis liemenį. Dabar mane glaudžia vis arčiau savęs. Aš užsimerkiu, pasirengusi ištirpti jo glėbyje.

— Po galais! — pasigirsta su niekuo nesupainiojamas balsas. — Kodėl jos nepabučiuoji?

Pašoku ir atsimerkiu. Natanielis atrodo ne mažiau šokiruotas. Jis automatiškai atsitraukia nuo manęs per žingsnį. Atsisuku ir su pasibaisėjimu matau per antrojo aukšto langą persisvėrusią Trišę, laikančią smilkstančią cigaretę ir žiūrinčią tiesiai į mus.

— Juk žinot, kad aš ne davatka, — koketiškai pakreipia galvą ji. — Galite bučiuotis, kiek tik širdis geidžia!

Perveriu ją piktu žvilgsniu. Tikriausiai ji nėra girdėjusi, ką reiškia žodis „privatumas“.

— Tęskite! — pamojuoja ji tamsoje žioruojančia cigarete. — Nekreipkite į mane dėmesio!

Nekreipti į ją dėmesio? Labai gaila, bet nesu nusiteikusi to daryti, stebint Trišei. Sumišusi žvilgteliu į Natanielį, kuris atrodo toks pats suglumęs, kaip ir aš.

— Gal mums reikėtų... — nutylu, abejodama, ką norėčiau pasiūlyti.

— Kokia nuostabi vasaros naktis, ar ne? — Trišė vėl įkiša savo trigrašį.

— Nuostabi, — šūkteli jai mandagiai Natanielis.

Kai mūsų akys susitinka, pajuntu kylant nesuvaldomą juoką. Tikra katastrofa. Visa romantiška nuotaika sugadinta.

— Ee... ačiū už puikų vakarą, — tariu, stengdamasi nesusijuokti. — Šauniai praleidau laiką.

— Aš taip pat, — jo akis slepia šešėlis, bet matyti lūpose žaidžianti šypsenėlė. — Na, ar suteiksime poniai Geiger džiaugsmo? O gal leisime jai patirti nepakeliamą karštligiško troškimo agoniją?

Mes abu atsisukame į Trišę, vis dar persivėrusią per langą ir godžiai sekančią kiekvieną mūsų judesį. Galima būtų pamanyti, kad mes su Natanieliu — šokėjų pora, bet kurią akimirką pradėsianti įspūdingą pasirodymą.

— Ak... aš manau, kad ji tikriausiai nusipelno nepakeliamos karštligiško troškimo agonijos, — šypsodama puse lūpų sukuždu.

— Tai iki pasimatymo rytoj?

— Būsiu pas tavo mamą dešimtą valandą.

— Tuomet iki.

Prieš nusisukdamas ir nueidamas jis ištiesia ranką ir mes vos pastebimai susiliečiame pirštų galiukais. Žiūriu jam įkandin, kol jis išnyksta tamsoje, tada apsigręžiu ir drožiu namo, vis dar virpančiu iš susijaudinimo kūnu.

Labai smagu šitaip paerzinti Trišę. Bet kaip pakelti nepakeliamą karštligiško troškimo agoniją?

Šešioliktas

Kitą dieną mane pažadina įnirtingas Trišės beldimas į duris.

— Samanta! Man reikia su tavimi pasikalbėti! Dabar!

Dabar šeštadienio rytas, dar nėra nė aštuonių valandų. Kas dega?

— Gerai! — tingiai atsiliepiu. — Luktelėkite!

Išsiritu iš lovos, vis dar apsvaigusi nuo saldžių praėjusio vakaro prisiminimų. Natanielio ranka manojoje... Aš Natanielio glėbyje...

— Taip, ponia Geiger? — atveriu duris. Trišė stovi įsisupusi į chalatą. Jos veidas įraudęs, o akys pasruvusios krauju. Delnu ji uždengia bevielį telefoną, kurį laiko rankoje.

— Samanta, — jos akys primerktos labiau negu kada nors, o balse galima užčiuopti keistą triumfo gaidelę. — Tu juk man melavai, ar ne?

Mane ištinka šokas, širdis nusirita į kulnus. Bet kaip ji... kaip ji galėjo...

— Argi aš neteisi? — ji gręžia mane žvilgsniu. — Esu tikra, kad žinai, apie ką aš kalbu.

Karštligiškai stengiuosi prisiminti visus tuos kartus, kai Trišei melavau, neišskiriant ir to pirmojo, kai pasakiau: „Aš esu namų šeimininkė.“ Ji galėjo išsiaiškinti bet ką. Galbūt kokią nors nereikšmingą smulkmeną. O gal ji sužinojo labai daug ar net viską.

— Ponia, — atsakau gerkliniu balsu. — Nežinau, apie ką jūs kalbate.

— Na, jau, — Trišė prieina prie manęs, švystelėdama chalato skvernu. — Tikriausiai suprasi mano nusivylimą dėl to, kad niekada nesigyrei, jog virei paelą Ispanijos ambasadoriui.

Man atvimpa žandikaulis. Ispanijos kam?

— Aš tik prieš kelias dienas klausiau, ar esi ruošusi valgį žinomiems žmonėms, — Trišė priekaištingai kilsteli antakius. — O tu niekada net neužsiminei apie banketą, skirtą trims šimtams žmonių Londono Lordo Mero rezidencijoje.

Kur? Gal ji išsikraustė iš proto?

Galbūt jai asmenybės susidvejinimas? Tai daug ką paaiškintų.

— Ponia Geiger, — sakau šiek tiek nervingai. — Gal norėtumėte prisėsti?

— Ne, ačiū! — tvirtai atsisako ji. — Vis dar kalbuosi telefonu su ledi Edgerli.

Po mano kojomis pradeda suktis grindys. Ji kalbasi su Frėja?

— Ledi Edgerli... — Trišė pakelia ragelį sau prie ausies. — Jūs teisi, pernelyg kukli... — ji pakelia akis: — Ledi Edgerli norėtų tarti tau kelis žodžius.

Ji paduoda man telefoną ir aš, vis dar nelabai suprasdama, kas vyksta, pakeliu jį prie ausies.

— Klausau?

— Samanta? — pasigirsta bandantis perrėkti triukšmą pažįstamas ausį rėžiantis balsas. — Ar tau viskas gerai? Kokia čia velniava?

— Man... viskas gerai, — aš žvilgteliu į už kokių dviejų metrų stovinčią Trišę. — Aš tik... nueisiu kur nors...

Nekreipdama dėmesio į smalsumu nesitveriančias Trišės akis, grįžtu į savo kambarį ir uždarau duris. Tada vėl prie ausies pakeliu ragelį.

— Jaučiuosi puikiai! — jaučiu džiaugsmo antplūdį, kad galiu pasikalbėti su Frėja. — Kaip gera girdėti tavo balsą!

— Kas, po velnių, tau darosi? — neatlyžta draugė. — Man paskambino kažkokia moteris, nupasakojo situaciją, bet tai kažkokie kliedesiai! Tu esi namų šeimininkė? Kokia čia beprotybė?

— Ne, ne beprotybė, — žvilgteliu į duris, nueinu į vonią ir įjungiu plaukų džiovintuvą. — Aš tikrai dirbu namų šeimininke, — sakau pašnibždomis. — Išėjau iš darbo Carter Spink.

— Metei darbą?! — iš netikėtumo suklinka Frėja. — Tiesiog ėmei ir išėjai?

— Ne, nemečiau. Mane... išmetė. Jie mane atleido, nes padariau klaidą.

Vis dar sunku apie tai kalbėti ir net apie tai galvoti.

— Tave išmetė dėl vienos paprastos klaidos? — pasipiktinusi sušunka Frėja. — Jėzau Kristau, tie žmonės...

— Ne dėl paprastos klaidos, — pertraukiu ją per vidurį sakinio. — Padariau labai didelę ir svarbią klaidą. Kad ir kaip būtų, taip nutiko, todėl nusprendžiau imtis kažko naujo, kurį laiką padirbėti namų šeimininke.

— Nutarei tapti namų šeimininke, — lėtai atkartoja Frėja. — Samanta, gal tau visai nuvažiavo stogas?

— Kodėl? — ginuosi. — Tu pati man atkakliai kartojai, kad man reikėtų padaryti pertrauką.

— Bet dirbti namų šeimininke? Juk tu nemoki virti!

— Na, žinau.

— Noriu pasakyti, juk tu iš tikrųjų nemoki gaminti valgyti! — dabar ji jau kikena. — Mačiau, kaip verdi. Taip pat žinau, kad nieko nenutuoki apie namų ruošą.

— Žinau! — mane nupurto jos taiklūs žodžiai. — Iš pradžių teko išgyventi tikrą košmarą. Bet, galima sakyti, kad aš... darau pažangą. Nustebtumei.

— Tu nešioji prijuostę?

— Turiu baisią sintetinę uniformą... — dabar jau prunkščiu iš juoko, — ir vadinu juos ponia... ir ponu... ir jiems lankstausi...

— Samanta, tai beprotybė, — nusikvatoja Frėja. — Absoliuti beprotybė. Tau negalima ten likti. Aš tave išgelbėsiu. Parskrisiu rytoj...

— Ne! — užprotestuoju karščiau negu norėčiau. — Ne! Aš... puikiai leidžiu laiką. Viskas gerai.

Trumpam stoja įtari tyla. Prakeikimas. Frėja pernelyg gerai mane pažįsta.

— Susiradai vaikiną? — galiausiai pasigirsta savo įžvalgumu patenkintas balsas.

— Galbūt, — jaučiu, kaip nevalingai išsišiepiu nuo ausies iki ausies. — Taip.

— Pasakok.

— Dar tik pati pradžia, bet jis... na, žinai. Jis mielas, — kvailai nusišypsau savo pačios atspindžiui vonios veidrodyje.

— Na, bent tiek. Juk žinai, kad bet kada gali man paskambinti. Galėtum apsistoti pas mus...

— Ačiū, Frėja, — mane užplūsta šilti jausmai jai.

— Nėra už ką. Samanta?

— Taip?

Frėja ilgai tyli, ir aš jau imu abejoti, ar tik nebus nutrūkęs ryšys.

— O kaipgi teisė? — galiausiai prabyla ji. — Kaip partnerystė? Žinau, kad tau buvo sunku, tu daug dirbai. Tačiau tu troškai tapti partnere labiau už viską pasaulyje. Ar tau pavyks tiesiog taip paprastai pamiršti šią svajonę?

Pajuntu giliai širdyje užgniaužto sielvarto dilgtelėjimą.

— Šiai svajonei galas, — trumpai tariu. — Partneriai nedaro penkiasdešimties milijonų svarų sterlingų vertų klaidų.

— Penkiasdešimties milijonų svarų sterlingų?

— Mhm.

— Jėzau, — nustėrusi ji giliai įkvepia. — Nieko apie tai nežinojau. Neįsivaizduoju, kaip visa tai ištvėrei...

— Viskas gerai, — pertraukiu ją. — Jau atsigavau. Tikrai.

Frėja atsidūsta.

— Žinai, o aš turėjau nuojautą, kad kažkas vyksta. Bandžiau tau nusiųsti elektroninį laišką į Carter Spink tinklalapyje nurodytą pašto dėžutę, bet nepavyko atidaryti tavo asmeninio puslapio.

— Tikrai? — viduje jaučiu keistą žybtelėjimą.

— Tuomet pagalvojau... — ji nebaigia sakinio, fone pasigirdus kažkokiems šūksniams. — O, po šimts. Mūsų autobusas jau laukia. Klausyk, aš greitai tau vėl skambtelėsiu...

— Palauk! — skubiai sušunku. — Frėja, ko ten pripaistei Trišei apie Ispanijos ambasadorių ir Londono Lordo Mero rezidenciją?

— Aaa, — sukikena ji. — Na, ji klausinėjo labai daug, todėl pamaniau, kad reikėtų truputį pasitelkti vaizduotę. Pasakiau, kad gali sulankstyti servetėles į sceną iš „Gulbių ežero“... ir gaminti ledo skulptūras... ir kad Deividas Linlis kartą klausė tavęs sūrio lazdelių recepto...

— Frėja... — užsimerkiu.

— Tiesą sakant, priskiedžiau nemažai. O ji užkibo ant kabliuko! Man jau reikia bėgti, mažute. Myliu tave.

— Ir aš tave myliu.

Telefone pasigirdus pypsėjimui, akimirką stoviu nejudėdama. Staiga vonioje pasidaro labai tylu be kimaus Frėjos balso, bandančio perrėkti Indijos triukšmą.

Dirsteliu į laikrodį. Devynios keturiasdešimt penkios. Kaip tik yra laiko žvilgtelėti.

Po trijų minučių aš jau sėdžiu prie Edžio stalo ir nekantriai barbenu pirštais, laukdama, kol pradės veikti internetinis ryšys. Paklausiau Trišės, ar negalėčiau nusiųsti ledi Edgerli elektroninio laiško. Ji labai geranoriškai įleido mane į kabinetą ir buvo pasirengusi stoviniuoti man už nugaros, bet aš mandagiai paprašiau jos išeiti.

Atsiverčiu Edžio asmeninį puslapį ir greitai surenku www.carterspink.com.

Pasirodžius ekrane pažįstamam violetiniam logotipui, vaizduojančiam 360 laipsnių apskritimą, pajuntu, kaip ta pati sena įtampa vėl kyla į paviršių lyg dumbliai, sudrumstus tvenkinio vandenį. Giliai įkvepiu ir greitai pagrindiniame puslapyje paspaudžiu „darbuotojai“. Atverčiamas sąrašas. Frėja teisi. Vardai peršoka nuo „Snei“ tiesiai prie „Teilor“. Svyting nėra.

Iškvepiu ir įsakau sau nebūti naivuole. Žinoma, kad jie mane išbraukė. Juk mane atleido iš darbo. Ko aš tikėjausi? Tai mano senasis gyvenimas. Daugiau manęs niekas su juo nesieja. Išjungsiu kompiuterį, nueisiu į Airisės namus ir apie tai pamiršiu. Štai ką padarysiu.

Tačiau mano ranka automatiškai spusteli pelę ir į paieškos laukelį įveda „Samanta Svyting“. Po kelių akimirkų ekrane atsiranda užrašas „nerasta“. Priblokšta spoksau į ekraną.

Nieko nerado? Visame tinklalapyje manęs nė kvapo? Bet... kaipgi vaizdo įrašai? Naujienų archyvai?

Greitai spusteliu ant dėžutės „Įvykę sandoriai“ ir ieškau „Euro-Sal, susivienijimas, DanCo“. Šiame didžiuliame europinio masto sandoryje aš buvau atsakinga už finansus. Ekrane pasirodo ataskaita „Carter Spink siūlo 20 bilijonų vertės susivienijimą“. Akimis perbėgu pažįstamą tekstą. „Carter Spink komandai iš Londono vadovavo Arnoldas Sevilis ir partneriai — Gajus Ešbis ir Džeinė Smilington.“

Negalėdama patikėti savo akimis suakmenėju. Dar kartą atidžiai perskaitau tekstą nuo pradžių, ieškodama žodžių, kurių čia trūksta: „ir Samanta Svyting“ — turėtų būti parašyta. Bet tokių žodžių ten nėra. Manęs ten nėra. Greitai spusteliu ant kito sandorio, Conlon pirkimo. Žinau, kad šioje ataskaitoje esu paminėta. Dėl Dievo meilės, juk esu jį skaičiusi. Priklausiau komandai, gavau net išgraviruotą organinio stiklo gabalėlį už sėkmingai baigtą sandorį.

Bet savo vardo čia taip pat nerandu.

Skaitant vieną po kitos šių metų ataskaitas, mano širdis plaka vis greičiau. Perverčiu visas dvejų metų ataskaitas. Penkerių metų. Jie mane ištrynė. Kažkas labai stropiai peržiūrėjo visą tinklalapį ir išbraukė mano vardą. Mane ištrynė iš visų sandorių, kuriuose dalyvavau. Tarsi net nebūčiau egzistavusi.

Giliai įkvepiu ir stengiuosi nusiraminti, bet mano viduje kunkuliuoja deginantis pyktis. Kaip jie drįsta keisti istoriją? Kaip jie drįsta mane ištrinti? Aš jiems paaukojau septynerius savo gyvenimo metus. Jie negali taip paprastai manęs išbraukti, apsimesti, kad mano vaidmuo niekada nebuvo svarbus...

Tada mane pritrenkia kita mintis. Kodėl jie gaišo tiek laiko? Kitų iš firmos išėjusių žmonių niekas nesivargino išbraukti. Kodėl jiems gėda mano vardą minėti savo tinklalapyje? Minutėlę tyliai žvelgiu į ekraną. Tada lėtai surenku www.google.com ir į paieškos laukelį įvedu „Samanta Svyting“. Priduriu prie savo pavardės „teisininkė“, kad neatverstų netinkamos kategorijos puslapių, ir spaudžiu „enter“.

Po akimirkos visas ekranas užsipildo tekstu. Perbėgusi akimis įrašus jaučiuosi kaip šlapiu maišu trenkta.

... Samantos Svyting nuosmukis...

...atskleidimas, Samanta Svyting savavališkai pasišalino, palikdama kolegoms...

...girdėjau, kad Samanta Svyting...

... Juokeliai apie Samantą Svyting. Kaip pavadinti teisininką, kuris...

... Samanta Svyting atleista iš darbo Carter Spink...

Ir taip vienas po kito. Teisininkų tinklalapiuose, teisės žinių tarnybose, teisės studentų forumuose. Susidaro įspūdis, kad visas teisininkų pasaulis apkalbėjo mane man už nugaros. Apstulbusi spaudžiu „toliau“ ir prieš mano akis atsiranda dar daugiau panašių įrašų. Ir dar, ir dar, ir dar...

Jaučiuosi, tarsi apžiūrinėčiau sugriuvusį tiltą. Žvelgiu į nuolaužas; pirmą kartą realiai suvokdama, kokia didžiulė žala buvo padaryta.

Niekada negalėsiu grįžti.

Taip ir galvojau.

Tik nemanau, kad tuo tikrai tikėjau. Giliai širdyje aš dar turėjau mažytę viltį.

Pajuntu ašarą ant skruosto ir skubiai išeinu iš to tinklalapio, prieš tai ištrynusi paieškos istoriją, jei kartais Edis imtų smalsauti. Išjungiu kompiuterį ir apsidairau tyliame kambaryje. Štai kur aš esu, o ne ten. Tas mano gyvenimo etapas baigėsi.

Airisės namas, kaip visada, skendi palaimingoje idilėje, kai aš, netekusi kvapo, įvirstu pro vartus. Tiesą sakant, aplink viešpatauja visiška tyla ir ramybė. Man už nugaros gagena žąsis su žąsiukais. Tolėliau žolę kapnoja vištos.

— Labas, — ji pakelia į mane akis ir nusišypso, sėdėdama su puodeliu arbatos rankoje. — Kur taip skubi?

— Tik norėjau nepavėluoti, — nukreipiu žvilgsnį į sodą, dairydamasi Natanielio, bet nematau jo nė ženklo.

— Natanielis išvažiavo taisyti prakiurusio vamzdžio viename iš barų, — perskaito mano mintis Airisė. — Bet jis greitai grįš. O mes tuo metu mokysimės kepti duoną.

— Puiku! — nuseku jai įkandin į virtuvę ir užsirišu tą pačią dryžuotą prijuostę, kaip ir praėjusį kartą.

— Aš jau pradėjau, — sako Airisė, stovėdama prie didelio senoviško dubens ant stalo. — Mielės, šiltas vanduo, ištirpintas sviestas ir miltai. Sumaišyk viską ir turėsi tešlą. Dabar tau reikės ją užminkyti.

— Aišku, — numykiu, tuščiu žvilgsniu spoksodama į tešlą.

Ji smalsiai nužvelgia mane.

— Ar tu gerai jautiesi, Samanta? Atrodai... blogai nusiteikusi.

— Jaučiuosi gerai, — įstengiu nusišypsoti. — Atleiskite.

Ji teisi. Aš išsiblaškiusi. Nagi. Susikaupk.

— Žinau, kad žmonės sukūrė mašinas, kurios už juos padaro šį darbą, — sako ji, dėdama tešlą ant stalo. — Bet mes ją kepame senoviniu būdu. Skanesnės daugiau niekur neparagausi.

Airisė gyvai paminko tešlą keletą kartų.

— Matai? Sulenk ją, dabar dar per pusę. Reikia šiek tiek jėgos.

Atsargiai įsmeigiu pirštus į minkštą tešlą ir mėginu pamėgdžioti jos veiksmus.

— Teisingai, — atidžiai stebėdama linksi Airisė. — Pajusk ritmą ir įsijausk. Tešlos minkymas labai gerai padeda atsikratyti streso, — šypteli ji. — Įsivaizduok, kad smūgiuoji savo pikčiausiems priešams.

— Taip ir padarysiu! — apsimestinai linksmai sakau.

Mano krūtinėje didžiulis įtampos gumulas nė kiek nemažėja minkant tešlą. Tiesą sakant, kuo labiau lenkiu ir suku tešlą, tuo blogiau man darosi. Negaliu liautis galvojusi apie tą tinklalapį. Negaliu užmiršti neteisybės atvertos žaizdos, kuri kraujuoja mano krūtinėje.

Padariau tai firmai daug gero. Laimėjau klientų palankumą. Vedžiau derybas. Nebuvau nulis.

Nebuvau nulis.

— Kuo daugiau minkysi tešlą, tuo gardesnė bus duona, — sako priėjusi prie stalo su šypsena veide Airisė. — Ar jauti, kokia šilta ir elastinga ji tampa tavo rankose?

Pasižiūriu į tešlą savo rankose, bet ryšio su ja nerandu. Negaliu pajausti to, apie ką ji kalba. Mano pojūčiai užblokuoti, o mintys klupinėja kaip nevykęs čiuožėjas ant ledo.

Vėl pradedu minkyti, intensyviau negu prieš tai, stengdamasi įsijausti į šią veiklą. Noriu pajusti tą pasitenkinimą, kurį čia jaučiau praėjusį kartą, tą paprastumo ir žemiškumo jausmą. Tačiau vis prarandu ritmą, keikiuosi iš susierzinimo, kai prie mano pirštų prilimpa tešla. Man skauda riešus. Veidu teka prakaitas, o chaosas viduje tik didėja.

Kaip jie drįsta mane ištrinti? Aš buvau gera teisininkė.

Mulkiai, aš buvau gera teisininkė.

— Norėtum pailsėti? — prieina Airisė ir paliečia mano petį. — Tai sunkus darbas, kai nesi įpratusi.

— Kokia prasmė? — išsprūsta man nespėjus susivaldyti. — Tik pagalvokite, kokia prasmė kepti duoną? Iškepi, suvalgai ir nieko nelieka, — pratrūkstu atžariai.

Nežinau, kas mane apsėdo. Kvėpuoju labai paviršutiniškai, jaučiu, kad tuoj prarasiu savitvardą.

Airisė susirūpinusi pažvelgia į mane.

— Tą patį galima pasakyti apie visą maistą, — ištaria ji ramiai. — Ir apie patį gyvenimą.

— Taip, — pasitrinu kaktą su prijuostės kampu. — Kaip tik taip.

Nežinau, ką kalbu. Kodėl provokuoju Airisę ginčui? Reikia nusiraminti, bet mano vidų drasko įtampa ir įžeista savimeilė.

— Manau, minkyti jau užteks, — sako ji, imdama iš manęs tešlą ir delnais suteikdama jai apvalią formą.

— Kas dabar? — paklausiu, suvaldžiusi balso toną ir stengdamasi kalbėti normaliau. — Kepti ją orkaitėje?

— Dar ne, — Airisė deda tešlą atgal į dubenį ir pastato jį ant viryklės. — Dabar lauksime.

— Lauksime? — spoksau į ją. — Lauksime ko?

— Palauksime, — ji užmeta naują virtuvinį rankšluostį ant dubens, — pusę valandos. Tiek užteks. Išvirsiu arbatos.

— Bet... ko mes laukiame?

— Kad pakiltų mielės ir savo kerais paveiktų tešlą, — nusišypso ji. — Po rankšluosčiu vyksta mažas stebuklas.

Pažvelgiu į dubenį, bet nepajėgiu galvoti apie jokius stebuklus. Negaliu jaustis rami ir laiminga. Manyje kraujuoja pernelyg daug atsivėrusių žaizdų, visi nervai pulsuoja įtampa. Anksčiau kontroliuodavau kiekvieną savo gyvenimo minutę, kiekvieną sekundę. O dabar esu priversta laukti mielių? Privalau stovėti čia su prijuoste ir laukti... grybų?

— Atleiskite, — girdžiu save sakant. — Negaliu, — nudrožiu prie virtuvės durų ir išbėgu į sodą.

— Ką? — pasileidžia paskui mane Airisė, valydamasi rankas į prijuostę. — Brangute, kas nutiko?

— Tiesiog negaliu! — aršiai atsisuku. — Negaliu taip... taip sėdėti ir kantriai laukti, kol mielės padarys kažkokį stebuklą.

— Kodėl?

— Nes tai toks laiko švaistymas! — susierzinusi susigriebiu už galvos. — Visa tai toks laiko švaistymas!

— Ką gi, tavo nuomone, būtų geriau veikti? — susidomėjusi paklausia ji.

— Kažką... svarbaus. Aišku? — nerimastingai vaikštau pirmyn atgal tarp obelų, negalėdama ramiai nustovėti, — kažką konstruktyvaus.

Žvilgteliu į Airisę, bet ji neatrodo įsižeidusi. Atvirkščiai — atrodo, kad jai juokinga.

— O kas gali būti konstruktyviau už duonos kepimą?

O Dieve. Man norisi rėkti. Lengva jai kalbėti su savo vištomis ir prijuoste, neįsivaizduojančia, ką reiškia žlugusi karjera ir pašaipos internete.

— Jūs nieko nesuprantate, — suinkščiu vos neverkdama. — Man labai gaila, bet nesuprantate. Klausykite... aš geriau eisiu.

— Neišeik, — Airisės balsas stebėtinai griežtas. Kitą akimirką ji jau stovi priešais mane ir, uždėjusi rankas man ant pečių, tiriamai žvelgia savo skvarbiomis žydromis akimis.

— Samanta, tau teko išgyventi krizę, — sako ji maloniu, ramiu balsu. — Ji tave labai stipriai paveikė...

— Nepatyriau aš jokios krizės! — išsilaisvinu iš jos gniaužtų ir nusisuku. — Aš tiesiog... Aš negaliu, Airise. Negaliu apsimetinėti tuo, kuo nesu. Aš nesu duonos kepėja, aišku? Aš nesu namų fėja, — beviltiškai apsidairau aplink, tarsi ieškodama kokios pagalbos sode. — Aš jau nežinau, kas esu. Nė velnio nežinau.

Vieniša ašara nurieda skruostu, bet aš negailestingai ją nubraukiu. Nesiruošiu bliauti Airisės akivaizdoje.

— Nebežinau, kas esu, — iškvepiu jau ramiau. — Koks mano gyvenimo tikslas... kuria kryptimi gyvenime man pasukti... nieko nežinau.

Netekusi daug energijos išsitiesiu ant sausos žolės. Po kelių akimirkų Airisė atsitūpia šalia manęs.

— Nesvarbu, — sako ji švelniai. — Nesigraužk taip baisiai, kad nežinai visų atsakymų. Nebūtina visada žinoti, kas esi. Nereikia būti numačius dešimtį žingsnių į priekį ir tiksliai žinoti, kur eini. Kartais pakanka žinoti, ką veiksi kitą akimirką.

Valandėlę aš tyliu. Leidusi jos žodžiams pasiekti savo mintis, pajuntu lyg šaltą kompresą galvai.

— Ir ką aš veiksiu toliau? — pagaliau tariu, bejėgiškai gūžtelėdama pečiais.

— Padėsi išlukštenti pupas priešpiečiams, — pasako ji taip rimtai ir dalykiškai, kad negaliu nenusišypsoti.

Nuolankiai nuseku paskui Airisę į namą, paimu didžiulį dubenį didelių pupelių ir jos pamokyta pradedu lukštenti ankštis. Ankštis metu į krepšį ant grindų. Išlukštentas pupas — į dubenį. Vėl ir vėl, ir vėl.

Įsijautusi į paskirtą užduotį, truputį nurimstu. Nė neįsivaizdavau, kad didžiosios pupelės slepiasi tokiose ankštyse.

Tiesą sakant, vienintelė mano patirtis su pupelėmis apsiriboja tuo, kai, nusipirkusi jas plastikiniame maišelyje iš Wairose prekybos centro, įdėjau į šaldytuvą ir išėmiau jau praėjus savaitei nuo galiojimo laiko pabaigos. Teko išmesti į šiukšlių dėžę.

Bet dabar visai kas kita. Štai kokios jos yra iš tikrųjų, iškastos tiesiai iš žemės. Ar... nuskintos nuo krūmo... Ar kažkas panašaus.

Atrodo, kad kaskart, perskėlus ankštį pusiau, randu eilę šviesiai žalių brangakmenių. O įsidėjus į burną ir pakramčius...

O, aišku. Jas reikia virti.

Fe.

Kai baigiau aižyti pupeles, mes vėl minkome tešlą. Suformuojame ją į kepaliukus, sudedame į specialias skardas ir dar pusę valandos palaukiame, kol tešla kyla. Tik kažkodėl šį kartą manęs laukimas neerzina. Sėdžiu su Airise prie stalo, valgau braškes ir klausau radijo, kol ateina laikas pašauti į orkaitę. Tada Airisė nukrauna padėklą sūriu, pupelių salotomis, sausainiais, braškėmis, ir, išsinešusios viską į lauką, mes padedame padėklą ant stalo, stovinčio medžio šešėlyje.

— Prašom, — sako ji, pildama atšaldytos arbatos į gruoblėto stiklo stiklinę. — Jautiesi geriau?

— Taip, ačiū, — nejaukiai linkteliu galvą. — Atleiskite dėl mano elgesio prieš tai. Aš tiesiog...

— Samanta, viskas gerai, — ji trumpam pakelia į mane akis ir toliau pjausto sūrį. — Tau nereikia atsiprašinėti.

— Bet aš noriu atsiprašyti, — giliai įkvepiu. — Airise, esu jums tikrai dėkinga. Jūs tokia man gera... ir Natanielis...

— Girdėjau, kad jis buvo tave nusivedęs į barą.

— Nuostabiai praleidau laiką! — entuziastingai nusišypsau. — Jūs tikrai turėtumėte labai didžiuotis, kad jūsų šeimai priklauso tokia vieta.

Airisė linkteli galvą.

— Tos užeigos perduodamos Bliuitsams iš kartos į kartą, — ji atsisėda ir mums abiem įdeda pupelių salotų, sumaišytų su aliejumi ir išmargintų žolelėmis. Įsidedu į burną pilną šaukštą — skonis nepakartojamas.

— Tikriausiai, mirus vyrui, jums buvo labai sunku, — nedrąsiai paklausiu.

— Išgyvenau tikrą chaosą, — sausai atsako Airisė ir nuveja prie stalo prisiartinusią vištą. — Turėjome finansinių sunkumų.

Jaučiausi prastai. Jeigu ne Natanielis, ko gero, būtume praradę užeigas. Tai jis pasistengė, kad jos vėl pradėtų veikti dėl tėvo atminimo, — jos akys truputį apsiblausia. Laikydama šakutę prie burnos, ji įsižiūri kažkur į tolį. — Niekada nežinai, kas atsitiks, nesvarbu, kiek planuotum. Juk tu jau tai ir taip žinai.

— Visada maniau, kad mano gyvenimas klostysis tam tikra linkme, — sakau, spoksodama į lėkštę. — Viską buvau suplanavusi.

— Bet tavo planai žlugo?

Kelias sekundes negaliu atsakyti. Prisimenu tą akimirką, kai išgirdau, kad tapsiu partnere. Tą tyro, palaimingo džiaugsmo akimirką. Maniau, kad pagaliau pasiekiau tai, ko troškau visą gyvenimą, tikėjau, kad viskas idealu.

— Taip, — sakau stengdamasi, kad mano balsas nevirpėtų. — Atsitiko visai kitaip, nei tikėjausi.

Airisė žvelgia į mane tokiomis geromis, kupinomis nuoširdaus supratimo akimis, kad atrodo, jog ji gali skaityti mintis.

— Mieloji, nekaltink ir negraužk savęs taip, — sako ji. — Mums visiems tenka sutrikti, visiems tenka suklupti.

Sunku įsivaizduoti suklupusią Airisę. Ji atrodo tokia rami ir harmoninga asmenybė.

— O, patikėk, tikrai buvau pasimetusi ir nežinojau, ko griebtis, — sako ji, perskaičiusi mano veido išraiškoje abejonę. — Bendžaminas iškeliavo anapus labai netikėtai. Visko, ką maniau turinti, netekau per vieną naktį.

— O... ką jūs... — bejėgiškai skėsteliu rankomis.

— Radau kitą kelią, — atsako ji, — bet prireikė laiko, — akimirką Airisė žvelgia tiesiai man į akis, tada dirsteli į laikrodį. — Kalbant apie laiką, manau, metas išgerti kavos ir žvilgtelėti, kaip kepa duona.

Pakylu, norėdama sekti jai įkandin, bet ji spusteli man petį, liepdama vėl sėstis.

— Sėdėk. Palauk čia ir atsipalaiduok.

Sėdžiu šešėliais mirgančioje saulėkaitoje, gurkšnoju atšaldytą arbatą ir mėginu atsipalaiduoti. Stengiuosi mėgautis tuo, kad sėdžiu tokiame gražiame sode, bet emocijos vis dar blaškosi aplink mane kaip ką tik sugautos žuvys tinkluose.

Kitas kelias.

Nežinau jokio kito kelio. Neįsivaizduoju, ką veikiu; neįsivaizduoju, ką darysiu ateityje. Jaučiuosi taip, lyg būtų užgesusi man kelią rodžiusi šviesa. Galiu žengti tik mažą žingsnelį į priekį, nes kitaip suklupsiu. Žinau tik tiek, kad negaliu grįžti atgal.

Stipriai užsimerkiu, vydama šalin įkyrias mintis. Nereikėjo kišti nosies į tą tinklalapį. Nereikėjo skaityti tų komentarų. Dabar gyvenu jau kitame pasaulyje.

— Samanta, ištiesk rankas, — staiga sau už nugaros išgirstu Airisės balsą. — Neatsimerk. Nagi.

Nežinau, ką ji sumanė, bet paklusniai užsimerkiu ir ištiesiu rankas. Netrukus jose pajuntu kažką šilto. Mano šnerves pasiekia mielių kvapas. Atsimerkusi savo delne išvystu kepalėlį duonos.

Spoksau į ją, netikėdama savo akimis. Ji atrodo kaip tikra duona. Tikra, įprasta duona, kurią pamatytum ant kepėjo prekystalio. Stora, rupi ir gelsvai ruda, su vos pastebimomis vagelėmis, su traškia, sluoksniuota plutele. Ji kvepia taip gardžiai, kad mano burnoje susikaupia seilės.

— Ar dabar tvirtinsi, kad tai niekis? — sako Airisė, spustelėdama man ranką. — Mieloji, tu ją iškepei. Gali savimi didžiuotis.

Negaliu atsakyti. Pajuntu kažkokį karštą gumulą spaudžiant man gerklę, kai paliečiu šiltą kepalą. Aš iškepiau šią duoną. Man pavyko. Aš, Samanta Svyting, kuri nemokėjo net mikrobangų krosnelėje pasišildyti sriubos, kuri septynerius savo gyvenimo metus paaukojo žmonėms, kurie jos nevertina ir ištrynė iš atminties ir duomenų bazės, kuri jau neįsivaizduoja, kas esanti.

Aš iškepiau kepalą duonos. Dabar jaučiuosi taip, tarsi tas duonos kepaliukas būtų vienintelis tikrai apčiuopiamas dalykas mano gyvenime.

Išsigąstu, kai mano skruostu nurieda ašara, o jai įkandin kita. Kaip kvaila. Reikia susiimti.

— Atrodo skaniai, — man už nugaros pasigirsta nerūpestingas Natanielio balsas, ir aš išsigandusi atsisuku. Jis stovi šalia Airisės, o jo plaukai žvilga saulėje.

— Labas, — nuraudusi pasisveikinu. — Maniau, kad tu... taisai vamzdį ar kažką.

— Vis dar taisau, — tik trumpam užbėgau namo.

— Einu išimsiu kitus kepaliukus, — paplekšnojusi man per petį sako Airisė ir greitu žingsniu nueina per žolę namo.

Atsistoju ir, pakėlusi akis nuo duonos, pažvelgiu į Natanielį. Vien jau jo buvimas šalia sukelia dar daugiau emocijų: aplink mano kūną ima blaškytis dar daugiau žuvų.

Nors dabar tai daugiausia tos pačios rūšies žuvys.

— Ar gerai jautiesi? — susirūpinęs jis nužvelgia mano ašarotus skruostus.

— Puikiai. Tiesiog buvo keista diena, — susigėdusi nusišluostau ašaras. — Manęs paprastai duona taip... nesujaudina.

— Mama sakė, kad buvai šiek tiek suirzusi, — kilsteli antakius jis. — Dėl to, kad reikėjo minkyti tešlą?

— Tai jau buvo tik viršūnė, — liūdnai šypteliu, — nes reikėjo laukti. Niekada nemokėjau laukti.

— Mhm, — Natanielio ramios mėlynos akys sutinka manąsias.

— Nemoku laukti... nieko, — jaučiu, kad kažkaip priartėju prie jo, nesu tikra — kaip. — Visada noriu visko čia ir dabar.

— Mhm.

Dabar mus skiria vos keli coliai. Visi pastarųjų kelių savaičių šokai ir nuoskaudos užverda manyje. Sunkiai šnopuodama pakeliu į jį akis. Didžiulis spaudimas darosi nepakeliamas, aš jau negaliu tverti. Man reikia išsilaisvinti. Negalėdama savęs sustabdyti, aš apsiveju rankomis jo kaklą ir prisitraukiu jo veidą prie savojo.

Paskutinį kartą taip bučiavausi paauglystės laikais. Mes tvirtai vienas kitą apsikabinę, užmiršę viską pasaulyje, visiškai pražuvę savo aistroje. Dabar Trišė galėtų stovėti šalia su vaizdo kamera ir šūkauti savo pastabas, o aš nepastebėčiau.

Rodos, praeina amžinybė, kol mes atsimerkiame ir atšlyjame vienas nuo kito. Mano lūpos ištinusios, kojos virpa. Natanielis atrodo ne mažiau apkvaitęs. Jo akys patamsėjusios, o kvėpavimas paviršutiniškas.

Staiga pastebiu, kad duona visai suzmeko. Bandydama atgauti kvapą, stengiuosi jai suteikti formą kaip mokėdama, bet tenka ją pastatyti ant stalo kaip deformuotą molinį eksponatą.

— Neturiu laiko, — sako Natanielis. — Man reikia grįžti į barą. — Jo pirštai lengvai perbėga mano nugarą, ir mano kūnas palinksta prie jo.

— Man ir nereikia daug laiko, — sakau kimiu, sodriu nuo geismo balsu.

Kada aš tapau tokia begėdė?

— Aš tikrai neturiu laiko, — jis žvilgteli į laikrodį. — Tik šešias minutes.

— Man užtenka šešių minučių, — sumurmu, gundomai žvelgdama į jį, bet Natanielis nusišypso, tarsi aš juokaučiau.

— Rimtai, — sakau, mėgindama atrodyti kukli, bet kartu seksuali. — Aš greita. Šešios minutės. Spręsti tau.

Kelias akimirkas tvyro tyla. Natanielio veide atsiranda skeptiška išraiška. Kažkodėl neatrodo, kad mano sugebėjimai padarė jam didelį įspūdį — priešingai nei tikėjausi.

— Na... čia mes viską darome truputį lėčiau, — pagaliau taria jis.

— Aišku, — sakau, mėgindama nuslėpti nusivylimą. Ką jis tuo nori pasakyti? Kad jis turi kažkokių problemų, ar kažką panašaus? — Ee... na... esu tikra... — nutylu.

Nereikėjo pradėti to sakinio.

Jis vėl dirsteli į savo laikrodį.

— Man jau metas. Šį vakarą dar važiuosiu į Glosterį.

Jaučiu, kaip mano skrandis nemaloniai susitraukia, išgirdus tokį dalykišką jo toną. Jis beveik į mane nežiūri. Geriau jau niekada nebūčiau paminėjusi tų minučių, nusivylusi suvokiu. Visi žino, kad sekso su vyru metu negalima minėti jokių skaičių. Tai pati pagrindinė taisyklė. Ir dar viena: nesiek to daikčiuko, kol neįsitikinsi, kad jis tam nusiteikęs.

— Tuomet... iki pasimatymo, — sakau, stengdamasi kalbėti nerūpestingai ir kartu padrąsinamai. — Ką veiksi rytoj?

— Dar nežinau, — jis išsisukinėdamas gūžteli pečiais. — Ateisi?

— Tikriausiai. Galbūt.

— Na... tuomet gal pasimatysime.

Taręs šiuos žodžius jis nužingsniuoja per žolę, o aš baisiai sumišusi lieku stovėti su beformiu duonos kepalu.

Septynioliktas

Kaip jau minėjau, reikėtų sugalvoti kitokią sistemą. Reikėtų sukurti kokius nors universalius sutartinius ženklus, kurie neleistų kilti jokiems nesusipratimams. Galbūt reikėtų sugalvoti naują gestų kalbą arba ant atlapo lipdyti mažučius gražius lipdukus su spalvingais užrašais:

Laisvas / užimtas.

Pasirengęs santykiams/ nenorintis įsipareigoti.

Nori sekso / laikinai nenori sekso / seksas atidėtas neribotam laikotarpiui.

Kaip kitaip sužinoti, ką jis galvoja? Kaip?

Ilgai ir intensyviai mąsčiau iki pat kito ryto, bet vis tiek nieko nesugalvojau. Arba a) Natanielį įžeidė mano seksualios užuominos, todėl daugiau jo nedominu, arba b) viskas gerai, mūsų santykiai vis dar tęsiasi, tik jis tiesiog elgėsi kaip tikras vyras ir nepasinaudojo manimi. Taigi gal ir būtų laikas liautis rovus plaukus nuo galvos.

Gali būti ir tarpinis variantas.

Arba koks kitas variantas, kurio neapsvarsčiau. Arba...

Tiesą sakant, manau, anie du variantai realiausi. Tačiau vis tiek apie tai negaliu liautis galvoti. Elgiuosi kaip apsėsta.

Apie devintą valandą įsisupusi į chalatą nubildu žemyn. Prieškambaryje stovi labai dailiai pasipuošę Edis ir Trišė. Edis dėvi trumpu sportiniu švarkeliu su spindinčiomis auksinėmis sagomis, o Trišė vilki šilkiniu kostiumėliu su didžiausiu korsažu iš dirbtinių raudonų rožių, kokį man yra tekę matyti. Taip pat atrodo, kad jai kyla mažytė problema stengiantis užsisagstyti švarkelio sagas. Pagaliau jai pavyksta įkišti paskutiniąją į kilputę ir truputį pūškuodama ji žengia žingsnį atgal, kad galėtų geriau save apžiūrėti veidrodyje.

Dabar atrodo, kad Trišei nepavyks pajudinti rankų, ką ir kalbėti apie jų iškėlimą į viršų.

— Ką manai? — teiraujasi ji Edžio.

— Taip, labai gražu, — sako jis, susikaupęs tyrinėdamas „Britanijos kelių žemėlapį 1994“. — Kuris kelias? A347 ar A367?

— Mm... man atrodo, kad atsegtas švarkelis atrodo gražiau, — išdrįstu įsiterpti. — Ne taip... oficialu.

Trišė smeigia į mane įtariai primerktas akis, tarsi aš tyčia norėčiau pakenkti jos išvaizdai.

— Taip, — pagaliau sutinka ji. — Galbūt tu teisi, — ji bando atsisagstyti sagas, bet yra taip įsispraudusi į per mažą švarkelį, kad jai sunku suvesti rankas. O Edis kaip tik nuėjo į savo darbo kambarį.

— Gal padėti? — pasisiūlau.

— Taip, — jos kaklu kyla raudonis. — Jei būtum tokia maloni.

Prieinu ir kaip galėdama atsargiau atsagstau sagas, nors tai nelengva, nes medžiaga labai slidi. Kai pagaliau baigiu, ji žengia žingsnį atgal ir truputį nepatenkinta vėl nužvelgia save nuo galvos iki kojų, timpčiodama savo šilkinį sijoną žemyn.

— Sakyk atvirai, Samanta, — apsimestinai nerūpestingai sako ji. — Jei dabar pamatytumei mane pirmą kartą, kokiu žodžiu mane apibūdintumei?

O, prakeikimas. Esu tikra, kad to mano darbo aprašyme nebuvo. Suku galvą, skubiai ieškodama labiausiai paglostysiančio jos savimeilę žodžio.

— Mm... ee... elegantiška, — galiausiai surizikuoju ir patvirtindama savo žodžius linkteliu galvą. — Pasakyčiau, kad atrodote elegantiškai.

— Elegantiškai? — ji užverčia akis ir abejingai pažvelgia į mane. Kažkas man kužda, kad prašoviau po šalį.

— Noriu pasakyti, liekna! — staiga susivokusi pasitaisau.

Kaip galėjau pamiršti žodį „liekna“?

— Liekna, — ji žvelgia į save kelias akimirkas, staipydamasi priešais veidrodį. — Liekna.

Aiškiai matyti, kad jai dar iki pilnos laimės kažko trūksta. Dėl Dievo meilės, kas čia blogo būti liekna ir elegantiška?

Tuo tarpu kai, kalbant atvirai, jai nei vienas nei kitas apibūdinimas netinka.

— O kaipgi... — papurčiusi plaukus, ji tyčia nusuka akis, vengdama mano žvilgsnio. — Kaipgi... „jauna“?

Akimirką esu per daug suglumusi, kad atsakyčiau. Jauna?

Palyginti su kuo?

— Ee... žinoma, — galiausiai išlemenu. — Šis apibūdinimas... neatskiriama anų dviejų dalis.

Prašau, tik neklausk: „Kiek, tavo manymu, man...“

— Kiek, tavo manymu, man metų, Samanta?

Ji sukioja galvą, renka nematomus pūkelius nuo švarkelio, tarsi jos visai nedomintų atsakymas. Bet aš žinau, kad ji įtemptai klauso ir laukia atsakymo. Jos ausys dabar kaip du didžiuliai mikrofonai, pasiruošę priimti menkiausią garselį.

Raudonuoju. Ką atsakyti? Pasakysiu... trisdešimt penkeri. Ne. Nebūk juokinga. Netikiu, kad ji taip save apgaudinėtų. Keturiasdešimt? Ne. Negaliu sakyti keturiasdešimt. Pernelyg arti tiesos.

— Spėju, kad jums... trisdešimt septyneri! — pagaliau surizikuoju. Trišei atsisukus iš jos savimi patenkintos veido išraiškos galima spręsti, kad pataikaudama pataikiau tiesiai į dešimtuką. Jai labai malonu.

— O iš tikrųjų man trisdešimt devyneri! — džiugiai sako ji. Ant jos skruostų atsiranda dvi raudonos dėmės.

— Negali būti! — sušunku, stengdamasi nežiūrėti į jos varnos kojas. — Neįtikėtina!

Kokia ji melagė. Praėjusį vasarį jai suėjo keturiasdešimt šešeri. Jei ji taip nenori, kad ši informacija pasiektų žmones, vertėtų nepalikinėti savo paso ant naktinio stalelio.

— Na! — sako ji, akivaizdžiai pralinksmėjusi. — Mūsų nebus visą dieną. Važiuojame valgyti pietų pas mano seserį. Natanielis ateis padirbėti į sodą, bet aš tikiuosi, kad, na, žinai...

— Natanielis? — mane tarsi nupurto elektra. — Ateis čia?

— Jis paskambino šįryt. Reikia pririšti... ar ką ten... žaliuosius žirnelius, — Trišė išsitraukia lūpų pieštuką ir pradeda ryškinti ir taip jau paryškintas lūpas.

— Aišku. Aš nežinojau, — stengiuosi išlikti rami, bet jaudulio šiurpuliukai bėgioja mano nugara. — Jis... dirba sekmadieniais?

— O taip, dažnai. Natanielis labai atsidavęs savo darbui, — ji vėl atidžiai apžiūri savo atvaizdą veidrodyje ir pradeda tepti, ko gero, jau trečią lūpdažio sluoksnį ant savo lūpų. — Girdėjau, jis nusivedė tave į savo nedidukę užeigą?

Savo nedidukę užeigą. Ką ji sau mano?

— Ee... taip. Nusivedė.

— Aš taip apsidžiaugiau, tikrai, — ji išsitraukia blakstienų tušą ir užtepa dar vieną sluoksnį ant savo jau ir taip ryškiai nudažytų blakstienų. — Nedaug trūko, kad jau būtume priversti ieškoti kito sodininko. Gali įsivaizduoti? Nors, žinoma, jam buvo apmaudu. Jis turėjo tiek planų.

Sutrikusi žiūriu į ją. Jaučiu, kad kažko nesupratau. Apie ką ji kalba?

— Dėl ko jam buvo apmaudu? — pasidomiu.

— Natanielio sodininkystės centras. Augalai, — ji susiraukia savo pačios atvaizdui ir nubraukia blakstienų tušo žymę po akimi. — Natūraliomis sąlygomis išauginti, ekologiškai švarūs augalai. Jis rodė mums verslo projektą. Iš tiesų, mes netgi ketinome paremti jį finansiškai. Mes — labai rūpestingi darbdaviai, Samanta, — ji įsmeigia į mane savo mėlynas akis tarsi sakydama — tik pamėgink paprieštarauti.

— Žinoma!

— Pasiruošusi? — iš darbo kabineto išeina Edis su panama ant galvos. — Bus velnioniškai tvanku, juk žinai.

— Edi, nepradėk, — nukerta Trišė, blakstienų tušo šepetėlį įsukdama atgal į tūbelę. — Mes važiuosime pietauti pas mano seserį. Be jokių kalbų. Ar paėmei dovaną?

— Ir kas nutiko, — paklausiu, norėdama tęsti pokalbį, — Natanielio planams?

Trišė nutaiso apgailestaujančią išraišką savo atvaizdui veidrodyje.

— Na, jo tėvas mirė labai netikėtai, tad reikėjo rūpintis visais tais bjauriais barais. Tad jis apsigalvojo ir žemės nepirko, — ji vėl kritiškai save nužiūri. — Gal reikėjo apsivilkti rožinį kostiumėlį?

— Ne, — vienu metu užprotestuojame aš ir Edis. — Žvilgtelėjusi į susierzinusią Edžio veido išraišką, turiu pasistengti užgniaužti kylantį juoką.

— Jūs atrodote nuostabiai, ponia Geiger, — pagiriu. — Tikrai.

Kažkaip mums su Edžiu pavyksta atplėšti ją nuo veidrodžio, išvilioti pro duris ir, nuvedus per žvyruotą taką, įsodinti į Edžio Porsche. Edis teisus, šiandien bus karšta. Dangus jau perregimai žydras, o saulė spigina kaip didelis akinantis kamuolys.

— Kada jūs grįšite? — paklausiu, kai jie įsėda.

— Tik vėlai vakare, — atsako Trišė. — Edi, kur dovana? O, Natanieli, štai ir tu.

Nedrąsiai žvilgteliu pro automobilio viršų. Štai ir atžingsniuoja taku jis — su džinsais ir lengvais įsispiriamais batais, apsivilkęs senus pilkus marškinėlius, su kuprine ant pečių. O štai ir aš — stoviu su chalatu ir susivėlusiais plaukais, styrančiais į visas šalis.

Ir vis dar nežinau, kas dabar tarp mūsų vyksta.

Nors tam tikros mano kūno dalys, jį pamačiusios, reaguoja nemąstydamos. Neatrodo, kad jos nors kiek būtų sutrikusios.

— Labas, — sakau, kai jis prisiartina.

— Labas, — Natanielio akys draugiškai sublizga, bet jis nė nebando manęs pabučiuoti ir net nesiteikia nusišypsoti. Jis tiesiog sustoja ir žiūri į mane. Jo intensyviame, reikšmingame žvilgsnyje įžvelgiu kažką tokio, nuo ko man pradeda linkti kojos.

Arba jo požiūris į mane nepasikeitė po mūsų bučinio vakar, arba aš jo beviltiškai geidžiu, jau visai nepaisydama, kokias bangas jis man siunčia.

— Taigi, — aš nusuku akis ir kelias akimirkas žvelgiu į kelio žvyrą. — Tu... šiandien ketini daug dirbti.

— Man visai praverstų pagalba, — sako jis nerūpestingai. — Jei nesi labai užsiėmusi.

Jaučiu, kaip mane užlieja nepaprasta džiaugsmo banga, bet stengiuosi savo jaudulį nuslėpti kosuliu.

— Aišku, — susiraukusi silpnai gūžteliu pečiais. — Na... galbūt.

— Puiku, — linkteli galvą jis ir neskubėdamas pasuka sodo link.

Trišė stebėjo mūsų pokalbį su augančiu nepasitenkinimu.

— Jūs nelabai patinkate vienas kitam, ar ne? — sako ji. — Žinai, mano patirtis...

— Dėl Dievo meilės, palik juos ramybėje! — pertraukia ją užvesdamas variklį Edis. — Važiuojam valgyti tų prakeiktų pietų.

— Edi Geigeri! — suklinka Trišė ir piktai pasimuisto sėdynėje. — Tu kalbi apie mano sesers ruošiamus pietus! Ar suvoki...

Jos balsą nuslopina Edžio automobilio variklio riaumojimas. Sukeldamas didžiulį dulkių debesį, Porsche išrūksta iš kiemo. Tylioje, svilinančioje saulėkaitoje lieku stovėti viena.

Gerai.

Taigi... likome tik Natanielis ir aš. Vieni. Dviese. Iki aštuntos valandos vakaro. Toks šios dienos pagrindinis scenarijus.

Širdis pradeda greičiau plakti mano krūtinėje. Tarsi mano krūtinėje sėdėtų dirigentas ir aistringai mojuotų lazdele į ritmą uvertiūros metu.

Sąmoningai lėtai aš apsisuku ant žvyruoto keliuko ir grįžtu atgal į namą. Netgi stabteliu eidama pro gėlių lovelį ir įdėmiai apžiūriu pirmą pasitaikiusią gėlytę, pirštais pačiupinėju žalius lapus.

Manau, kad galėčiau nueiti į sodą ir pasisiūlyti jam padėti. Būtų mandagus gestas.

Prisiverčiu neskubėti. Palendu po dušu, apsirengiu, suvalgau pusryčiams obuolį ir išgeriu pusę puodelio kavos. Užlipusi į viršų pasidarau lengvą makiažą. Pasidažau neryškiai, subtiliai.

Apsirengiu paprastai. Marškinėliai, medvilninis sijonas ir įsispiriamos šlepetės su virvele per pirštą. Pažvelgusi į veidrodį pastebiu, kad beveik drebu nuo laukimo. Bet šiaip mano galvoje tuščia — jokių pašalinių minčių. Neanalizuoju, nemąstau, nenagrinėju. O tai visai neblogai.

Išėjus iš vėsaus namo, sode mane pasitinka nepakeliamas karštis. Oras beveik mirguliuoja nuo kaitros. Eidama keliuku į sodą, renkuosi pavėsį. Nežinau, kur jis dirba, kur einu. Tada išvystu jį tarp alyvų spalvos gėlių eilių. Prisimerkęs nuo saulės jis riša tų gėlių ataugas prie medinių kuolų.

— Labas, — sakau.

— Labas, — jis pažvelgia į mane ir nusišluosto prakaitą nuo kaktos. Beveik tikiuosi, kad jis mes darbą, prieis prie manęs ir pabučiuos, bet jis neprieina. Jis ir toliau riša mazgus, paskui nupjauna virvę peiliu.

— Atėjau tau padėti, — sakau po pauzės. — Ką tu darai?

— Rišu saldžiuosius žirnelius, — jis mosteli į augalus, kurie stiebiasi į viršų kaip nendrės, apsukti apie medinius kuolelius. — Jiems reikės atramos, nes kitaip tiesiog liks gulėti ant žemės, — meta virvės kamuolį man. — Pirmyn. Tik rišk juos švelniai.

Natanielis nejuokauja. Tikrai teks padėti jam dirbti. Atsargiai išvynioju šiek tiek virvės ir seku žvilgsniu jo veiksmus. Švelnūs lapai ir vainiklapiai kutena mano odą ir pripildo orą nuostabaus saldaus aromato.

— Na, kaip?

— Pažiūrėkim, — Natanielis prieina pasižiūrėti. — Gerai. Tik galėtum suveržti truputį stipriau, — jis pirštų galiukais vos pastebimai prisiliečia prie mano rankos ir nusigręžia. — Pririšk dar vieną.

Mano ranką dilgčioja nuo jo prisilietimo. Ar jis prisilietė prie manęs tyčia? Nesu įsitikinusi. Kiek suglumusi pririšu kitą augalą, suverždama mazgą stipriau negu prieš tai.

— Taip, gerai, — staiga už manęs pasigirsta Natanielio balsas. Pajuntu jo pirštus ant savo kaklo, nuslystančius prie mano ausies lezgelio ir lėtai jį glostančius. — Reikia pririšti visą eilę.

Dabar jau abejonių neliko. Jis tai padarė tyčia. Nekyla jokių klausimų. Atsisuku, norėdama atsakyti tuo pačiu, bet jis jau kitoje eilės pusėje, rūpestingai riša kitą augalą, tarsi nieko nebūtų nutikę.

Staiga suvokiu, kad jis su manimi žaidžia žaidimą.

Taip. Dabar jau esu tikrai įsiaudrinusi.

Judant nuo vieno augalo prie kito, dilgčiojimas manyje vis stiprėja. Tylą drumsčia tik lapų šiurenimas ir tylus pjaunamos virvės čežėjimas. Pririšu dar tris augalus ir pasiekiu eilės galą.

— Viskas, — sakau neatsisukdama.

— Puiku, pažiūrėkim, — jis prieina pasižiūrėti į mano surištą virvę. Pajuntu, kaip jo kita ranka kyla mano šlaunimi aukštyn, pakelia sijoną ir pirštais paliečia mano slapčiausią vietelę. Negaliu pajudėti. Man užgniaužia kvapą. Staiga jis atsitraukia ir vėl labai dalykiškai paima dvi pintines.

— Kas... — aš net negaliu tinkamai suformuluoti sakinio.

Jis trumpai, bet jausmingai pabučiuoja mane į lūpas.

— Eime. Reikia surinkti avietes.

Avietės tarsi žaliais tinklais driekiasi sodo gale, su sausais stiebais ir eilėmis sultingų uogų. Mums atėjus, ten negirdėti jokio kito garso, išskyrus dūzgiančius vabzdžius ir avietėse įstrigusio paukščio plazdėjimą. Natanielis jį išlaisvina.

Pirmoje eilėje uogas skiname tyliai ir spėriai. Artėjant prie eilės pabaigos, man burnoje aitru nuo jų skonio, skauda nuo skubaus raškymo subraižytas rankas, o prakaitas žliaugia visu kūnu. Tarp aviečių krūmų karštis atrodo dar labiau nepakeliamas negu kitur sode.

Kai susitinkame eilės gale, Natanielis ramiai žvelgia į mane keletą sekundžių. Jo veidu teka prakaitas.

— Karštas darbelis, — sako jis ir, padėjęs savo pintinę ant žemės, nusitraukia marškinėlius.

— Taip, — mes vis dar nejudėdami stovime priešais vienas kitą. Tada, kone įžūliai, aš padarau tą patį. Dabar stoviu priešais jį vien su liemenėle. Mus skiria keli coliai. Mano oda atrodo tokia išblyškusi ir balta, palyginti su jo įdegiu.

— Ar jau užtektinai pririnkome? — mosteliu į pintinę, bet Natanielis nė nežvilgteli žemyn.

— Dar ne.

Jo išraiškoje slypi kažkas tokio, kas priverčia mano odą dilgčioti. Kai mūsų akys susitinka, aš sudrėkstu. Atrodo lyg mes žaistume žaidimą „tiesa ar drąsa“.

— Nepavyko pasiekti tų, — parodau į aukštai kabančias uogas.

— Aš padėsiu, — jis iškelia ranką ir persisveria pro mane. Mūsų oda susiliečia. Kai jis išsitiesia, glausdamasis prie manęs skinti uogų, pajuntu jo lūpas ant savo ausies lezgelio. Iškart suvirpa visas mano kūnas. Daugiau negaliu tverti. Geriau jau jis liautųsi. Geriau jau jis nesiliautų.

Bet tai tęsiasi. Mes slenkame pirmyn ir atgal aviečių eilėmis kaip du rafinuoto šokio šokėjai. Išoriškai sutelkę dėmesį į savo veiksmus, mes matome tik vienas kitą. Kiekvienos eilės gale jis paliečia kurią nors mano kūno vietą savo lūpomis arba pirštais. Vienos eilės gale jis maitina mane avietėmis, o aš jam švelniai krimsteliu į pirštą. Noriu šokti ant jo, noriu apsivyti jį rankomis, bet kaskart jis nusisuka, neleisdamas prasiveržti mūsų aistrai.

Aš pradedu visa virpėti iš geismo. Jis atsegė mano liemenėlę jau prieš dvi eiles. Aš atsikračiau kelnaitėmis. Jis atsisegė diržą. Bet vis tiek, vis tiek, mes renkame avietes.

Pintinės pilnos ir sunkios, man skauda rankas, bet to beveik nepastebiu. Aš tik žinau, kad visas mano kūnas tvinkčioja, kad pulsas virto trankiu mušimu, kad jau negaliu kentėti ilgiau. Kai pasiekiame paskutinės eilės galą, aš padedu pintinę ant žemės ir pažvelgiu jam į akis, negalėdama nuslėpti, kaip beviltiškai jo trokštu.

— Ar jau viskas?

Mano kvėpavimas virsta trumpais, karštais proveržiais. Man jo reikia. Jis turi tai suvokti. Jau nežinau, ką daugiau galiu padaryti.

— Neblogai padirbėjome, — jo žvilgsnis nukrypsta į kitas uogų eiles, esančias atokiau. — Dar nemažai liko...

— Ne, — girdžiu save sakant. — Jau užteks.

Stoviu svilinančiame karštyje ant dulkėtos žemės ir dūsuoju skaudamu nuo darbo ir geismo kūnu. Ir kai jau pajuntu, kad tuoj sprogsiu, jis žengia žingsnį prie manęs ir nulenkęs galvą žemyn apžioja lūpomis mano spenelį. Vos nenualpstu. Šį kartą jis neatsitraukia. Šį kartą viskas vyksta iš tikro. Jo rankos glamonėja visą mano kūną, mano sijonas krinta ant žemės, jo džinsai nuslysta. Netrukus aš virpu, spaudžiu jį prie savęs ir palaimingai vaitoju. O pamirštos avietės pabiro ant žemės ir susitraiškė po aistroje prapuolusiais kūnais.

Po to mes nejudėdami gulime visą amžinybę. Jaučiuosi apsnūdusi nuo euforijos. Mano nugarą spaudžia dulkėta žemė ir akmenys, o ant kelių, rankų, ant visos odos rausvos aviečių dėmės. Man vis viena. Net neprisiverčiu pakelti rankos ir nubraukti nuo pilvo skruzdėlės, kuri lipa aukštyn kaip kutenantis taškelis.

Ilsiuosi padėjusi galvą ant Natanielio krūtinės. Jo širdies plakimas kaip lėti, raminantys laikrodžio dūžiai. Mano odą kaitina saulė. Neįsivaizduoju, kiek dabar valandų. Ir man nerūpi, kiek dabar valandų. Esu visai praradusi laiko pojūtį.

Galiausiai Natanielis truputį kilsteli galvą ir, pabučiavęs mano petį, nusišypso.

— Tu aviečių skonio.

— Tai buvo... — nutylu, nes esu per daug apdujusi, kad galėčiau tinkamai dėlioti žodžius. — Žinai... paprastai aš... — staiga mane apima didžiulis žiovulys ir aš prisidengiu burną ranka. Noriu miegoti ir pabusti tik po keleto dienų.

Natanielis pakelia ranką ir tingiai perbraukia pirštais per mano nugarą.

— Šešios minutės — tai ne seksas, — girdžiu jį sakant, kai mano akių vokai visai apsunksta. — Per šešias minutes galima tik išvirti kiaušinį.

Aviečių krūmus jau gaubia šešėliai, kai prabundu. Natanielis jau atsitraukęs iš po manęs, po galva man padėjęs pagalvę, padarytą iš mano susiglamžiusio, avietėmis išteplioto sijono, užsimovęs džinsus ir atsinešęs alaus iš Geigerių šaldytuvo. Vis dar svaigstančia galva atsisėdu. Jis sėdi ant žolės atsirėmęs į medžio kamieną ir gurkšnoja iš butelio.

— Dykaduoni, — sakau, — Geigeriai mano, kad tu riši saldžiuosius žirnelius.

Atsisukęs į mane jis plačiai nusišypso.

— Gerai išsimiegojai?

— Kiek laiko aš miegojau? — ranka nuimu mažą prie skruosto prilipusį akmenuką. Jaučiuosi visiškai praradusi orientaciją.

— Keletą valandų. Nori alaus? — jis parodo į butelį. — Šaltas.

Atsistoju, nusibraukiu prilipusius šapelius ir uogas, užsimaunu sijoną, užsisegu liemenėlę ir taip deramai apsirengusi atsisėdu šalia jo ant žolės. Atsargiai siurbteliu gėrimo iš jo paduoto butelio. Dar niekada nebuvau ragavusi alaus, bet tą akimirką nutariu, kad toks šaltas ir putojantis iš butelio jis — labiausiai gaivinantis gėrimas, kokį man kada yra tekę gerti.

Atsiremiu į medžio kamieną. Mano pėdas gaivina vėsi žolė.

— Dieve, jaučiuosi taip... — pakeliu ranką ir leidžiu jai sunkiai žnegtelėti žemyn.

— Esi ne tokia nervinga, kaip buvai prieš tai, — sako Natanielis. — Tu atšokdavai per mylią į šalį, kai tik tave užkalbindavau.

— Ne!

— Mhm, būtent taip, — linkteli jis galvą. — Kaip išgąsdintas kiškis.

— Maniau, kad esu barsukas.

— Tu esi kiškio ir barsuko hibridas. Labai reta rūšis, — jis šypteli ir nuryja dar gurkšnį alaus. Kurį laiką abu tylime. Stebiu mažą aukštai skrendantį lėktuvėlį, paliekantį baltą pėdsaką danguje.

— Mama taip pat pastebėjo, kad tu pasikeitei, — Natanielis smalsiai žvilgteli į mane. — Jos manymu, tai, nuo ko tu bėgai... kas buvo nutikę... jau tave paleidžia.

Jo žodžiuose paslėptas klausimas, bet aš neatsakau. Mąstau apie Airisę, apie vakarykščią dieną. Aš išliejau ant jos visas savo nuoskaudas. Neatrodo, kad jai pačiai tai būtų buvę lengva.

— Tavo mama nuostabi, — pagaliau sakau.

— Taip.

Atremiu butelį į medį ir, išsitiesusi ant žolės, svajingai įsižiūriu į žydrą dangų. Užuodžiu žemės kvapą sau po galva, jaučiu žolės stiebelius, kutenančius man ausis, girdžiu kaip netoliese čirškia žiogas.

Aš pasikeičiau. Pati jaučiu. Jaučiuosi... ramesnė.

— Kuo norėtum būti? — paklausiu, sukdama žolės stiebelį aplink pirštą. — Jei tik galėtum pabėgti ir tapti kitu žmogumi.

Natanielis minutėlę tyli ir žvelgia į sodą pro savo butelio stiklą.

— Būčiau savimi, — galiausiai gūžtelėjęs pečiais atsako jis. — Aš esu laimingas, būdamas savimi. Man patinka, kur aš gyvenu. Man patinka tai, ką darau.

Apsiverčiu ant pilvo ir, prisimerkusi nuo saulės, pažvelgiu į jį.

— Tikriausiai kažką vis tiek norėtumei daryti. Juk turi kažkokią svajonę.

Jis šypsodamasis papurto galvą.

— Aš darau, ką noriu daryti.

Staiga prisiminusi mūsų su Triše pokalbį, atsisėdu žolėje.

— O kaipgi sodininkystės centras, kurį ketinai įkurti?

Natanielio veidas sudreba iš nuostabos.

— Iš kur tu...

— Trišė šįryt man apie tai papasakojo. Ji sakė, kad tu turėjai verslo planą ir visa kita. Kas nutiko?

Minutėlę jis sėdi nusigręžęs nuo manęs, netardamas nė žodžio. Sunku pasakyti, kokios mintys dabar verda jo viduje.

— Tai buvo tik idėja, — pagaliau sako jis.

— Tu atsisakei jos dėl savo mamos, kad galėtum atsiduoti šeimos verslui.

— Galbūt, — jis ištiesia ranką prie žemai augančios medžio šakos ir pradeda skabyti jos lapus. — Viskas pasikeitė.

— Bet ar tu tikrai nori būti tų barų savininku? — palinkstu prie jo ant žolės, mėgindama pagauti jo žvilgsnį. — Juk pats sakei, kad esi ne verslininkas, o sodininkas.

— Tai ne noro klausimas, — staiga Natanielio balse pasigirsta susierzinimas. — Tai šeimos verslas. Kažkam reikia juo rūpintis.

— Kodėl būtent tau? — neatlyžtu. — Kodėl ne tavo broliui?

— Jis... kitoks. Jis užsiėmęs savais darbais.

— Tu irgi galėtum užsiimti savais darbais!

— Aš turiu įsipareigojimų, — jis dar labiau susiraukia. — Mano mama...

— Ji norėtų, kad tu darytumei tai, kas tau labiausiai prie širdies, — atkakliai laikausi savo. — Žinau, kad norėtų. Ji norėtų, kad būtum patenkintas savo gyvenimu, o ne aukotumei jį jai.

— Aš laimingas. Juokinga sakyti...

— Bet gal pavyktų tapti dar laimingesniam?

Sode įsivyrauja tyla. Natanielis nusuka žvilgsnį, nunarina galvą ir vos pastebimai susigūžia, tarsi norėtų pasislėpti nuo mano žodžių.

— Nejaugi niekada nenorėjai atsikratyti tų pareigų? — plačiai pamoju rankomis, staiga pasijutusi nepaprastai laisva. — Tiesiog... atsiverti pasauliui ir naujoms galimybėms?

— Ar taip tu ir padarei? — atsisukęs į mane paklausia jis. Jo veide nepasitikėjimas.

Spoksau į jį nesuprasdama, apie ką jis kalba.

— Aš... mes dabar kalbame ne apie mane, — galiausiai sakau. — Mes kalbame apie tave.

— Samanta, — jis atsidūsta ir pasitrina antakį. — Žinau, kad nenori kalbėti apie savo praeitį. Tik noriu, kad man atvirai pasakytum vieną dalyką. Prašau, nemeluok.

Giliai manyje suvirpa nerimas. Ko jis manęs paklaus?

— Pasistengsiu, — galiausiai sakau. — Klausk.

Natanielis pažvelgia tiesiai man į akis ir giliai įkvepia.

— Ar turi vaikų?

Esu tokia priblokšta, kad akimirką negaliu ištarti nė žodžio. Jis mano, kad turiu vaikų? — palengvėjimo juokas išsiveržia iš mano lūpų, nespėjus jo sustabdyti.

— Žinoma, kad neturiu vaikų! Ką, tu manai, kad kažkur palikau penkias alkstančias burnas?

— Nežinau, — jis susiraukia ir atrodo susigėdęs savo klausimo, bet nusiteikęs karingai. — Kodėl ne?

— Nes... iš tikrųjų... na, nejaugi aš atrodau lyg pagimdžiusi penkis vaikus? — nepajėgiu nuslėpti pasipiktinimo, ir jis taip pat prapliumpa kvatotis.

— Na, gal ne penkis...

— Ką tuo nori pasakyti? — jau užsimoju į jį jo paties marškiniais, kai orą perskrodžia balsas.

— Samanta?

Trišė. Balsas sklinda iš namo. Jie jau namie?

Negalėdama patikėti savo ausimis, susižvalgau su Natanieliu.

— Samanta? — vėl tylą sudrumsčia jos balsas. — Tu lauke?

Oi. Šūdas. Paklaikusiomis akimis nužvelgiu mus abu nuo galvos iki kojų. Mano nuogybę dengia tik susiglamžęs sijonas ir liemenėlė, esu visa dulkėta ir išsiterliojusi avietėmis.

Natanielis atrodo maždaug taip pat, išskyrus tai, kad mūvi džinsais.

— Greičiau! Mano drabužiai! — sušnypščiu, pašokdama ant kojų.

— Kur jie? — Natanielis skubiai dairosi aplinkui.

— Nežinau! — pažvelgusi į jį jaučiu kylantį isterišką juoką. — Mus išmes iš darbo.

— Samanta? — girdžiu atsidarant oranžerijos duris.

— Šūdas! — sucypiu. — Ji ateina!

— Viskas gerai, — sako Natanielis, griebdamas savo marškinėlius nuo aviečių krūmo. Jis užsimauna juos per galvą ir akimirksniu atrodo beveik lyg niekur nieko. — Atitrauksime dėmesį. Nusėlinsi sodo pakraščiu, slėpdamasi už krūmų, pro virtuvės duris pateksi į namą, bėgsi laiptais aukštyn ir persirengsi. Gerai?

— Gerai, — uždususi sušvokščiu. — O ką jiems pasakysime?

— Mes pasakysime... — jis nutyla tarsi mąstytų, — kad tikrai nesidulkinome jų sode ir negėrėme alaus iš jų šaldytuvo.

— Aišku, — negaliu liautis krizenusi. — Puikus planas.

— Paskubėk, rudasis kiški, — pakšteli jis man į lūpas, o aš nuskuodžiu per pievą prie savo priedangos — didžiulio rododendro.

Nusėlinu sodo pakraščiu, visą laiką slėpdamasi už krūmų ir stengdamasi per daug nebruzdėti. Mano pėdas maloniai vėsina drėgna, šešėliu prisidengusi žemė. Užminu ant aštraus akmenuko ir tyliai aikteliu. Jaučiuosi kaip dešimtmetė mergaitė, žaidžianti slėpynių. Krūtinėje sukasi panašus siaubo ir malonumo mišinys.

Kai mane nuo namo jau skiria vos dešimt jardų, pasislepiu už krūmokšnio ir laukiu. Po minutės ar dviejų pamatau Natanielį, lydintį Geigerius pievele žemyn prie lelijų tvenkinio.

— Manau, tai netikroji miltligė, — sako jis. — Pamaniau, kad jums reikėtų pamatyti savo akimis.

Palaukusi, kol jie nueina, kosminiu greičiu šaunu į oranžeriją, pro ją — į namus ir laiptais aukštyn. Saugiai atsidūrusi savo kambaryje, užtrenkusi duris, aš krintu ant lovos. Man norisi garsiai juoktis iš savo pačios palengvėjimo, pakilios nuotaikos ir visos šios kvailystės. Tada atsistoju ir žvilgteliu pro langą. Matau juos visus prie tvenkinio. Natanielis rodo į kažką su lazda.

Nuskubu į vonią, įjungiu stiprią dušo srovę ir palendu po ja trisdešimčiai sekundžių. Apsivilkusi švariais apatiniais, kvepiančiais džinsais ir kuklia palaidinuke ilgomis rankovėmis, netgi pasidažiusi lūpas, įsispiriu į porą žemakulnių basučių, nulipu laiptais žemyn ir patraukiu į sodą.

Natanielis su Geigeriais dabar jau eina namų link. Trišės batelių kulniukai sminga į žolę. Ir ji, ir Edis atrodo suirzę.

— Sveiki, — paprastai pasisveikinu, kai susitinkame.

— Štai kur tu, — nusistebi Natanielis. — Nemačiau tavęs visą popietę.

— Studijavau kulinarijos receptus, — atsakau nekaltai ir mandagiai šypsodamasi atsisuku į Trišę: — Ar gerai praleidote laiką, ponia Geiger?

Per vėlai pastebiu, kaip Natanielis jiems už nugaros man gestais vaizduoja pjaunamą gerklę ir kaklą užveržiančią kilpą.

— Ačiū, kad paklausei, Samanta, — Trišė trūkčiojamai įkvepia oro, — bet, jei neprieštarausi, nenorėčiau kalbėti apie tuos pietus. Ačiū.

Edis cvakteli liežuviu.

— Velniai rautų, neketini nusileisti, ar ne? Aš tik pasakiau...

— Bet kaip tu tai pasakei! — suklykia Trišė. — Kartais man atrodo, kad vienintelis tavo gyvenimo tikslas yra nuolat daryti man gėdą!

Edis piktai sušniokščia ir nudrožia namo su pasvirusia ant šono panama.

Oi. Dirsteliu į Natanielį ir reikšmingai kilsteliu antakius. Jis nusišypso man, iškėlęs galvą virš tirtančios Trišės ševeliūros.

— Ponia Geiger, gal norėtumėte puodelio arbatos? — paslaugiai kreipiuosi į ją. — O gal... „Kruvinosios Merės“?

— Ačiū, Samanta, — atsako ji ir, tarsi gindama savo orumą, kilsteli smakrą. — „Kruvinosios Merės“ neatsisakyčiau.

Trišė jau atrodo šiek tiek nurimusi, kai pasiekiame oranžeriją. Užuot komandavusi man, ji netgi pati susimaišo „Kruvinąją Merę“. Be to, paruošia kokteilius ir man su Natanieliu.

— Taigi, — sako ji po to, kai visi gurkštelime gėrimo, sėdėdami augalų lapijos apsuptyje. — Norėjau tau kai ką pasakyti, Samanta. Mes turėsime svečią.

— O, aišku, — sakau, valdydama šypseną. Šalia sėdintis Natanielis liečia mano basutę savo pėda po kavos staliuku.

— Rytoj dviem savaitėms pas mus paviešėti atvažiuoja mano dukterėčia. Ji čia tikisi rasti tylą ir ramybę, pabėgti nuo miesto šurmulio. Ji ketina daug dirbti, todėl labai svarbu, kad jai niekas netrukdytų. Taigi mes su ponu Geigeriu pasiūlėme apsistoti pas mus. Norėčiau, kad paruoštum jai laisvą kambarį.

— Žinoma, — pareigingai linkteliu galvą.

— Paklok jai lovą ir paruošk stalą... manau, ji atsiveš savo nešiojamąjį kompiuterį.

— Taip, ponia Geiger.

— Melisa — labai protinga mergaitė, — Trišė prisidega cigaretę savo Tiffany žiebtuvėliu. — Nepaprastai gabi. Žinai, viena tų tikrų miesto mergaičių.

— O, žinoma, — sakau, užgniaužusi juoką, kai Natanieliui pagaliau pavyksta nustumti basutę man nuo kojos. — Kuo ji užsiima?

— Ji — teisininkė, — atsako Trišė.

Netekusi žado pakeliu akis. Teisininkė? Šiuose namuose apsistos teisininkė?

Natanielis kutena mano padą, bet atsakau jam tik silpna šypsenėle. Gali baigtis blogai. Tiesą sakant, gali ištikti tikra katastrofa.

O jeigu aš pažįstu šią teisininkę?

Kol Trišė maišo kitą „Kruvinąją Merę“, aš kaip pašėlusi perkratinėju savo atminties kerteles. Melisa. Gali būti, kad tai Melisa Deivis iš Freshwater. Arba Melisa Kristi iš Clark Forrester. Arba Melisa Teilor, kuri dirbo Delta Co susivienijimo byloje. Valandų valandas praleidome tame pačiame kabinete. Ji iškart mane pažintų.

— Ar ji... dukterėčia iš jūsų pusės, ponia Geiger, — nerūpestingai pasiteirauju, kai Trišė atsisėda. — Jos pavardė taip pat Geiger?

— Ne, jos pavardė Herst.

Melisa Herst. Visai negirdėta.

— Ir kur ji dirba?

Prašau, tegu ji dirba užsienyje...

— O, ji dirba tokioje labai garsioje Londono firmoje, — atsainiai mosteli savo taure Trišė.

Gerai, vadinasi, aš jos nepažįstu. Bet man visa tai nepatinka. Garsioje Londono firmoje dirbanti teisininkė. Jei ji dirba bet kurioje didesnėje teisės firmoje, ji tikrai apie mane yra girdėjusi. Ji tikrai bus girdėjusi apie Carter Spink teisininkę, kuri prarado penkiasdešimt milijonų svarų sterlingų ir dingo kaip į vandenį. Ji žinos visas žeminančias mano gėdingos klaidos aplinkybes.

Nuo šios minties mane nupurto šiurpas. Jai teliks tik sužinoti mano pavardę, sudėlioti visus taškus... ir ji sužinos visą istoriją. Patirsiu ne mažesnį pažeminimą negu Londone. Visi sužinos, kas aš buvau ir ką padariau. Mano melagystės išplauks į paviršių. Pažvelgus į Natanielį, mane sukausto baimė.

Negaliu leisti, kad viskas žlugtų. Tik ne dabar.

Jis mirkteli man akį. Nuryju didelį gurkšnį „Kruvinosios Merės“. Atsakymas paprastas. Man tik reikės iš visų jėgų stengtis, kad paslaptis liktų neatskleista.

Aštuonioliktas

Nėra priežasties manyti, kad ši teisininkė mane pažins. Bet atsarga gėdos nedaro, todėl nutariau truputį užsimaskuoti. Kitą popietę, paruošusi laisvą kambarį, nuskubu į savo kambarį ir susegu plaukus ant viršugalvio, palikdama kelias meniškas sruogas šonuose, dengiančias veidą. Tada užsidedu senus akinius nuo saulės, kuriuos radau Trišės tualetinio staliuko stalčiuje. Jie 1980-ųjų mados — su dideliais žaliais rėmeliais, kurie visiškai paslepia veidą. Be to, su jais aš labai panaši į Eltoną Džoną, bet teks su tuo susitaikyti. Svarbiausia, kad atrodau visiškai nepanaši į senąją save.

Nulipusi žemyn sutinku iš virtuvės išeinantį Natanielį. Jis atrodo užsiutęs. Pažvelgęs į mane, jis sustingsta iš nuostabos.

— Samanta... kas tau atsitiko?

— O, kalbi apie mano plaukus? — nerūpestingai paliečiu juos. — Tik norėjau išbandyti kitokį stilių.

— Ar čia tavo akiniai nuo saulės? — negalėdamas patikėti spokso jis.

— Man truputį skauda galvą. Tai kaip sekasi? — priduriu, skubiai keisdama temą.

— Trišė, — susiraukia jis, — ką tik atskaitė paskaitą apie triukšmą. Negalima pjauti pievelės tarp dešimtos ir antros valandos. Negalima naudoti mašinėlės vejai pjauti be perspėjimo. Taip pat turėčiau eiti ant pirštų galiukų per žvyrkelį. Ant pirštų galiukų!

— Kodėl?

— Dėl tos prakeiktos viešnios. Visi esame įpareigoti šokinėti aplink ją ant vienos kojos. Sušikta teisininkė, — jis papurto galvą jis sugriežia dantimis. — Jos darbas labai svarbus. Mano darbas labai svarbus!

— Ji atvyksta! — staiga iš virtuvės pasigirsta Trišės šūksnis, ir ji atskuba į prieškambarį. — Ar mes visi pasiruošę? — jai atlapojus paradines duris, lauke pasigirsta automobilio durelių trinktelėjimas.

Širdis pradeda daužytis mano krūtinėje. Jau. Užmetu dar kelias sruogas plaukų sau ant veido ir suspaudžiu kumščius prie šonų. Jei pažinsiu šią moterį, tiesiog nepakelsiu akių nuo žemės, murmesiu žodžius ir visaip kitaip vaidinsiu, kad likčiau neatpažinta. Aš esu namų šeimininkė. Visą gyvenimą dirbau namų šeimininke.

— Na, manau, čia tau tikrai užteks ramybės, Melisa, — girdžiu džiugų Trišės balsą. — Aš daviau nurodymus darbuotojams ypatingai tavimi rūpintis.

Susižvalgome su Natanieliu. Jis pavarto akimis.

— Štai mes ir atvykome. Leisk, palaikysiu atviras duris...

Sulaikau kvapą. Po akimirkos pro duris įeina Trišė, o jai įkandin atitempia lagaminą džinsais mūvinti mergaičiukė, aptemptais baltais marškinėliais.

Ir tai aukščiausio lygio gabi teisininkė?

Sumišusi vėpsau į ją. Jos ilgi tamsūs plaukai, gražus ir šelmiškas veidas. Nepatikėčiau, kad jai daugiau negu aštuoniolika.

— Melisa, susipažink su mūsų nuostabiąja namų šeimininke Samanta... — Trišė nustebusi užsikerta. — Samanta, kokį velnią čia užsidėjai ant nosies? Atrodai kaip Eltonas Džonas!

Puiku. Tik dar labiau atkreipiau visų dėmesį.

— Sveiki, — nejaukiai pasisveikinu, nusiimdama akinius, bet nepakeldama galvos. — Labai malonu su jumis susipažinti.

— Kaip faina čia būti, — Melisa tęsia žodžius mokyklinukams būdinga maniera ir, atmetusi galvą atgal, papurto savo ilgus plaukus. — Londone mane jau taaaip viskas užkniso.

— Ponia Geiger minėjo, kad dirbate teisininke kažkokioje... didelėje Londono firmoje?

— Aha, — ji savimi patenkinta nusišypso. — Aš mokausi Čelsio Teisės fakultete.

Ką?

Ji netgi nėra kvalifikuota teisininkė. Ji — paprasta teisės studentė. Ji — vaikas. Aš atsargiai pakeliu galvą ir sutinku jos žvilgsnį — bet jame nė krislelio atpažinimo. O, dėl Dievo meilės. Man visai neverta nerimauti dėl šios mergaitės. Beveik norisi juoktis.

— O kas jis? — Melisa kerinčiai sumirksi blakstienų tušu paryškintomis blakstienomis ir parodo pirštu į Natanielį, kurio rūsti veido išraiška pasidaro dar rūstesnė.

— Susipažink su mūsų sodininku Natanieliu, — sako Trišė. — Nesirūpink, aš jam griežtai liepiau tau netrukdyti. Pasakiau jam, kad tau reikia visiškos ramybės darbui.

— Man reikia pasikartoti kalnus medžiagos, — Melisa atsidūsta, lyg gyvenimo sunkumų palaužta vargšelė, ir perbraukia ranka per plaukus. — Tetule, nepatikėtumei, kiek reikia mokytis. Man toooks stresas.

— Nežinau, kaip tu ištveri! — Trišė suima rankomis jos pečius ir tvirtai juos spusteli. — Na, tai ką tu norėtum daryti pirmiausia? Mes visi tavo paslaugoms.

— Ar galėtum išpakuoti mano daiktus? — atsisuka į mane Melisa. — Jie bus susiglamžę, todėl gali juos išlyginti.

Jaučiuosi lengvai sukrėsta. Ji net neketina pati išsipakuoti daiktų? Tapsiu šios princesės kambarine?

— Vėliau norėsiu išsinešti knygas į sodą, — nerūpestingai sako ji. — Galbūt sodininkas galėtų man pastatyti pavėsyje stalą?

Trišė susižavėjusi stebi, kaip Melisa rausiasi pilnoje knygų kuprinėje.

— Tik pažvelk į visas šias knygas, Samanta! — sušunka ji, kai Melisa ištraukia „Bylinėjimosi pradžiamokslį“. — Tik pažvelk į visus šiuos ilgus žodžius!

— Ee... oho, — mandagiai sureaguoju.

— Kodėl pirmiausia tau neišvirus mums visiems kavos? — atsisuka į mane Trišė. — Mes lauksime. Ir nepamiršk sausainių.

— Žinoma, ponia Geiger, — sakau, automatiškai nusilenkdama.

— Ar galėtum man padaryti pusiau su kofeinu, pusiau be? — priduria per Trišės petį Melisa. — Aš, tipo, nenoriu būti per daug įsitempusi.

Ne, po velnių, negalėčiau, tu, pretenzinga maža karve.

— Žinoma, — nusišypsau, sukandusi dantis. — Su malonumu.

Kažkas man sako, kad man su šita mergaičiuke nepavyks gerai sutarti.

Kai po penkių minučių nunešu kavą į terasą, Trišė su Melisa ir Edis sėdi, patogiai įsitaisę kėdėse po skėčiu.

— Jau susipažinai su Melisa, ar ne? — paklausia jis, kai statau padėklą ant pinto geležinio stalo. — Su mūsų mažąja žvaigžde? Mūsų teisės pažiba?

— Taip, susipažinau. Jūsų kava, — priduriu, duodama puodelį Melisai. — Tokia, kokios prašėte.

— Melisai tenka patirti didelę įtampą, — sako Edis, — bet mes pasistengsime, kad jai būtų kuo lengviau.

— Negalite įsivaizduoti, kaip mane ten spaudžia, — rimtai palinguoja galvą Melisa. — Teko mokytis vakarais ir taip toliau. Mano socialinis gyvenimas, tipo, išgaravo kaip dūmas. — Ji siurbteli kavos ir atsisuka į mane. — Beje, norėjau pasakyti... — ji susiraukia. — Koks tavo vardas?

— Samanta.

— Aha, Samanta, būk labai atsargi, lygindama mano raudonąją palaidinukę su karoliukais, gerai? — ji atmeta plaukus sau nuo veido ir vėl siurbteli kavos.

— Pasistengsiu, — mandagiai atsakau. — Ar pageidausite dar ko nors, ponia Geiger?

— Palauk! — Edis pastato puodelį ant stalo. — Aš tau kai ką turiu. Negalvok, kad pamiršau tą mūsų pokalbį prieš kelias dienas! — jis pasilenkia po savo kėde ir ištiesia man rudą popierinį maišelį. Pastebiu kelias iš jo kyšančias blizgančias knygas. — Nemanyk, kad tau pavyks išsisukti, Samanta. Tai bus mūsų mažasis projektas!

Mane persmelkia bloga nuojauta. O ne. Prašau, tik ne tai, apie ką galvoju.

— Pone Geigeri, — pradedu greitai. — Jūs labai malonus, bet...

— Kad daugiau negirdėčiau nė žodžio! — įsiterpia jis, pakėlęs ranką. — Vieną dieną man padėkosi!

— Dėde, apie ką tu kalbi? — smalsiai suraukia nosytę Melisa.

— Samanta pradės mokytis! — plačiu mostu iš maišelio Edis ištraukia dvi knygas. Abi jos išmargintos ryškiomis spalvomis, didelėmis margomis raidėmis ir iliustracijomis. Perskaitau pavadinimus „Matematika“, „Anglų kalba“ ir „Suaugusiojo mokymas“.

Jis atverčia knygą ir parodo linksmą pieštą karvę. Prie jos snukio nupieštame burbule klausiama: „Kas yra įvardis?“

Visiškai netekusi žado spoksau į piešinį.

— Matai? — didžiuodamasis sako Edis. — Mokytis bus smagu! Taip pat yra geltoni žvaigždžių formos lipdukai pažangumui įvertinti!

— Esu tikra, kad Melisa su malonumu padės, jei tau kils kokių neaiškumų, — įsiterpia Trišė. — Ar ne, mieloji?

— Žinoma, — globėjiškai nusišypso Melisa. — Šaunuolė, Samanta! Niekada nevėlu, — ji stumteli savo pilną kavos puodelį manęs link. — Išvirk dar kavos, gerai? Šita per silpna.

Grįžtu atgal į virtuvę ir nutrenkiu knygas ant stalo. Pripylusi į virdulį vandens, su trenksmu metu kavos puodelį į kriauklę.

— Viskas gerai? — Natanielis stovi tarpduryje ir šypsosi. — Kokia ta mergaičiukė?

— Tikra pabaisa! — nesusilaikiusi pratrūkstu. — Ji nemoka žmoniškai elgtis, vaiko mane kaip kokią tarnaitę. Man reikės išpakuoti jos daiktus... ir dar padaryti tą kvailą pusiau kofeininį mišinį...

— Galiu pasiūlyti tik vieną dalyką, — sako Natanielis, — prispjaudyk jai į kavą.

— Fui! — perkreipiu veidą. — Neketinu to daryti, — įdedu į puodelį šaukštelį paprastos kavos ir šaukštelį be kofeino. Negaliu patikėti, kad iš tikrųjų pildau jos kvailas užgaidas.

— Neleisk jai tavęs suerzinti, — Natanielis prieina, apsiveja rankomis mano liemenį ir pabučiuoja. — Ji to neverta.

— Žinau, — pastatau kavą ir nusišypsau, atsipalaidavusi jo glėbyje. Jaučiu, kaip pamažu rimstu. — Mmm. Pasiilgau tavęs.

Suvirpu iš susijaudinimo, kai jis perbėga pirštų galiukais man per nugarą. Praėjusią naktį praleidau su Natanieliu bare ir parsėlinau į Geigerių namus tik šeštą valandą ryto. Kažkas man kužda, kad tai gali tapti reguliariu įpročiu.

— Ir aš tavęs pasiilgau, — jis paliečia mano nosies galiuką ir pašaipiai žvelgia į mane. — Beje, Samanta, nemanyk, kad aš nežinau.

Sustingstu jo rankose.

— Ko? — atsainiai paklausiu.

— Žinau, kad turi mažyčių paslapčių, — jis tiriamai žvelgia man į veidą, — bet vienos tau nepavyko išsaugoti. Nieko nepakeisi.

Vienos nepavyko išsaugoti? Apie ką, po velnių, jis kalba?

— Natanieli, apie ką tu kalbi? — stengiuosi išlikti atsipalaidavusi, bet jaučiu, kaip mano vidus įsitempia, pajutęs pavojų.

— Nagi, — atrodo, kad jam linksma. — Neapsimetinėk, kad nežinai, apie ką aš kalbu. Samanta, gali spyriotis, bet tavo paslaptis atskleista. Mes žinome.

— Ką žinote? — sutrikusi paklausiu.

Natanielis papurto galvą tarsi norėtų juoktis.

— Rytoj tau duosiu užuominą, — jis pakšteli man į lūpas ir dingsta tarpduryje. Neįsivaizduoju, apie ką jis kalba. Rytoj? Ką jie žino?

Kitos dienos vidurdienį aš vis dar skęstu abejonėse. Turbūt todėl, kad neturėjau nė vienos laisvos minutės ramiai atsisėsti ir pagalvoti. Turbūt todėl, kad visą tą prakeiktą laiką tupinėjau aplink Melisą.

Išviriau jai apie penkiasdešimt puodelių kavos, iš kurių pusės ji nė nesivargino paragauti. Atnešiau jai atšaldyto vandens, paskubomis paruošiau sumuštinių. Išskalbiau visus nešvarius drabužius, kurie, pasirodo, užėmė didžiąją dalį jos lagamino.

Išlyginau baltus marškinėlius, kuriuos ji norės vilkėti vakare. Kaskart, kai bandau pradėti vieną iš savo įprastų darbų, pasigirsta spigus, kviečiantis mane Melisos balsas.

Tuo tarpu Trišė aplink vaikšto ant pirštų galiukų. Galima pagalvoti, kad mūsų sode sėdi pats T. S. Eliotas, rašantis paskutinį garsųjį epinį veikalą. Kai valau svetainėje dulkes, Trišė nenuleidžia akių nuo Melisos, spoksodama į ją pro langą, kur ji sėdi prie pievelėje pastatyto stalo.

— Mergaitė taip sunkiai dirba, — stipriai užsitraukia cigaretę Trišė. — Kokia protinga ta mūsų Melisa.

— Mm, — abejingai suniurnu.

— Žinai, Samanta, nelengva įstoti į teisės fakultetą. Ypač į geriausią! — ji reikšmingai pažvelgia į mane. — Melisai teko dalyvauti konkurse su keliais šimtais žmonių!

— Fantastika, — aršiai perbraukiu šluoste per televizorių. — Nuostabu.

Jūsų žiniai, ji mokosi toli gražu ne geriausiame teisės fakultete.

— Kiek laiko ji viešės? — stengiuosi nerūpestingai užduoti klausimą.

— Dar neaišku, — Trišė išpučia dūmų debesį. — Po dviejų savaičių jos laukia egzaminai. Aš pasakiau, kad ji gali viešėti čia, kiek geidžia!

Dvi savaitės? Praėjo dar tik viena diena, o ji jau varo mane iš proto.

Praleidžiu popietę virtuvėje, apsimesdama, kad esu kurčia. Vos tik išgirdusi Melisos balsą, aš įjungiu maišytuvą arba radiją, arba pradedu tarškinti puodais ir kepimo skardomis. Jei jai ko nors reikia, tegu pati mane susiranda.

Galiausiai Melisa išdygsta prie virtuvės durų. Jos skruostai išraudę nuo nepasitenkinimo.

— Samanta, aš tave šaukiau!

— Tikrai? — nekaltai pakeliu akis į ją nuo sviesto, kurį pjaustau tešlai. — Negirdėjau.

— Mums reikia varpelio sistemos ar kažko panašaus, — nekantriai sumurma ji. — Tikrai absurdiška, kad privalau mesti savo darbus ir ieškoti tavęs.

— Ko jūs norėjote?

— Mano vandens ąsotis tuščias. Ir man reikia kokių nors teikiančių energijos užkandžių.

— Galėjote atsinešti savo ąsotį į virtuvę, — ramiai užsimenu, — arba pati pasidaryti užkandį.

— Klausyk, aš neturiu laiko gamintis užkandžiams, aišku? — atšauna Melisa. — Mane dabar labai spaudžia laikas. Manęs laukia krūva darbo. Artėja egzaminai... tu neįsivaizduoji, koks mano gyvenimas.

Sunkiai kvėpuodama tyliai į ją pasižiūriu ir stengiuosi numaldyti savo pasipiktinimą.

— Aš jums atnešiu sumuštinį, — pagaliau įstengiu pasakyti.

— Ačiū, — sarkastiškai nusivaipo ji ir sukryžiuoja ant krūtinės rankas, tarsi kažko lauktų.

— Ką? — paklausiu.

— Nagi, — ji linkteli man galvą. — Nusilenk.

Ką? Ji turbūt juokauja.

— Neketinu jums nusilenkti! — sakau beveik kvatodama.

— Lankstaisi mano tetai ir dėdei.

— Jie yra mano darbdaviai, — griežtai atšaunu. — Tai visai kas kita. Patikėk manimi, jei galėčiau atsukti laiką atgal, lankstymasis būtų išbrauktas iš visų mūsų gyvenimo sferų.

— Aš gyvenu šiuose namuose, — ji atmeta savo ilgus plaukus. — Taigi aš taip pat esu tavo darbdavė. Turėtumei man rodyti tokią pačią pagarbą.

Man norisi tėkšti šiai mergiūkštei antausį. Jei ji būtų mano jaunesnioji partnerė Carter Spink, aš... ją mirtinai apkraučiau darbu.

— Puiku, — sakau, dėdama peilį į šalį. — Aš nueisiu ir pasiklausiu ponios Geiger, gerai? — jai nespėjus atsakyti, išžingsniuoju iš virtuvės. Negaliu ilgiau to kęsti. Jei Trišė gins ją, viskas. Išeinu.

Niekur nematau Trišės, tad užlipu laiptais aukštyn. Mano širdis daužosi krūtinėje. Prieinu prie jos kambario ir pasibeldžiu į duris.

— Ponia Geiger? Norėčiau su jumis pasikalbėti.

Po kelių akimirkų Trišė vos vos praveria duris ir iškiša galvą pro durų plyšį. Ji atrodo šiek tiek sutrikusi.

— Samanta! Ko nori?

— Aš nesu patenkinta dabartine situacija, — sakau, stengdamasi kalbėti ramiai ir kultūringai. — Jeigu galima, norėčiau ją su jumis aptarti.

— Kokia situacija? — ji susiraukia.

— Melisa ir jos... jos nuolatiniai poreikiai. Ji man trukdo atlikti savo kasdienes pareigas. Jei ir toliau privalėsiu ja rūpintis, tikrai nukentės namų ruoša.

Tačiau atrodo, kad Trišė neišgirdo nė žodžio.

— Ak, Samanta... ne dabar, — ji išsiblaškiusi numoja ranka, duodama suprasti, kad pokalbis baigtas. — Pasikalbėsime apie tai vėliau.

Girdžiu, kaip kažką kambaryje sumurma Edis. Nuostabu. Jie tikriausiai mylėjosi. Ji tikriausiai nori grįžti prie „Turkiško stiliaus“.

— Aišku, — stengiuosi neparodyti susierzinimo. — Tai aš tiesiog... eisiu, ar ne?

— Palauk, — staiga Trišė sutelkia į mane dėmesį. — Samanta, mes po pusvalandžio terasoje gersime šampaną su keletu... mm... draugų. Norėčiau, kad apsirengtumei ką nors kitą, o ne šią uniformą, — jos akys su lengvu nepasitenkinimu perbėga mano apranga. — Tai tikrai ne pats puošniausias tavo drabužis.

Po velnių, juk tu pati ją išrinkai! Norisi rėžti jai tiesiai į akis. Bet, vietoj to, aš nusilenkiu, nusisuku ir plūsdamasi grįžtu į savo kambarį.

Prakeikta Trišė. Prakeikta Melisa. Jei ji tikisi, kad atnešiu jai sumuštinį, tegu sau tikisi — nesulauks!

Uždarau duris, susmunku ant lovos ir pažvelgiu į raudonus nuo rankomis plautų Melisos rafinuotų drabužėlių savo pirštus.

Ką aš čia veikiu?

Mane apima apmaudas ir nusivylimas. Galbūt buvau naivi, bet tikrai nuoširdžiai maniau, kad Trišė ir Edis pradėjo mane gerbti ne tik kaip savo namų šeimininkę, bet ir kaip asmenybę. Tačiau Trišės elgesys ką tik parodė, kad aš... jiems — tik „darbininkė“. Esu tik naudingas objektas, stovintis vienu laipteliu aukščiau už dulkių siurblį. Man tikrai norisi susikrauti daiktus ir dingti.

Staiga įsivaizduoju, kaip nubėgu laiptais žemyn, atlapoju duris ir šūkteliu per petį Melisai: „Beje, aš turiu teisininkės išsilavinimą ir manasis yra geresnis už tavąjį!“

Toks elgesys, aišku, būtų aikštingas ir vaikiškas. Ne, blogiau. Atrodyčiau apgailėtinai.

Pamasažuoju savo smilkinius. Jaučiu, kaip širdies plakimas rimsta, ir pamažu pradedu mąstyti blaiviai.

Pati pasirinkau šį darbą. Niekas manęs nevertė. Galbūt tai nebuvo pats racionaliausias pasirinkimas pasaulyje, galbūt visam laikui čia nepasiliksiu, bet mano pareiga šį laiką praleisti turiningai. Mano pareiga būti profesionaliai.

Arba bent jau... kiek galima profesionalesnei, turint galvoje, kad aš vis dar neturiu nė menkiausio supratimo, kas tas daiktas, kurį pavadinau triufelių maišikliu.

Pagaliau sukaupiu visas jėgas ir pakylu nuo lovos. Nusivelku uniformą, apsivelku suknelę ir susišukuoju plaukus. Netgi šiek tiek pasidažau lūpas. Tada, paėmusi savo mobilųjį telefoną, parašau pranešimą Natanieliui.

labas! kur esi? sam.

Atsakymo nesulaukiu. Staiga suvokiu, kad nemačiau Natanielio visą popietę. Vis dar neįsivaizduoju, apie ką jis vakar kalbėjo. Vienos mano paslapties „nepavyko išsaugoti“? Kokios paslapties? Sutikusi savo pačios žvilgsnį veidrodyje, pajuntu širdyje kirbantį nerimą. Negali būti, kad jis...

Juk jis negalėjo...

Ne. Kaip būtų galėjęs? Tai neįmanoma. Greitai sulauksiu kokio nors paaiškinimo. Anksčiau ar vėliau paaiškėja viskas.

Namuose vis dar tylu ir ramu, kai nusileidžiu laiptais žemyn. Nežinau, kada ateina Trišės draugai, bet jų nematyti nė ženklo. Gal man pavyks greitai užmaišyti tešlą? Galbūt net pavyktų nulupti daržoves?

Beskubėdama į virtuvę sutinku Natanielį.

— Štai kur tu, — jis apkabina mane ir pabučiuoja, stumtelėdamas mane po laiptais, kurie, pasirodo, yra gana patogi slaptavietė. — Mmm. Pasiilgau tavęs.

— Natanieli... — bandau priešintis, bet jo rankos tik tvirčiau mane suspaudžia. Po kelių sekundžių įstengiu išsilaisvinti.

— Natanieli, man reikia iškepti pyragaičius. Aš jau ir taip atsilieku nuo dienotvarkės ir dar man reikia patiekti gėrimus svečiams...

— Palauk, — Natanielis vėl mane trukteli prie savęs ir žvilgteli į laikrodį. — Dar vieną minutę. Tada galėsime eiti.

Nieko nesuprasdama spoksau į jį. Manyje sukirba mažytė nelaimės nuojauta.

— Natanieli... apie ką tu kalbi?

— Vis dar vaidini kvailelę, — jis linksmai papurto galvą. — Nejaugi tikrai manei, kad galėsi mus apkvailinti? Brangioji, mes — ne kvailiai! Jau sakiau tau, kad mes viską žinome.

Mane apima baimė. Jie žino. Ką jie žino? Ką, po velnių, jie išsiaiškino?

Staiga išdžiūvus bumai, sunkiai nuryju seiles.

— Ką būtent...

— Ne, ne, ne, — Natanielis prideda pirštą man prie lūpų. — Per vėlu. Tavęs laukia staigmena, nori tu to ar ne.

— Staigmena? — mano balsas suvirpa.

— Dabar eime. Jie tavęs laukia. Užsimerk... — jis viena ranka apkabina mane per liemenį, o kita uždengia akis. — Einame čia... aš tave palydėsiu...

Kai Natanielio ranka veda mane tamsoje pirmyn, mane beveik pykina iš baimės. Mintys kaip pašėlusios laksto galvoje, kai stengiuosi spėlioti, koks sąmokslas buvo rengiamas man už nugaros. Kas manęs ten laukia?

Prašau, prašau, tik nesakykite, kad jie nutarė sutvarkyti mano gyvenimą. Maldauju, kad jie nebūtų suorganizavę kokio nors susitikimo. Staiga prieš akis man išnyra vidury pievos stovintis Ketermanas su savo blizgančiais saulėje akiniais kampuotais rėmeliais. Arba Arnoldas. Arba mama.

— Štai ir ji! — Natanielis išveda mane pro stiklines duris laiptais žemyn į sodą. Jaučiu saulės spindulius ant savo veido, girdžiu kažką plazdant ir... muziką? — Gerai! Atsimerk!

Negaliu atsimerkti. Kad ir kas tai būtų, nenoriu žinoti.

— Viskas gerai! — juokiasi Natanielis. — Niekas tavęs nesuvalgys! Atsimerk!

Mano širdis neramiai daužosi krūtinėje, kai atmerkiu akis. Keletą kartų sumirksiu, norėdama įsitikinti, ar nesapnuoju.

Kas... kas čia vyksta?

Tarp dviejų medžių pakabinta didžiulė stambi antraštė skelbia: „Su gimtadieniu, Samanta!“ Štai kas plazdeno. Sodo stalas užtiestas balta staltiese, o ant jo stovi vaza su gėlėmis ir keletas butelių šampano. Daugybė šviečiančių helio balionų su užrašu „Samanta“ plaikstosi pririšti prie kėdės. Iš kompaktinių diskų grotuvo sklinda džiazo garsai. Ant žolės stovi Edis, Trišė, Airisė, Eimonas ir Melisa. Visi jie man šypsosi, išskyrus patempusią lūpas Melisą.

Jaučiuosi, lyg būčiau patekusi į kažkokį paralelų pasaulį.

— Staigmena! — jie visi sušunka choru. — Su gimtadieniu!

Prasižioju, bet negaliu ištarti nė žodžio. Esu pernelyg priblokšta, kad galėčiau kalbėti. Kodėl Geigeriai mano, kad šiandien mano gimtadienis?

— Tik pažvelkite į ją, — sako Trišė. — Ji apstulbusi! Ar ne, Samanta?

— Mm... taip, — sumikčioju.

— Ji nė nenutuokė, — patvirtina šypsodamas Natanielis.

— Su gimtadieniu, mieloji, — priėjusi prie manęs, stipriai apkabina ir pabučiuoja man į skruostą Airisė.

— Edi, atidaryk šampaną! — girdžiu, kaip nekantriai šūkteli už manęs Trišė. — Nagi!

Jaučiuosi apdujusi. Ką man daryti? Ką man sakyti? Kaip pasakyti žmonėms, kurie suorganizavo tau vakarėlį — staigmeną, kad tavo gimtadienis iš tikrųjų... ne šiandien?

Kodėl jie pamanė, kad šiandien mano gimtadienis? Galbūt aš jiems per pokalbį dėl darbo pasakiau išgalvotą gimtadienio datą? Garbės žodis, nepamenu...

— Šampano Samantai! — Edis iššauna butelio kamštį ir pripildo taurę.

— Linkiu daug laimės! — prieina prie manęs plačiai šypsodamasis Eimonas. — Ak, kad dabar matytum savo veido išraišką!

— Juokingas vaizdelis! — pritaria Trišė. — O dabar pakelkime taures už mūsų mieliausią Samantą!

Negaliu leisti, kad visa ši komedija ilgiau tęstųsi.

— Mm... pone ir ponia Geigeriai... visi... man labai malonu, esu tikrai sujaudinta tokio jūsų dėmesio, — sunkiai nuryju seiles, prisiversdama tai pasakyti. — Bet... mano gimtadienis ne šiandien.

Mano nuostabai, visi prapliumpa juokais.

— Juk sakiau, kad taip bus! — patenkinta linkteli galvą Trišė. — Ji įspėjo, kad neigsi.

— Ne taip jau blogai vieneriais metais pasenti, — paerzina Natanielis. — Nagi, susitaikyk su tuo. Mes žinome. Taigi išgerk šampano ir atsipalaiduok.

Jaučiuosi visai sutrikusi.

— Kas sakė, kad aš neigsiu?

— Ledi Edgerli! Kas gi daugiau? — išsišiepia Trišė. — Tai ji išdavė mums tavo mažytę paslaptį!

Frėja? Viso to kaltininkė Frėja?

— Ką... ką konkrečiai ji pasakė? — bandau kalbėti nerūpestingai. — Ledi Edgerli.

— Ji man prasitarė, kad artėja tavo gimtadienis, — patenkinta išpyškina Trišė. — Ir įspėjo, kad mėginsi tai nuslėpti. Tu, išdykėle!

Negaliu patikėti, kad Frėja sugalvojo tokią beprotybę. Negaliu patikėti.

— Ji taip pat man užsiminė, — Trišė užjaučiamai palinguoja galvą, — kad tavo praėjęs gimtadienis buvo gana nevykęs. Ji sakė, kad būtų nuostabu, jei mes tau surengtume šventę. Tiesą sakant, tai ji pasiūlė padaryti didelę staigmeną! — Trišė pakelia savo taurę. — Taigi į Samantos sveikatą! Su gimtadieniu!

— Su gimtadieniu! — atkartoja aidu visi kiti ir pakelia taures.

Nežinau, ar juoktis, ar verkti. Ar iš karto — ir viena, ir kita.

Pakeliu akis į didžiulį užrašą ir žvilgančius blaškomus vėjo balionus; į šampano butelius; į visus besišypsančius veidus. Trūksta žodžių. Reikia tiesiog mėgautis.

— Na... ačiū. Esu tikrai labai dėkinga.

— Atleisk, kad šią popietę skyriau tau mažai laiko, — linksmai priduria Trišė, gurkšteldama šampano. — Mes vargome su tais balionais, — ji piktai dirsteli į Edį.

— Ar kada bandei helio balionus sugrūsti į automobilio bagažinę? — karštai atšauna Edis. — Pažiūrėčiau, kaip tau pavyktų! Po velnių, juk žinai, kad neturiu trijų rankų.

Prieš akis išnyra vaizdas, kaip Edis suprakaitavęs grūda tuzinus balionų į savo Porsche. Turiu stipriai prikąsti lūpą, kad nesusijuokčiau.

— Samanta, ant balionų neužrašėme tavo amžiaus, — demonstratyviai suokalbiškai priduria Trišė. — Mes juk abi esame moterys, tad pamaniau, įvertinsi tokį mano gestą, — ji pakelia taurę ir vos pastebimai merkia akį.

Pažvelgiu į jos ryškų, makiažo perkrautą veidą, Edžio įraudusius putlius skruostus, ir staiga pajuntu, kad esu taip susijaudinusi, jog nežinau, ką pasakyti. Visą šį laiką jie tai planavo. Jie gamino tą gigantišką užrašą, užsakinėjo balionus.

— Pone Geigeri, ponia Geiger, aš... aš taip maloniai nustebinta...

— Čia dar ne viskas! — sako Trišė, linktelėdama man per petį.

— Su gimimo diena... — uždainuoja balsas man už nugaros, o po akimirkos prisijungia kiti. Apstulbusi atsisuku ir pamatau pievele besiartinančią Airisę, nešiną milžinišku, dviejų aukštų gimtadienio tortu. Jis padengtas švelniai rožiniu glajumi, papuoštas cukrinėmis rožėmis ir avietėmis, ant jo viršaus dega daili balta žvakė, o paviršiuje išraitytas užrašas: „Samanta, linkime tau nuostabiausių akimirkų gimtadienio proga“.

Gražesnio dalyko nesu mačiusi per visą gyvenimą. Žvelgiant į jį, man užspaudžia žadą. Dar niekada niekas man nėra iškepęs torto.

— Užpūsk žvakutę! — sušunka Eimonas, kai visi baigia dainuoti.

Kažkaip įstengiu, silpnai pūstelėdama, užgesinti liepsną. Visi pasveikina pritarimo šūksniais.

— Patinka? — nusišypso Airisė.

— Jis nuostabus, — vos valdau jaudulį. — Nesu mačiusi nieko panašaus.

— Su gimtadieniu, saulele, — patapšnoja man per ranką. — Tu jo nusipelnei, patikėk.

Airisei pastačius tortą ant stalo ir pradėjus jį pjaustyti, į savo taurę rašikliu pabarbena Edis.

— Dėmesio, dėmesio... — jis žengia žingsnį į terasą ir atsikrenkščia. — Samanta, mes visi esame labai laimingi, kad atvykai į mūsų šeimą. Tu — nuostabi darbuotoja, ir mes visi labai esame tau dėkingi, — Edis kilsteli savo taurę sveikindamas mane. — Ee... šaunuolė.

— Ačiū, pone Geigeri, — padėkoju drebančiu balsu. Nužvelgiu visus tuos draugiškus veidus, pasižiūriu į mėlyną dangų ir vyšnių spalvos žiedus. — Aš... aš taip pat nepaprastai laiminga, kad atvykau čia. Jūs visi man tokie malonūs ir draugiški, — o Dieve, ašaros pradeda kauptis mano akyse. — Jūs — patys geriausi darbdaviai...

— Ak, liaukis! — Trišė numoja ranka ir nusišluosto akį nosinės kampeliu.

— Ilgiausių metų, ilgiausių, — užtraukia gergždžiančiu balsu Edis. — Ilgiausių metų ilgiausiųųųų...

— Edi! Samanta visai nenori klausytis tavo kvailo bliovimo! — šaižiai nutraukia jį Trišė, vis dar šluostydamasi akis. — Dėl Dievo meilės, verčiau atkimšk dar šampano!

Tai vienas šilčiausių vakarų metuose. Saulė lėtai leidžiasi už horizonto, mes visi drybsome ant žolės, geriame šampaną ir plepame. Eimonas pasakoja man apie savo merginą Aną, kuri dirba viešbutyje Glosteryje. Airisė vaišina visus mažučiais lengvais pyragaičiais su vištienos ir žolelių įdaru. Natanielis įtaiso spalvotų lempučių girliandą medyje. Melisa keletą kartų garsiai praneša, kad ji negalinti čia sėdėti, nes jai reikia grįžti prie darbo, bet vis dėlto neatsisako dar vienos taurės šampano.

Paskendęs vakaro mėlyje dangus atrodo beribis. Oras prisigėręs sausmedžio kvapo. Fone tyliai groja muzika, o Natanielio ranka patogiai ilsisi ant mano šlaunies. Dar niekada gyvenime nesijaučiau tokia patenkinta.

— Dovanos! — staiga sušunka Trišė. — Mes dar neteikėme dovanų!

Esu įsitikinusi, kad ji išgėrė šampano daugiau už visus. Ji nevikriai nulinguoja prie stalo, pasikuičia savo rankinėje ir ištraukia voką.

— Samanta, dovanojame tau mažytę premiją, — sako ji įteikdama jį man. — Kad galėtumei save palepinti.

— Ačiū! — sakau nustebusi. — Jūs tokia maloni!

— Nemanyk, kad pakėlėme tau atlyginimą, — priduria ji, atsargiai primerkusi akis. — Juk supranti, kad tai ne atlyginimo padidinimas ar kažkas panašaus. Skiriame šią premiją ypatinga proga.

— Suprantu, — sakau, vos sulaikydama šypseną. — Jūs labai dosni, ponia Geiger.

— Aš taip pat tau kai ką turiu, — Airisė kyšteli ranką į savo krepšį ir ištraukia į rudą popierių suvyniotą paketą. Jo viduje randu keturias naujas žvilgančias skardas duonai kepti ir rožėmis siuvinėtą gofruotą prijuostę.

— Ačiū, — padėkoju. — Man jie tikrai pravers.

Trišė išpūtusi akis spokso į skardas duonai, neslėpdama nepasitenkinimo.

— Bet... Samanta tikrai turi daugybę skardų duonai, — sako ji, imdama vieną savo dailiai nulakuotais nagučiais, — ir prijuosčių!

— Galbūt nebus per daug, — mirkteli man Airisė.

— Prašau, Samanta, — Melisa įteikia man Body Shop šampūnų rinkinį, kurį, be jokios abejonės, pastebėjau Trišės vonios spintelėje jau pirmąją savo atvykimo dieną.

— Ačiū, — mandagiai padėkoju. — Nereikėjo.

— Beje, Melisa, — įsiterpia Trišė, iškart pamiršusi susidomėjimą duonos formele, — liaukis gainiojusi Samantą! Ji negali visą laiką šokinėti aplink tave! Žinok, negalime sau leisti prarasti tokios darbuotojos.

Matau Melisos veide šoką, kurį sukėlė toks netikėtas pareiškimas. Ji atrodo tokia įsižeidusi, tarsi Trišė būtų trenkusi jai antausį.

— O šitas nuo manęs, — greitai prišoka prie manęs Natanielis. Jis įteikia man mažytę dovanėlę, suvyniotą į baltą popierių. Visi iškart susidomėję atsisuka pasižiūrėti, kas tai.

Išvyniojus mažytį paketėlį, mano delne atsiduria žavinga sidabrinė apyrankė. Ant jos kabo karulys: mažutis medinis šaukštas. Nusikvatoju. Puošni prijuostė, o dabar medinis šaukštas.

— Jis man priminė pirmą mūsų susitikimą, — sako Natanielis, reikšmingai šypsodamasis.

— Ji... fantastiška, — apkabinu jį ir pabučiuoju. — Labai ačiū, — sumurmu jam į ausį.

Trišė išsprogusiomis akimis stebi mus, kol mes atšlyjame vienas nuo kito.

— Na, akivaizdu, kuo Samanta tave taip sužavėjo, — sako ji Natanieliui. — Savo kulinariniais sugebėjimais, ar ne?

— Avinžirniais, — rimtai linkteli galvą Natanielis.

Stovėjęs terasoje Eimonas nubilda laiptais žemyn ir įteikia man butelį vyno.

— Nuo manęs, — sako jis. — Nieko ypatinga, bet...

— O, kaip miela! — sakau sujaudinta. — Ačiū, Eimonai.

— Ir aš norėjau paklausti, ar nenorėtumei retkarčiais padirbėti padavėja?

— Bare? — nustebusi pasitikslinu, bet jis papurto galvą.

— Privačiuose priėmimuose. Gyvenvietėje turime vieną firmą, kuri tuo verčiasi. Negalima to pavadinti verslu, daugiau pagalba draugams. Gauni papildomą uždarbį ir panašiai.

Pagalba draugams. Staiga pajuntu mažytį šiltą jausmą viduje.

— Su malonumu, — nusišypsau jam. — Ačiū, kad man pasiūlei.

Eimonas nusišypso.

— Beje, jei nori, gali šiandien baro lankytojams papilstyti alaus.

— Na... ee... — aš žvilgteliu į Trišę. — Galbūt vėliau...

— Eik! — moja ranka Trišė. — Pasilinksminkite! Negalvok apie darbą! Mes nunešime nešvarias taures į virtuvę, — priduria ji. — Galėsi jas išplauti rytoj.

— Ačiū, ponia Geiger, — vos susilaikau nepašokusi iš džiaugsmo į orą. — Jūs labai maloni.

— Man jau metas eiti, — atsistoja Airisė. — Visiems gero vakaro ir labai ačiū.

— Airise, tikrai nesusigundysi kartu eiti į barą? — klausia Eimonas.

— Ne šiandien, — nusišypso ji. Jos veidą apšviečia žybsinčios įvairiaspalvės lemputės. — Labanakt, Samanta. Labanakt, Natanieli.

— Labanakt, mama.

— Labanakt, Eimonai.

— Labanakt, Airise.

— Labanakt, senele, — išsprūsta man nespėjus susilaikyti. Stoviu sustingusi vietoje iš gėdos raustančiais skruostais, tikėdamasi, kad niekam mano žodžiai neužkliuvo, bet Natanielis lėtai atsisuka į mane. Jo veidas linksmas. Ir tikėk, kad jis neišgirdo.

— Labanakt, Meri Elen! — kilsteli jis antakius.

— Labanaktis, Džimai Bobai, — nerūpestingai atsakau.

— Aš labiau save įsivaizduoju kaip berniuką Džoną.

— Hmm, — nužiūriu jį nuo galvos iki kojų. — Gerai, gali būti berniukas Džonas.

Buvau beviltiškai įsimylėjusi berniuką Džoną, kai dar buvau visai vaikas. Tik, žinoma, Natanieliui nebūtina to žinoti.

— Nagi, — Natanielis ištiesia man ranką. — Eime į Aiko Taverną.

— Aikas turėjo parduotuvę, — užverčiu akis. — Negi nieko neišmanai?

Išėję iš namo, mes praeiname Melisą ir Edį, sėdinčius terasoje prie sodo stalo, nukrauto popieriais ir lankstinukais.

— Tiesiog taaaip sunku, — sukniaukia Melisa. — Noriu pasakyti, kad šis sprendimas nulems visą mano gyvenimą. Tai, tipo, iš kur man žinoti?

— Pone Geigeri? — atsargiai įsiterpiu. — Aš tik norėjau jums labai padėkoti už šį vakarą. Jis buvo tiesiog nepakartojamas.

— Buvo smagu! — žvaliai atsako Edis.

— Gero vakaro, — sunkiai atsidūsta Melisa. — O man dar liko daug darbo.

— Verta stengtis, brangioji, — Edis raminamai patapšnoja jos ranką. — Kad gautum darbą... — jis paima vieną brošiūrą nuo stalo ir įsižiūri į ją pro savo skaitymui skirtus akinius: — Carter Spink.

Kelias sekundes negaliu pajudėti.

Melisa nori gauti darbą Carter Spink?

— Ar tai... — stengiuosi kalbėti natūraliai. — Ar tai tos teisės firmos, kurioje norėtumei dirbti pavadinimas?

— Ak, nežinau, — paniurusi sumurma Melisa. — Ji pati geriausia, į ją patekti neapsakomai sunku. Darbą ten gauna tik patys geriausieji.

— Atrodo, tai prestižinė firma! — sako Edis, versdamas blizgius puslapius, iliustruotus nuotraukomis. — Tik pažvelk į šiuos kabinetus!

Mane sukausto baimė žiūrint, kaip jis varto lankstinuką. Štai nufotografuota mūsų fojė. Štai vienas iš aukštų, kuriame dirbau. Negaliu atplėšti akių — bet ir nenoriu žiūrėti. Čia — mano senasis gyvenimas. Man ten ne vieta. Ir tada staiga, Edžiui atvertus dar vieną lapą, negalėdama patikėti savo akimis, pašiurpstu.

Ten mano nuotrauka. Ten aš.

Vilkiu savo juodą kostiumėlį, plaukai susukti į kuodelį, sėdžiu konferencijų kambaryje kartu su Ketermanu, Deividu Eldridžu ir vyruku, atskridusiu iš JAV. Dabar prisimenu, kaip mus fotografavo. Ketermanas buvo ne juokais įniršęs, kad mums trukdoma.

Aš atrodau tokia išblyškusi. Atrodau tokia rimta.

— Ir aš nežinau... ar noriu paaukoti tam visą savo laiką, — Melisa lanksto puslapį. — Šie žmonės dirba naktimis! O kaipgi socialinis gyvenimas?

Štai ten, pirmame plane, visu gražumu matyti mano veidas. Aš jau tik laukiu, kol kas nors susirauks atpažinęs mane ir pasakys: „Palauk, palauk...“

Bet niekas manęs neatpažįsta. Melisa toliau postringauja ir varto rankose lankstinuką. Edis linksi galvą. Natanielis iš nuobodulio šaudo akimis varnas.

— Nors, žinai, jie ten gauna tikrai daug pinigų... — atsidūsta Melisa ir perverčia puslapį.

Nuotraukos nebėra. Manęs jau nematyti.

— Gal jau eikime? — Natanielio šilta ranka trukteli manąją, ir aš ją tvirtai suspaudžiu.

— Taip, — nusišypsau. — Eime.

Devynioliktas

Skubu į virtuvę ruošti priešpiečių. Nemačiau Carter Spink lankstinuko jau dvi savaites.

Nežinau, kas nutiko mano laiko suvokimui. Jis pasikeitė kardinaliai. Minutės ir valandos netiksi griežtais intervalais. Jos atslūgsta, patvinsta, sukasi aplink... Aš jau net nenešioju laikrodžio. Vakar visą popietę pragulėjau su Natanieliu ką tik nušienautoje pievoje, stebėdama aplinkui skraidančius pienių pūkelius. Jaukią tylą drumstė tik žiogų čirpesys.

Neatpažįstu ir savęs. Gulinėdama popietėmis saulės atokaitoje įdegiau. Mano plaukuose blizga auksinės sruogos. Mano skruostai putlesni ir rausvesni, o nuo viso to šveitimo, tešlos minkymo ir sunkių puodų tampymo rankos darosi raumeningesnės.

Vasara įsibėgėjo visu greičiu. Kiekviena diena karštesnė už vakarykščią. Kiekvieną rytą prieš pusryčius Natanielis palydi mane per kaimą į Geigerių namus — ir net tuomet oras jau šiltas. Šiomis dienomis visi kažkokie apduję ir tingūs. Niekas niekam nerūpi. Visi gyvena atostogų nuotaikomis — išskyrus Trišę, kuri karštligiškai ruošiasi kitai savaitei. Ji rengia didelius labdaringus pietus, nes perskaitė žurnale, kad tokius pietus rengia visos aukštuomenės damos. Iš jos keliamo šurmulio galima pamanyti, kad Geigerių namuose vyks karališkosios vestuvės.

Tvarkau popierius, kuriuos išmėčiusi ant stalo paliko Melisa ir po vienu segtuvu aptinku Carter Spink lankstinuką. Nesusilaikiusi paimu jį ir perverčiu pažįstamas nuotraukas. Štai tie laiptai, kuriais lipau kiekvieną dieną septynerius savo gyvenimo metus. Štai ir Gajus, kaip visada stulbinamai patrauklus. O ten mergina Sara iš Bylų skyriaus, kuri taip pat norėjo tapti partnere. Taip ir nežinau, ar jai pasisekė.

— Ką darai? — negirdžiu, kaip į virtuvę įeina Melisa. Ji įtariai mane nužvelgia: — Čia mano.

Oi, tik nereikia. Tarsi aš ketinčiau pavogti lankstinuką.

— Tik tvarkau tavo daiktus, — kandžiai atkertu, mesdama lankstinuką ant stalo. — Man reikia ant šito stalo dirbti.

— Ak, ačiū, — Melisa pasitrina veidą. Pastaruoju metu ji atrodo labai pavargusi. Aplink jos akis išryškėjo juodi ratilai, o plaukai prarado žvilgesį.

— Tu sunkiai dirbi, — sakau jau švelniau.

— Na, taip, — ji kilsteli smakrą į viršų, — bet rezultatas vertas pastangų. Iš pradžių reikia sunkiai dirbti, bet užtat galima atsipūsti įgijus kvalifikaciją.

Pažvelgiu į jos pavargusį, sumenkusį, arogantišką mažą veidelį. Net jei galėčiau jai papasakoti, ką žinau, ji manimi nepatikėtų.

— Taip, — patylėjusi linkteliu galvą. — Esu tikra, kad tu teisi, — vėl pašnairuoju į Carter Spink lankstinuką. Atverstas puslapis, kuriame puikuojasi Arnoldo nuotrauka. Jis ryši ryškų kaklaraištį su mėlynais taškeliais, su prie jo priderinta nosinėle ir šypsosi visam pasauliui. Vien pažvelgus į jį man norisi šypsotis.

— Tai tu ketini prašyti darbo šioje teisės firmoje? — nerūpestingai paklausiu.

— Aha. Jie geriausi, — Melisa traukia dietinę kolą iš šaldytuvo. — Su šiuo vyruku man būtų tekę kalbėtis dėl darbo, — ji linkteli galvą į Arnoldo nuotrauką, — bet jis išeina į pensiją.

Iš nuostabos net išsižioju. Arnoldas palieka Carter Spink?

— Esi tikra? — lepteliu, nespėjusi savęs sustabdyti.

— Taip, — Melisa keistai į mane pasižiūri. — O kodėl tau rūpi?

— Ak, nerūpi, — skubiai nusuku akis nuo lankstinuko. — Aš tik norėjau pasakyti... kad jis atrodo per jaunas eiti į pensiją.

— Na, bet jis ruošiasi, — gūžteli pečiais Melisa ir išeina iš virtuvės, o aš lieku sutrikusi spoksoti į lankstinuką.

Arnoldas išeina iš Carter Spink? Kas dar nutiko, ko aš nežinau?

Taigi tą popietę, nurinkusi po priešpiečių indus, aš įsmunku į Edžio kabinetą, įjungiu kompiuterį ir paspaudžiu Google. Ieškau „Arnoldas Sevilis“ — ir iškart, po sekundės, atsiverčia puslapis, kuriame pasirodo mažas pranešimas apie jo ankstyvą išėjimą į pensiją. Keletą kartų atidžiai perskaitau penkiasdešimties žodžių pranešimą, mėgindama rasti kokių nors užuominų. Kodėl Arnoldas anksti išėjo į pensiją? Gal ji susirgo?

Ieškau daugiau straipsnių, bet pavyksta rasti tik šį. Sekundėlę padvejojusi paspaudžiu paieškos laukelį ir sakydama sau, kad nereikėtų taip elgtis, įvedu „Samanta Svyting“. Iškart ekranas prisipildo begale istorijų apie mane. Tačiau šį kartą nesijaučiu tokia sudirgusi. Tarsi ten būtų rašoma visai ne apie mane.

Skaitau įrašą po įrašo, tas pačias pasikartojančias detales. Peržvelgusi gal penkis puslapius, aš prirašau „Third Union bankas“ prie savo paieškos ir vėl peržiūriu rastus įrašus. Tada surenku „Third Union bankas, BLLC Holdings“, po to — „Third Union bankas, Glazerbrooks“. Tuomet jausdama keistą virpulį, įrašau: „Samanta Svyting, 50 milijonų svarų sterlingų, karjeros pabaiga.“ Ir laukiu, kol pasirodys visos bjaurios istorijos. Tarsi laukčiau savo pačios automobilio avarijos atkartojimo filme.

Dieve, nuo Google neįmanoma atsitraukti. Sėdžiu ten visiškai užsimiršusi, spaudau pelę, renku žodžius, skaitau, godžiai ryju akimis nesibaigiančius internetinius puslapius, prireikus automatiškai naudoju Carter Spink slaptažodį. Po valandos aš susmunku Edžio kėdėje kaip zombis. Man skauda nugarą, surakino kaklą, o žodžiai liejasi akyse. Jau pamiršau, ką reiškia sėdėti prie kompiuterio. Ar tikrai galėdavau praleisti prie jo visą dieną?

Pasitrinu pavargusias akis ir pažvelgiu į kompiuterio ekrane atsivertusį tinklalapį, klausdama savęs, kodėl jį skaitau. Tai kažkoks sunkiai suprantamas šiais metais Menininkų rūmuose vykusių pietų svečių sąrašas. Kažkur pabaigoje randu BLLC Holdings pavadinimą, kuris tikriausiai ir yra paieškos nuoroda. Apatiškai nuvedu žymeklį iki puslapio galo. Staiga mano akys užkliūva už pavardės. „Nikolas Hanfordas Džounsas, vadovas“.

Kažkas skimbteli mano ištuštėjusioje galvoje. Nikolas Hanfordas Džounsas. Labai girdėta pavardė. Kodėl ji man kažkaip asocijuojasi su Ketermanu?

Gal BLLC Holdings yra Ketermano klientas? Ne. Negali būti. Tikrai būčiau žinojusi.

Primerkiu akis ir pasistengiu susikaupti. Nikolas Hanfordas Džounsas. Jau galiu beveik užčiuopti jį savo atminties kertelėje, jau pagaunu už skverno asociaciją... vaizdą... nagi, mąstyk...

Štai kokia bėda turėti beveik vien tik vaizdinę atmintį. Žmonės mano, kad ji labai naudinga, kai iš tikrųjų ji varo tave iš proto.

Ir tada staiga prisimenu. Dailiomis raidėmis išraitytas pakvietimas į vestuves. Prieš kokius trejus metus jis kabėjo prisegtas skelbimų lentoje Ketermano kabinete. Kabėjo jis ten nežinia kiek laiko. Įėjusi į kabinetą, visada jį pamatydavau.

Ponia ir Ponas Arnoldas Sevilis maloniai kviečia Jus dalyvauti jų dukters Fionos ir pono Nikolo Hanfordo Džounso vestuvėse.

Nikolas Hanfordas Džounsas yra Arnoldo Sevilio žentas? Arnoldas turi šeimyninių ryšių su BLLC Holdings?

Visai sutrikusi atsiremiu į kėdės atlošą. Kodėl jis niekada apie tai neužsiminė?

Tada mane supurto kita mintis. Prieš minutę lankiausi BLLC Holdings bendrovės tinklalapyje. Kodėl Nikolo Hanfordo Džounso pavardė ten nebuvo minima, nors jis vadovas? Juk tai yra neteisėta.

Pasitrinu kaktą ir iš smalsumo įvedu į paieškos laukelį: „Nikolas Hanfordas Džounsas“. Po akimirkos ekranas sušvinta nuorodomis, ir aš susidomėjusi įsižiūriu.

O, dėl Dievo meilės. Internete tiek šlamšto. Matau kitus Nikolus, kitus Hanfordus ir kitus Džounsus, minimus įvairiausiuose skirtinguose kontekstuose. Susierzinusi spoksau į tas niekam tikusias nuorodas. Negi Google nesupranta, kad ieškau visai ko kito? Kodėl turėčiau domėtis kažkokia Kanados irkluotojų komanda, kurią sudaro Gregas Hanfordas, Deivas Džounsas ir Čipas Nikolas?

Niekada nieko čia nerasiu.

Tačiau vis tiek, spaudinėdama puslapį po puslapio, greitai permetu akimis nuorodas, tekstų ištraukas. Ir tada, kai jau ketinu pasiduoti, mano akys užkliūva už nuorodos puslapio apačioje. „Viljamas Hanfordas Džounsas, Glazerbrooks Finansų skyriaus viršininkas padėkojo Nikolui Dženkinsui už jo kalbą...“

Žiūriu į sakinį kelias sekundes, negalėdama patikėti savo akimis. Glazerbrooks Finansų skyriaus viršininko pavardė taip pat Hanfordas Džounsas? Ar jie iš tos pačios šeimos? Kaip koks tikras privatus seklys, prisijungiu prie Friends Reunited ir po dviejų minučių turiu atsakymą. Jie — broliai.

Jaučiuosi truputį apkvaitusi. Ryšys tikrai nemažas. Glazerbrooks firmos, kuri subankrutavo, įsiskolinusi Third Union bankui 50 milijonų svarų sterlingų, Finansų skyriaus viršininkas BLLC Holdings, įregistravusios 50 milijonų įmoką tris dienas prieš bankrutavimą, vadovas. Ir Arnoldas, atstovaujantis Third Union bankui. Viskas tarpusavyje susiję. Viskas vyko tarp išplėstinės šeimos narių. Ir keisčiausias dalykas tas, aš beveik įsitikinusi, jog niekas daugiau apie tai nežino.

Arnoldas niekada apie tai neužsiminė. Niekas Carter Spink apie tai nekalbėjo. Ir nemačiau, kad šia tema būtų kalbama kuriame nors pranešime. Arnoldas visa tai laikė paslaptyje.

Pasitrinu akis, stengdamasi surinkti pabirusias mintis. Ar tik tai ne potencialus interesų konfliktas? Argi ne jo pareiga iškart atskleisti šią informaciją? Kodėl Arnoldui reikėtų laikyti tokį svarbų dalyką paslaptyje? Nebent...

Ne.

Ne. Negali būti, kad...

Jis juk negalėtų...

Atsimerkiu. Man truputį svaigsta galva. Jaučiuosi lyg būčiau nušokusi nuo tramplino į mylios gilumo vandens telkinį. Mintys šmėkščioja mano galvoje, siūlydamos įvairius galimus variantus, kuriuos aš iškart nepatikliai nuveju į šalį.

Ar Arnoldas kažką žino? Ar jis kažką slepia?

Ar dėl to jis išeina iš darbo?

Atsistoju ir perbraukiu ranka plaukus. Gerai, reikia... tučtuojau liautis sukus galvą. Juk aš įtarinėju Arnoldą. Arnoldą.

Greit pavirsiu kažkokia kvanktelėjusia sąmokslo teorijos šalininke. Greitai į paieškos laukelį pradėsiu rinkti „ateiviai, Rosvelas, jie gyvena tarp mūsų“.

Staiga ryžtingai išsitraukiu savo telefoną. Paskambinsiu Arnoldui. Palinkėsiu sėkmės išėjimo į pensiją proga. Galbūt taip man pavyks atsikratyti visų tų absurdiškų minčių, kurios neduoda ramybės.

Po šešių nesėkmingų bandymų pagaliau įsidrąsinu, surenku visą numerį ir laukiu. Mintis apie pokalbį su kuo nors iš Carter Spink — kad ir su Arnoldu — mane šiek tiek supykina. Pradedu virpėti iš baimės, ir vis nesulaukiu, kol mus sujungs. Nuleidžiu telefoną žemyn, vėl pakeliu prie ausies — ir taip keletą kartų, tarsi bandau trumpam pabėgti.

Bet pagaliau sutelkiu visą drąsą, suspaudau skaičius ir kantriai laukiu, kol atsilieps. Niekada nesužinosiu, jei neišsiaiškinsiu dabar. Juk galiu pasikalbėti su Arnoldu. Sugebėsiu išsaugoti orumą.

Po trijų signalų telefono ragelį pakelia Lara.

— Arnoldo Sevilio kabinetas.

Staiga man prieš akis išnyra vaizdas, kaip ji sėdi prie išblukusio medinio stalo, kaip visada, apsirengusi bordo spalvos švarkeliu ir barbena pirštais į stalą. Atrodo, kad paskutinį kartą ją mačiau prieš milijoną metų.

— Labas, Lara, — pasisveikinu, — Čia... Samanta. Samanta Svyting.

— Samanta? — susijaudinusi sulaiko kvapą Lara. — Velniai griebtų! Kaip tau sekasi? Ką tu veiki?

— Ačiū, man sekasi gerai. Tikrai gerai, — užgniaužiu stemple kylantį jaudulį. — Aš tik skambinu, nes girdėjau, kad Arnoldas išeina iš darbo. Ar tai tiesa?

— Tiesa! — pasimėgaudama patvirtina Lara. — Mane ši žinia pritrenkė! Kalbama, kad Ketermanas pakvietė jį kartu pavakarieniauti ir mėgino įkalbėti pasilikti, bet jis neapsigalvojo. Tik pamanyk, jis išsikrausto į Bahamus.

— Bahamus? — nustebusi pakartoju.

— Jis ten nusipirko namą! Sklinda gandai, kad labai gražų. Jo atsistatydinimo vakarėlis kitą savaitę, — tęsia Lara. — Mane perkels į Dereko Gryno kabinetą. Pameni jį? Mokesčių skyriaus partnerį? Labai malonus vyrukas, nors kartais jam užeina pykčio priepuoliai...

— Ee... puiku! — pertraukiu, staiga prisiminusi jos „talentą“ valandų valandas be atvangos liežuvauti. — Lara, aš tiesiog norėjau perduoti nuoširdžiausius linkėjimus Arnoldui. Ar galėtum mus sujungti?

— Tikrai? — Laros balse nuostaba. — Kokia tu kilniaširdė, Samanta. Po viso to, kas nutiko...

— Na, juk žinai, — nejaukiai sumurmu. — Juk Arnoldas dėl to nekaltas, ar ne? Jis padarė viską, ką galėjo.

Lara keistai nutyla.

— Taip, — patylėjusi pagaliau atsargiai pritaria ji. — Na, aš jus sujungsiu.

Po kelių akimirkų telefono ragelyje sugriaudėja pažįstamas Arnoldo balsas.

— Samanta, brangioji! Ar čia tikrai tu?

— Aš, — įstengiu šyptelėti. — Juk ne visai dar išgaravau nuo žemės paviršiaus.

— Labai tikiuosi, kad neišgaravai! Ar gerai jautiesi? Kaip laikaisi?

— Man viskas... gerai, — netvirtai sakau. — Ačiū. Tiesiog nustebau išgirdusi, kad jūs išeinate į pensiją.

— Aš niekada nebuvau uoliausias darbininkas! — nerūpestingai nusijuokia jis. — Paaukojau teisei trisdešimt trejus metus. Bet kuriam žmogui gana tiek metų darbo. Ką jau kalbėti apie teisininką?

Jo linksmumas mane nuramina. Turbūt man visai suminkštėjo smegenėlės. Arnoldas negalėjo įsipainioti į kažką nešvaraus. Jis negalėtų slėpti tokių dalykų. Juk jis — Arnoldas.

Bet vis tiek jam apie tai užsiminsiu, nusprendžiu. Tiesiog, kad įrodyčiau sau, jog klystu.

— Na... Aš tikiuosi, viskas bus gerai, — sakau. — Aš... aš įsivaizduoju, kad dabar dažniau galėsite matytis su šeima.

— Taip, ko gero, maniškiai dabar jau manęs nebepaleis! — ragelyje vėl sugriaudėja jo juokas.

— Nežinojau, kad jūsų žentas yra BLLC Holdings vadovas! — stengiuosi kalbėti kuo nerūpestingiau. — Koks sutapimas!

Arnoldas staiga nutyla.

— Ką? — pagaliau prabyla jis. Jo balsas vis dar kerintis, kaip visada, bet jame nebeliko šiltumo.

— BLLC Holdings, — nuryju seiles. — Žinote, ta kita firma, susijusi su Third Union paskola? Ta, kuri užregistravo įmoką? Aš tiesiog pastebėjau...

— Samanta, man jau metas eiti! — sausai pertraukia mane Arnoldas. — Buvo malonu paplepėti, bet penktadienį išvykstu iš šalies, o susikaupė begalės reikalų. Mes turime labai daug darbo, todėl, tavimi dėtas, daugiau čia neskambinčiau.

Man nespėjus ištarti nė žodžio, ragelyje pasigirsta pypsėjimas. Lėtai nuleidžiu telefoną nuo ausies ir akimis nuseku už lango skrajojantį drugelį.

Kažkas čia ne taip. Jo reakcija buvo nenatūrali. Kai užsiminiau apie jo žentą, jis iškart manimi atsikratė.

Kažkas vyksta. Be abejonės, kažkas vyksta.

Kas tai galėtų būti? Apleidusi namų ruošą visą popietę sėdžiu lovoje su popieriaus bloknotu ir pieštuku rankose, svarstydama įvairias galimybes. Kam palanki tokia situacija? Vėl įtemptai tyrinėju popieriaus lape iškeverzotus faktus ir rodyklėles. Du broliai. Milijonų svarų sterlingų pervedimas tarp bankų ir firmų. Mąstyk. Mąstyk.

Susierzinusi suinkščiu, išplėšiu lapą ir suglamžiusi jį metu ant žemės. Pradėkime iš pradžių. Viską sudėliokime į logišką seką. Glazerbrooks bankrutavo. Third Union bankas prarado pinigus... BLLC Holdings išsiveržė į priekį eilėje...

Nekantriai pabarbenu pieštuku į popierių. Bet kas iš to? Jie tik atgauna pinigus, kuriuos paskolino. Jie negauna jokios naudos, jokio pelno, tai beprasmiška.

Nebent... o jeigu jie niekada nieko niekam nemokėjo?

Ši mintis šauna man į galvą iš niekur. Sėdžiu įsitempusi kaip styga, sulaikiusi kvėpavimą. O jeigu taip? O jeigu čia suktybė?

Mano smegenys intensyviai dirba. Tarkime, kad yra du broliai. Jie žino, kad Glazerbrooks turi rimtų finansinių problemų. Jie žino, kad bankas ką tik paskolino penkiasdešimt milijonų, bet paskola nebuvo įregistruota. Tai reiškia, kad penkiasdešimties milijonų svarų sterlingų neapsaugota paskola plaukioja firmoje, ranka pasiekiama bet kam, kas įregistruos įmoką...

Nebegalėdama ilgiau nusėdėti pašoku iš lovos ir vaikštau pirmyn atgal. Įsikarščiavusi graužiu pieštuko galą, mano smegenys kibirkščiuoja nuo įtampos. Taip ir yra. Taip ir yra. Jie suklastoja duomenis. BLLC Holdings gauna pinigus, kuriuos Third Union bankas perveda Glazerbrooks, Carter Spink draudikai apmoka sąskaitą...

Sustoju. Ne. Šitaip būti negali. Kokia aš kvaila. Draudikai padengia penkiasdešimties milijonų nuostolį, nes aš buvau aplaidi. Štai kur lemiamas elementas. Visas planas tuomet būtų priklausęs nuo manęs, Samantos Svyting, padarytos konkrečios klaidos.

Bet... kokiu būdu jie galėjo tai suplanuoti? Kažkokia nesąmonė. Tai neįmanoma. Negalima iš anksto suplanuoti klaidos. Juk negalima priversti žmogaus kažką pamiršti, negalima priversti žmogaus susimauti...

Ir tada aš apmirštu. Mane išpila šaltas prakaitas. Raštelis.

Aš pamačiau raštelį ant savo stalo tik tada, kai jau buvo per vėlu. Žinau, kad jo prieš tai nemačiau.

O jeigu...

O Dieve.

Atsiremiu į palangę, nes staiga man pakerta kojas. O jeigu kas nors pakišo man tą raštelį ant stalo? Kyštelėjo jį į mano popierių krūvą, jau praėjus galutiniam įregistravimo terminui?

Širdis padeda greitai daužytis krūtinėje, ir aš įsikimbu į užuolaidą, kad išlaikyčiau pusiausvyrą.

O jeigu aš nesuklydau?

Jaučiuosi taip, lyg viskas aplink mane skilinėtų, dužtų ir griūtų. O jeigu Arnoldas tyčia neįregistravo banko paskolos ir suvertė kaltę man?

Tarsi užstrigusi plokštelė galvoje iš naujo skamba pokalbis su Arnoldu. Aš sakiau, kad neatsimenu, jog būčiau mačiusi raštelį ant savo stalo... o jis iškart pakeitė temą.

Maniau, kad tas raštelis gulėjo ten visą laiką. Maniau, kad tai mano klaida. Mano neapdairumas. Bet jeigu ne? Visi Carter Spink darbuotojai žinojo, kad mano stalas — pats netvarkingiausias visame biure. Būtų labai lengva įkišti tą raštelį į popierių krūvą ir padaryti taip, kad atrodytų, jog jis ten gulėjo savaičių savaites.

Kvėpuoju vis sunkiau, kol vos nepradedu dusti. Du mėnesius kankinausi dėl savo žioplumo, kuris sužlugdė mano karjerą. Ta klaida mane lydėdavo nuo ryto iki vakaro, aš ją sapnuodavau naktimis. Ji nesitraukdavo nuo manęs nė per žingsnį. Visada jaučiau tą deginantį skausmą giliai viduje. Mano galvoje nuolat skambėjo ta pati giesmė: Samanta Svyting sugriovė savo gyvenimą. Samanta Svyting susimovė.

Tačiau... jeigu manimi pasinaudojo? Jei aš nekalta? Jei aš išvis nepadariau klaidos?

Privalau sužinoti. Reikia išsiaiškinti tiesą. Nedelsiant. Drebančia ranka suspaudžiu mobiliojo ryšio telefoną ir dar kartą surenku numerį.

— Lara, man reikia vėl pasikalbėti su Arnoldu, — sakau, iškart jai atsiliepus.

— Samanta... — Lara keistai nutyla. — Man labai gaila, bet Arnoldas daugiau nenori su tavimi kalbėtis. Jis paprašė manęs tau perduoti, kad liautumeisi jį grizinusi dėl darbo.

Mane ištinka šokas. Ko jis apie mane prikalbėjo?

— Lara, aš negrizinu jo dėl darbo, — sakau, stengdamasi išlaikyti ramų toną. — Man tiesiog reikia su juo aptarti vieną... reikalą. Jei jis su manimi nesikalbės, aš ateisiu tiesiai pas jį į kabinetą. Gal galėtumei paskirti man susitikimo valandą?

— Samanta... — atrodo, kad Lara dar labiau sutrinka. — Arnoldas liepė tau pranešti... kad jei tu ateisi į firmą, apsauga tave išmes.

— Išmes? — spoksau į telefoną, negalėdama patikėti tuo, ką girdžiu.

— Man labai gaila. Tikrai. Ir aš tavęs nekaltinu! — priduria ji karštai. — Mane labai šokiravo Arnoldo elgesys! Daugelį taip pat.

Visiškai pasimetu. Ką jis man padarė? Ar Lara žino apie raštelį?

— Apie ką... apie ką tu kalbi? — išlemenu.

— Apie tai, kaip jis tave atleido! — atsako Lara.

— Ką? — jaučiuosi taip, lyg visas oras būtų išspaustas man iš krūtinės. — Kaip suprasti?

— Tikrai spėliojau, ar tu žinai, — ji kalba pašnibždomis. — Jis išeina iš darbo, todėl galiu tau pasakyti. Tau pabėgus tas susirinkimas užtruko vos kelias minutes. Arnoldas pasikalbėjo su visais partneriais. Jis teigė, kad tu esi kliūtis ir kad jie negali rizikuoti ir leisti tau dirbti toliau. Ir panašiai. Daugelis iš partnerių norėjo tau suteikti dar vieną galimybę, bet... — ji cvakteli liežuviu. — Buvau apstulbusi. Žinoma, aš nieko negalėjau pasakyti Arnoldui...

— Suprantu, — vos įstengiu. — Ačiū, kad man pasakei, Lara. Aš... nė neįsivaizdavau.

Man silpna. Viskas apvirsta aukštyn kojomis. Arnoldas visai už mane nekovojo. Tai jis pasistengė, kad lėkčiau iš darbo. Pasirodo, visai nepažįstu šito žmogaus. Visas tas nuoširdus, draugiškas žavesys — vaidyba. Prakeikta vaidyba.

Mane supykina, kai staiga prisimenu, kaip jis tą dieną po visų įvykių primygtinai reikalavo, kad likčiau ten, kur esu, kad negrįžčiau. Štai kodėl jis taip kalbėjo. Jis norėjo mane patraukti iš kelio, kad negalėčiau apsiginti, kad jis galėtų mane neteisingai apkaltinti.

O aš juo pasitikėjau. Absoliučiai ir nesąlygiškai. Kaip kvaila, kvaila patikli avis.

Mano krūtinė skausmingai apsunksta. Visos abejonės išsisklaidė. Arnoldas įsivėlęs į nešvarų reikalą. Jis tyčia pakišo tą raštelį, žinodamas, kad sužlugdys mano karjerą.

O po trijų dienų jis ketina išvykti į Bahamus. Jaučiu artėjantį panikos priepuolį. Būtina veikti tučtuojau.

— Lara, — sakau vos virpančiu ramiu balsu, — gal galėtumei sujungti mane su Gajumi Ešbiu?

Žinau, kad mes su Gajumi susikivirčijome. Bet jis — vienintelis žmogus, kuris dabar galėtų man padėti. Pirmiausia į galvą šauna jo vardas.

— Gajus Honkonge, — nustemba Lara. — Nejaugi nežinojai?

— Aišku, — jaučiu, kaip mano širdis dar labiau apsunksta. — Ne. Aš... nežinojau.

— Bet jis turi BlackBerry, — paslaugiai priduria ji. — Galėtum nusiųsti jam elektroninį laišką.

— Taip, — giliai įkvepiu. — Galbūt taip ir padarysiu.

Dvidešimtas

Negaliu. Tiesiog negaliu. Neįmanoma parašyti tokio elektroninio laiško ir nepasirodyti išprotėjusia paranojike. Nusivylusi žiūriu į savo dešimtą bandymą.

Mielas Gajau,

Man reikia tavo pagalbos. Manau, kad mane pakišo Arnoldas. Manau, kad jis tyčia padėjo man tą raštelį ant stalo. Kažkas vyksta.

Jis turi šeimyninių ryšių su BLLC Holdings ir Glazerbrooks, ar žinojai?? Kodėl jis niekada apie tai neužsiminė?

O dabar jis neleidžia man net prisiartinti prie pastato, o tai jau savaime įtartina...

Perskaičius šias eilutes susidaro įspūdis, kad man atsisuko keli varžteliai. Kalbu kaip apmaudo kamuojama, kandi, sukta, pagieža trykštanti buvusi darbuotoja.

Aišku, tokia ir esu.

Dar kartą perskaičiusi laišką pagalvoju, kad darausi panaši į moteriškę paklaikusiomis akimis, stovinčią ant mūsų gatvės kampo ir murmančią: „Jie atskris ir mane PAGROBS.“

Tą akimirką pajuntu tai senutei nuoširdžią užuojautą. Tikriausiai jie rimtai atskrido jos pagrobti.

Gajus tiesiog pasijuoks. Jau matau jį. Arnoldas Sevilis sukčius? Skamba kaip beprotybė. Galbūt aš esu beprotė. Juk tai tik teorija. Neturiu jokių įrodymų; neturiu jokių svarių argumentų. Beviltiškai nuleidžiu galvą ir susiimu ją rankomis. Niekas manimi nepatikės. Niekas net neklausys.

Jei tik turėčiau įrodymų. Bet iš kur man jų gauti?

Pašoku nuo mobiliojo telefono pyptelėjimo ir apsiblaususi apsidairau. Buvau beveik pamiršusi, kur esu. Gavau tekstinį pranešimą.

Aš apačioje, turiu tau staigmeną, natas.

Lipdama laiptais žemyn tikrai nesuvokiu, kur einu. Pykčio bangos viena po kitos užlieja mane, pagalvojus apie linksmą Arnoldo šypseną, kaip jis gynė mano sujauktą stalą, kaip jis prisiekinėjo, kad padarys dėl manęs viską, kaip jis klausėsi mano savigraužos, atsiprašymų ir leido keliaklupsčiauti...

Blogiausia, kad aš niekada nebandžiau apsiginti. Niekada nesigilinau į tai, kad neprisiminiau mačiusi raštelį anksčiau. Iškart save pasmerkiau, maniau, kad pati esu kalta, jog mano stalas toks netvarkingas, kad esu aplaidi.

Arnoldas mane neblogai pažįsta. Matyt, to jis ir tikėjosi.

Šunsnukis. Šunsnukis.

— Labas, — Natanielis pamojuoja ranka tiesiai man prieš veidą. — Žemė kviečia Samantą.

— Oi... atleisk. Labas! — kažkaip įstengiu šyptelėti. — Kokia staigmena?

— Eime, — jis nusišypso ir nulydi mane prie savo automobilio, senoviško „vabalo“ su nukeliamu stogu. Kaip visada, galinė sėdynė užgriozta eilėmis sėklų indelių, o iš bagažinės kyšo medinis kastuvo kotas.

— Madam, — galantiškai atidaro dureles Natanielis.

— Na, tai ką nori man parodyti? — paklausiu, įlipusi į automobilį.

— Tavęs laukia stebuklinga ir paslaptinga išvyka, — mįslingai nusišypso jis ir užveda variklį.

Mes išvažiuojame iš Žemesniojo Eburio ir pasukame man nepažįstamu keliu. Pravažiuojame mažą greta esantį kaimelį ir pakylame ant kalvų. Natanielio nuotaika pakili. Jis pasakoja man kiekvienos pakeliui esančios fermą ar užeigos istoriją. Bet aš beveik negirdžiu nė žodžio. Mano mintis vis dar užvaldžiusi skaudi tiesa.

Nežinau, ką daryti. Net nepavyktų patekti į pastatą. Neturiu leidimo. Manimi nepasitiki. Esu bejėgė. Be to, turiu tik tris dienas. Arnoldui išskridus į Bahamus, viskas bus baigta.

— Štai ir atvykome! — Natanielis išsuka iš kelio į žvyrkelį. Jis nuvairuoja automobilį prie žemos plytų sienos ir išjungia variklį. — Na, ką manai?

Sunkiai, bet priverčiu savo mintis sugrįžti į dabartį.

— Mm... — dairausi aklai aplinkui. — Taip. Miela.

Ką turėčiau matyti?

— Samanta, ar gerai jautiesi? — susirūpinęs nužvelgia mane Natanielis. — Atrodai susirūpinusi.

— Viskas gerai, — stengiuosi šypsotis. — Tiesiog esu šiek tiek pavargusi.

Atsidarau automobilio dureles ir išlipu. Vengiu jo žvilgsnio. Uždarau paskui save dureles, žengiu kelis žingsnius į priekį ir apsidairau.

Apšviesti vakaro saulės stovime kažkokiame kieme. Dešinėje matyti apgriuvęs namas su užkabintu užrašu „PARDUODAMA“. Tiesiai prieš akis plyti eilės šiltnamių, žvilgančių besileidžiančios saulės spinduliuose. Tolėliau sukastos ilgos daržovių lysvės. Kairėje stovi namelis su užrašu „SODININKYSTĖS CENTRAS“...

Stop.

Sumišusi atsigręžiu į Natanielį, kuris jau irgi išlipo iš automobilio. Jis nusišypso man ir pamosuoja pluoštu popierių.

— “Puikios sąlygos sodininkystės verslui“, — perskaito jis garsiai. — Keturi akrai žemės. Kiti dešimt akrų įvardijami kaip derybų subjektas. Dešimt tūkstančių kvadratinių metrų šiltnamių. Keturių kambarių namas, reikia remonto...

— Nori pirkti? — susidomėjusi paklausiu.

— Dar mąstau apie tai. Norėjau pirmiausia parodyti tau, — jis ištiesia ranką. — Reikės įdėti nemažai darbo, norint viską sutvarkyti, bet užtat kiek žemės. Galima pastatyti priestatus, įrengti darbo kambarius...

Nelabai suprantu. Nuo kada Natanielis pasidarė toks didis verslininkas?

— O kaipgi užeigos? Kodėl taip staiga...

— Tavo dėka. Tavo žodžiai tą dieną sode... — jis nutyla. Vėjas kedena jo plaukus. — Tu teisi, Samanta. Aš nesu barų savininkas. Aš esu sodininkas. Būčiau laimingesnis, jei galėčiau daryti tai, ką iš tikrųjų noriu. Taigi... nuoširdžiai pasikalbėjau su mama. Ji suprato. Abu manome, kad galime barus patikėti Eimonui. Jis dar to nežino.

— Oho, — aš vėl apsidairau aplink. Pastebiu prie namo sukrautą krūvą medinių dėžių ir nuplyšusį plakatą, reklamuojantį egles. — Tai tu tikrai to nori?

Natanielis gūžteli pečiais, bet jo veide spindi jaudulys ir entuziazmas.

— Gyvenime gauni tik vieną galimybę.

— Na, manau, kad tai nuostabu, — nuoširdžiai apsidžiaugusi nusišypsau.

— O štai ten namas, — parodo jis ranka. — Ar bent jau bus namas. Jis gana apleistas.

— Tikrai, — nužvelgiu apgriuvusį pastatą su šypsenėle. — Jam tikrai verkiant reikia remonto.

— Aš norėjau, kad pirmiausia jį pamatytum tu, — sako Natanielis. — Norėjau gauti tavo pritarimą. Juk vieną dieną tu galbūt... — jis nutyla.

Kieme stoja tyla. Staiga mano santykių receptoriai sukrunta ir kaip pašėlę pradeda suktis aplinkui kaip ateivių laivą aptikę radarai. Ką jie ką tik pajuto? Ką jis ketino pasakyti?

— Galbūt... atvažiuosiu į svečius? — galiausiai truputį sutrikusi pasufleruoju jam.

— Būtent, — Natanielis pasitrina nosį. — Užeikime į vidų?

Namas didesnis negu atrodo iš išorės. Mus pasitinka plikos sienos, seni židiniai, girgždantys mediniai laiptai. Viename kambaryje nubyrėjęs beveik visas tinkas, o virtuvėje viskas dvelkia praėjusio amžiaus pradžia, ant sienų kabo 1930-ųjų stiliaus spintelės.

— Puiki virtuvė, — paerzinu jį prisimerkusi.

— Esu tikras, kad ji puikiai atitiks tavo aukščiausio lygio kulinarinius standartus, — atšauna jis.

Mes užlipame į viršų ir įžengiame į didžiulį miegamąjį su langais į užpakalinę namo dalį. Iš viršaus daržovių lysvės atrodo kaip iš įvairiaspalvių atraižų pasiūta dygsniuota antklodė. Tolumoje matyti žalios pievos kilimas. Pažvelgusi žemyn išvystu nedidelę terasą ir mažytį aptvertą sodelį su žydinčiomis raganėmis ir susiraizgiusiais rožių krūmais.

— Kaip čia gražu, — sakau atsirėmusi į palangę. — Man patinka.

Stovint ten ir žvelgiant į šiuos vaizdus atrodo, kad Londonas yra kita planeta. Carter Spink, Arnoldas ir visi kiti staiga tampa visai kito gyvenimo dalimi. Aš ne tik išsinėriau iš man užnertos kilpos, bet nutrukau ir nuo visos virvės.

Tačiau net grožėdamasi idilišku kaimo reginiu, mintimis sugrįžtu atgal į miestą. Negaliu išsilaisvinti. Negaliu atsipalaiduoti. Man tik reikėtų paskambinti patikimam žmogui...

Jei tik turėčiau įrodymų...

Nors ką nors...

Mano mintys vėl pradeda nagrinėti faktus, tarsi paukščiai, knibinėjantys tuščius sraigių kiautus. Taip tikrai išprotėsiu.

— Aš daug mąsčiau, ar...

Staiga suvokiu, kad Natanielis kalba. Tiesą sakant, tikriausiai jis jau kalba ilgokai, o aš negirdėjau nė žodžio. Staiga atsisuku ir pažvelgiu į jį. Jo skruostai įraudę. Jis atrodo kažkaip keistai susijaudinęs. Matyt, jam nebuvo labai lengva apie tai kalbėti.

— ... Ar tu jauti tą patį, Samanta?

Jis kosteli ir nutyla, laukdamas mano atsakymo.

Aš kvailai spoksau į jį. Ar jaučiu tą patį?

Oi, šūdas. Po velnių! Jis kalbėjo nuoširdžiai ir pasakė kažką labai reikšminga? Jis kalbėjo apie meilę? O aš pražiopsojau?

Taip man ir reikia už išsiblaškymą. Vyras, kurį slapta jau baigiu įsimylėti, ką tik romantiškai man kalbėjo apie savo jausmus — turbūt pirmą ir vienintelį kartą mano gyvenime, — o aš negirdėjau?

Man kyla noras nusišauti dėl tokio šlykštaus savo elgesio.

O dabar jis laukia mano atsakymo. Ką man daryti? Jis ką tik išliejo man širdį. Juk negaliu pasakyti: „Atleisk, aš nelabai nugirdau.“

— Mm... — vilkindama laiką atmetu plaukus atgal. — Na... man dabar reikės apie daug ką pamąstyti.

— Bet ar tu pritari?

Kam? Mirties bausmei vagims? Seksui trise?

Nagi, juk tai Natanielis. Esu tikra, kad sutinku su viskuo, ką jis man sakė.

— Taip, — nutaisau pačią nuoširdžiausią išraišką, kokią įstengiu. — Taip, aš pritariu. Iš visos širdies. Tiesą sakant... aš dažnai apie tai galvojau.

Natanielio veidas keistai virpteli. Ir jis tiriamai į mane žvelgia.

— Tu sutinki, — sako tarsi norėdamas įsitikinti, — su viskuo?

— Ee... taip! — dabar jau pradedu nervintis. Kam aš pritariau?

— Net su nuomone dėl šimpanzių?

— Šimpanzių? — pamatau kaip Natanielio lūpos sutrūkčioja. Jis suprato.

— Tu juk negirdėjai nė žodžio, ar ne? — dalykiškai pastebi jis.

— Aš nežinojau, kad tu sakai kažką svarbaus! — sudejuoju, nuleidusi galvą. — Reikėjo mane įspėti!

Natanielis nepatikliai žvelgia į mane.

— Man prireikė sukaupti visą drąsą. Na, žinai, pasakyti tai.

— Pasakyk dar kartą! — maldauju. — Pakartok! Aš klausysiu!

— Ne-a, — nusijuokia purtydamas galvą. — Gal kada nors.

— Atleisk, Natanieli. Labai atsiprašau. Tikrai, — aš nusisuku ir vėl įsižiūriu pro langą, glausdama kaktą prie stiklo. — Aš tiesiog... tokia išsiblaškiusi.

— Matau, — jis prieina ir apkabina mane per pečius. Jaučiu jo raminantį širdies plakimą. — Samanta, kas nutiko? Tau neduoda ramybės tie iširę santykiai, ar ne?

— Taip, — patylėjusi sumurmu.

— Kodėl tu man nepasipasakoji? Galėčiau padėti.

Aš pakeliu į jį akis. Saulės zuikučiai žaidžia jo akyse ir ant įdegusios odos. Jis dar niekada neatrodė toks patrauklus. Staiga man prieš akis išnyra vaizdas, kaip jis vožia kumščiu Arnoldui tiesiai į veidą.

Bet negaliu viso to ant jo užkrauti. Per daug. Pernelyg daug. Viskas pernelyg... bjauru.

— Nenoriu įsileisti ano pasaulio į šį, — pagaliau sakau. — Tiesiog nenoriu.

Natanielis vėl praveria burną, bet aš nusisuku jam nespėjus ištarti žodžių. Žvelgiu į tą idilišką vaizdą, glamonėjamą saulės spindulių. Mano galvoje sumaištis.

Galbūt man vertėtų tiesiog pamiršti visą šį košmarą. Tiesiog pamiršti. Išsilaisvinti. Realiai aš tikriausiai niekada negalėsiu nieko įrodyti. Arnoldas turi visą galią. O aš neturiu jokios. Labai didelė tikimybė, kad, bandydama į viešumą iškelti šiuos faktus apie Arnoldą, patirsiu dar didesnį pažeminimą ir gėdą.

Juk būtų taip paprasta į viską spjauti. Galėčiau tiesiog nekvaršinti sau galvos, uždaryti duris į senąjį gyvenimą ir eiti pirmyn nesižvalgant atgal. Aš turiu darbą. Turiu Natanielį. Čia įsivaizduoju savo ateitį.

Bet net taip mąstydama žinau, kad man nepavyks į viską spjauti. Negalėsiu visko pamiršti. Negalėsiu susitaikyti.

Dvidešimt pirmas

Ką gi. Viena iš galimų kliūčių — Arnoldo slaptažodis. Jei neatspėsiu jo, nepavyks peržiūrėti jo kompiuteryje saugomų bylų ir negalėsiu nieko išsiaiškinti. Kita kliūtis — užrakintos kabineto durys. Jos taip pat gali sukelti problemų.

Šiaip ar taip, gali atsirasti tik dvi tokios galimos kliūtys.

Tik, žinoma, dar reikia patekti į pastatą niekieno nepastebėtai...

Ir kad naršant po Arnoldo duomenų bazę kompiuteryje, manęs neužkluptų viena iš valytojų...

Oi, koks šūdas. Ką, po galais, aš darau?

Nuryju didelį gurkšnį silpnos Latte kavos ir stengiuosi save nuraminti. Bet tai ne taip lengva.

Londono šurmulys mane trikdo. Miestas visai ne toks, kokį prisimenu. Neįtikėtina, kiek daug aplinkui šiukšlių. Kiek nesibaigiančio skubėjimo. Šią popietę atvykusi į Padington stotį, pasijutau skęstanti begaliniame žmonių sraute, zujančių kaip skruzdėlės pirmyn atgal peronu. Mano plaučiai prisipildė užteršto oro. Pastebėjau aplink besimėtančias šiukšles. Anksčiau tokių dalykų nepastebėdavau. Ar tik dabar būsiu suvokusi, ką reiškia gyventi be jų? Nejaugi aš buvau prie viso to taip pripratusi, kad nekreipiau dėmesio?

Tačiau vos pėdomis palietusi žemę, aš pajutau malonų virpulį. Skubėdama metro link aš įsiliejau į minią: koja kojon žengiau su visais kitais; pažymėjau kelionės kortelę metre) aparate automatiškai, reikiama puse ir nedelsiant ją ištraukiau.

O dabar jau sėdžiu Starbucks kavinėje. Carter Spink — vos už kampo. Rymau prie stalelio priešais langą ir stebiu pro šalį skubančius dalykiniais kostiumais vilkinčius verslo žmones, kalbančius, gestikuliuojančius ir skambinančius verslo reikalais. Adrenalinas pradeda pulsuoti mano gyslomis. Širdies ritmas dvigubai pagreitėjo — o aš dar net nepatekau į pastatą.

Nuo šios minties mano skrandis apsiverčia. Dabar žinau, kodėl nusikaltėliai veikia gaujomis. Šią akimirką tikrai neatsisakyčiau „Oušeno vienuoliktuko“ moralinės paramos.

Vėl žvilgteliu į laikrodį. Beveik laikas. Mažiausiai noriu pasirodyti per anksti. Kuo mažiau praleisiu ten laiko, tuo geriau.

Ištuštinusi savo Latte puodelį, išgirstu telefono pyptelėjimą, bet nekreipiu dėmesio. Tikriausiai dar vienas pranešimas nuo Trišės. Ji tikrai įniršo, kai pasakiau, kad man reikia porai dienų išvykti. Dar daugiau — ji bandė mane sulaikyti. Taigi aš buvau priversta jai sumeluoti, kad man skaudą pėdą ir reikia skubios specialisto iš Londono pagalbos.

Iš tikrųjų, padariau didelę klaidą, nes ji panoro sužinoti kiekvieną menkiausią smulkmenėlę. Ji netgi pareikalavo, kad nusimaučiau batą ir koją parodyčiau jai. Dešimt minučių kankinausi, improvizuodama „kaulų išnirimą“, o ji tik spoksojo į mano pėdą ir galiausiai labai įtariu tonu pareiškė: „Ji man atrodo visai sveika.“

Trišė skersavo į mane nepasitikėjimo kupinu žvilgsniu visą dieną, o paskui, tarsi netyčia, paliko atverstą žurnalą Marie Claire, kuriame reklama teiravosi: „Esate nėščia? Reikia konfidencialaus patarimo?“ Kaip jums patinka? Reikės išmušti jai šias kvailystes iš galvos, nes tuoj gandai pasklis po visą kaimą, ir Airisė pradės megzti vaikiškas kojinaites.

Vėl dirsteliu į laikrodį ir jaučiu jaudulio bangą. Laikas veikti. Nueinu į moterų tualetą ir atsistoju priešais veidrodį įvertinti savo išvaizdos. Ryškūs peroksidiniai plaukai: yra. Tamsūs akiniai: yra. Raudoni lūpų dažai: yra. Atrodau absoliučiai nepanaši į ankstesniąją save.

Žinoma, išskyrus veidą, jei labai gerai įsižiūrėsi.

Na, bet čia ir esmė, kad niekam nekrisiu į akis ir niekas nebandys manęs gerai įsižiūrėti. Bent jau tikiuosi.

— Sveiki, — sakau žemu gomuriniu balsu. — Malonu susipažinti.

Mano balsas kaip transvestito. Ai, nieko tokio. Svarbu, kad ne kaip advokatės.

Nuleidusi galvą išeinu iš Starbucks ir nuskubu gatve pirmyn, kol pasukusi už kampo išvystu įspūdingus granito laiptus ir stiklines Carter Spink duris. Pažvelgus į pažįstamą fasadą, mano krūtinę, rodos, kažkas surakina. Negaliu patikėti, kad vėl esu čia. Paskutinį kartą šias duris mačiau tada, kai apimta panikos pro jas lėkte išlėkiau. Tada buvau įsitikinusi, kad sužlugdžiau savo pačios karjerą; įsitikinusi, kad mano gyvenimui — galas.

Pyktis vėl užverda viduje. Trumpam užmerkiu akis, stengdamasi suvaldyti emocijas. Dar neturiu jokių įrodymų. Man reikia sutelkti dėmesį į tai, ką darau. Nagi. Aš galiu.

Pereinu gatvę ir ryžtingai užlipu laiptais. Beveik galiu save įsivaizduoti tą dieną — vaiduoklišką būtybę, šoko būsenos bėgančią šiais laiptais žemyn. Atrodo, kad visa tai įvyko praėjusiame gyvenime. Aš ne tik atrodau kaip kitas žmogus, aš jaučiuosi kaip kitas žmogus. Jaučiuosi iš naujo gimusi.

Giliai įkvepiu, įsisupu tvirčiau į apsiaustą ir pastumiu stiklines duris. Įžengus į fojė, mane staiga sukausto nepasitikėjimas. Ar iš tikrųjų elgiuosi teisingai? Ar tikrai noriu prasmukti inkognito į Carter Spink?

Taip. Tikrai. Mano kojos dreba, delnai drėksta, bet tvirtai žingsniuoju blizgančiomis marmurinėmis grindimis, akis įsmeigusi sau po kojomis. Nudrožiu prie naujos administratorės Melani, kuri pradėjo dirbti tik prieš kelias savaites iki mano pabėgimo.

— Sveiki, — pasisveikinu savo transvestito balsu.

— Kuo galiu jums padėti? — nusišypso man Melani. Jos veide nė kibirkštėlės atpažinimo. Negaliu patikėti, kad tai taip lengva.

Tiesą sakant, jaučiuosi vaikiškai įsižeidusi. Argi prieš tai buvau tokia niekuo neišsiskirianti?

— Atvykau į pobūvį, — sumurmu, nuleidusi galvą. — Esu padavėja. Betramo maisto tiekėjai, — priduriu, kad skambėtų įtikinamiau.

— Ak, taip. Pobūvis vyks keturioliktajame aukšte, — ji barbena kompiuterio klaviatūrą. — Kuo jūs vardu?

— Aš... Trišė, — sakau. — Trišė Geiger.

Melani žiūri į kompiuterio ekraną, susiraukia ir pabilsnoja pieštuko galu sau į dantis.

— Jūsų mano sąraše nėra, — pagaliau taria ji.

— Na, bet turėčiau ten būti, — vis dar nepakeliu galvos. — Tikriausiai įsivėlė klaida.

— Palaukite, tuoj paskambinsiu... — Melani suspaudžia telefono numerį ir trumpai pasikalba su kažkokia moterimi, vardu Džena. Tada pažvelgia į mane.

— Ji ateis jūsų pasitikti, — šypsodamasi mosteli į odinę sofą Melani. — Prašom sėstis.

Nueinu prie sofų ir staigiai nusisuku, pamačiusi ant vienos iš sofų su klientu sėdintį Deividą Spelmaną iš firmos. Nusisuku ne dėl to, kad jis būtų mane atpažinęs. Juk atsarga gėdos nedaro, todėl nueinu prie žvilgančių reklaminių lankstinukų apie Carter Spink filosofiją ir perverčiu vieną, kuriame išdėstomas požiūris į ginčo sprendimą.

Tiesą sakant, prieš tai niekada nesu varčiusi Carter Spink lankstinukų. Dieve, tai tikrai krūva beprasmio šlamšto.

— Triše?

— Ee... taip? — atsisuku į išvargusio veido moterį su smokingu. Rankoje ji laiko kažkokius spausdintus popierius ir susiraukusi žiūri į mane.

— Džena Martin, vyriausioji padavėja. Jūsų nėra mano sąraše. Ar anksčiau mums dirbote?

— Aš naujokė, — sakau tokiu pat žemu balsu. — Bet dirbau Eburio maisto tiekimo kompanijoje Glosteršyre.

— Nežinau, — ji vėl perbėga akimis popierius ir nekantriai susiraukia, peržiūrėjusi kitą lapą. — Brangioji, tavęs nėra mano sąraše. Nežinau, ką tu čia veiki.

— Aš kalbėjausi su vienu vyruku, — nemirktelėjusi sakau. — Jis patikino, kad jums pravers papildoma pagalba.

— Su vyruku? — ji atrodo suglumusi. — Su kuo? Su Toniu?

— Nepamenu jo vardo. Bet jis prašė ateiti.

— Jis negalėjo...

— Čia juk Carter Spink, ar ne? — apsidairau. — Čypsaido 95? Didžiulis pobūvis išėjimo į pensiją proga.

— Taip, — pastebiu moters veide šmėstelėjusią abejonę.

— Na, tai man buvo pasakyta ateiti čia, — leidžiu tik mažytę agresijos gaidelę savo balsui. Tik tam, kad ji suprastų: neketinu greitai pasiduoti.

Matau, kaip moteris įtemptai mąsto: jei ji atsisakys mane priimti, galiu iškelti jai sceną, o jai reikia pasirūpinti kitais darbuotojais, ką čia viena papildoma padavėja...

— Gerai! — pagaliau sako ji susierzinusi. — Bet tau reikės persirengti. Pakartok, koks tavo vardas?

— Trišė Geiger.

— Aišku, — ji užsirašo. — Na, Triše, mums metas kilti į viršų.

O Dieve. Aš patekau į vidų. Akivaizdu, kad esu sutverta nusikalstamoms avantiūroms! Kitą kartą reikės truputį pakelti sau kartelę: apiplėšti kazino Las Vegase ar panašiai.

Kildama pagalbinio personalo liftu su Džena, jaučiuosi beveik pakilios nuotaikos. Ant mano švarko atlapo puikuojasi plastikinis ženkliukas su užrašu „TRIŠĖ GEIGER“. Dabar man tereikia nepakelti galvos, palaukti geros progos ir patekti į vienuoliktąjį aukštą. Galėsiu ten patekti, radusi nepritvirtintą plokštę lubose, įlipusi į ventiliacijos vamzdį ir nusliuogusi ventiliacijos sistema.

Bet šiaip visada galiu pakilti liftu.

Mes įžengiame į virtuves, iš kurių galima tiesiogiai patekti į salę, kurioje vyks pobūvis. Nustebusi apsidairau. Nė neįsivaizdavau, kad visa tai yra čia. Tartum būčiau patekusi į teatro užkulisius. Virėjai pluša prie viryklių, o aptarnaujantis personalas zuja aplinkui, apsirengę ryškiomis žaliai ir baltai dryžuotomis uniformomis.

— Aprangą rasi ten, — Džena parodo į didžiulį pintą krepšį, pilną sulankstytų uniformų. — Greitai persirenk.

— Gerai, — pasiknisu po krepšį, ieškodama savo dydžio drabužių ir nueinu į moterų tualetą persirengti. Dar keletą kartų paryškinu lūpas raudonais lūpų dažais ir plaukus užmetu beveik ant akių, tada žvilgteliu į laikrodį.

Dabar penkios keturiasdešimt. Pobūvis prasideda šeštą. Dešimt po šešių vienuoliktasis aukštas turėtų ištuštėti. Arnoldas — labai populiarus partneris. Nė vienas nepraleis jo atsisveikinimo kalbos, jei tik galės. Be to, Carter Spink pobūviuose kalbos visada sakomos anksti, kad, prireikus, žmonės galėtų grįžti prie darbo.

O kol visi klausysis, aš įsmuksiu į Arnoldo kabinetą. Turėtų pavykti. Negali nepavykti. Spoksodama į keistą pačios atspindį, jaučiu savyje stiprėjantį nuožmų ryžtą. Arnoldui nepavyks pasprukti visiems manant, kad jis — linksmas, nekaltas senas meškiukas. Jis taip lengvai neišsisuks.

Be dešimties minučių šeštą mes visi susirenkame vienoje iš virtuvių ir gauname nurodymus. Karšti sumuštiniai... šalti sumuštiniai... beveik negirdžiu nieko. Juk visai neketinu iš tikrųjų dirbti padavėja. Dženai baigus savo paskaitą, išeinu kartu su visa grupe padavėjų iš virtuvės. Man įduotas padėklas su šampano taurėmis, kurį aš, pirmai progai pasitaikius, kažkur pastatau. Nužingsniuoju atgal į virtuvę ir paimu atidarytą butelį šampano, įsuptą į baltą servetėlę. Tada, įsitikinusi, kad niekas manęs nemato, pasprunku į moterų tualetą.

Štai. Dabar laukia sunkus etapas. Užsirakinu kabinoje ir palaukiu penkiolika minučių, kol aplinkui viskas nutyla. Aš nieko netraškinu, nešnarpščiu nosimi ir nekikenu klausydama, kaip viena mergina audringai rėžia išsiskyrimo kalbą kažkokiam Maikui. Šios minutės pačios ilgiausios mano gyvenime.

Pagaliau atsargiai atšaunu duris, išeinu ir atsargiai dirsteliu už kampo. Stovėdama ten aš galiu stebėti koridorių ir salės duris. Nemažai žmonių jau susirinko. Girdžiu juoką ir daug garsių kalbų. Padavėjai ir padavėjos vaikščioja nuo vieno žmogaus prie kito, o žmonės vis dar neramia srove plūsta koridoriumi. Atpažįstu merginas iš Visuomenės informacijos skyriaus... porą stažuotojų... vyresnįjį partnerį Oliverį Svoną... jie visi traukia į pobūvį ir mielai ima prie įėjimo siūlomas šampano taures.

Koridorius tuščias. Pirmyn.

Aplenkdama salę drebančiomis kojomis nusėlinu prie liftų ir laiptinės durų. Per trisdešimt sekundžių saugiai prasmunku pro duris ir kiek galėdama tyliau lipu laiptais žemyn. Niekas iš Carter Spink niekada nelipa laiptais, bet vis tiek.

Pasiekiu vienuoliktąjį aukštą ir per stiklines duris pasižiūriu į vidų. Nieko nematau. Tačiau tai nereiškia, kad ten nieko nėra. Už mano regėjimo lauko galėtų slėptis visa armija.

Na, bet teks surizikuoti. Keletą kartų giliai įkvepiu ir padrąsinu save. Niekas manęs neatpažintų su tokia baltai žalia padavėjos apranga. O dėl visa ko netgi išgalvojau istoriją, jei kas nors paklaustų, ką čia veikiu: aš atėjau palikti pono Sevilio kabinete siurprizą — butelį šampano.

Nagi. Nebegaliu ilgiau delsti.

Lėtai praveriu duris, statau pėdą ant mėlyna kilimine danga dengtų grindų ir su palengvėjimu iškvepiu. Aplinkui tuščia. Visas aukštas tarsi apmiręs. Tikriausiai visi nuskubėjo į pobūvį. Už kelių jardų išgirstu kažką kalbant telefonu, bet, nepaisydama gresiančio pavojaus, nervingai nuskubu Arnoldo kabineto link. Atrodo, kad visi pakeliui esantys darbo stalai tušti. Mano visi pojūčiai įsitempę. Dar niekada gyvenime nebuvau tokia atsargi ir susikaupusi.

Visų svarbiausia yra tinkamai išnaudoti laiką. Pradėsiu nuo kompiuterio, o paskui jau peržiūrėsiu visa kita. O gal pradėti nuo spintos su dokumentais? Greitai žvilgtelėsiu, kol įšils kompiuteris. Arba greitai peržiūrėsiu jo stalo stalčius. Tikriausiai viename guli jo BlackBerry. Nepagalvojau apie tai.

Kalbant atvirai, kabineto apieškojimo labai gerai neapgalvojau. Viena mano dalis niekada nesitikėjo patekti į pastatą, tuo labiau — į Arnoldo kabinetą. Be to, aš netgi nežinau, ko ieškoti. Gal laiškų. Ar skaičių. Visai praverstų kompaktinis diskas su užrašu „inkriminuojanti informacija“...

Staiga suakmenėju išgirdusi sau už nugaros balsus, sklindančius iš lifto. Šūdas. Reikia įsmukti į Arnoldo kabinetą, kol manęs nepamatė.

Apimta panikos, pagreitinu žingsnį. Pasiekiu Arnoldo kabinetą, paspaudžiu durų rankeną, atidarau duris ir užtrenkiu jas sau už nugaros. Greitai pasilenkiu, kad nebūčiau pastebėta pro stiklinį sienos viršų. Balsai vis artėja. Deividas Eldridžas, Keitė Tomson ir dar kažkas nepažįstamas. Jie praeina pro duris. Nepajudinu nė raumenėlio. Pamažu jie nutolsta. Ačiū Dievui.

Iškvepiu. Lėtai pakylu ir dirsteliu pro stiklą. Nieko nematyti. Aš saugi. Tik tuomet apsisuku ir apsidairau kabinete.

Jis tuščias.

Iškraustytas ir išvalytas.

Sumišusi žengiu kelis žingsnius į priekį. Stalas tuščias. Stalčiai tušti. Ant sienų išblukusios žymės nuo anksčiau kabėjusių nuotraukų. Kabinete nėra nieko, išskyrus ritinėlį lipnios juostos ant grindų ir kelis smeigtukus, vis dar įsmeigtus į skelbimų lentą.

Negaliu patikėti. Po tokių pastangų. Nuėjus taip toli. Velniai griebtų, nėra ko ieškoti?

Kažkur turi būti dėžės, staiga mane pagauna įkvėpimas. Taip. Viskas buvo sukrauta į dėžes, o jos sustatytos už durų... Išskubu iš kabineto ir paklaikusiomis akimis apsidairau. Jokių dėžių. Nieko. Reikia pažvelgti tiesai į akis — pavėlavau. Prakeikimas, pavėlavau. Apmaudas toks didelis, kad norisi į kažką trenkti.

Sunkiai kvėpuodama puolu į kambarį ir vėl apsidairau. Vis tiek reikėtų viską apžiūrėti. Dėl viso pikto.

Nueinu prie stalo ir vieną po kito patikrinu stalčius, kiekvieną atidarydama iki galo, atidžiai pažvelgdama į vidų ir net kyšteldama ranką vildamasi užčiuopti popierių. Apverčiu šiukšlių dėžę ir pakratau. Ranka perbraukiu sieną už skelbimų lentos, bet nieko ten nerandu. Dokumentų spinta taip pat tuščia... sieninės spintelės taip pat...

— Atleiskite?

Taip ir sustingstu nespėjusi ištraukti rankos iš spintelės. Šūdas. Šūdas.

— Taip? — atsisuku, užsidengusi veidą plaukais ir įbedusi akis į grindis.

— Leiskite paklausti, ką gi jūs čia veikiate?

Tai stažuotojas. Bilas... ar koks ten jo vardas? Jis keletą kartų dirbo pas mane.

Nusiramink. Jis manęs neatpažino.

— Pone, aš atnešiau butelį šampano, — sumurmu tuo geriausiu transvestito balsu, kokį tik galiu išspausti, ir linkteliu į ant grindų stovintį butelį. — Tai staigmena džentelmenui. Aš tik ieškojau, kur būtų geriausia jį palikti.

— Na, tik ne spintelėje, — kandžiai atrėžia Bilas. — Palikčiau jį tiesiog ant stalo. Ir jums nederėtų čia būti.

— Aš kaip tik ruošiausi eiti, pone, — nulenkiu galvą ir sprunku iš kabineto. Velniava. Vos išsisukau.

Nužingsniuoju į laiptinę ir išraudusi užbėgu laiptais aukštyn. Laikas dingti iš pastato, kol manęs kas nors nepastebėjo. Vis tiek dabar jau nieko neišsiaiškinsiu. Dievas žino, ką aš darysiu dėl Arnoldo, bet apie tai pamąstysiu vėliau. Dabar pirmiausia reikia iš čia dingti.

Girdžiu, kad pobūvis pačiame įkarštyje, kai aš išsėlinu pro laiptinės duris ir nuskubu į kambarį, kuriame palikau savo drabužius. Neketinu persirenginėti. Visada galėsiu padavėjos aprangą atsiųsti paštu...

— Triše? — į pakaušį man vožia Dženos balsas. — Ar čia tu?

Šūdas. Nenoriai atsisuku į ją. Moteriškė atrodo nejuokais įširdusi.

— Kur po velnių tu basteisi?

— Mm... dirbau?

— Ne, nedirbai. Nė karto tavęs salėje nemačiau! — ji atšauna. — Įsidėmėk, kad man daugiau nedirbsi. O dabar imk šituos ir judink savo užpakalį, — ji įbruka man į rankas lėkštę mažučių eklerų ir šiurkščiai stumteli mane pro duris į salę.

Apmirštu iš baimės.

Ne. Negaliu ten eiti. Nė už ką.

— Žinoma! Man tik reikia... paimti kokteiliniu servetėlių... — bandau grįžti, bet ji tiesiog pastoja man kelią.

— Ne, nereikia! Tu norėjai šio darbo! Tai dabar dirbk!

Ji vėl stipriai mane stumteli, ir aš išsvirduliuoju į sausakimšą salę. Jaučiuosi kaip įstumtas į areną gladiatorius. Džena stovi priešais duris, sukryžiavusi rankas ant krūtinės. Nėra kitos išeities. Teks dirbti. Stipriau suspaudžiu padėklą, nuleidžiu galvą ir lėtai nutipenu, įsimaišydama tarp žmonių.

Niekaip nepavyksta eiti natūraliai. Kojos kaip medinės. Plaukai pasišiaušia man ant sprando. Jaučiu, kaip ausyse pulsuoja kraujas. Sliūkinu pro brangius kostiumus, nedrįsdama pakelti akių, nedrįsdama stabtelėti, kad tik neatkreipčiau į save dėmesio. Negaliu patikėti, kad tai vyksta iš tikrųjų. Apsirengusi žaliai balta uniforma siūlau mažyčius eklerus savo buvusiems kolegoms.

O keisčiausia, kad, rodos, niekas to nepastebi.

Keletas rankų pačiupo eklerus nuo padėklo, bet į mane niekas nė nežvilgtelėjo. Visi pernelyg užsiėmę juokiasi ir plepa. Ūžesys kurtinantis.

Arnoldo niekur nematyti, bet neabejoju, kad jis kažkur yra. Mano skrandis skausmingai susitraukia nuo šios minties. Aš beviltiškai noriu į jį bent pažvelgti. Noriu pakelti galvą ir apsidairyti. Bet negaliu rizikuoti. Todėl aš ir toliau monotoniškai slenku ratais aplinkui. Visur išnyra pažįstami veidai. Pokalbių nuotrupos verčia mane pastatyti ausis.

— Kur Ketermanas? — kažkas klausia, kai einu pro šalį.

— Vienai dienai išvyko į Dubliną, — atsako Oliveris Svonas, ir aš su palengvėjimu atsipučiu. Jei čia būtų Ketermanas, esu tikra, kad jo kiaurai veriančios akys kaip mat mane atpažintų.

— Eklerai. Pasaka!

Kokios aštuonios rankos iškart užpuola mano padėklą, todėl esu priversta sustoti. Grupė stažuotojų, šluojančių maistą. Jie visada taip elgiasi vakarėliuose.

— Ooo. Aš paimsiu dar vieną.

— Aš taip pat.

Pradedu nervintis. Kuo ilgiau stoviu čia nejudėdama, tuo pažeidžiamesnė jaučiuosi. Bet negaliu pabėgti. Jų rankos vis leidžiasi ant padėklo.

— Gal žinote, ar dar liko braškinių pyragaičių? — paklausia manęs vyrukas su akiniais be rėmelių.

— Mm... nežinau, — suniurnu, įsmeigusi akis sau po kojomis.

Šūdas. Dabar jis tiriamai į mane spokso. Jis netgi pasilenkia, kad galėtų geriau įsižiūrėti. Negaliu ant veido užleisti plaukų, nes abiem rankomis laikau padėklą.

— Ar čia... Samanta Svyting? — jis atrodo nesitveriantis smalsumu. — Ar tai tikrai jūs?

— Samanta Svyting? — viena mergina išmeta iš rankų eklerą. Kita žiopteli ir užsidengia ranka burną.

— Mm... taip, — galiausiai sušnibždu. Mano veidas raudonas kaip burokas. — Tai aš. Bet prašau, niekam nesakykite. Aš noriu likti nepastebėta.

— Tai štai ką jūs dabar veikiate? — vyrukas su akiniais be rėmelių atrodo apimtas siaubo. — Jūs dirbate padavėja?

Stažuotojai vėpso į mane, tarsi būčiau Žlugusios Teisininko karjeros vaiduoklis.

— Ne toks jau blogas darbas, — įstengiu žvaliai šyptelėti. — Gauni nemokamų sumuštinių!

— Taigi jūs padarėte vieną klaidą — ir viskas? — sunkiai nuryja seiles ką tik numetusi eklerą mergina. — Tavo teisininkės karjera palaidota amžiams?

— Ee... beveik, — linkteliu galvą. — Gal dar eklerų?

Bet niekas jau neatrodo išalkęs. Tiesą sakant, jų visų veidai šiek tiek pažaliuoja.

— Man tik reikia... grįžti prie savo stalo, — sumikčioja vyrukas su akiniais be rėmelių. — Tik patikrinsiu, ar neturiu kokio nors neatlikto darbo...

— Aš taip pat, — suskumba mergina, statydama taurę šampano kur papuola.

— Samanta Svyting! — staiga girdžiu kitą stažuotoją šnypščiantį grupei jaunesniųjų partnerių. — Pažvelkite! Ji — padavėja!

— Ne! — žiopteliu. — Niekam nesakykite...

Bet jau per vėlu. Matau, kaip visa ta žmonių grupelė atsisuka į mane. Jų visų veido išraiškos vienodai iškreiptos siaubo.

Tą akimirką man pasidaro taip gėda, kad norisi prasmegti skradžiai žemę. Tai žmonės, su kuriais aš dirbau. Žmonės, kurie mane gerbė. O dabar aš, apsirengusi dryžuota uniforma, juos aptarnauju.

Tačiau manyje pamažu stiprėja iššūkio dvasia.

Apsišikit, pagaunu mintį savo galvoje. Kodėl man turėtų būti gėda dirbti padavėja?

— Sveiki, — sakau, atmesdama atgal plaukus. — Pageidausite deserto?

Vis daugiau žmonių atsisuka, vis daugiau akių sužiūra į mane. Girdžiu, kaip per salę nuvilnija šnabždesys. Kitas aptarnaujantis personalas taip pat vėpso į mane. Galvos gręžiasi iš visų pusių. Dabar jaučiuosi tarsi būčiau magnetas, o jie — geležėlės. Tačiau nematau nė vieno draugiško veido.

— Jėzau Kristau! — girdžiu kažką sumurmant. — Tik pažiūrėk į ją.

— Ar jai čia dera būti? — kažkas sušunka.

— Ne, — sakau, stengdamasi kalbėti ramiai. — Jūs teisus, nedera.

Apsisuku išeiti, bet esu iš visų pusių tirštai supama kostiumuotų žmogystų. Negaliu pro juos prasibrauti. Tada mano skrandis apsiverčia. Per tarpelį tarp žmonių išvystu pažįstamą kupetą žilų plaukų. Pažįstamus rausvus skruostus. Pažįstamą draugišką šypseną.

Arnoldas Sevilis.

Mūsų akys susitinka per atstumą ir, nors jis šypsosi, jo žvilgsnis atšiaurus. Tokio šalto jo žvilgsnio dar niekada nemačiau. Jame dega ypatinga neapykanta, kuri skirta tik man.

Žvelgiant į jį man pasidaro bloga. Mane apima gyvuliška baimė. Išsigąstu ne jo pykčio, bet dviveidiškumo. Jis apmulkino visus. Visiems kitiems esantiems čia Arnoldas Sevilis asocijuojasi su mielu Kalėdų Seneliu. Minia prasiskiria, ir jis žengia manęs link, rankoje laikydamas taurę šampano.

— Samanta, — maloniai kreipiasi jis į mane. — Kažin ar gražu taip elgtis?

— Tu uždraudei man įkelti koją į šį pastatą, — girdžiu save atrėžiant. — Neturėjau kito pasirinkimo.

O Dieve. Blogas atsakymas. Pernelyg agresyvus.

Reikia susivaldyti, arba bus neįmanoma kalbėtis. Mano padėtis ir taip jau pakankamai nepavydėtina. Stoviu čia su padavėjos apranga, mane akimis gręžia visa salė tarsi būčiau užklydęs pasiutęs šuo. Reikia išlikti ramiai, šaltai ir drąsiai.

Tačiau išvydusi po tiek laiko Arnoldą akis į akį, netenku pusiausvyros. Negaliu nusiraminti, nors ir labai stengiuosi. Mano skruostai dega, krūtinė skausmingai apsunksta. Visos praėjusių savaičių emocijos ir traumos staiga sukunkuliuoja neapykanta.

— Tu mane atleidai iš darbo, — žodžiai prasiveržia iš mano lūpų, nespėjus jų sulaikyti. — Tu melavai.

— Samanta, žinau, kad tau teko išgyventi nelengvą laikotarpį, — Arnoldas kalba kaip direktorius su aikštingu vaiku. — Bet tikrai... — jis pasisuka į vyrą, kurio nepažįstu, ir pavarto akimis. — Buvusi darbuotoja, — sako jis pusbalsiu, — nestabilios psichikos.

Ką? ką?

— Esu visiškai stabilios psichikos! — surinku iš siaubo. — Aš tik noriu atsakymo į vieną mažą klausimėlį. Jis labai paprastas. Kada tiksliai jūs padėjote tą raštelį ant mano stalo?

Arnoldas skeptiškai nusijuokia.

— Samanta, aš išeinu į pensiją. Ar tikrai dabar tinkamas laikas? Ar galėtų kas nors padėti ja atsikratyti? — patylomis ištaria jis, dairydamasis virš žmonių galvų.

— Kaip tik todėl tu nenorėjai, kad grįžčiau, ar ne? — mano balsas dreba iš pasipiktinimo. — Nes gal būčiau pradėjusi klausinėti keblių dalykų. Nes būčiau išsiaiškinusi tiesą.

Žmonės kambaryje suošia. Bet ne gerąja prasme. Girdžiu kaip šnibždama: „Dėl Dievo meilės“ ir „Kaip jai pavyko čia patekti?“ Reikia tuojau pat užsičiaupti, jei noriu išsaugoti nors dalelę savo patikimumo ar išdidumo. Bet negaliu susivaldyti.

— Aš juk nepadariau klaidos, ar ne? — žengiu žingsnį jo link. — Tu mane pakišai. Tu sužlugdei mano karjerą, ramiai stebėjai, kaip griūva mano gyvenimas...

— Tikrai, — atrėžia Arnoldas nusisukdamas. — Jau darosi nejuokinga.

— Tik atsakyk į klausimą! — surinku jam į nugarą. — Kada padėjai raštelį ant mano stalo, Arnoldai? Nes tikrai netikiu, kad jis ten gulėjo iki galutinio termino.

— Žinoma, kad gulėjo, — susierzinęs Arnoldas trumpam atsisuka ir duoda suprasti, kad pokalbis baigtas. — Aš jį palikau tavo kabinete gegužės 28-ąją.

Gegužės 28-ąją?

Kur man girdėta gegužės 28-oji? Kodėl man ši data atrodo klaidinga?

— Netikiu, — sakau su beviltišku pykčiu balse. — Tiesiog tavimi netikiu. Manau, kad mane pakišai. Manau...

— Samanta? — kažkas baksteli man į petį ir atsisukusi pamatau apsaugininką Ernestą. Jo pažįstamas šiurkštus veidas išduoda, kad jam nejauku. — Esu priverstas tavęs paprašyti išeiti.

Koks pažeminimas. Jie rimtai mane išvaro? Po to, kai iš esmės gyvenau čia septynerius metus? Jaučiu, kaip paskutinės mano šaltakraujiškumo dalelės nyksta. Karštos ašaros kaupiasi akyse.

— Tiesiog išeik, Samanta, — su užuojauta sako Oliveris Svonas. — Neužtrauk sau dar didesnės gėdos.

Kelias sekundes spoksau į jį, paskui iš eilės nužvelgiu visus vyresniuosius partnerius.

— Aš buvau gera teisininkė, — sakau drebančiu balsu. — Gerai dirbau. Jūs visi tai žinote. Bet jūs mane ištrynėte, tarsi nė nebūčiau egzistavusi, — nuryju gumulą gerklėje. — Na, jūs daug praradote.

Salėje visiška tyla. Padedu padėklą su eklerais ant artimiausio stalo ir išdidžiai išžingsniuoju. Vos uždariusi duris, už nugaros išgirstu gyvą pokalbių šurmulį.

Tyliai leidžiuosi liftu žemyn su Ernestu. Jei ką nors pasakyčiau, apsipilčiau ašaromis. Negaliu patikėti, kaip sušikau savo planą. Man nepavyko nieko naujo rasti. Mane atpažino. Patyriau pažeminimą visų bendradarbių akivaizdoje. Dabar būsiu dar didesnis juokelių personažas negu buvau prieš tai.

Išėjusi iš pastato patikrinu mobilųjį telefoną. Gavau tekstinį pranešimą nuo Nato. Jis klausia, kaip man sekėsi. Keletą kartų perskaitau, bet neprisiverčiu atsakyti. Taip pat neprisiverčiu grįžti į Geigerių namus. Negaliu su jais susitikti šį vakarą, nors tikriausiai dar spėčiau į traukinį.

Autopiloto režimu nuslenku iki stoties ir sėdu į metro. Stebiu savo išblyškusio, neišraiškingo veido atvaizdą lange. Visą kelią mano mintys zvimbia galvoje. Gegužės 28-oji. Gegužės 28-oji.

Atsakymas mane pritrenkia tik įžengus pro savo namo paradines duris. Gegužės 28-oji. Gėlių paroda Čelsyje. Žinoma. Gegužės 28-ąją visą dieną mes praleidome Čelsyje — Arnoldas, Ketermanas, Gajus ir aš leidome sau trumpam atsipūsti nuo darbų. Arnoldas atvyko tiesiai iš Paryžiaus ir iškart nuvažiavo namo. Jis net nebuvo užsukęs į biurą.

Jis melavo. Žinoma, kad melavo. Nuovargis ir pyktis susilieja manyje. Bet nieko negaliu dabar padaryti. Niekas manimi nepatikės. Nugyvensiu likusį gyvenimą, kitiems tikint, kad tai buvo mano klaida.

Pakylu į savo aukštą, jau apgraibomis ieškau rakto, beviltiškai tikėdamasi, kad manęs neišgirs ponia Farlei. Jau planuoju ilgai gulėti karštoje vonioje. Ir tada sustingstu tarpduryje. Keletą sekundžių nejudėdama įtemptai mąstau.

Lėtai apsisuku ir nužingsniuoju prie lifto. Dar yra viena galimybė.

Pakylu du aukštus ir išeinu iš lifto. Viskas beveik identiška, kaip ir mano aukšte — ta pati kiliminė danga, tie patys tapetai, tos pačios lempos. Tik skirtingi numeriai ant butų durų. 31 ir 32. Neįstengiu tiksliai prisiminti, kurio man reikia, todėl galiausiai pasirenku 31-ąjį, nes prie tų durų patiestas minkštesnis kilimėlis kojoms. Susmunku ant grindų, pasidedu rankinę šalia, atsiremiu į duris ir pradedu laukti.

Jaučiuosi visai išsekusi, kai pagaliau iš lifto išskuba Ketermanas. Nieko nevalgiusi ir negėrusi kiurksojau ten ištisas tris valandas. Esu viskam apatiška ir išvargusi. Bet vos tik jį pamačiusi, šoku ant kojų ir atsiremiu į sieną, nes kojas pakerta nuovargis.

Ketermanas atrodo šokiruotas, bet greitai susigrąžina savo įprastą akmeninę išraišką.

— Samanta, ką tu čia veiki?

Stovėdama ten mąstau, ar jis girdėjo, kad aš buvau šiandien biure. Tikriausiai jis jau girdėjo visą tą siaubingą istoriją, bet, žinoma, jis neišsiduos.

— Ką tu čia veiki? — pakartoja Ketermanas. Vienoje rankoje jis laiko milžinišką metalinį portfelį. Jo veidas blausiai apšviestas dirbtinės šviesos.

Žengiu žingsnį į priekį.

— Žinau, kad esu tas žmogus, kurį dabar matyti norite mažiausiai, — pasitrinu savo skaudamą kaktą. — Patikėkite, aš taip pat nenoriu čia būti. Iš visų žmonių pasaulyje, į kuriuos galėčiau kreiptis pagalbos... jūs būtumėte paskutinis. Jūs esate paskutinis.

Akimirkai nutylu. Ketermanas net nesumirksėjo.

— Taigi tas faktas, kad aš esu čia ir prašau jūsų pagalbos... turėtų jums įrodyti, — pasižiūriu į jį nevilties kupinu žvilgsniu: — kad mano ketinimai rimti. Privalau jums šį tą pasakyti, o jūs turite išklausyti. Privalote.

Ilga tylos pauzė. Girdžiu gatvėje stabdomo automobilio stabdžių cypimą, kažkieno kimų juoką. Ketermano veidas vis dar griežtas ir ramus. Negaliu numanyti, apie ką jis galvoja. Pagaliau jis kyšteli ranką į kišenę ir išsitraukia raktą. Praėjęs pro mane jis atrakina 32-ojo buto duris ir galiausiai atsisuka:

— Užeik.

Dvidešimt antras

Prabundu ir, atmerkusi akis, išvystu sutrūkinėjusias purvinas lubas. Mano akys užkliūva už didžiulio voratinklio kambario kampe. Pažvelgusi žemyn matau išklerusias lentynas, prigrūstas knygų, vaizdajuosčių, laiškų, senų kalėdinių papuošimų. Ant vienos lentynos netgi guli apatinės kelnaitės.

Kaip aš pragyvenau tokiame šiukšlyne septynerius metus?

Kaip to nepastebėdavau?

Nusispiriu antklodę, išlipu iš lovos ir apsiblaususi apsidairau aplink. Kilimas po mano kojomis toks šiurkštus, kad susiraukiu. Jį reikėtų gerai išsiurbti. Tikriausiai valytoja liovėsi tvarkiusi mano namus, kai nepervedžiau jai pinigų.

Visos grindys nuklotos drabužiais. Pasiraususi tarp jų, randu chalatą. Apsivilkusi nueinu į virtuvę. Jau buvau pamiršusi, kokia pilka, šalta ir spartietiška ji buvo. Šaldytuvas, žinoma, tuščias, bet randu pakelį ramunėlių arbatos. Pripylusi vandens į virdulį, ji užkaičiu ir užsiropščiu ant baro kėdės, žvelgdama į mūrinę sieną priešais save.

Jau beveik penkiolika po devynių. Ketermanas jau darbe. Jis imsis tokių veiksmų, kokių ketina imtis. Laukiu, kol mane supurtys jaudulys... bet nieko nenutinka. Jaučiuosi keistai rami. Niekas jau dabar nepriklauso nuo manęs; daugiau nieko negaliu padaryti.

Jis išklausė mane. Jis tikrai manęs klausėsi, uždavė klausimų ir net išvirė man puodelį arbatos. Praleidau jo bute daugiau negu valandą. Jis nepasakė, ką mano ir ką ketina daryti.

Jis net nepasakė, ar patikėjo manimi, ar ne. Bet kažkas man kužda, kad patikėjo.

Virduliui pradėjus šnypšti, kaip tik tuo metu suskamba durų skambutis. Aš minutėlę delsiu, bet įsisupu į chalatą ir lėtai nueinu į prieškambarį. Pro akutę duryse pamatau įdėmiai žiūrinčią į mane ponią Farlei. Rankose ji laiko glėbį paketų.

Žinoma. Kas gi daugiau?

Aš atidarau duris.

— Labas rytas, ponia Farlei.

— Samanta! Taip ir maniau, kad čia tu! — sušunka ji. — Taip seniai tavęs nemačiau! Net neįsivaizdavau... aš nežinojau, ką ir galvoti...

— Buvau išvykusi, — nusišypsau. — Atleiskite, kad jūsų neįspėjau. Bet aš ir pati nieko neplanavau.

— Suprantu, — ponios Farlei akys bėgioja labai greitai. Ji spokso į mano šviesius plaukus, veidą ir pro mano petį į butą, tarsi ieškodama kokių užuominų.

— Ačiū, kad priėmėte mano siuntinius, — ištiesiu rankas. — Ar galiu...

— O! Žinoma, — ji įteikia man porą traškančių popierinių maišelių ir kartoninę dėžę, vis dar akivaizdžiai nesitverdama savame kailyje iš smalsumo. — Tikriausiai dirbant tokius įtakingus darbus merginoms tenka neplanuotai išvykti į užsienį...

— Aš nebuvau užsienyje, — pastatau dėžes ant žemės. — Dar kartą ačiū.

— Ak, nėra už ką! Aš žinau, ką reiškia, kai... atsiranda sunkumų šeimoje, — bando spėti ji.

— Neturėjau sunkumų šeimoje, — mandagiai atsakau.

— Na, žinoma! — ji atsikrenkščia. — Na, kad ir kaip būtų. Dabar tu jau grįžai. Iš... kažkur, kur buvai.

— Ponia Farlei, — vos susilaikau nesusijuokusi. — Jūs tikrai norėtumėte sužinoti, kur aš buvau?

Ponios Farlei reakcija verta Oskaro apdovanojimo.

— Ką tu! Ne! Juk tai visai ne mano reikalas! — karštai užprotestuoja ji. — Tikrai, aš nė nesvajočiau... Man jau metas eiti, — ji pradeda atbulomis trauktis nuo mano slenksčio.

— Dar kartą ačiū! — sušunku, kai ji dingsta už savo buto durų.

Vos spėju uždaryti duris, kai suskamba telefonas. Pakėlusi ragelį staiga susimąstau, kiek žmonių skambino man šiuo numeriu per pastarąsias kelias savaites. Autoatsakiklyje netelpa žinutės, bet perklausiusi pirmas tris, visas nuo mamos ir vieną už kitą piktesnes, aš numojau į jį ranka.

— Klausau?

— Samanta, — pasigirsta dalykiškas balsas. — Čia — Džonas Ketermanas.

— Ak, — man iškart pasidaro karšta. — Sveiki.

— Norėjau paprašyti, kad šiandien niekur neišvyktumei. Gali būti, kad tau reikės pasikalbėti su keletu žmonių.

— Žmonių?

Po trumpos pauzės Ketermanas patikslina:

— Su tyrėjais.

O Dieve. O Dieve. Man norisi pašokti iš džiaugsmo ir sykiu apsipilti ašaromis, ar panašiai. Bet kažkaip įstengiu susitvardyti.

— Tai jūs kažką išsiaiškinote?

— Šiuo metu nieko negaliu komentuoti, — Ketermano balsas toks pats atšiaurus ir oficialus, kaip visada. — Man tik reikia žinoti, ar su tavimi bus galima susisiekti.

— Žinoma. Kur man reikės ateiti?

— Mes norėtume, kad tu ateitum pas mus, į Carter Spink biurą, — atsako jis be lašelio ironijos balse.

Vėpsau į telefoną ir man norisi kvatotis. Ar į tą patį Carter Spink biurą, iš kurio vakar buvau išmesta? — norisi drėbti man. Į tą patį Carter Spink biurą, į kurį man draudžiama įkelti koją?

— Paskambinsiu tau, — priduria Ketermanas. — Turėk prie savęs mobilųjį telefoną. Tikriausiai tau reikės atvykti po kelių valandų.

— Gerai. Būtinai, — giliai įkvepiu. — Ir prašau, tik pasakykite man. Nereikia konkrečiai, bet., ar mano teorija pasitvirtino?

Kitame laido gale girdėti tik linijos traškesys. Sulaikau kvapą.

— Ne visai tiksliai, — galiausiai atsako Ketermanas, ir mane supurto kvapą gniaužiantis triumfo virpulys. Tai reiškia, kad kai kas pasitvirtino ir tiksliai.

Telefone pasigirsta pypsėjimas. Padedu ragelį ir pažvelgiu į savo atvaizdą prieškambario veidrodyje. Mano skruostai išraudę, o akys blizga.

Aš buvau teisi. Ir jie tai žino.

Staiga suvokiu, kad jie gali man pasiūlyti grįžti į darbą. Jie man pasiūlys tapti partnere. Nuo šios minties man pasidaro taip gera... bet sykiu keistai baisu.

Pereisiu tą tiltą, kai prie jo prieisiu.

Nueinu į virtuvę susijaudinusi, negalėdama nustygti savo vietoje. Ką, po velnių, man veikti tas kelias valandas? Užpilu karštu vandeniu ramunėlių arbatos maišelį ir minutėlę žiūriu į jį, maišydama arbatą šaukšteliu. Staiga man kyla puiki mintis.

Užtrunku tik dvidešimt minučių išbėgti iš namų ir nusipirkti tai, ko reikia. Sviestas, kiaušiniai, miltai, vanilė, cukrus.

Kepimo formos. Maišytuvai. Maistinių svarstyklių rinkinys. Ir visa kita. Negaliu patikėti, kiek daug įrangos trūksta mano virtuvei. Kaip aš čia gaminau valgį?

Na, aš gi jo negaminau.

Neturiu prijuostės, taigi užsirišu senus marškinius. Neturiu dubens ir pamiršau nusipirkti, todėl naudoju plastikinę vonelę, kurią radau padovanotame aromaterapijos rinkinyje.

Po valandos plakimo ir kepimo aš pagaminu tortą. Trys aukštai vanilinių biskvitų, perteptų sviestiniu kremu, su citrininiu glaistu ir cukrinėmis gėlėmis.

Spindėdama iš pasitenkinimo žvelgiu į jį kelias akimirkas. Tai mano penktasis tortas ir pirmutinis didesnis negu dviejų aukštų. Nusirišu savo senus marškinius, pasitikrinu, ar kišenėje saugiai guli mobilusis telefonas, paimu tortą ir išeinu iš buto.

Kai paspaudus ponios Farlei durų skambutį, ji atidaro duris, ji atrodo nustebusi, mane matydama.

— Laba diena! — pasisveikinu. — Aš jums kai ką atnešiau. Norėjau padėkoti už tai, kad rūpinatės mano siuntiniais.

— Ak! — ji apstulbusi išplečia akis, kai pamato tortą: — Samanta! Tikriausiai kainavo labai daug!

— Aš jo nepirkau, — išdidžiai sakau. — Iškepiau pati.

Ponia Farlei atrodo sukrėsta.

— Iškepei pati?

— Mhm, — išsišiepiu nuo ausies iki ausies. — Ar galiu užeiti į vidų ir išvirti jums kavos?

Ponia Farlei spokso į mane kaip perkūno trenkta, negalėdama ištarti nė žodžio, tad aš praeinu pro ją į jos butą. Gėda prisipažinti, bet dar niekada čia nebuvau. Pažįstu ją trejus metus, bet nė karto neperžengiau jos durų slenksčio. Mane pasitinka nepriekaištinga švara ir tvarka. Aplinkui daug antikvarinių baldų ir daiktų, ant kavos stalelio stovi dubuo su rožių žiedlapiais.

— Sėskitės, — sakau. — Aš rasiu virtuvėje, ko reikia.

Vis dar apstulbusi iš netikėtumo ponia Farlei susmunka apmušalais aptrauktoje kėdėje.

— Prašau, — silpnai paprašo ji. — Nieko nesudaužyk.

— Neketinu nieko daužyti. Ar norėtumėte kavos su pieno puta? Ir su muskatu?

Po dešimties minučių išskubu iš virtuvės, nešina dviem puodeliais kavos ir tortu.

— Štai, — atpjaunu poniai Farlei gabalėlį. — Paragaukite ir pasakykite savo nuomonę.

Senutė paima lėkštutę ir kelias sekundes įtariai į ją žiūri.

— Pati jį iškepei, — galiausiai pasitikslina ji.

— Taip!

Ponia Farlei pakelia gabalėlį sau prie burnos, bet stabteli. Atrodo, kad ji pradeda nerimauti.

— Nesijaudinkite, nenusinuodysite! — patikinu ir paimu pati kąsnelį į burną. — Matote? Aš tikrai moku gaminti valgį! Garbės žodis!

Labai atsargiai ponia Farlei įsideda mažą gabalėlį į burną. Ji kramto ir spokso į mane nuostabos kupinomis akimis.

— Skanu! Koks lengvumas! Tikrai pati iškepei?

— Atskirai suplakiau kiaušinio baltymus, — paaiškinu. — Tai suteikia tortams gaivumo ir lengvumo. Jei norite, galėsiu duoti jums receptą. Išgerkite kavos, — paduodu jai puodelį į rankas. — Tikiuosi, nesupyksite, kad pasinaudojau jūsų elektriniu plakikliu. Viskas puikiai pavyksta, jei pašildai iki tinkamos temperatūros.

Ponia Farlei spokso į mane, tarsi aš kalbėčiau nesuprantama kalba.

— Samanta, — pagaliau prabyla ji. — Kur tu buvai dingusi šias kelias savaites?

— Aš buvau... kai kur išvykusi, — mano akys užkliūva už dulkių skudurėlio ir flakonėlio skysčio mediniams paviršiams valyti ant stalo krašto. Ji tikriausiai tvarkėsi, kai aš stovėjau prie durų. — Jumis dėta, nenaudočiau šio valymo skysčio. Galiu rekomenduoti geresnį.

Ponia Farlei pastato puodelį ant stalelio ir palinksta į priekį savo kėdėje. Jos kaktą vagoja rūpesčio raukšlės.

— Samanta, juk tu neįstojai į kokią religinę sektą?

— Ne! — negaliu susilaikyti nesusijuokusi. — Aš tiesiog užsiėmiau... šiek tiek kitokia veikla. Dar kavos?

Nueinu į virtuvę suplakti dar pieno putų. Grįžusi į svetainę randu ponią Farlei, dorojančią antrą gabalėlį torto.

— Labai skanu, — sako ji pilna burna. — Ačiū.

— Na... žinote, — truputį nejaukiai gūžteliu pečiais. — Ačiū, kad rūpinotės, kur esu visą šį laiką.

Ponia Farlei pabaigia gabalėlį torto, padeda lėkštutę ant stalo ir kelias akimirkas atidžiai į mane žvelgia, pakreipusi galvą į vieną pusę, kaip paukštis.

— Brangioji, — pagaliau sako ji. — Nežinau, kur buvai ir ką veikei, bet, šiaip ar taip, tu neatpažįstamai pasikeitei.

— Žinau, pasikeičiau šukuoseną... — pradedu, bet ponia Farlei papurto galvą.

— Matydavau tave, amžinai skubančią iš namų ir į namus, grįžtančią vėlai vakare, visada tokią pavargusią. Tokią susirūpinusią. Pamanydavau sau, kad atrodai kaip... kaip tuščias žmogaus kiautas. Kaip sudžiūvęs lapas. Išaiža.

Sudžiūvęs lapas? Pasipiktinu mintyse. Išaiža.

— Bet dabar tu pražydai! Tu atrodai stipri, sveika... atrodai laiminga... — ji pastato puodelį ir vėl palinksta į priekį. — Kad ir ką būtum veikusi, brangioji, atrodai nuostabiai.

— Ak. Na, ačiū, — droviai nusišypsau. — Aš ir jaučiuosi kitaip. Šiomis dienomis aš daug labiau atsipalaidavusi, — susimąsčiusi gurkšteliu kavos ir patogiai atsiremiu į kėdės atlošą. — Dabar džiaugiuosi gyvenimu labiau negu anksčiau... Pastebiu daugiau gražių dalykų negu anksčiau...

— Tik nepastebi, kad tavo telefonas skamba, — švelniai pertraukia mane ponia Farlei, linktelėdama į mano kišenę.

— Ak! — nustebusi krūpteliu ir griebiu telefoną. — Man reikia atsiliepti. Atsiprašau.

Atlenkusi telefoną, iškart ausyje išgirstu Ketermano balsą.

— Samanta.

Tris valandas Carter Spink biure kalbuosi su vyruku iš Teisės organizacijos, dviem vyresniaisiais firmos partneriais ir kažkokiu vyruku iš Third Union banko. Iki priešpiečių jaučiuosi išsunkta kaip citrina nuo nuobodaus tų pačių dalykų kartojimo tiems patiems atidiems, šiek tiek sumišusiems veidams. Nuo ryškaus kabineto apšvietimo man paskausta galva. Pamiršau, kokia beorė ir sausa čia atmosfera.

Vis dar neišsiaiškinau, kas iš tikrųjų vyksta. Teisininkai tokie prakeiktai diskretiški. Aš tik žinau, kad kažkas lankėsi Arnoldo namuose, ir tik tiek. Bet net jei niekas neketina pripažinti, aš žinau, kad buvau teisi. Mano teorija pasitvirtino.

Po paskutinio pokalbio į kabinetą, kuriame sėdžiu, įnešama lėkštė su sumuštiniais, buteliu mineralinio vandens ir pyragaičiu. Atsistoju, pasirąžau, ištiesiu rankas ir žvilgteliu pro langą.

Jaučiuosi čia kaip kalėjime. Pasigirsta švelnus beldimas, ir pro duris įeina Ketermanas.

— Gal jau galiu eiti? — paklausiu. — Sėdžiu čia jau valandų valandas.

— Mums gali reikėti su tavimi vėl pasikalbėti, — jis mosteli į sumuštinius. — Suvalgyk priešpiečius.

Negaliu pasilikti šiame kabinete nė minutės ilgiau. Man reikia bent jau pramankštinti kojas.

— Aš tik nubėgsiu trumpam atsigaivinti, — pranešu ir išskubu iš kambario, jam nespėjus paprieštarauti.

Mano pasirodymas moterų tualete nutildo visas moteris. Užsidariusi kabinoje girdžiu, kaip jos susijaudinusios kažką šnibžda ir murma. Kai išeinu, jos visos vis dar stovi prie kriauklių. Jaučiu jų svilinančius kaip saulės lempos žvilgsnius.

— Tai ar tu grįžti į darbą, Samanta? — paklausia jaunesnioji partnerė Liusė.

— Dar nežinau, — nusisuku plautis rankų, jausdama pasitikėjimą savimi.

— Tu atrodai taip pasikeitusi, — pavydžiai nutęsia kita mergina.

— Tavo rankos! — šūkteli Liusė, kai plaunuosi jas. — Jos tokios įdegusios ir švelnios. Gal buvai mineralinių vandenų kurorte?

— Ee... ne, — paslaptingai nusišypsau. — Bet ačiū. O kaip jums sekėsi čia?

— Gerai, — Liusė kelis kartus linkteli galvą. — Tikrai daug darbo. Praėjusią savaitę dirbau šešiasdešimt šešias valandas. Nemiegojau dvi naktis.

— O aš — tris, — įsiterpia kita mergina. Ji kalba nerūpestingai, bet jos veide galima įžvelgti pasididžiavimą ir tamsiai pilkus šešėlius po akimis. Ar ir aš taip atrodydavau? Visa išblyškusi, išvargusi ir įsitempusi?

— Puiku! — mandagiai atsakau, šluostydamasi rankas. — Na, man jau metas eiti. Iki pasimatymo.

Išeinu iš moterų tualeto ir žingsniuoju atgal į kabinetą, kuriame vyko pokalbiai, visiškai paskendusi savo mintyse, kai išgirstu pažįstamą balsą.

— O Dieve, Samanta?

— Gajau? — nustebusi pakeliu akis ir pamatau jį skubantį koridoriumi manęs link. Jis atrodo pasitempęs ir įdegęs, o šypsena akinanti labiau negu bet kada.

Nesitikėjau čia pamatyti Gajaus. Tiesą sakant, dėl to jaučiuosi šiek tiek sutrikusi.

— Tik pažvelk į save! — jis tvirtai sugriebia mano pečius ir atidžiai pažvelgia į veidą. — Atrodai fantastiškai.

— Maniau, kad esi Honkonge.

— Grįžau šįryt. Mane ką tik trumpai informavo apie situaciją. Velniai griebtų, Samanta, tai neįtikėtina, — jis prislopina balsą. — Tik tu ir galėjai atskleisti visą šią painiavą. Arnoldas. Niekada nebūčiau patikėjęs. Bet kas, tik ne jis. Mane ištiko šokas. Šokiruoti visi. Visi, kurie žino, — priduria jis jau visai pašnibždomis. — Akivaizdu, kad ši žinia dar nepasiekė žiniasklaidos.

— Aš net nežinau, kokia dabartinė „situacija“, — atsakau, neslėpdama apmaudo. — Niekas man nieko nesako.

— Na, dar pasakys, — Gajus kyšteli ranką į kišenę ir išsitraukęs savo BlackBerry pašnairuoja į jį. — Tu esi šio mėnesio žvaigždė. Visada tai žinojau, — jis pakelia į mane akis. — Žinojau, kad niekada nesuklydai.

Išverčiu akis. Kaip jis gali šitaip kalbėti?

— Visai ne, — atsakau, pagaliau atgavusi kalbos dovaną. — Visai ne. Jei pameni, tu tvirtinai, kad pridariau daug klaidų. Sakei, kad esu „nepatikima“.

Jaučiu, kaip visos senos nuoskaudos ir pažeminimas sukyla manyje. Nusuku žvilgsnį.

— Aš sakiau, kad kiti žmonės kalbėjo, jog tu ne pirmą kartą klysti, — Gajus nutyla, kažką spaudydamas savo kompiuteriuke ir susiraukęs pažvelgia į mane: — Po velnių, Samanta. Aš tave užstojau. Aš tikrai buvau tavo pusėje. Gali paklausti bet ko!

Aha. Žinoma. Todėl net nenorėjai priimti manęs į savo namus.

Bet garsiai nieko nesakau. Tikrai nenoriu vėl iš naujo visko išgyventi. Tai jau praeitis.

— Gerai, — pagaliau sakau. — Nesvarbu.

Mes toliau einame koridoriumi kartu. Gajus vis dar įnikęs spaudinėja savo BlackBerry. Viešpatie, jis tikrai turi priklausomybę nuo to daikto, truputį susierzinusi pamanau.

— Tai kur tave velnias nešiojo? — pagaliau jis liaujasi minkęs tą elektroninį daikčiuką. — Ką tu veikei visą šį laiką? Juk tu iš tikrųjų nesi padavėja?

— Ne, — negaliu nesišypsoti, matydama jo išraišką. — Nesu. Aš gavau darbą.

— Taip ir galvojau, kad tu nesėdėsi rankų sudėjusi, — pasigėrėdamas linkteli galvą jis. — Kas tavo darbdaviai?

— O... tu jų nepažįsti, — patylėjusi atsakau.

— Bet tu vis tiek dirbi toje pačioje srityje? — jis įsikiša BlackBerry atgal į kišenę. — Tavo darbas panašus į tą, kurį dirbai?

Prieš akis staiga išvystu save su mėlyna sintetine uniforma, šveičiančią Trišės vonios grindis.

— Ee... taip jau išėjo, kad ne visai, — kažkaip man pavyksta išlaikyti rimtą veido išraišką.

Gajus atrodo nustebęs.

— Bet tu vis dar sukiesi toje pačioje teisės srityje, ar ne? Tik nesakyk kad visai pakeitei profilį, — jis staiga atrodo sumišęs. — Juk tu nepasinėrei į komercinę teisę, ar ne?

— Mm, ne... ne į komercinę teisę. Man jau metas eiti, — pertraukiu mūsų pašnekesį ir atidarau kabineto, kuriame vyko pokalbiai, duris. — Iki pasimatymo.

Suvalgau sumuštinius ir išgeriu mineralinį vandenį. Pusę valandos manęs niekas netrukdo. Pradedu jaustis tarsi dėl kažkokios mirtinos užkrečiamos ligos būčiau atsidūrusi karantine. Jie bent jau galėjo palikti man žurnalų. Išsiugdžiau įprotį skaitinėti skyrelius apie garsenybių asmeninį gyvenimą. To ir reikėjo tikėtis, kai mane nuolat supa begalės Trišės Heat ir Hello žurnalų egzempliorių.

Pagaliau išgirstu beldimą į duris. Tarpduryje pasirodo Ketermanas.

— Samanta, norėtume tave matyti valdybos posėdžių kabinete.

Valdybos posėdžių kabinetas? Žiūrėk tu man.

Nuseku koridoriumi paskui Ketermaną, visur girdėdama šnabždesį ir matydama kumštelėjimus vieni kitiems. Jis atveria didžiules dvigubas duris į valdybos posėdžių kabinetą ir įėjusi išvystu, ko gero, didžiąją dalį partnerių, stovinčių ten ir laukiančių manęs. Ketermanui uždarius duris, įsivyrauja mirtina tyla. Žvilgteliu į Gajų, kuris padrąsinamai man nusišypso, bet nieko nesako.

Gal reikėtų kalbėti man? Gal kažko nesupratau? Ketermanas prisijungia prie partnerių grupės. Dabar jis atsisuka į mane.

— Samanta, kaip žinai, paskutiniųjų įvykių... tyrimas tik įsibėgėja. Konkretūs rezultatai dar nėra aiškūs ir oficialiai paskelbti, — jis atrodo įsitempęs ir nutyla. Matau, kaip kai kurie kiti partneriai rimtai susižvalgo. — Vis dėlto mes priėjome prie vienos išvados. Tu buvai neteisingai apkaltinta.

Apstulbusi spoksau į jį. Jis tai pripažįsta? Priversti teisininką prisipažinti, kad padarė klaidą — tai tas pat, kas priversti kino žvaigždę prisipažinti, kad jai buvo atlikta riebalų nusiurbimo operacija.

— Atleiskite? — sakau, tiesiog norėdama priversti jį tai pakartoti.

— Buvai neteisingai apkaltinta, — susiraukia Ketermanas, aiškiai visai nesidžiaugdamas šiuo pokalbiu.

Man norisi kikenti.

— Buvau... kalta? — apsimetusi sumišusią mėginu spėti.

— Neteisingai apkaltinta! — nekantriai atšauna jis. — Neteisingai apkaltinta!

— Ak, neteisingai apkaltinta. Na, ačiū, — mandagiai nusišypsau. — Esu labai dėkinga.

Jie tikriausiai man pasiūlys kokią nors įspūdingą kompensaciją, dingteli man mintis. Aukso puodą. O galbūt net atostogas.

— Ir todėl, — Ketermanas padaro reikšmingą pauzę — mes norėtume tau pasiūlyti pilnateisę partnerystę firmoje, įsigaliosiančią tuojau pat, šią akimirką.

Esu tokia sukrėsta, kad vos neatsisėdu ant žemės. Pilnateisę partnerystę?

Praveriu burną, bet negaliu ištarti nė žodžio. Man užgniaužia kvapą. Apsidairau aplinkui, bejėgiškai žiopčiodama kaip ant kranto išmesta žuvis. Pilnateisė partnerystė yra pati kalno viršūnė, pats aukščiausias taškas. Tai pats prestižiškiausias darbas teisės srityje. Aš niekada apie tai nė nesvajojau.

— Sveika sugrįžusi, Samanta, — pasveikina mane Gregas Parkeris.

— Sveika sugrįžusi, — prie sveikinimų prisijungia šiltai šypsodamasis Deividas Eldridžas. Gajus iškelia nykščius į viršų.

— Mes turime šampano, — Ketermanas linkteli Gajui, kuris atveria dvigubas duris. Kitą akimirką dvi padavėjos iš Partnerių valgomojo įeina su šampano taurių padėklais. Kažkas įbruka vieną taurę man į ranką.

Viskas vyksta pernelyg greitai. Reikia kažką pasakyti.

— Ee... atsiprašau? — šūkteliu. — Aš juk nepasakiau, ar sutinku su pasiūlymu.

Visas kambarys nuščiūva tarsi nuspaudus pauzės mygtuką, žiūrint vaizdo įrašą.

— Nesupratau? — atsisuka į mane Ketermanas. Jo veidas perkreiptas iš nuostabos.

O Dieve. Nesu tikra, ar supratingai priims mano atsakymą.

— Esmė ta... — aš nutylu ir gurkšteliu šampano, kad įgaučiau drąsos, stengdamasi apmąstyti, kaip viską pasakyti kuo taktiškiau.

Aš mąsčiau apie tai visą dieną. Partnerystė firmoje Carter Spink yra mano viso gyvenimo svajonė. Žėrintis prizas. Tai viskas, ko kada nors troškau.

Išskyrus... visus dalykus, kurių nežinojau trokštanti. Dalykus, apie kuriuos nė nenumaniau dar prieš kelias savaites. Tai grynas oras. Laisvi vakarai. Ramūs savaitgaliai. Laisvalaikis su draugais. Pasisėdėjimai po darbo bare, gurkšnojant sidrą, nieko neveikiant, apie nieką negalvojant, dėl nieko nesijaudinant.

Net jei jie siūlo man pilnateisę partnerystę, niekas nesikeičia. Tai nekeičia manęs. Ponia Farlei buvo teisi: aš pražydau. Nesu daugiau apgailėtina išaiža.

Kodėl turėčiau grįžti prie savo ankstesnio gyvenimo būdo?

Aš atsikrenkščiu ir apsidairau aplinkui.

— Man nepaprasta garbė, kad pasiūlėte tokią nuostabią galimybę, — nuoširdžiai sakau. — Esu labai dėkinga. Garbės žodis.

Tačiau... aš grįžau ne dėl to, kad susigrąžinčiau darbą. Aš norėjau apginti savo vardą, įrodyti, kad nepadariau klaidos, — negaliu liautis žvilgsniu gręžusi Gajaus. — Tiesa ta, kad išėjusi iš Carter Spink aš... aš... pradėjau gyvenimą iš naujo. Aš turiu darbą, kuris man labai patinka, todėl esu priversta atsisakyti jūsų pasiūlymo.

Kabinete spengianti tyla.

— Ačiū, — dar kartą mandagiai priduriu. — Ir... ee... ačiū už šampaną.

— Ar ji kalba rimtai? — nusistebi kažkas iš galo. Ketermanas ir Eldridžas susiraukę susižvalgo.

— Samanta, — žengia artyn Ketermanas, — tikiu, kad galėjai rasti gerą darbą kitur, bet tu esi Carter Spink teisininkė. Čia tu visko išmokai. Čia tavo vieta.

— Jei tik algos klausimas, — priduria Eldridžas, — esu tikras, kad galime pasiūlyti ne mažiau negu tu dabar... — jis žvilgteli į Gajų. — Kurioje teisės firmoje ji dabar dirba?

— Kur tu bedirbtum, aš pasikalbėsiu su vyresniuoju partneriu, — dalykiškai tęsia Ketermanas, — su personalo skyriaus viršininku... su kuo tik reikės. Mes viską sutvarkysime. Jei tik man duotum telefono numerį, — jis išsitraukia savo BlackBerry.

Mano lūpos suvirpa. Beviltiškai norisi juoktis.

— Ten nėra personalo skyriaus viršininko, — paaiškinu, — ar vyresniojo partnerio.

— Ten nėra vyresniojo partnerio? — Ketermanas netenka kantrybės. — Kaip ten gali nebūti vyresniojo partnerio?

— Niekada nesakiau, kad dirbu teisininke.

Tas pats, jeigu būčiau pasakiusi, jog manau, kad pasaulis plokščias. Dar niekada gyvenime nemačiau tiek suglumusių veidų.

— Tu... nedirbi teisininke? — galiausiai atsargiai pasitikslina Eldridžas. — Tai ką tu tada veiki?

Tikėjausi, kad apsieisime be šito. Bet, kita vertus, kodėl turėčiau slėpti tiesą?

— Esu namų šeimininkė, — nusišypsau.

— “Namų šeimininkė“? — Eldridžas įdėmiai pasižiūri į mane. — Ar dabar taip nauju žargonu vadinamas specialus įgaliotinis konfliktams reguliuoti? Nesusigaudau tuose juokinguose pareigybių pavadinimuose.

— Į tavo pareigas įeina visada siekti susitarimo? — bando spėti Ketermanas. — Ar tai nori pasakyti?

— Ne, noriu pasakyti visai ką kita, — kantriai papurtau galvą. — Aš esu namų šeimininkė. Kloju lovas. Ruošiu valgį. Dirbu namuose.

Kokias šešiasdešimt sekundžių niekas nejuda. Dieve, kad turėčiau dabar su savimi vaizdo kamerą. Jų veidai.

— Tu esi namų šeimininkė... tiesiogine prasme? — sumikčioja Eldridžas galiausiai.

— Mhm, — dirsteliu į laikrodį. — Ir aš patenkinta, atsipalaidavusi ir laiminga. Tiesą sakant, man jau reikia grįžti. Ačiū, — priduriu aš Ketermanui, — kad mane išklausėte. Jūs buvote toks vienintelis.

— Tu atsisakai mūsų pasiūlymo? — negalėdamas patikėti pasitikslina Oliveris Svonas.

— Aš atsisakau jūsų pasiūlymo, — apgailestaujamai gūžteliu pečiais. — Atleiskite. Viso gero visiems.

Išėjus iš kabineto man truputį linksta kojos, o viduje jaučiuosi kaip kokia maniakė. Aš atsisakiau. Atsisakiau pilnateisės partnerystės firmoje Carter Spink.

Ką, po galais, dabar man pasakys mama?

Nuo šios minties man norisi isteriškai kvatoti. Jaučiuosi pernelyg susijaudinusi, kad laukčiau lifto, tad nukaukšiu žemyn šaltais akmeniniais laiptais.

— Samanta! — staiga virš manęs aidu atsikartoja Gajaus balsas.

Ak, garbės žodis. Ko jam reikia?

— Aš išeinu! — surinku. — Palik mane ramybėje!

— Negali išeiti!

Girdžiu, kaip jis greitai artėja laiptais prie manęs, todėl paspartinu tempą. Jau pasakiau viską, ką norėjau — apie ką dar kalbėti? Bėgu kaukšėdama batais žemyn, prisilaikydama už turėklo, kad išlaikyčiau pusiausvyrą, bet vis tiek Gajus mane baigia pasivyti.

— Samanta, tai beprotybė!

— Visai ne!

— Negaliu tau leisti sužlugdyti savo karjeros iš... iš apmaudo! — jis sušunka.

Pasipiktinusi atsigręžiu ir vos nenusiritu nuo laiptų.

— Aš elgiuosi taip ne iš apmaudo!

— Žinau, kad pyksti ant mūsų visų! — sunkiai šnopuodamas Gajus pasiveja mane ant laiptų. — Esu tikras, kad tu tikrai jautiesi gerai, atsisakiusi mūsų pasiūlymo, sumelavusi, kad dirbi namų šeimininke...

— Aš dirbu namų šeimininke! — atrėžiu, — ir aš atsisakau šio pasiūlymo ne dėl to, kad pykstu. Atsisakau, nes nenoriu šio darbo.

— Samanta, tu troškai tapti partnere labiau už viską pasaulyje! — Gajus sugriebia mane už rankos. — Žinau, kad troškai! Tu dirbai visus šiuos metus labai sunkiai, kad galėtum įgyvendinti šią svajonę. Negali dabar taip lengvai atsisakyti tokio pasiūlymo. Jis pernelyg vertingas!

— O jeigu man jis jau nevertingas?

— Praėjo tik pora savaičių! Negalėjo viskas taip staiga pasikeisti.

— Bet pasikeitė. Pasikeičiau ir aš.

Negalėdamas patikėti, Gajus purto galvą.

— Tu tikrai rimtai kalbėjai apie tą namų šeimininkės darbą?

— Visiškai rimtai, — atkertu. — O kas čia bloga būti namų šeimininke?

— Ak, dėl Dievo... — jis sustabdo save. — Klausyk, Samanta, lipkime į viršų. Pasikalbėsime apie tai. Atėjo Žmogiškųjų išteklių skyriaus atstovai. Tu praradai darbą... su tavimi blogai elgėsi... nieko stebėtina, kad negali blaiviai mąstyti. Jie siūlo psichologo konsultaciją.

— Man nereikalinga psichologo konsultacija! — apsisuku ant kulno ir nubildu laiptais žemyn. — Jei jau nenoriu būti teisininkė, ką, esu beprotė?

Pasiekiu laiptų apačią ir įsiveržiu į fojė. Gajus neatsilikdamas atlekia man įkandin. Hilari Grant, Visuomeninės informacijos skyriaus viršininkė, sėdi ant odinės sofos su kažkokia nepažįstama moterimi raudonu kostiumėliu. Jos abi nustebusios pakelia akis.

— Samanta, negalima taip elgtis! — Gajus šaukia, skubėdamas paskui mane į fojė. — Tu — pati talentingiausia iš visų mano pažįstamų teisininkų. Neleisiu tau atsisakyti pilnateisės partnerystės dėl kažkokio sušikto... namų šeimininkės darbo!

— Kodėl, jei aš noriu dirbti kaip tik tokį darbą? — aš sustoju ant marmurinių grindų ir atsisuku į jį. — Gajau, aš supratau, ką reiškia gyventi! Aš supratau, ką reiškia nedirbti savaitgaliais. Nejausti nuolatinės įtampos. Ir man tai patinka!

Gajus visai nesiklauso, ką jam sakau. Jis net nesistengia suprasti.

— Tu ketini ramiai stovėti ten ir teigti, kad verčiau valysi tualetus negu būsi partnere Carter Spink? — jo veidas raudonas iš pasipiktinimo.

— Taip! — ginuosi. — Kaip tik tai!

— Kas ji? — susidomėjusi klausia moteris raudonu kostiumėliu.

— Samanta, tu darai pačią didžiausią klaidą savo gyvenime! — dar pasiekia mane Gajaus balsas, kai aš stumteliu stiklines duris. — Jei dabar išeisi...

Nelaukiu sakinio pabaigos. Aš jau už durų. Nusileidžiu laiptais žemyn. Viskas.

Galbūt ką tik padariau pačią didžiausią klaidą savo gyvenime. Važiuojant traukiniu atgal į Glosteršyrą, Gajaus žodžiai nesiliauja skambėję mano ausyse. Siurbčioju vyną, kad bent kiek nuraminčiau nervus.

Kažkada vien mintis apie tai man būtų sukėlusi baisų galvos skausmą, bet dabar jau ne. Man beveik norisi juoktis. Jis nė neįsivaizduoja.

Jei kažko pasimokiau iš viso to, kas man nutiko, — tai, jog nėra tokio dalyko kaip didžiausia gyvenimo klaida. Negalima savo gyvenimo sugriauti neatstatomai. Pasirodo, gyvenimas turi savybę greitai atsigauti ir pateikti naujų galimybių.

Atvykusi į Žemesnįjį Eburį, aš nudrožiu tiesiai į užeigą. Natanielis dirba prie baro. Jis dėvi šilkinius marškinius, kurių dar nebuvau mačiusi, ir kalbasi su Eimonu. Kelias akimirkas aš tiesiog stovi tarpdury ir jį stebiu. Stiprios rankos, kaklo išlenkimas, suraukta kakta, linksėjimas galva. Iškart galiu pasakyti, kad jis nepritaria nė vienam Eimono žodžiui. Bet jis laukia, išlikdamas taktiškas. Jis pasakys savo nuomonę vėliau.

Galbūt turiu geresnių telepatijos sugebėjimų negu maniau.

Jis irgi telepatiškai pajutęs mano buvimą šalia pakelia akis. Jo veidas suvirpa. Nors Natanielis man nusišypso, matau įtampą jo veide. Tikriausiai šios pora dienų jam nebuvo lengvos. Galbūt jis galvojo, kad aš negrįšiu.

Ten, kur vyksta strėlyčių svaidymo į taikinį varžybos, pasigirsta šurmulys. Vienas vyrukas atsigręžia ir pamato mane bare.

— Samanta! — pašaukia jis. — Pagaliau! Mums reikia tavęs savo komandoje!

— Tuojau! — šūkteliu per petį. — Labas, — sakau priėjusi prie Natanielio. — Gražūs marškiniai.

— Labas, — sako jis nerūpestingai. — Kaip kelionė?

— Nebloga, — linkteliu galvą. Natanielis pakelia baro sklendę, kad galėčiau pas jį ateiti. Jo akys tyrinėja manąjį veidą, tarsi ieškodamos kokių užuominų.

— Na... ar viskas baigta?

— Taip, — apsivijusi rankomis stipriai jį suspaudžiu. — Viskas baigta.

Tą akimirką aš nuoširdžiai tuo tikiu.

Dvidešimt trečias

Iki priešpiečių nieko nenutinka.

Kaip visada, paruošiu pusryčius Trišei ir Edžiui. Siurbiu ir valau dulkes. Tada užsirišu Airisės prijuostę, išsiimu pjaustymo lentą ir pradedu spausti apelsinus. Rytojaus labdaringiems pietums noriu pagaminti kartaus šokolado ir apelsinų putėsių. Ketiname juos patiekti ant susicukravusių apelsinų griežinėlių, o kiekviena lėkštė bus papuošta tikru angelėliu sidabriniais sparnais iš kalėdinio katalogo.

— Kaip mums sekasi? — susijaudinusi į virtuvę įtipena Trišė. — Ar jau pagaminai putėsius?

— Dar ne, — sakau, vikriai spausdama apelsiną, — nesijaudinkite, ponia Geiger. Viskas kontroliuojama.

— Ar žinai, ką man teko patirti per tas dvi dienas? — ji susiima už galvos. — Sutiko ateiti dar daugiau žmonių... man reikėjo pakeisti susodinimo planą...

— Viskas bus gerai, — ramindama sakau. — Pasistenkite atsipalaiduoti.

— Taip, — iškvepia ji, abu smilkinius spausdama savo lakuotais nagais. — Tu teisi. Einu, tik patikrinsiu saldainių maišelius...

Neįtikėtina, kiek daug pinigų Trišė aukoja šiems pietums. Kaskart, kai jos klausiu, ar tikrai verta visas svetainės lubas padengti baltu šilku arba kiekvienai viešniai prie atlapo prisegti orchidėją, ji suspinga: „Visa tai kilnaus tikslo vardan!“

O primena man tai, ką jau senokai knietėjo paklausti.

— Ee... Ponia Geiger? — nerūpestingai pradedu. — Ar imate mokestį iš svečių už pietus?

— O, ne! — užprotestuoja ji. — Aš manau, tai būtų gana neskoninga, ar ne?

— Gal jūs rengiate loteriją?

— Nemanau, — ji suraukia nosį. — Žmonės nenoriai dalyvauja loterijose.

Aš jau vos išdrįstu paklausti kitą klausimą.

— Tai tuomet... mm... kaipgi jūs ketinate surinkti pinigų labdarai?

Trišė nuščiūva ir sustingusi išplečia akis.

— Velnias, — pagaliau sušvokščia ji.

Taip ir galvojau. Ji apie tai nė nesusimąstė. Kažkaip įstengiu neprarasti pagarbios namų šeimininkės veido išraiškos.

— Galbūt galėtume paprašyti savanoriškai paaukoti pinigų? — pasiūlau. — Galėtume perleisti per rankas mažą apvalų maišelį su kava ir mėtiniais saldainiais?

— Taip. Taip, — Trišė spokso į mane kaip į genijų. — Štai ir išeitis, — sunkiai atsidūsta ji. — Samanta, visa tai tikrai kelia didelę įtampą. Neįsivaizduoju, kaip tu sugebi likti tokia rami.

— Ak... nežinau, — nusišypsau, staiga pajutusi jai švelnumo bangą. Kai vakar parvykau, jaučiausi taip, lyg būčiau grįžusi namo. Nors virtuvėje mano sugrįžimo proga laukė stirta nešvarių indų ir raštelis, kuriame Trišė buvo parašiusi: „Samanta, prašau rytoj nublizginti visus sidabrinius indus.“

Trišė išeina iš virtuvės, o aš pradedu plakti kiaušinių baltymus putėsiams. Tuomet pastebiu nedrąsiai sėlinantį prie įvažiavimo į garažą vyrą. Jis mūvi džinsais ir vilki senais polo marškinėliais. Ant jo kaklo kabo fotoaparatas. Jam dingus iš akių, sumišusi susiraukiu. Gal jis koks tiekėjas? Atseikėju cukraus pudros, viena ausimi klausydama, ar nepasigirs durų skambutis, ir pradedu berti ją į kiaušinio baltymus, kaip buvo pamokiusi Airisė. Staiga tas vyras išdygsta už virtuvės lango ir įsispokso į mane.

Neketinu sugadinti savo svarbaus maišymo ritualo dėl kažkokio nuo durų prie durų slankiojančio prekybos agento. Jis gali kelias akimirkas ir palaukti. Pabaigusi įmaišyti cukrų, prieinu prie durų ir jas atidarau.

— Kuo galiu jums padėti?

Vyras kelias sekundes įdėmiai į mane žiūri, vis žvilgčiodamas į atverstą nedidelį bulvarinį laikraštį, kurį laiko savo rankoje.

— Ar jūs — Samanta Svyting? — galiausiai pasiteirauja jis.

Atsargiai pasižiūriu į jį.

— Kodėl klausiate?

— Aš esu iš laikraščio Cheltenham Gazette, — jis blyksteli į mane savo pažymėjimu. — Noriu iš jūsų gauti išskirtinį interviu tema „Kodėl aš pasirinkau Kotsvoldą savo slaptaviete“ ar panašiai.

Apatiškai žiūriu į jį keletą sekundžių.

— Ee... apie ką jūs kalbate?

— Nejaugi neskaitėte? — jis atrodo nustebęs. — Ar aš jums pirmasis pranešu? Jis atgręžia laikraštį į mane ir tai, ką išvystu, man nuo šoko apverčia skrandį.

Laikraštyje mano nuotrauka. Ten aš.

Atspausdintas oficialusis mano Carter Spink portretas. Dėviu juodą dalykinį kostiumėlį, mano plaukai susukti į kuodelį. Virš nuotraukos didelėmis paryškintomis juodomis raidėmis puikuojasi antraštė: GERIAU VALYSIU TUALETUS NEGU BŪSIU PARTNERE CARTER SPINK.

Kas, po velnių, čia vyksta?

Drebančiomis rankomis griebiu laikraštį vyrukui iš rankų ir perbėgu akimis tekstą.

Jie yra visatos valdovai; didžiausias kolegų pavydo šaltinis. Carter Spink — pirmaujanti ir žinomiausia teisininkų firma visoje šalyje. Tačiau vakar viena jauna moteris atsisakė aukštų partnerio pareigų ir pasirinko kuklų namų šeimininkės darbą.

PILNAVERTIS GYVENIMAS

Partneriai liko it musę kandę, kai gabi 500 svarų sterlingų per valandą uždirbanti teisininkė Samanta Svyting atmetė jų pasiūlymą, kuris jai būtų atnešęs svarią šešiaženklę algą. Anksčiau atleista iš darbo ši ambicinga asmenybė atskleidė firmos finansinį skandalą. Nepaisant to, sulaukusi pilnateisės partnerystės pasiūlymo, Svyting savo sprendimo pagrindinėmis priežastimis įvardijo įtampą ir pernelyg didelį užimtumą.

„Aš supratau, ką reiškia gyventi iš tikrųjų, — atkirto ji, kai partneriai maldavo jos pasilikti.

Atsisakęs prisistatyti buvęs Carter Spink darbuotojas patvirtino žiaurias darbo sąlygas šioje teisininkų firmoje. „Jie siekia, kad žmogus darbui paaukotų viską, — tvirtino jis. — Buvau priverstas išeiti iš darbo dėl nuolatinio streso. Nieko stebėtina, kad ji teikia pirmenybę fiziniam darbui.“

Carter Spink firmos atstovė gynė firmos vardą. „Mes — moderni firma, pasižyminti lanksčiomis darbo sąlygomis, kurios suteikia galimybes produktyviai dirbti ir tobulėti. Mes norėtume aptarti su Samanta jos nuomonę ir tikrai nesiekiame, kad darbuotojai firmai „paaukotų viską.“

DINGUSI

Ji užtikrino, kad panelės Svyting darbo pasiūlymas vis dar galioja. Carter Spink partneriai trokšta su ja pasikalbėti. Tačiau dar vienas ypatingas šios istorijos vingis tas, kad šios šiuolaikinės Pelenės niekas nematė po to, kai ji išbėgo iš firmos pastato.

KUR JI?

Skaitykite komentarą 34 p.

Apstulbusi žiūriu į žodžius. Skaitykite komentarą? Yra dar daugiau?

Virpančiomis rankomis atsiverčiu 34-ąjį puslapį.

SĖKMĖS KAINA — PER DIDELĖ?

Gabi ir ambicinga teisininkė, kuriai dar viskas prieš akis, atsisako šešiaženklės algos ir pasirenka sunkią namų šeimininkės dalią. Ką ši istorija mums byloja apie šiuolaikinę didelės įtampos gniaužtuose dūstančią visuomenę? Ar mūsų karjeros siekiančios moterys patiria per stiprų spaudimą? Ar jos pavargsta ir persidirba? Ar ši neįprasta istorija yra naujos tendencijos pranašas?

Viena yra tikrai aišku. Atsakyti gali tik Samanta Svyting.

Svaigstančia nuo netikėtumo galva spoksau į laikraštį. Kaip... kas? Kaip?

Mane nutvieskia blykstelėjimas ir pakėlusi akis, savo siaubui, pamatau vyruką, atkišusį į mane savo fotoaparatą.

— Liaukitės! — pasibaisėjusi sušvokščiu, užsidengdama rankomis veidą.

— Brangute, gal galėčiau jus nufotografuoti, laikančią rankoje tualeto šepetį? — sako jis, keisdamas vaizdo mastelį objektyvu. — Bare man patvirtino, kad tai tu. Sensacinga žinia, — jo fotoaparatas vėl sublyksi, ir aš krūpteliu.

— Ne! Jūs suklydote, — aršiai įbruku jam laikraštį atgal į rankas. — Tai... būti visai ne aš. Mano vardas būti Martina. Aš nebūti teisininkė.

Žurnalistas įtariai nužvelgia mane, tada vėl — nuotrauką laikraštyje. Matau, kaip jo veidu nuslenka abejonės šešėlis. Aš tikrai ženkliai pasikeičiau palyginti su tuo, kokia buvau anksčiau. Dabar esu šviesiaplaukė ir panašiai.

— Jūsų akcentas neprancūziškas, — pastebi jis.

Jis teisus. Akcentų imitavimas nėra mano stiprioji pusė.

— Aš būti... pusiau belgė, — akimis gręžiu grindis. — Prašau eiti nuo namai dabar, arba iškviesti policiją.

— Nagi, brangute. Nemeluok, tu ne belgė!

— Jūs dingti iš čia! Pažeisti teises! Būti nubaustam!

Stumteliu jį nuo slenksčio, užtrenkiu duris ir pasuku raktą spynoje. Užtraukusi užuolaidas atsiremiu į duris pašėlusiai besidaužančia širdimi. Šūdas. Šūdas. Ką dabar darysiu?

Gerai. Svarbiausia nepanikuoti. Svarbiausia neprarasti sveiko proto ir blaiviai įvertinti situaciją.

Viena vertus, visa mano praeitis buvo paskelbta nacionaliniame bulvariniame laikraštyje. Kita vertus, Trišė su Edžiu neskaito šio bulvarinio laikraščiūkščio ir Cheltenham Gazette. Tai tik viena kvaila istorija viename kvailame laikraštyje, kurios rytoj jau niekas neprisimins. Neverta jiems apie tai pasakoti. Neverta kelti audros stiklinėje. Aš tiesiog toliau ramiai gaminsiu šokoladinius ir apelsininius putėsius, tarsi nieko nebūtų nutikę. Taip. Mano taktika dabar bus visiškas neigimas.

Pasijutusi truputį geriau, paimu šokoladą ir pradedu laužyti plytelę į stiklinį dubenį.

— Samanta! Kas čia toks buvo atėjęs? — Trišė kyšteli galvą pro virtuvės durų plyšį.

— Niekas, — pakeliu akis ir dirbtinai nusišypsau. — Niekas. Gal norėtumėte puodelio kavos? Atneščiau jums į sodą.

Nusiramink. Neigimas. Viskas bus gerai.

Na, gerai. Neigimo planas neišdegs, nes aplink namą sukiojasi dar trys žurnalistai.

Ir tai tik po dvidešimties minučių. Pamiršusi šokoladinius putėsius, dabar pasibaisėjusi žvelgiu pro prieškambario langą. Tarsi iš niekur išdygo du tipeliai ir mergina. Jie visi, apsiginklavę fotoaparatais, plepa su tuo vyruku, vilkinčiu polo marškinėliais, kuris moja ranka virtuvės link. Retkarčiais kuris nors nufotografuoja namą. Bet kurią akimirką vienas jų paskambins į duris.

Negaliu daugiau ramiai sėdėti. Man reikia naujo plano. Man reikia...

Nukreipti dėmesį. Taip. Bent jau pavyks laimėti šiek tiek laiko.

Nužingsniuoju prie durų, pakeliui čiupdama vieną iš išgverusių Trišės šiaudinių skrybėlių. Atsargiai išsėlinusi į lauką, nužygiuoju žvyruotu taku prie įvažiavimo į kiemą, kur iškart mane apsupa keturi žurnalistai.

— Ar jūs — Samanta Svyting? — užsipuola vienas, kišdamas man po nosimi diktofoną.

— Ar gailitės atsisakiusi partnerystės? — šauna kitą klausimą kitas žurnalistas.

— Mano vardas Martina, — nuleidusi akis sumurmu. — Jūs ateiti į ne tas namas. Aš pažinoti Samanta Svyting. Ji gyventi... ten, — aš mosteliu ranka į kitą gyvenvietės pusę.

Laukiu, kol jie pasileis paniškai bėgti mano nurodyta kryptimi, bet niekas nepajuda iš vietos.

— Jūs ateiti į ne tas namas! — pakartoju dar kartą. — Prašau palikti valdos!

— Koks tai akcentas? — pasiteirauja vyrukas su juodais akiniais.

— Belgiškas, — atsakau patylėjusi.

— Belgiškas? — jis pasilenkęs dirsteli į mano veidą, kurį slepiu po Trišės skrybėle. — Tai ji, — paniekinamai sako jis. — Nedai, ji čia! Ateik!

— Ji čia! Ji pasirodė!

— Tai ji!

Sustingstu iš siaubo, išgirdusi balsus, sklindančius iš gatvės, ir staiga už vartų išnyra dar viena grupė žurnalistų, o kiti dar atskuba keliu, nešini fotoaparatais ir diktofonais.

Iš kur jie atsirado?

— Panele Svyting, Angusas Votsas, Daily Express, — vyrukas su juodais akiniais pakelia mikrofoną. — Ar norite ką nors pasakyti šių laikų jaunoms moterims?

— Ar jums tikrai patinka valyti tualetus? — įsiterpia dar kažkas, spragsėdamas fotoaparatu priešais mano veidą. — Kokios rūšies tualetų valiklį jūs naudojate?

— Baikite! — pasimetusi sušunku. — Palikite mane ramybėje!

Uždariusi sunkius geležinius vartus žurnalistams prieš nosis, apsisuku ir nuskuodžiu atgal namo, tiesiai į virtuvę.

Ką aš darysiu?

Žvilgteliu į savo atspindį ant šaldytuvo durų. Išvystu raudoną paklaikusį veidą. Man ant galvos vis dar pūpso kvaila šiaudinė Trišės skrybėlė.

Nusitraukusi ją nuo galvos, metu ant stalo kaip tik tą akimirką, kai į virtuvę įžengia Trišė. Vienoje rankoje ji laiko tuščią kavos puodelį, o kitoje knygą „Kaip paruošti aukšto lygio rafinuotą vakarėlį“.

— Samanta, gal tu žinai, kas čia vyksta? — klausia ji. — Atrodo, kad už vartų ant kelio kažkoks sujudimas.

— Tikrai? — apsimetu. — Aš... aš nepastebėjau.

— Atrodo lyg protestas, — ji suraukia kaktą. — Tikiuosi, kad rytoj jų čia nebus nė kvapo. Protestuotojai tokie savanaudžiai... — jos akys užkliūna už virtuvės stalo. — Dar nepagaminai putėsių? Samanta! Ką tu visą šį laiką veikei?

— Mm... nieko! — nuryju seiles. — Jie jau beveik paruošti, ponia Geiger, — čiupusi dubenį, pradedu pilstyti šokoladinį mišinį į stiklines.

Jaučiuosi, lyg būčiau gretimam pasaulyje. Greitai visi sužinos mano paslaptį. Dabar tik laiko klausimas. Ką daryti?

— Otų ar matei tą protestą? — užsipuola Trišė ką tik į virtuvę įslinkusį Edį. — Už mūsų vartų tikras chaosas! Manau, reikėtų jiems liepti pasitraukti.

— Ten ne protestas, — sako jis atidarydamas šaldytuvo dureles ir smalsiai tyrinėdamas jo turinį. — Ten žurnalistai.

— Žurnalistai? — Trišei atvimpa žandikaulis. — Ką, po galais, čia veikia žurnalistai?

— Gal kaimynystėje atsikraustė kokia įžymybė? — gūžteli pečiais Edis, pildamas alų į bokalą.

Trišė užsidengia delnu burną.

— Džoana Lumli! Girdėjau gandą, kad ji mūsų gyvenvietėje ketina pirkti namą. Samanta, ar esi apie tai ką nors girdėjusi?

— Aš... Ee... ne, — sumurmu ir jaučiu, kaip mano skruostai užsiliepsnoja raudoniu.

Reikia kažką pasakyti. Nagi. Pasakyk ką nors. Bet ką? Nuo ko pradėti?

— Samanta, man reikia, kad iki vakaro išlygintumei šiuos marškinius, — pasirodžiusi virtuvėje Melisa tiesia man berankovius margus marškinėlius. — Ir būk atsargi su apykakle, gerai? — priduria ji susiraukusi ir nepatenkinta papučia lūpas: — Paskutinį kartą lygindama palikai raukšlių.

— Ak. Gerai. Atsiprašau, — sakau. — Padėk juos į skalbyklą...

— Beje, nepamiršk išsiurbti mano kambario, — priduria ji. — Pribarsčiau birios pudros ant grindų.

— Nesu tikra, ar turėsiu laiko... — pradedu.

— Surask laiko, — nukerta ji ir pasiima obuolį. — Kas vyksta lauke?

— Niekas nežino, — susijaudinusi sušnabžda Trišė. — Bet manome, kad tai dėl Džoanos Lumli!

Staiga pasigirsta durų skambutis.

Viduje mano skrandis susisuka į mazgą. Akimirką šauna mintis mauti lauk pro užpakalines duris.

— Tikriausiai tai jie! — sušunka Trišė. — Edi, eik ir pažiūrėk! Samanta, užkaisk kavos, — ji nekantriai į mane pašnairuoja. — Pasiskubink!

Aš visiškai paralyžiuota. Reikia pasakyti tiesą. Reikia paaiškinti. Bet mano lūpos nejuda. Stoviu it mietą prarijusi.

— Samanta? — ji susirūpinusi nužvelgia mane. — Gerai jautiesi?

Sukaupusi visas jėgas pakeliu akis.

— Mm... ponia Geiger... — mano balsas pavirsta nervingu švokštimu. — Aš... aš privalau... aš privalau jums kai ką...

— Melisa! — pertraukia mane Edžio balsas. Jis atskuba į virtuvę išsišiepęs nuo ausies iki ausies. — Melisa, brangioji! Jie pas tave!

— Pas mane? — Melisa atrodo nustebusi. — Kaip suprasti, dėde Edi?

— Atvyko iš laikraščio Daily Mail. Jie nori iš tavęs paimti interviu! — spindėdamas iš pasididžiavimo Edis atsigręžia į Trišę: — Ar žinai, kad mūsų Melisa yra viena genialiausių teisininkių šalyje?

O ne. O ne.

— Ką? — Trišei iš rankų vos neiškrinta „Kaip paruošti aukšto lygio rafinuotą vakarėlį“.

— Tai jų žodžiai! — linkteli galvą Edis. — Dar jie pridūrė, kad galiu nejuokais nustebti sužinojęs, kad mūsų namuose gyvena viena gabiausių šalyje teisininkių. O aš pasakiau — „nesąmonė!“ — jis apkabina Melisą viena ranka. — Mes visada žinojome, kad tu — tikra žvaigždė.

— Ponia Geiger, — atkakliai kreipiuosi. Niekas į mane nekreipia dėmesio.

— Tikriausiai jie atvyko dėl to prizo, kurį laimėjau teisės fakultete! Jie kažkokiu būdu apie tai sužinojo! — Melisa žiopčioja kaip ant kranto išmesta žuvis. — O Dieve! Daily Mail!

— Jie taip pat pageidauja tave nufotografuoti! — priduria Edis. — Jie nori išskirtinio interviu!

— Man reikia pasidažyti! — Melisa atrodo labai susijaudinusi. — Kaip aš atrodau?

— Štai! — Trišė atsega savo rankinę. — Imk akių tušą... ir lūpdažį...

Reikia nutraukti šias nesąmones. Reikia jiems pasakyti.

— Pone Geigeri... — atsikrenkščiu. — Ar jūs tikras... Noriu pasakyti, ar jie prašė pakviesti būtent... būtent Melisą?

— Jiems to neprireikė! — jis mirkteli man akį. — Ji — vienintelė teisininkė šiuose namuose!

— Samanta, išvirk kavos, — griežtai paliepia Trišė. — Paruošk rožinius puodelius. Greitai! Išplauk juos.

— Reikalas tas, kad... man reikia... man reikia kai ką jums pasakyti.

— Ne dabar, Samanta! Išplauk tuos puodelius! — Trišė šveičia gumines pirštines į mane. — Nesuprantu, kas tau šiandien pasidarė...

— Bet aš manau, kad jie atėjo pasikalbėti ne su Melisa, — išlemenu apimta nevilties. — Jau seniai... jau seniai reikėjo jums šį tą pasakyti...

Visiems nusispjaut į mano lemenimą. Jie sutelkę dėmesį į Melisą.

— Kaip aš atrodau? — ji perbraukia atgal plaukus savimi pasitikinčio žmogaus maniera.

— Nuostabiai, brangioji! — Trišė pasilenkia prie jos. — Tik dar kartelį brūkštelk lūpas lūpdažiu... būsi kerinčiai žavinga...

— Ar ji pasiruošusi duoti interviu? — už uždarų virtuvės durų pasigirsta nepažįstamas moters balsas, ir visi sustingsta iš susijaudinimo.

— Įeikite! — Edžiui atidarius duris, į virtuvę įžengia tamsiaplaukė vidutinio amžiaus moteris, vilkinti moterišku kostiumėliu su kelnėmis. Skvarbiomis akimis ji iškart smalsiai apsidairo virtuvėje.

— Štai ir mūsų teisės žvaigždutė! — švytėdamas Edis su pasididžiavimu parodo į Melisą.

— Sveiki, — Melisa atmeta plaukus atgal ir žengia žingsnį į priekį su ištiesta ranka. — Melisa Herst.

Keletą akimirkų moteris abejingai žvelgia į Melisą.

— Ne ji, — papurto galvą. — Ji, — ir beda pirštu į mane.

Nejaukioje tyloje visi atsisukę spokso į mane. Melisos akys įtariai susiaurėja iki plonų siūliukų. Matau, kaip Geigeriai susižvalgo.

— Čia Samanta, — sako suglumusi Trišė. — Mūsų namų šeimininkė.

— Kaip supratau, jūs esate Samanta Svyting? — moteris išsitraukia reporterio užrašų knygelę. — Ar galėčiau užduoti jums keletą klausimų?

— Jūs norite kalbėtis su namų šeimininke? — sarkastiškai nusijuokia Melisa.

Žurnalistė nekreipia į ją dėmesio.

— Jūs esate Samanta Svyting, ar ne? — atkakliai tęsia toliau ji.

— Aš... taip, — galiausiai prisipažįstu ir išraustu iki plaukų šaknų. — Bet aš nenoriu duoti interviu. Nenoriu nieko komentuoti.

— Komentuoti? — sutrikusios Trišės akys sminga į mane. — Ką komentuoti?

— Samanta, mieloji, kas čia vyksta? — Edis atrodo sunerimęs. — Ar tu pakliuvai į kokią bėdą?

— Jūs jiems nepasakėte? — Daily Mail žurnalistė nustebusi pakelia akis nuo savo užrašų. — Jie nežino?

— Ko nepasakei? — susijaudinusi mikčioja Trišė. — Ko?

— Ji — nelegali imigrantė! — triumfuoja Melisa. — Taip ir žinojau! Žinojau, kad kažkas čia...

— Jūsų „namų šeimininkė“ yra aukščiausio lygio teisininkė, dirbanti Londone, — meta bulvarinio laikraščio kopiją ant virtuvės stalo žurnalistė. — Ir ji ką tik atsisakė šešiaženkle suma vertinamos partnerystės, pasirinkusi darbą jūsų namuose.

Atrodo, lyg kažkas būtų įmetęs į virtuvę granatą. Edis pastebimai susvirduliuoja. Trišė susverdėja ant savo aukštakulnių klumpaičių ir įsitveria kėdės atlošo, kad išlaikytų pusiausvyrą. Melisa stovi iš nuostabos išvertusi akis.

— Aš ketinau jums pasakyti... — prikandu lūpą. Pamačius jų veidus man pasidaro labai nejauku. — Aš... vis ruošiausi...

Trišės akys išsiplečia per pusę veido, kai ji skaito antraštę. Jos burna prasiveria ir užsičiaupia, bet neišleidžia jokio garso.

— Tu esi... teisininkė? — galiausiai išlemena ji.

— Jūs suklydote! — Melisos skruostai ryškiai rožiniai. — Aš esu teisininkė. Aš laimėjau prizą Teisės universitete! Ji — valytoja!

— Ji Teisės universitete laimėjo tris prizus, — žurnalistė atsisuka į mane. — Ir aukščiausias teisininko pareigas, kurios buvo pasiūlytos vos keletui jos amžiaus žmonių.

— Bet... — Melisos veidas tampa bjaurios violetinės spalvos. — Tai neįmanoma.

— Ji — pati jauniausia partnerė per visą Carter Spink istoriją... — žurnalistė pasitikrina savo užrašus. — Tiesa, panele Svyting?

— Ne! — paprieštarauju. — Noriu pasakyti... na... lyg ir. Kas norėtų arbatos? — iš nevilties priduriu.

Atrodo, kad arbata niekam nerūpi. Tiesą sakant, atrodo, kad Melisa tuoj apsivems.

— Ar bent nutuokėte, kad jūsų namų šeimininkės intelekto koeficientas yra 158? — žurnalistė akivaizdžiai mėgaujasi savo švietėjiška misija. — Ji — tikras genijus.

— Žinojome, kad ji protinga! — ginasi Edis. — Mes tai pastebėjome ir net padėjome mokytis... — jis nutyla aiškiai pasijutęs kvailai, — anglų kalbos.

— Aš tikrai esu dėkinga! — paskubomis sakau. — Tikrai.

Edis nusišluosto kaktą virtuviniu rankšluosčiu. Trišė vis dar stovi įsikibusi į kėdės atlošą, tarsi bet kurią akimirką galėtų nualpti.

— Nesuprantu, — Edis staiga padeda virtuvinį rankšluostį ir atsisuka į mane. — Kaip tu suderini teisininkės karjerą su namų šeimininkės pareigomis?

— Taip! — sušunka atsigavusi Trišė. — Būtent. Kaip tu gali dirbti teisininke mieste ir sykiu mokytis kulinarijos pas Mišelį de la Ru de la Blanką?

O Dieve. Jie vis dar nesupranta?

— Aš iš tikrųjų nesu namų šeimininkė, — nusiminusi prisipažįstu. — Nebaigiau jokios aukščiausio lygio kulinarijos mokyklos. Toks žmogus kaip Mišelis de la Ru de la Blankas neegzistuoja. Aš neįsivaizduoju, kaip vadinasi šitas daiktas, — pakeliu netoliese gulintį triufelių maišiklį. — Aš... apsimetėlė.

Negaliu į juos pakelti akių. Staiga pasijuntu siaubingai.

— Aš suprasiu, jei norėsite, kad išeičiau, — sumurmu. — Aš įsidarbinau apsimetusi tuo, kuo iš tikrųjų nesu.

— Išeitumei? — Trišė atrodo išsigandusi. — Mes nenorime, kad tu išeitumei, ar ne, Edi?

— Žinoma, kad ne, — jo veidas dar labiau išrausta. — Samanta, tu labai gerai dirbi. Juk nesi kalta dėl to, kad esi teisininkė.

— “Aš apsimetėlė“, — įsiterpia žurnalistė, rūpestingai užsirašiusi frazę į savo užrašų knygelę. — Panele Svyting, ar jaučiatės kalta dėl savo poelgio?

— Baikit! — piktai atrėžiu. — Aš neduosiu interviu!

— Panelė Svyting teigia, kad ji verčiau valys tualetus negu taps partnere Carter Spink, — kreipiasi žurnalistė į Trišę. — Gal galėčiau daugiau sužinoti apie jūsų tualetus?

— Mūsų tualetus? — rausvos dėmelės nusėja Trišės skruostus ir ji sutrikusi į žvilgteli į mane. — Na, mes neseniai suremontavome vonios kambarius. Viskas įrengta pagal Royal Doulton...

— Kiek tualetų yra jūsų namuose? — pakelia akis nuo savo užrašų moteris.

— Liaukitės! — griebiuosi už galvos — Paklausykite... Aš padarysiu pranešimą spaudai. O tada norėčiau, kad visi paliktumėte mane ir mano darbdavius ramybėje.

Išskubėjusi iš virtuvės, atlapoju paradines duris. Man iš paskos atseka Daily Mail žurnalistė. Grupė žurnalistų vis dar būriuojasi už vartų. Ar man vaidenasi, ar jų dar padaugėjo?

— Štai ir Martina, — pašaipiai sušunka vyrukas su juodais akiniais, man priėjus prie vartų.

Nekreipiu į jį dėmesio.

— Gerbiamieji žiniasklaidos atstovai, — pradedu. — Būčiau labai dėkinga, jei paliktumėte mane ramybėje. Neturiu jums ką pasakyti.

— Ar ketinate toliau dirbti namų šeimininke? — šūkteli storas vyrukas su džinsais.

— Taip, — kilsteliu smakrą. — Tai mano asmeninis apsisprendimas, nulemtas asmeninių priežasčių. Esu čia labai laiminga.

— O kaipgi feminizmas? — šūkteli jauna mergina. — Moterys daugelį metų kovojo už lygias galimybes. Ar jūs dabar norite joms patarti grįžti atgal į virtuvę?

— Aš nieko nenoriu patarti moterims! — paprieštarauju apstulbusi. — Tiesiog gyvenu savo gyvenimą.

— Bet jūs nematote nieko bloga, kad moteris būtų prirakinta prie virtuvės kriauklės? — mane veria žvilgsniu žilaplaukė moteris.

— Ne! — susierzinusi atkertu. — Noriu pasakyti, taip! Aš manau... — mano klausimas paskęsta klausimų jūroje ir fotoaparatų blyksėjime.

— Ar Carter Spink yra šovinistų pragaro irštva?

— Ar jūsų pasirinkimas — gudrus taktinis derybų manevras?

— Ar manote, kad moterims reikia siekti karjeros?

— Mes norėtume jums pasiūlyti reguliarų ūkiškų patarimų skyrelį laikraštyje! — spygteli šviesiaplaukė mergina su mėlynu apsiaustu. — Pavadintume jį: „Samanta pataria“.

— Ką? — spoksau į ją negalėdama patikėti savo ausimis. — Nežinau jokių ūkiškų patarimų!

— Tuomet galėtumėte spausdinti savo receptus! — vylingai nusišypso ji. — Koks jūsų mėgstamiausias patiekalas?

— Ar galėtumėte mums papozuoti su savo prijuostėle? — šūkteli storulis ir gašliai pamerkia akį.

— Ne! — pasibaisėjusi užprotestuoju. — Neturiu daugiau ką pasakyti! Jokių komentarų! Dinkite iš čia!

Ignoruodama vis dar atakuojančius klausimus ir šūksnius „Samanta!“, aš nusisuku ir drebančiomis kojomis parbėgu keliuku atgal į namą.

Pasaulis išsikraustė iš proto.

Įgriūnu į virtuvę ir randu ten Trišę, Edį ir Melisą, įsikniaubusius į laikraštį.

— O, ne, — sakau drebančia širdimi. — Neskaitykit. Garbės žodis. Tai tik... kvailas... bulvarinis skaitalas...

Visos trys galvos pakyla ir nužvelgia mane, lyg aš būčiau koks ateivis.

— Tau mokėjo... 500 svarų sterlingų už valandą? — atrodo, kad Trišei sunkiai sekasi valdyti savo balsą.

— Jie tau pasiūlė pilnateisę partnerystę? — Melisos veidas dabar jau žalios spalvos. — Ir tu pasakei ne? Gal tu pakvaišai?

— Neskaitykite tų nesąmonių! — bandau atimti laikraštį. — Ponia Geiger, aš tik noriu dirbti kaip paprastai. Aš vis dar esu jūsų namų šeimininkė...

— Tu esi viena talentingiausių šalies teisininkių! — Trišė isteriškai įsitveria laikraščio. — Čia taip rašo!

— Samanta? — pasigirsta tylus beldimas į duris, ir į virtuvę įžengia Natanielis, nešinas šviežiai iškastomis bulvėmis. — Ar pietums užteks?

Kvailai vėpsau į jį, jausdama, kaip man suspaudžia širdį. Jis net neįsivaizduoja. Jis nieko nežino. O Dieve.

Reikėjo jam pasakyti. Kodėl jam nepasakiau? Kodėl jam nepasakiau?

— Otų kas toks? — audringai užsipuola jį Trišė. — Žymus NASA raketų specialistas? Slaptas vyriausybės agentas?

— Atsiprašau? — Natanielis sutrikęs žvelgia į mane, bet aš neįstengiu nusišypsoti.

— Natanieli...

Nutylu negalėdama tęsti. Natanielio akys laksto nuo veido prie veido, o jo kaktoje įsirėžia rūpesčio raukšlė.

— Kas čia vyksta? — pagaliau paklausia jis.

Dar niekada taip nesipainiojau, kaip kalbėdama dabar su Natanieliu. Aš mikčioju, užsikirtinėju, kartojuosi ir malu liežuviu nesąmones, nesugebėdama pasakyti esmės.

Natanielis klausosi tylėdamas, atsirėmęs į seną akmeninę koloną priešais nuošalų suoliuką, ant kurio sėdžiu. Jis tupi į mane profiliu, jo veidą dengia šešėlis. Sunku pasakyti, apie ką jis dabar galvoja.

Kai pagaliau baigiu pasakoti savo istoriją, jis lėtai pakelia galvą. Jei tikėjausi šypsenos, tai tikrai jos negavau. Dar niekada nemačiau jo tokio šokiruoto.

— Tu esi teisininkė, — pagaliau prabyla jis.

— Taip, — susigėdusi linkteliu galvą.

— Maniau, kad tu bėgai nuo smurtaujančio vyro, — jis nervingai perbraukia rankomis savo plaukus, — aš maniau, kad dėl to tu nenorėjai kalbėti apie savo praeitį. Ir tu leidai man tuo patikėti. Aš taip dėl tavęs jaudinausi, kai tu išvažiavai į Londoną. Jėzau.

— Atsiprašau, — kaltai susigūžiu. — Prašau, atleisk. Aš tik... nenorėjau, kad tu sužinotumei tiesą.

— Kodėl? — išgirstu nuoskaudą jo balse, kai jis atšauna. — Ar tu manimi nepasitikėjai?

— Ne! — išsigandusi papurtau galvą. — Žinoma, kad tavimi pasitikėjau! Ir pasitikiu! Jei būčiau kas nors kitas... — aš nutylu. — Natanieli, tu privalai suprasti. Argi galėjau tau atskleisti tiesą mūsų pirmojo susitikimo metui? Visi žino, kad tu nekenti teisininkų. Tavo aludėje net pakabintas ženklas „TEISININKAI NE APTARNAUJAMI“.

— Tas ženklas yra juokelis, — nekantriai numoja ranka jis.

— Visai ne. Anaiptol, — aš sutinku jo žvilgsnį. — Nagi, Natanieli. Jei būčiau pasisakiusi, kad esu teisininkė iš Londono per mūsų pirmą pasimatymą, ar būtum su manimi elgęsis taip pat?

Natanielis neatsako. Žinau, kad jis pernelyg sąžiningas, jog man pateiktų lengviausią atsakymą. Jis žino ne blogiau už mane, kad atsakymas yra „ne“.

— Aš esu tas pats žmogus, — palinkstu į priekį ir paimu jo ranką. — Net jei ir buvau teisininkė... aš vis tiek esu savimi!

Minutėlę Natanielis nieko nesako. Jis tik spokso sau po kojomis į purvą. Laukiu užgniaužusi kvapą, kupina vilties, kad jis mane supras. Pagaliau jis vos pastebimai šypteli ir pažvelgia į mane.

— Na, tai kiek man kainuos šis pokalbis?

Užplūdus nuostabiam palengvėjimui, atsikvepiu. Viskas gerai. Jis supranta. Jis atleidžia.

— Ak, apie tūkstantį svarų sterlingų, — nerūpestingai numoju ranka. — Atsiųsiu tau sąskaitą.

— Samanta Svyting, korporacijos teisininkė, — jis tiriamai žiūri į mane kelias akimirkas. — Ne. Nesitiki.

— Ir man! Tas mano gyvenimo etapas jau baigtas, — stipriai spusteliu jo ranką. — Natanieli, aš labai atsiprašau. Tikrai nenorėjau, kad viskas taip susipainiotų.

— Žinau, — jis taip pat spusteli mano ranką, ir pasijuntu atsipalaidavusi. Nuo medžio, augančio už suoliuko, ant mano kelių nukrinta lauro lapas. Paimu jį ir mechaniškai patrinu, uosdama saldų aromatą.

— Tai kas dabar bus? — klausia Natanielis.

— Nieko. Žiniasklaidos susidomėjimas atslūgs. Jiems nusibos, — palinkstu į priekį ir padedu galvą jam ant peties. Jaučiu, kaip jo rankos mane apkabina. — Esu patenkinta savo darbu. Man patinka ši gyvenvietė. Jaučiuosi laiminga su tavimi. Tik noriu, kad viskas būtų taip, kaip yra dabar.

Dvidešimt ketvirtas

Klydau. Žiniasklaidos susidomėjimas neslūgsta. Kitą rytą prie Geigerių kiemo vartų būriuojasi dvigubai daugiau žurnalistų negu vakar. Be to, pastebiu du televizijos furgonus. Lipdama žemyn su padėklu nešvarių kavos puodelių, išvystu per palangę persisvėrusią Melisą, stebinčią veiksmą už lango.

— Labas, — pasisveikina ji. — Ar matei, kiek ten žurnalistų?

— Taip, — nesusilaikau ir stabteliu prie jos, kad dar kartelį žvilgtelėčiau pro langą. — Tikra beprotybė.

— Tikriausiai labai sunku pakelti tokį dėmesį, — ji atmeta plaukus ir akimirką atidžiai apžiūrinėja savo nagus. — Bet žinok... Aš visada būsiu šalia, jei tau reikės su kuo nors pasikalbėti.

Iš pradžių man atrodo, kad nenugirdau.

— Ee... atsiprašau?

— Aš palaikau tave, — pakelia akis į mane Melisa. — Aš — tavo draugė. Padėsiu tau visa tai ištverti.

Akimirką esu per daug apstulbusi, kad net nusijuokti galėčiau.

— Melisa, visai tu man ne draugė, — paprieštarauju kiek galėdama mandagiau.

— Esu! — ji atrodo visiškai nesumišusi ir drąsiai žvelgia man į akis. — Visada žavėjausi tavimi, Samanta. Tiesą sakant, visada nujaučiau, kad tu — ne namų šeimininkė. Žinojau, kad sugebi daug daugiau.

Neįtikėtina. Kaip ji gali stovėti priešais mane, žiūrėti veršiuko akimis ir šitaip begėdiškai kalbėti?

— Vadinasi, dabar tu jau mano geriausia draugė, — net nesistengiu nuslėpti skepticizmo. — Ir tai visiškai nesusiję su tuo, kad sužinojai, jog esu teisininkė? Arba su troškimu padaryti teisininkės karjerą?

— Man tu visada patikai, — ji užsispyrusiai laikosi savo.

— Melisa, nereikia, — smeigiu į ją griežčiausią savo žvilgsnį. Patenkinta stebiu, kaip aplink jos ausis atsiranda rožinis atspalvis, bet jos veido išraiška išlieka rami.

Nesmagu pripažinti, bet ši mergiūkštė bus puiki teisininkė.

— Taigi... tu tikrai nori man padėti? — mąsliai susiraukiu.

— Aha! — staiga susijaudinusi linkteli galvą Melisa. — Galėčiau palaikyti ryšį su Carter Spink... arba tu galėtumei mane pasamdyti kaip savo atstovę spaudai...

— O gal galėtumei man pagelbėti su šituo? — aš jai įteikiu padėklą su nešvariais puodeliais ir saldžiai nusišypsau. — Be to, galėtumei pati išsilyginti marškinėlius, kuriuos liepei lyginti man. Tik būk atidi lygindama apykaklę, gerai?

Jos rūsti veido išraiška neįkainojama. Vos valdydama juoką, nulipu laiptais žemyn į virtuvę. Kai įeinu, randu ten Edį, sėdintį prie laikraščiais nukloto stalo. Jis pakelia į mane akis.

— Tavo vardas mirga kiekviename laikraštyje, — pareiškia jis man. — Pažvelk, — jis pakiša man straipsnį per du puslapius laikraštyje Sun. Ten puikuojasi tualeto fone įkomponuota mano nuotrauka. Mano rankoje nupieštas tualeto šepetys. „Verčiau valysiu tualetus!“ — rėkia didelės raidės prie mano veido.

— O Dieve, — klesteliu ant kėdės ir įsispoksau į nuotrauką. — Kodėl?

— Dabar rugpjūtis, — sako Edis, vartydamas Telegraph puslapius, — naujienose mirga tik tavo vardas. Čia rašo, kad tu — „šiuolaikinės darboholiškos visuomenės auka“. Jis apgręžta laikraštį, rodydamas man nedidelį straipsnį su antrašte PASKLIDUS GANDAMS APIE SKANDALĄ, AMBICINGA CARTER SPINK TEISININKĖ PASIRENKA NAMŲ RUOŠOS RUTINĄ.

— O čia rašoma, kad tu — „visų karjeros moterų Judas“, — man už nugaros triukšmingai nutėškusi padėklą prie kriauklės, Melisa ima vartyti Herald. — Paklausyk, šio straipsnio autorė Mindi Maloun ne juokais ant tavęs pyksta.

— Pyksta? — pakartoju sumišusi. — Už ką ant manęs pyksta?

— Bet Daily Mail tave liaupsina kaip tradicinių vertybių gelbėtoją, — paėmęs laikraštį atsiverčia jį Edis. — Samanta Svyting tiki, kad moterims reikia kūrenti namų žindinį dėl jų pačių sveikatos ir visuomenės gerovės.

— Ką? Aš niekada to nesakiau! — čiumpu laikraštį ir, negalėdama patikėti, permetu akimis straipsnį. — Kas juos apsėdo?

— Ramus metas, parlamentas atostogauja. Jiems nėra daugiau apie ką rašyti, — gūžteli pečiais Edis, atsiversdamas Express. — Ar tiesa, kad tu toje firmoje be pašalinės pagalbos pati atskleidei mafijos ryšius?

— Ne! — mano veidą perkreipia siaubas. — Kas taip rašo?

— Dabar neprisimenu, kur skaičiau, — sako Edis, vartydamas lapus. — O šiame yra tavo mamos nuotrauka. Graži moteris.

— Mano mamos nuotrauka? — išsigandusi pasitikslinu.

— “Talentinga talentingos motinos dukra“, — garsiai perskaito Edis. — „Ar spaudimas siekti tobulybės buvo per didelis?“

O Dieve. Mama mane užmuš.

— Pažvelk, čia netgi skelbiama apklausa, — Edis atverčia kitą puslapį. — „Samanta Svyting: didvyrė ar kvailė? Balsuokite skambučiu arba trumpąja žinute.“ Ten parašytas telefono numeris, — jis paima telefoną ir susiraukia: — Už kurį variantą balsuoti?

— Kvailė! — sušunka Melisa ir griebia telefoną Edžiui iš rankų. — Aš paskambinsiu.

— Samanta! Tu jau atsikėlei!

Išgirdusi Trišės balsą, pakeliu galvą. Ji įtipena į virtuvę, rankose laikydama šūsnį laikraščių. Jos veido išraiška vis dar tokia pat šokiruota ir kupina pagarbios baimės, kaip ir vakar. Ji žvelgia tarsi į stebuklingai jos virtuvėje atsiradusį neįkainojamą meno šedevrą.

— Aš apie tave skaičiau!

— Labas rytas, ponia Geiger, — padedu Daily Mail ant stalo ir skubiai pašoku ant kojų. — Ko jūs pageidautumėte pusryčiams? Gal kavos?

— Samanta, tu kavos nevirsi! — atsako ji sutrikusi. — Edi, tu gali išvirti kavos!

— Nesiruošiu virti kavą! — užprotestuoja Edis.

— Tada... Melisa! — duria pirštu į ją Trišė. — Išvirk mums visiems skanios kavos. Samanta, tu atsisėsk! Tu — mūsų viešnia! — ji nenatūraliai nusijuokia.

— Aš visai ne viešnia! — paprieštarauju. — Aš esu jūsų namų šeimininkė! Tiesiog noriu dirbti savo įprastą darbą.

— Tu išsikraustei iš proto, — Melisa paniekinamai varto akis. — Ar matei, kiek Carter Spink pasirengę tau sumokėti?

— Tu nesupranti, — atšaunu. — Pone ir ponia Geigeriai, jūs suprasite. Čia gyvendama aš daug išmokau. Aš pasikeičiau kaip asmenybė ir radau gyvenimo pilnatvę. Taip, aš gaučiau daug daugiau pinigų, jei dirbčiau teisininke Londone. Taip, aš galėčiau turėti įtakingą, kupiną įtampos darbą. Bet aš to nenoriu, — ištiesiu rankas, tarsi norėdama apglėbti virtuvės erdvę. — Štai ką aš noriu daryti. Štai kur aš noriu būti.

Nuoširdžiai tikiuosi, kad Trišę ir Edį mano trumpa kalba sujaudins. Tačiau, užuot pravirkę, jie spokso į mane nieko nesuprantančiomis akimis ir vis susižvalgo.

— Mes manome, kad tau reikėtų apsvarstyti tą pasiūlymą, — taria Edis. — Laikraštyje rašoma, kad jie pasiryžę įkalbėti tave sugrįžti.

— Mes visai neįsižeisime, jei tu išeisi, — priduria supratingai linkčiodama galvą Trišė. — Mes tikrai suprasime.

Ir tai viskas, ką jie gali pasakyti? Nejaugi jie nesidžiaugia, kad aš noriu pasilikti? Gal jie nenori, kad būčiau jų namų šeimininkė?

— Nenoriu išeiti! — piktai atšaunu. — Noriu likti čia ir džiaugtis visaverčiu gyvenimu.

— Aišku, — patylėjęs linkteli galvą Edis, tada vogčiomis klausiamai dirsteli į Trišę.

Suskambus telefonui, ragelį pakelia Trišė.

— Klausau? — kurį laiką ji klausosi. — Taip, žinoma, Meivis. Ir Trudi. Iki pasimatymo! — ji padeda ragelį. — Dar dvi labdaringų pietų viešnios!

— Aišku, — aš dirsteliu į savo laikrodį. — Jau laikas pradėti gaminti užkandžius.

Vos spėju išimti iš šaldytuvo tešlą, kai vėl pasigirsta telefono skambutis. Trišė atsidūsta.

— Jei čia dar daugiau vėlyvų viešnių... Klausau? — atsiliepus jos veido išraiška pasikeičia. Ji uždengia ragelį delnu.

— Samanta, — sušnypščia ji. — Čia reklamos agentūra. Ar norėtumei nusifilmuoti televizijos reklamoje, skirtoje tualeto valikliui? Vilkėtum advokato peruką, mantiją ir sakytum...

— Ne! — atšoku atatupsta. — Jokiu būdu!

— Nereikėtų spjauti į televiziją, — papriekaištauja Edis. — Gal tai puiki proga.

— Ne, visai ne! Nenoriu filmuotis jokiose reklamose! — matau, kaip Edis prasižioja, ketindamas užginčyti. — Nenoriu duoti interviu, — skubiai priduriu. — Nenoriu būti kam nors pavyzdžiu. Aš tik noriu gyventi normalų gyvenimą.

Iki priešpiečių man nepavyksta susigrąžinti normalaus gyvenimo. Tiesą sakant, viskas dar keisčiau negu iki tol.

Sulaukiau dar trijų pasiūlymų nusifilmuoti televizijoje ir vieną dalyvauti „skoningoje“ fotosesijoje Sun laikraščiui su prancūziška kambarinės uniforma. Trišė davė išskirtinį interviu Mail. Melisa kone per prievartą įbruko man ausinuką, kad pasiklausyčiau, kaip radijo laidos klausytojai apdovanoja mane tokiais epitetais kaip „antifeministe idiote“, „Martos Stiuart pasekėja“ ir „mokesčių mokėtojų, kurie mokėjo už jos išsilavinimą, parazite“. Taip įširdau, kad vos pati nepaskambinau.

Bet galiausiai išjungiau radiją ir tris kartus giliai įkvėpiau. Nesileisiu išvedama iš pusiausvyros. Man ir taip yra apie ką galvoti. Į labdaringus pietus atvyko keturiolika viešnių, kurios dabar vaikštinėja ant pievelės. Man reikia iškepti laukinių grybų pyragą, pabaigti šparagų padažą ir paskrudinti lašišos filė.

O kad dabar šalia būtų Natanielis ir mane nuramintų. Bet jis išvykęs į Bakingemą žuvelių tvenkiniui, kurio staiga užsimanė Trišė. Atseit, nesvarbu, kad jis kainuoja šimtus svarų sterlingų — visos įžymybės juos turi. Absurdas. Niekas niekada nė nežvilgteli į tuos baseinus.

Atidariusi orkaitę, išgirstu durų skambutį ir atsidustu. Tik nesakykite, kad dar viena viešnia. Šį rytą sutiko atvykti dar trys pavėlavusios viešnios, ir tai visiškai suardė mano dienotvarkę. Ką ir kalbėti apie žurnalistę iš Mirror, kuri, apsirengusi rožiniu gėlėtu kostiumėliu, mėgino įtikinti Edį, kad ji — nauja kaimo gyventoja.

Pašaunu skardą su pyragaičiais į orkaitę, surenku tešlos likučius ir pradedu valyti kočėlą.

— Samanta? — pabeldžia į duris Trišė. — Atvyko dar vienas svečias!

— Dar vienas? — atsisuku, valydamasi miltus nuo skruosto. — Bet aš jau įdėjau užkandžius į orkaitę...

— Čia tavo draugas. Jis sako, kad jam nedelsiant reikia su tavimi pasikalbėti apie reikalus, — Trišė reikšmingai kilsteli antakį ir pasitraukia į šoną. Suakmenėju iš nuostabos.

Šalia Trišės virtuvėje, apsivilkęs savo nepriekaištingą Jermyn Street kostiumą, stovi Gajus. Iš po švarko rankovių kyšo iškrakmolyti rankogaliai.

Spoksau į jį, netekusi žado. Esu absoliučiai pritrenkta jo pasirodymo.

Sprendžiant iš jo veido išraiškos, jis priblokštas ne mažiau.

— Viešpatie, — teištaria lėtai, akimis užkliūdamas už mano uniformos, kočėlo, miltuotų rankų. — Tu tikrai esi namų šeimininkė.

— Taip, — kilsteliu smakrą. — Tikrai esu.

— Samanta... — įsiterpia Trišė iš už Gajaus nugaros. — Nenoriu trukdyti, bet... užkandžiai po dešimties minučių, gerai?

— Žinoma, ponia Geiger, — Trišei išeinant, automatiškai jai nusilenkiu. Gajaus akys vos neiššoka iš orbitų.

— Tu lankstaisi?

— Truputį suklydau, kai vieną kartą padariau reveransą, — pripažįstu. Sutikusi jo išsigandusį žvilgsnį, jaučiu kylantį juoką. — Gajau, ką tu čia veiki?

— Atėjau įtikinti tave grįžti.

Na, žinoma. Galėjau ir pati susiprotėti.

— Aš neketinu grįžti. Atsiprašau, — pačiupusi šluotą su semtuvėliu, pradedu energingai nuo grindų šluoti miltų ir tešlos likučius. — Gal galėtum pasitraukti?

— Ak, žinoma, — Gajus nevikriai atšoka man iš kelio.

Išmetusi tešlos likučius į šiukšliadėžę, išimu savo šparaginį padažą iš šaldytuvo, supilu jį į keptuvę ir šildau ant mažos ugnies.

Gajus mane stebi suglumęs.

— Samanta, — taria jis, kai aš atsisuku. — Mums reikia pasikalbėti.

— Esu užsiėmusi, — baigęs tiksėti virtuvės laikrodis garsiai dzingteli. Greitai atidarau apatinės orkaitės dureles ir išimu savo suktinukus su rozmarinu ir česnaku. Juos pamačiusi, pajuntu užplūstantį pasididžiavimą. Jie tokie geltonai rusvi, skleidžiantys gardų, sodrų aromatą. Neatsispiriu ir nugnybu kąsnelį nuo vieno, o paskui pasiūlau ir Gajui.

— Tu pati iškepei? — jis atrodo apstulbęs. — Nežinojau, kad moki gaminti valgį.

— Nemokėjau. Išmokau, — atidariusi šaldytuvą, išsiimu nesūdyto sviesto gabalėlį ir, atpjovusi kampelį, įmetu į čirškiantį šparagų padažą. Tada atsisuku į Gajų, rymantį prie lentynos su virtuviniais rakandais. — Gal galėtumei man paduoti plakimo šluotelę?

Gajus bejėgiškai nužvelgia įrankius.

— Ee... o kaip ji atrodo...

— Nesvarbu, — sucaksiu liežuviu. — Pati pasiimsiu.

— Aš turiu tau darbo pasiūlymą, — pradeda Gajus, kai aš, pagriebusi plakimo šluotelę, įninku plakti suminkštėjusį sviestą. — Manau, tau vertėtų perskaityti.

— Manęs tai nedomina, — net nepakeliu galvos.

— Tu dar net jo nematei, — jis kyšteli ranką į vidinę kišenę ir ištraukia baltą voką. — Štai, žvilgtelk.

— Manęs tai nedomina! — susierzinusi pakartoju. — Nejaugi nesupranti? Aš nenoriu grįžti. Nenoriu būti teisininkė.

— Tu nori būti namų šeimininkė, — jo tonas toks abejingas, kad pasijuntu įskaudinta.

— Taip! — teškiu plakimo šluotelę ant stalo. — Noriu! Aš čia esu laiminga. Net neįsivaizduoji, kokia jaučiuosi atsipalaidavusi. Gyvenu visai kitokį gyvenimą!

— Aha, supratau, — sako Gajus ir pašnairuoja į mano šluotą. — Samanta, kada tu pradėsi blaiviai mąstyti? — jis išsitraukia telefoną sau iš kišenės. — Tau reikia žūtbūtinai pasikalbėti su vienu žmogumi, — jis surenka numerį ir pakelia akis į mane. — Pranešiau apie susiklosčiusią situaciją tavo mamai.

— Ką? — apimta siaubo įsmeigiu į jį žvilgsnį. — Kaip tu drįsai...

— Samanta, linkiu tau tik geriausio. Ji — taip pat. Labas, Džein, — sako jis į telefoną. — Aš dabar šalia jos. Tuoj perduosiu ragelį.

Neįtikėtina. Tą akimirką man norisi sviesti telefoną pro langą. Bet ne. Galiu su tuo susidoroti.

— Labas, mama, — sakau, paėmusi telefoną Gajui iš rankų. — Šimtas metų.

— Samanta, — jos balsas toks pats ledinis, kaip ir per paskutinį mūsų pokalbį. Bet kažkodėl šį kartą aš neįsitempiu, manęs nesukausto baimė. Ji manęs neprivers daryti to, ko nenoriu. Ji nieko nežino apie mano gyvenimą. — Ką, po galais, tu išdarinėji? Dirbi kažkokia tarnaite?

— Panašiai. Esu namų šeimininkė. Ir, kaip numanau, reikalausi, kad vėl dirbčiau teisininke? Na, aš laiminga čia ir neketinu grįžti, — paragauju šparagų padažo ir įberiu žiupsnelį druskos.

— Gal tau atrodo, kad linksma elgtis taip lengvabūdiškai, — atžariai atrėžia ji. — Bet pagalvok apie savo gyvenimą. Samanta, pagalvok apie savo karjerą. Manau, kad tu nepajėgi suprasti...

— Tai tu nesupranti! Nė vienas iš jūsų! — piktai žybteliu akimis Gajui, išjungiu viryklę ir atsiremiu į virtuvės stalą. — Mama, aš išmokau gyventi kitaip. Aš nudirbu dienos darbus ir baigiu... ir viskas. Aš laisva. Man nereikia temptis krūvos popierių į namus. Man nereikia dvidešimt keturias valandas per parą, septynias dienas per savaitę laikyti įjungto savo BlackBerry. Galiu pasėdėti bare, galiu savaitgaliais susitikti su draugais, galiu nueiti į sodą ir pusę valandos ilsėtis jame, atmetusi kojas... ir visai nesvarbu. Daugiau nepatiriu to nuolatinio spaudimo, pamiršau, ką reiškia įtampa, ir man tai patinka, — paimu stiklinę, prisipilu vandens ir, nurijusi didelį gurkšnį, nusišluostau lūpas. — Atleisk, bet aš pasikeičiau. Susiradau draugų, susipažinau su vietos bendruomene. Panašiai kaip... „Voltonuose“.

— “Voltonuose“? — jos balsas sudreba iš susijaudinimo. — Ar ten yra ir vaikų?

— Ne! — susierzinusi sušunku. — Tu nesupranti! Jie tiesiog... rūpinasi. Pavyzdžiui, prieš kelias savaites jie man surengė nuostabiausią gimtadienio vakarėlį.

Tyla. Įdomu, ar pavyko paliesti jautrią vietą. Galbūt ji pasijus kalta... galbūt supras...

— Kaip keista, — atšiauriai nusistebi ji. — Tavo gimtadienis juk buvo prieš du mėnesius.

— Žinau, — atsidustu. — Klausyk, mama, aš apsisprendžiau. — Staiga dzingteli orkaitė, ir aš užsimaunu karščiui atsparią pirštinę. — Man metas eiti.

— Samanta, nedrįsk šitaip baigti pokalbio! — įniršusi rikteli ji. — Mes dar nebaigėme kalbėtis!

— Baigėme, gerai? Baigėme! — išjungiu telefoną, numetu jį ant stalo ir atsikvepiu. Mane truputį krečia šiurpas. — Labai ačiū, Gajau, — trumpai ironiškai padėkoju. — Gal dar turi kokių mažų mielų siurprizų?

— Samanta... — jis apgailestaujamai skėsteli rankomis. — Aš tik mėginau tau padėti apsigalvoti...

— Nereikia man tokios tavo pagalbos, — nusisuku. — O dabar man reikia dirbti. Čia mano darbas.

Atidarau apatinės orkaitės dureles ir, išėmusi skardas su pyragaičiais, imu juos dėlioti ant mažų pašildytų lėkštučių.

— Aš padėsiu, — priėjęs pasisiūlo Gajus.

— Negali padėti, — pavartau akimis.

— Žinoma, kad galiu, — mano nuostabai, jis nusimeta švarką, pasiraitoja rankoves ir užsijuosia vyšniomis išmargintą prijuostę. — Ką man daryti?

Sukikenu. Jam taip netinka čia būti.

— Gerai, — įteikiu jam padėklą. — Gali man padėti išnešioti užkandžius.

Nešini pyragaičiais su grybais ir duonos suktinukais, mes nueiname į svetainę. Mums įžengus į baltu šilku išpuoštą kambarį, klegesys staiga nutyla, ir į mus atsisuka keturiolika dažytų, suglumusių galvų, sėdinčių prie stalo ir gurkšnojančių šampaną. Trišės viešnios dėvi skirtingų pastelinių spalvų kostiumėlius. Jos atrodo kaip iš Duluz dažų reklamos.

— O, štai ir Samanta! — sušunka ryškiai rožinę veido spalvą įgavusi Trišė. — Jūs visos pažįstate Samantą, mūsų namų šeimininkę... ir aukščiausio lygio teisininkę!

Net susigūžiu iš gėdos, išgirdusi aplodismentų gausmą.

— Mes skaitėme apie tave laikraščiuose! — sako moteris kreminės spalvos kostiumėliu.

— Man reikia su tavimi pasikalbėti, — mėlynai apsirengusi moteris susirūpinusiu veidu palinksta į mane, — apie turto padalijimą skyrybų atveju.

Geriausia bus apsimesti, kad nenugirdau.

— Susipažinkite su Gajumi, kuris man šiandien padeda, — sakau, pradėdama tiekti pyragaičius su grybais.

— Jis — taip pat Carter Spink partneris, — išdidžiai priduria Trišė.

Šie žodžiai ponioms tikrai paliko didelį įspūdį. Matau, kaip jos reikšmingai tarpusavyje susižvalgo. Galiausiai į Trišę atsisuka sumišusi pagyvenusi moteris.

— Ar visi tavo darbuotojai teisininkai?

— Ne visi, — nerūpestingai atsako Trišė, nurijusi didelį gurkšnį šampano. — Bet žinote, kartą priėmus į darbą Kembridžo universitetą baigusią namų šeimininkę, niekada nesirinkčiau kitokios.

— Kur tu juos gavai? — pasiteirauja akimis mus ryjanti raudonplaukė moteris. — Gal yra kokia nors speciali agentūra?

— Ji vadinasi Oksbridžo Namų šeimininkės, — įsiterpia Gajus, statydamas lėkštutę su pyragaičiu priešais ją. — Ten labai didelė atranka. Gali patekti tik patys gabiausieji, turintys aukščiausio lygio diplomus.

— Viešpatie! — raudonplaukė moteris pažvelgia į jį priblokšta.

— Aš tai baigiau Harvardą, — tęsia jis. — Taigi dirbu Harvardo Namų ūkio tarnyboje. Mūsų motto: „Todėl ir reikia siekti aukščiausio lygio išsilavinimo.“ Ar ne, Samanta?

— Užsičiaupk, — sušnypščiu. — Tiesiog patiek maistą.

Pagaliau, kai visos ponios yra aptarnautos, mes grįžtame į tuščią virtuvę.

— Labai juokinga, — teškiu padėklą ant stalo. — Koks tu sąmojingas.

— Na, dėl Dievo meilės, Samanta, nejaugi tikiesi, kad į visa tai žiūrėsiu rimtai? Jėzau, — nusirišęs prijuostę, jis meta ją ant stalo. — Nuolankiai patarnauji grupei bukagalvių. Leidi joms tave šokdinti.

— Man reikia dirbti, — sausai atsakau, atidariusi orkaitę pasižiūrėti, kaip kepa lašiša. — Tad jei tu nenori man padėti...

— Šis darbas ne tau! — staiga jis pratrūksta. — Samanta, juk visa tai — sušikta parodija. Tu turi daugiau smegenų už visas tas vištas kartu sudėjus, bet nuolankiai joms nešioji lėkštes su maistu? Tu joms lankstaisi? Tu valai jų tualetus?

Jis kalba taip įsikarščiavęs, kad aš nustėrusi atsisuku. Gajaus veidas išraudęs, jame nematyti nė trupučio pašaipos.

— Samanta, tu esu talentingiausia iš visų mano pažįstamų tavo amžiaus žmonių, — jo balsas trūkčioja iš pykčio. — Tu esi geriausia teisininkė iš visų, kokias mes esame sutikę. Negaliu ramiai žiūrėti, kaip tu paaukosi savo gyvenimą šitoms... iliuzinėms nesąmonėms.

Įsiutusi žiūriu į jį.

— Čia nėra jokių iliuzinių nesąmonių! Tik todėl, kad nepasinaudoju „savo kvalifikacija“, tik todėl, kad netrūniju kokiame nors kabinete, aš švaistau savo gyvenimą vėjais? Gajau, aš laiminga. Aš mėgaujuosi gyvenimu taip, kaip dar niekada. Man patinka gaminti valgį. Man patinka tvarkytis namuose. Man patinka darže skinti braškes...

— Tu gyveni fantazijų pasaulyje! — užriaumoja jis. — Samanta, visa tai tėra naujovių žavesys! Tau smagu, nes niekada anksčiau to nedarei! Bet tau nusibos! Nejaugi nesuvoki, kad greitai paskęsi rutinoje?

Giliai mano viduje sukirba abejonė, į kurią nekreipiu dėmesio.

— Neatsibos, — ryžtingai pamaišau šparaginį padažą. — Myliu tokį gyvenimą.

— Ar vis dar jį mylėsi po dešimties tualetų valymo metų? Nusileisk ant žemės, — jis prieina prie viryklės, bet aš nusigręžiu. — Tau reikėjo atostogų. Tau reikėjo pailsėti. Puiku. Bet dabar jau metas grįžti į tikrąjį gyvenimą.

— Man tikras yra toks gyvenimas, — atšaunu. — Jis daug tikresnis už tą, kurį gyvenau.

Gajus papurto galvą.

— Mes su Šarlote praėjusiais metais lankėmės Toskanoje. Aš ten išmokau piešti akvarele. Man labai patiko. Alyvų aliejus... saulėlydžiai... viskas, — jis įdėmiai pažvelgia man į akis ir palinksta į priekį. — Bet tai nereiškia, kad aš tapsiu sušiktu Toskanos dailininku.

— Tai visai kas kita! — aš vengiu jo žvilgsnio. — Gajau, aš negrįšiu į tą pragarišką nesibaigiančių darbų karuselę. Nenoriu vėl patirti tokio spaudimo. Dirbau septynias dienas per savaitę ištisus septynerius metus...

— Taip. Taip! Ir vos tik gavusi apdovanojimą už šį vargą, tu pabėgi? — jis susiima už galvos. — Samanta, nesu tikras, kad suvoki tikrąją savo padėtį. Tau pasiūlė pilnateisę partnerystę. Tu gali reikalauti iš tiesų bet kokios algos. Tu esi padėties šeimininkė!

— Ką? — sumišusi pažvelgiu į jį. — Ką tuo nori pasakyti?

Gajus išpučia orą ir užverčia akis į lubas, tarsi melsdamas teisininkų Dievo pagalbos.

— Ar supranti, — sako jis atsargiai, — kokią audrą sukėlei? Ar žinai, kaip nukentėjo Carter Spink reputacija? Paskutinį kartą toks neigiamas žiniasklaidos antplūdis buvo Storeson skandalo aštuntajame dešimtmetyje metu.

— Aš nenorėjau to ir neplanavau, — ginuosi. — Neprašiau žiniasklaidos pasirodyti ant jūsų durų slenksčio....

— Žinau, bet jie pasirodė. Taigi Carter Spink reputacija stipriai krito žemyn. Žmogiškųjų išteklių skyriaus darbuotojai vaikšto kaip nesavi ir nežino ko griebtis. Po visų jų jautrių geros savijautos paskaitų, po visų naujokų apmokymo programų tu pareiški pasauliui, kad verčiau valysi tualetus, — Gajus staiga visai nelinksmai nusijuokia. — Kalbi apie savo firmą kaip apie pragarą.

— Na, tai tiesa, — sakau pakeldama smakrą. — Verčiau valysiu tualetus.

— Mesk tą savo kvailą užsispyrimą į šalį! — Gajus iš nevilties trenkia kumščiu į stalą. — Tu ir taip prirėmei Carter Spink prie sienos! Jie nori, kad visas pasaulis pamatytų, kaip tu įžengi pro biuro duris. Jie tau sumokės tiek, kiek paprašysi. Būtum tikra pamišėlė, jei atsisakytumei tokio pasiūlymo!

— Manęs pinigai nedomina, — atkertu. — Turiu jų užtektinai...

— Tu nesupranti! Samanta, grįžusi galėsi uždirbti tiek, kad po dešimties metų galėsi ramiai išeiti į pensiją. Būsi apsirūpinusi visam gyvenimui! Tada galėsi ramiai sau rinkti braškės, valyti grindis ir daryti visas kitas nesąmones — ką tik panorėsi.

Jau praveriu burną kažką jam atrėžti... bet staiga pritrūkstu žodžių. Nepagaunu galvoje pašėlusiai zujančių minčių. Jos sutrikusios blaškosi į šalis.

— Tu nusipelnei tapti partnere, Samanta, — tęsia Gajus jau ramesniu tonu. — Samanta, tu to nusipelnei. Pasiimk, kas tau priklauso.

Gajus daugiau ta tema nekalba. Jis visada žino, kada baigti ginčą. Jam reikėjo tapti advokatu. Jis padeda man patiekti lašišą, apkabina ir paprašo paskambinti iškart, kai gerai apgalvosiu jo žodžius. Tuomet jis išeina, o aš lieku virtuvėje viena su neramiomis mintimis.

Aš buvau taip įsitikinusi savo teisybe. Taip tvirtai žinojau, ko noriu, bet dabar...

Jo argumentai skamba mano galvoje, užgaudami teisybės stygas. Galbūt aš tikrai gyvenu fantazijų pasaulyje? Galbūt tai tikrai naujovė, pokytis. Galbūt po kelerių metų tokio paprastesnio gyvenimo nebūsiu patenkinta, o tapsiu sudirgusi ir surūgusi. Staiga man prieš akis išnyra vaizdas, kaip keturpėsčia su skarele ant galvos plaunu grindis ir kvaršinu aplinkiniams galvas: „Žinokit, anksčiau dirbau teisininke garsioje firmoje.“

Esu protinga. Man prieš akis visas gyvenimas.

Ir jis teisus. Aš dirbau, kad tapčiau partnere, todėl nusipelniau šio statuso.

Susiimu rankomis galvą, pasiremiu alkūnėmis į stalą ir įsiklausau į savo pačios širdies plakimą krūtinėje. Su kiekvienu širdies dūžiu girdžiu galvoje klausimą: Ką man daryti? Ką man daryti?

Nepaisant to, vienas atsakymas atrodo svaresnis už kitą. Racionalusis atsakymas. Atsakymas, kuris labiausiai suvokiamas sveiku protu.

Jau žinau. Bet nesu tikra, ar esu pasiruošusi pripažinti šią tiesą.

Taip sulaukiu šeštos valandos. Pasibaigus labdaringiems pietums, nurinkau indus. Trišės viešnios pabiro po sodą su arbatos puodeliais ir pamažu išnyko. Išeinu į šiltą malonų vakarą ir pamatau prie tvenkinio stovinčius Natanielį su Triše. Prie Natanielio kojų guli plastikinis kibiras.

Prisiartinusi prie jo jaučiu, kaip mano skrandis skausmingai susitraukia.

— Tai Kumonryu, — sako Natanielis, išgriebdamas kažką iš kibiro žaliu tinkleliu. — Nori žvilgtelėti? — priėjusi arčiau, pamatau triukšmingai tinklelyje spurdančią didžiulę margą žuvį. Jis nukreipia tinklelį į Trišę, o ši suspiegusi atšoka.

— Patrauk nuo manęs tą padarą! Mesk jį į tvenkinį!

— Ji jums kainavo du šimtus svarų sterlingų, — gūžteli pečiais Natanielis. — Pamaniau, kad norėsite bent pasisveikinti, — jis man šypteli ir mirkteli akį per Trišės petį. Kažkaip įstengiu jam nusišypsoti.

— Suleisk jas visas į tvenkinį, — nusipurto Trišė. — Ateisiu pasižiūrėti, kai jos plaukios.

Ji apsisuka ant vieno kulno ir nužingsniuoja namo link.

— Viskas gerai? — Natanielis šypsosi man. — Kaip praėjo puikieji labdaros pietūs?

— Gerai.

— Girdėjai naujienas? — jis perkelia dar vieną žuvį į tvenkinį. — Eimonas ką tik susižadėjo! Kitą savaitgalį bare jis rengia vakarėlį.

— Tai... tai puiku.

Mano burna išdžiūsta. Nagi. Tiesiog pasakyk jam.

— Žinai, mums taip pat reikėtų išsikasti tvenkinuką tame sodininkystės centre, — sako Natanielis, suversdamas kitas žuvis į tvenkinį. — Žinai, žuvys gali atnešti pelno...

— Natanieli, aš grįžtu, — užsimerkiu, bandydama ignoruoti aštrų skausmą paširdžiuose. — Grįžtu į Londoną.

Kurį laiką jis stovi kaip stovėjęs, paskui labai lėtai atsisuka, rankoje vis dar laikydamas tinklelį. Jo veido išraiška nenuspėjama.

— Aišku, — tepasako jis.

— Aš grįžtu į savo seną darbą. Vėl būsiu teisininkė, — mano balsas šiek tiek virpa. — Šiandien manęs aplankyti buvo atėjęs mano kolega Gajus. Jis mane įtikino, jis man parodė... Jis man padėjo suvokti... — aš nutylu ir bejėgiškai skėsteliu rankomis.

— Ką suvokti? — pamažu suraukdamas kaktą pasiteirauja Natanielis.

Jis nesišypsojo. Jis neapsidžiaugia: „Puiki mintis, kaip tik ketinau pats pasiūlyti.“ Kodėl jis negali palengvinti apsisprendimo?

— Aš negaliu visą gyvenimą būti namų šeimininkė! — kalbu gindamasi, ko visai neplanavau. — Esu kvalifikuota teisininkė! Aš esu protinga!

— Žinau, kad esi protinga, — dabar jau ginasi jis. O Dieve. Man sekasi sunkiai.

— Aš nusipelniau partnerystės, pilnateisės partnerystės Carter Spink, — įdėmiai žiūriu į jį, mėgindama perteikti savo žodžių svarbą. — Tai pats prestižiškiausias... pelningiausias... nuostabiausias... per keletą metų galiu užsidirbti tiek pinigų, kad man daugiau nereikės dirbti visą gyvenimą!

Neatrodo, kad mano žodžiai padarė Natanieliui kokį nors įspūdį. Jis tiesiog rimtai ir ramiai žiūri į mane.

— Kokia kaina?

— Ką nori pasakyti? — vengiu jo žvilgsnio.

— Noriu pasakyti, kad iš pradžių, kai pasirodei čia, buvai tikras nervų kamuolys. Elgeisi kaip koks išgąsdintas kiškis. Buvai balta kaip drobė, įsitempusi kaip elektros laidas. Atrodei taip, lyg niekada gyvenime nebūtumei mačiusi saulės, atrodei, lyg nežinotumei, ką reiškia mėgautis gyvenimu ir savimi...

— Tu perdedi.

— Visai ne. Argi pati nematai, kaip pasikeitei? Esi atsipalaidavusi. Pamiršai, ką reiškia jausti įtampą, — jis paima mano ranką ir leidžia jai laisvai nusvirti. — Tos rankos aš nebūčiau galėjęs pajudinti iš vietos!

— Gerai, aš tikrai truputį nurimau! — iškeliu rankas į viršų. — Žinau, kad pasikeičiau. Atsipalaidavau ir išmokau gaminti valgyti, lyginti drabužius, pilti alų į bokalą... ir nuostabiai praleidau laiką. Bet tai buvo man kaip atostogos. Jos negali tęstis amžinai.

Natanielis iš nevilties papurto galvą.

— Taigi po viso to tu ketini tiesiog grįžti atgal, įtempti vadeles ir gyventi toliau lyg niekur nieko?

— Šį kartą viskas bus kitaip! Pasikeis viskas. Aš išlaikysiu pusiausvyrą.

— Ką tu nori apgauti? — sugriebia mane už pečių Natanielis. Staiga aš ant jo supykstu, kad jis manęs nesupranta ir nepalaiko.

— Samanta, tavęs laukia tas pats stresas, tas pats gyvenimo būdas...

— Na, aš bent jau išmėginau kažką naujo! — išsiveržia nesustabdomas žodžių srautas man iš burnos. — Aš bent jau išlindau iš kiauto ir nors trumpam pabandžiau gyventi kitokį gyvenimą!

— Ką, po galais, visa tai reiškia? — priblokštas jis paleidžia mano pečius.

— Natanieli, ar tu bandei gyventi kitaip? — žinau, kad atrodau isteriška ir agresyvi, bet negaliu susivaldyti. — Tu toks ribotas! Gyveni tame pačiame kaime, kuriame gimei ir užaugai, dirbi šeimos versle, perki žemę netoliese... lyg dar nebūtum išlipęs iš gimdos. Tad prieš mokydamas mane gyventi, pradėk gyventi savąjį gyvenimą, gerai?

Šnopuodama nutylu pamačiusi, kad Natanielis atrodo taip, lyg būčiau jam tėškusi antausį.

Iškart kyla noras prikąsti liežuvį.

— Aš... nenorėjau, — sumurmu.

Žengiu kelis žingsnius į šalį, jausdama akyse besikaupiančias ašaras. Viskas vyko ne taip, kaip tikėjausi. Natanielis privalėjo mane palaikyti, apkabinti ir pasakyti, kad darau teisingą sprendimą. O dabar mes stovime per kelis jardus vienas nuo kito, nusigręžę ir susipykę.

— Aš ketinau išskleisti sparnus, — staiga apmirusiu balsu pradeda Natanielis. — Kornvalyje yra medelynas, kurį trokštu įsigyti. Fantastiškas lopinėlis žemės, fantastiškas verslas... bet nesvarsčiau šios galimybės, nes nenorėjau gyventi per šešias valandas kelio nuo tavęs, — jis trūkteli pečiais. — Tikriausiai tu teisi. Pasielgiau labai ribotai.

Nežinau, ką atsakyti. Kurį laiką tarp mūsų tvyro tyla, kurią drumsčia tik balandžių burkavimas sodo gale. Staiga pastebiu, kad tokio gražaus vakaro dar nesu mačiusi. Vakaro saulė mirksi pro gluosnio šakas, o žolė po mano kojomis taip gaiviai kvepia.

— Natanieli... Man reikia grįžti, — mano balsas virpa. — Neturiu kito pasirinkimo. Bet mes vis tiek galime būti kartu. Tik mudu. Mes vis tiek galime draugauti toliau. Susitiksime per atostogas... savaitgaliais... aš atvyksiu į Eimono vakarėlį... tu nė nepastebėsi, kad manęs čia nėra.

Akimirką jis tyli, spausdamas kibiro rankeną. Kai pagaliau pakelia akis, jo veido išraiška suspaudžia man širdį.

— Ne, — tyliai taria jis. — Aš tikrai pastebėsiu.

Dvidešimt penktas

Karščiausios naujienos pasirodo pirmajame Daily Mail puslapyje. Tapau tikra garsenybe. UŽUOT VALIUSI TUALETUS, SAMANTA RENKASI TEISININKĖS KARJERĄ. Kitą rytą, įėjusi į virtuvę, pamatau prie stalo sėdinčius Trišę su Edžiu ir skaitančius to paties laikraščio atskirus egzempliorius.

— Atspausdino Trišės interviu! — praneša jis. — Žiūrėk!

— “Visada jaučiau, kad Samanta yra kur kas sumanesnė negu paprasta namų šeimininkė, — teigia trisdešimt septynerių metų Trišė Geiger“, — perskaito išdidžiai Trišė. — „Mes dažnai diskutuodavome filosofiniais ir etiniais klausimais, kai ji siurbdavo kilimus“.

Pažvelgus į mane, jos veidas persimaino.

— Samanta, ar gerai jautiesi? Atrodai visai išsekusi.

— Prastai miegojau, — pripažįstu, kaisdama virdulį.

Naktį praleidau pas Natanielį. Mes daugiau nekalbėjome apie mano išvykimą, bet trečią valandą nakties, kamuojama nemigos, aš žvilgtelėjau į jį. Jis taip pat nemiegojo ir spoksojo į lubas.

— Tau reikia energijos! — susijaudinusi sako Trišė. — Šiandien tavo didžioji diena! Privalai atrodyti geriausiai!

— Ir atrodysiu, — mėginu nusišypsoti. — Man tik reikia puodelio kavos.

Laukia neeilinė diena. Carter Spink Visuomeninės informacijos skyrius, ėmęsis veiksmų iškart po to, kai pranešiau jiems apie savo sprendimą, pavertė mano sugrįžimą didžiule žiniasklaidos švente. Priešpiet bus surengta didžiulė spaudos konferencija priešais Geigerių namą, kurios metu aš pasakysiu, kaip man malonu grįžti į Carter Spink. Keletas partnerių paspaus man ranką, mes papozuosime fotografams, aš duosiu keletą trumpų interviu. O tada mes visi traukiniu grįšime į Londoną.

— Taigi, — sako Edis, man įsidėjus šaukštelį kavos į puodelį. — Lagaminai jau sukrauti?

— Beveik. Beje, ponia Geiger... prašau, — paduodu Trišei sulankstytą mėlyną uniformą, kurią atsinešiau po pažastimi. — Ji išplauta ir išlyginta. Paruošta kitai jūsų namų šeimininkei.

Imdama uniformą man iš rankų Trišė staiga susigraudina.

— Žinoma, — atsako ji nervingu balsu. — Ačiū, Samanta, — padėkoja ji, ir prispaudžia prie akių nosinėlę.

— Na jau, na jau, — užjaučiamai jai petį spusteli Edis. Jo akys taip pat atrodo drėgnos. O Dieve, dabar jau ir man norisi verkti.

— Aš esu labai dėkinga už viską, — nuryju seiles. — Ir man labai gaila, kad jus taip palieku.

— Mes žinome, kad tu padarei teisingą sprendimą. Graudu ne dėl to, — Trišė nusišluosto akis.

— Mes labai tavimi didžiuojamės, — įsiterpia gergždžiančiu balsu Edis.

— Kad ir kaip būtų! — susiima Trišė ir gurkšteli kavos. — Aš nutariau pasakyti kalbą spaudos konferencijos metu. Esu tikra, kad žiniasklaida tikėsis išgirsti žodį iš manęs.

— Žinoma, — atsakau šiek tiek sutrikusi. — Puiki mintis.

— Juk, šiaip ar taip, mes visi tampame žiniasklaidos įžymybėmis...

— Žiniasklaidos įžymybėmis? — nepatikliai įsiterpia Edis. — Visai mes ne įžymybės!

— Kaip tai ne! Mano interviu puikuojasi Daily Mail! — Trišė lengvai nurausta. — Edi, šis interviu galėtų būti puiki pradžia mums abiem. Jei pasamdytume tinkamą reklamos agentą, gal papultume į realybės šou! Arba... reklamuotume Campari!

— Campari? — nusivaipo Edis. — Triše, tu negeri Campari!

— Bet galėčiau paragauti! — ginasi Trišė. Tuo metu pasigirsta durų skambutis. — Arba jie įpiltų man spalvoto vandens...

Tvirčiau įsisupusi į chalatą, šypsodamasi aš nueinu į prieškambarį. Gal Natanielis atėjo palinkėti man sėkmės?

Bet atidariusi duris ant slenksčio išvystu visą Visuomeninės informacijos skyriaus komandą, vilkinčią vienodais moteriškais juodais kostiumėliais su kelnėmis.

— Samanta, — Hilari Grant, Visuomeninės informacijos skyriaus vadovė, nužvelgia mane nuo galvos iki kojų. — Pasirengusi?

Dvyliktą valandą aš jau dėviu juodą kostiumėlį, juodas pėdkelnes, juodus aukštakulnius ir šiugždančią balčiausią palaidinę. Man padarytas profesionalus makiažas, o plaukai sušukuoti atgal ir susukti į kuodelį.

Hilari atsivežė dizainerį, kirpėją ir visažistą. Dabar mes sėdime svetainėje, kur ji mane ruošia susitikimui su spauda, milijoninį kartą kartodama, ką man galima sakyti, o ko ne.

— Koks pats svarbiausias dalykas, kurio nevalia pamiršti? — primygtinai reikalauja ji atsakymo. — Visų svarbiausias?

— Neminėti tualetų, — vangiai atsakau. — Pažadu, neminėsiu.

— O jeigu jie paklaus tavęs apie receptus? — ji atsisuka į mane ir stabteli. Iki tol ji vaikščiojo pirmyn atgal po kambarį.

— Aš atsakysiu: „Aš esu teisininkė. Vienintelis receptas, kurį žinau — sėkmės receptas“, — kažkaip įstengiu rimtu veidu ištarti šią frazę.

Jau buvau pamiršusi, kaip rimtai į tokius dalykus žiūri Visuomeninės informacijos skyrius. Aišku, suprantu, kad toks jų darbas. Ir tikiu, kad visas šis reikalas jiems buvo tikras košmaras. Hilari su manimi elgėsi labai maloniai nuo pat tos akimirkos, kai čia atvyko, bet jaučiu, kad ant jos stalo guli maža vaškinė mano kopija — lėlė, prismaigstyta Voodoo smeigtukų.

— Mes tik norime apsidrausti, kad neleptelėtumei ko nors netinkama, — gana nuožmiai nusišypso ji.

— Nepasakysiu! Aš laikysiuosi scenarijaus!

— O tada News Today komanda palydės tave į Londoną, — ji pasižiūri į savo BlackBerry. — Mes suteikėme jiems išskirtinę teisę būti šalia tavęs visą likusią dieną. Neprieštarauji?

— Na... ne. Tikriausiai.

Neįtikėtina, koks burbulas buvo išpūstas. Naujienų programa iš tikrųjų nori sukurti dokumentinį filmą apie mano sugrįžimą į Carter Spink. Ar pasaulyje daugiau nieko nevyksta?

— Kalbėdama nežiūrėk į kameras, — vis dar duoda greitus nurodymus Hilari. — Būk gerai nusiteikusi ir pasitikinti savimi. Gali kalbėti apie karjeros galimybes, kurias tau suteikia Carter Spink, ir apie tai, kaip trokšti kuo greičiau grįžti. Neminėk savo algos...

Atsidarius durims, išgirstu iš prieškambario sklindantį Melisos balsą.

— Tai aš galėsiu paskambinti jums į darbą ir pasikalbėti apie savo karjeros planus? Ar galėtume nueiti papietauti?

— Žinoma. Ee... puiki mintis, — Gajus įslenka į kambarį ir greitai užtrenkia duris, kad Melisa negalėtų sekti jam iš paskos. — Kas ji, po galais?

— Melisa, — aš pavartau akimis. — Geriau neklausk.

— Ji teigė esanti tavo statytinė. Atseit, tu ją išmokiusi visko, ką ji žino, — Gajus išsišiepia. — Ar ji kalbėjo apie sandorių meną, ar apie sklindžių kepimą?

— Cha cha, — mandagiai atsakau.

— Hilari, lauke yra problemų, — Gajus pasisuka į ją. — Kažkoks vyrukas iš televizijos kelia sąmyšį.

— Prakeikimas, — Hilari žvilgteli į mane. — Samanta, ar tu nieko prieš, jei minutėlei išeisiu?

— Viskas gerai! — stengiuosi neparodyti entuziazmo. — Aš susitvarkysiu!

Jai išėjus, aš su palengvėjimu atsikvepiu.

— Taigi, — kilsteli antakius Gajus. — Kaip jautiesi? Jaudiniesi?

— Taip! — nusišypsau.

Tiesą sakant, jaučiuosi šiek tiek keistai, vėl vilkėdama juodą kostiumėlį, supama žmonių iš Carter Spink. Jau kelias valandas nemačiau Trišės ir Edžio. Carter Spink okupavo visą namą.

— Juk žinai, kad elgiesi teisingai, — pamerkia akį Gajus.

— Žinau, — nusibraukiu pūkelį sau nuo sijono.

— Atrodai stulbinamai. Tu juos išversi iš klumpių, — jis atsisėda ant sofos ranktūrio priešais mane ir atsidūsta. — Jėzau, Samanta, aš taip tavęs pasiilgau. Be tavęs viskas buvo kitaip.

Keletą sekundžių spoksau į jį. Ar jis geba nujausti, kada žmogus su juo bendrauja ironiškai? Ar Harvarde tą sugebėjimą jam irgi ištaisė?

— Tai dabar tu — vėl mano geriausias draugas, — nesusilaikau neįkandusi. — Kaip smagu.

Gajus įsmeigia į mane sutrikusias akis.

— Ir ką tai galėtų reikšti?

— Nagi, Gajau, — mane ima juokas. — Tu nenorėjai su manimi net kalbėti, kai buvau pakliuvusi į bėdą, o dabar mes — staiga vėl bičiuliai lyg niekur nieko?

— Taip nesąžininga, — karštai atšauna Gajus. — Aš dariau viską, kad tau padėčiau, Samanta. Aš kovojau dėl tavęs tame susirinkime. Arnoldas atsisakė tau suteikti dar vieną progą. Tada mes nežinojome, kad...

— Tačiau tu nenorėjai manęs įsileisti į savo namus, ar ne? — pašaipiai šypteliu. — Mūsų draugystė nelaimės atveju negalioja.

Gajus atrodo nuoširdžiai sumišęs. Drebančiais pirštais jis perbraukia savo plaukus.

— Jaučiausi siaubingai, kad buvau priverstas taip pasielgti, — krenkšteli jis. — Tai ne mano kaltė. Šarlotė neleido. Aš taip ant jos supykau...

— Na, žinoma.

— Tikrai!

— Aha, kurgi ne, — sarkastiškai prunkšteliu. — Tai tikriausiai jūs baisiausiai dėl to susiginčijote ir išsiskyrėte.

— Taip, — nuleidžia akis Gajus.

Išsižioju iš nuostabos.

— Taip? — galiausiai išlemenu.

— Mes išsiskyrėme, — gūžteli pečiais jis. — Nejaugi nežinojai?

— Ne! Nieko nežinojau! Man labai gaila. Aš tikrai neži... — sumišusi nutylu. — Juk jūs išsiskyrėte... ne per mane?

Gajus nieko neatsako. Jo rudų akių žvilgsnis darosi vis skvarbesnis. Giliai viduje pajuntu kirbant blogą nuojautą.

— Samanta, — sako jis, neatitraukdamas nuo manęs akių. — Aš visada jaučiau... — jis susikiša rankas į kišenes. — Aš visada jaučiau, kad mes... praleidome savo progą.

Ne. Ne. Netikiu, kad tai vyksta.

Mes praleidome savo progą?

Jis taip kalba dabar?

— Aš visada nuoširdžiai tavimi žavėjausi. Visada tarp mūsų jaučiau kibirkštėlę, — jis padelsia. — Man tik įdomu, ar ir tu jautei... tą patį.

Nerealu. Kiek milijonų kartų aš įsivaizdavau Gajų sakantį man šiuos žodžius? Kiek kartų aš fantazavau, kaip jis nenuleidžia nuo manęs savo skvarbių tamsių akių? Bet dabar, kai jis iš tikrųjų tai daro, jau per vėlu. Jau tikrai per vėlu.

— Samanta?

Staiga aš suvokiu, kad vėpsau į jį kaip zombė.

— Ak, aišku, — stengiuosi suimti save į rankas. — Na... taip. Galbūt ir aš jaučiausi panašiai, — pasitaisau sijoną. — Bet esmė ta, kad... atvažiavusi čia, aš susipažinau su vienu žmogumi.

— Su sodininku, — nė nemirktelėjęs sako Gajus.

— Taip! — nustebusi pakreipiu galvą. — Iš kur tu...

— Nugirdau žurnalistų pokalbį lauke.

— Ak. Na, tai tiesa. Jo vardas Natanielis, — jaučiu, kaip išraustu. — Jis... jis tikrai labai mielas.

Gajus susiraukia tarsi nesupratęs, ką tuo noriu pasakyti.

— Bet juk tai — tik atostogų romanas.

— Tai ne atostogų romanas! — paprieštarauju apstulbusi. — Mes draugaujame. Mes rimtai vertiname savo santykius.

— Ar jis kraustosi į Londoną?

— Na... ne. Jis nekenčia Londono. Bet abu pasistengsime, kad mums pavyktų.

Gajus nepatikliai žvelgia į mane minutėlę, o tada atlošia galvą ir nusikvatoja.

— Tu tikrai plaukioji iliuzijų rūke. Gyveni fantazijose.

— Ką tai turėtų reikšti? — paklausiu įsižeidusi. — Mes ir toliau palaikysime santykius. Viskas įmanoma, jei tik abu to nori...

— Nesu tikras, ar tu realiai suvoki situaciją, — papurto galvą Gajus. — Samanta, tu iš čia išvažiuoji. Tu grįžti į Londoną, į realybę, į darbą. Patikėk manimi, tau niekaip nepavyks pratęsti kažkokio atostogų meilės romano.

— Tai ne atostogų meilės romanas! — įsiutusi užrėkiu. Tuo metu atsidaro durys. Hilari įtariomis guviomis akutėmis nužvelgia mane su Gajumi.

— Viskas gerai?

— Puikiai, — atkertu, nusisukusi nuo Gajaus. — Jaučiuosi puikiai.

— Labai gerai! — ji duria pirštu į savo laikrodį. — Nes jau beveik laikas!

Atrodo, kad į Geigerių namus suplūdo viso pasaulio žurnalistai. Ryžtingai išėjusi pro paradines duris su Hilari ir dviem Visuomeninės informacijos skyriaus vadybininkėmis, kieme išvystu gyvą galybę žmonių. Į mane nukreipta daugybė televizijos kamerų, fotografai ir žurnalistai grūdasi minioje už jų, o Carter Spink Visuomeninės informacijos skyriaus asistentai zuja aplink, prižiūrėdami tvarką, dalydami kavą iš užkandžių kioskelio, išdygusio tarsi iš niekur. Pamačiusi prie vartų smalsiai žiopsančią grupelę nuolatinių baro lankytojų, kukliai jiems nusišypsau.

— Pradėsime po kelių minučių, — kalba Hilari mobiliuoju telefonu. — Tik reikia sulaukti Daily Telegraph.

Pastebiu prie kapucino kavos aparato stoviniuojančius Deividą Eldridžą ir Gregą Parkerį. Abu įsijautę kažką spaudinėja savo BlackBerry kompiuteriukuose. Visuomeninės informacijos skyrius norėjo sukviesti kiek galima daugiau partnerių fotosesijai, bet kiti atvykti negalėjo. Kalbant atvirai, jie buvo laimingi, kad atvyko bent keli. Staiga užsimerkiu ir vėl atsimerkiu, nes negaliu patikėti savo akimis, pamačiusi jų link besiartinančią Melisą, apsivilkusią dailiu smėlio spalvos kostiumėliu ir laikančią rankoje... ar ten Gyvenimo aprašymas?

— Sveiki! — girdžiu ją sakant. — Aš esu labai gera Samantos Svyting ir Gajaus Ešbio draugė. Ir jie abu rekomendavo man kreiptis dėl darbo į Carter Spink.

Negaliu nesišypsoti. Tai mergaičiukei įžūlumo netrūksta.

— Samanta, — žvyruotu taku prie manęs prieina Natanielis. Jo veidas apsiniaukęs, o žydrose akyse atsispindi įtampa. — Kaip tu laikaisi?

— Gerai... — keletą sekundžių žvelgiu į jį. — Na, žinai. Viskas truputį beprotiška.

Pajuntu, kaip jis suspaudžia mano ranką. Mūsų pirštai tvirtai susipina.

Gajus klysta. Mes liksime pora. Mūsų laukia graži ateitis. Neabejoju.

Jo nykštys glosto manąjį taip pat, kaip per pirmąjį mūsų pasimatymą. Tai tarsi kokia slapta tik mudviejų kalba. Tarsi jo oda kalbėtų su manąja.

— Samanta, gal supažindinsi mus? — prie mūsų lėtai prieina Gajus.

— Gajus, — nenoriai pristatau. — Dirbu su juo Carter Spink. Gajau... Natanielis.

— Malonu susipažinti! — Gajus ištiesia ranką, ir Natanielis yra priverstas paleisti manąją ir ją paspausti. — Ačiū, kad taip gerai rūpinotės mūsų Samanta.

Ar jam būtina kalbėti taip globėjiškai? Ir kas čia per „mūsų“ Samanta?

— Tai aš esu dėkingas jai, — Natanielis meta į pašnekovą rūstų žvilgsnį.

— Vadinasi, jūs prižiūrite sodą, — Gajus apsidairo aplink. — Labai gražu. Šaunuolis!

Matau, kaip Natanielis sugniaužia kumščius.

Prašau, tik netrenk jam, meldžiuosi mintyse. Tik netrenk jam...

Su palengvėjimu pastebiu pro vartus atskubančią Airisę. Ji susidomėjusi dairosi aplink į žurnalistus.

— Žiūrėk! — timpteliu Natanielį už rankovės. — Tavo mama.

Aš energingai pamojuoju Airisei. Ji mūvi patrumpintas medvilnines kelnes, avi lengvomis basutėmis, o kasas apsukusi aplink galvą. Priėjusi prie manęs, ji keletą akimirkų susidomėjusi apžiūrinėja mano kuodelį, juodą kostiumėlį, aukštakulnius batelius.

— Viešpatie, — galiausiai išsprūsta jai.

— Žinau, — nejaukiai nusijuokiu. — Truputį kitaip.

— Taigi, Samanta, — ji švelniai pažvelgia man į akis. — Tu suradai savo kelią.

— Taip, — nuryju seiles. — Radau. Tai tikrasis mano kelias, Airise. Aš esu teisininkė. Visada buvau. Tai puiki galimybė. Būčiau... būčiau kvaila, jei ja nepasinaudočiau.

Airisė atsargiai linkteli galvą.

— Natanielis man viską papasakojo. Esu tikra, kad priėmei teisingą sprendimą, — ji nutyla. — Na, sudie, viščiuk. Ir sėkmės. Mes tavęs pasiilgsime.

Ištiesusi rankas ir ją apkabinusi, staiga pajuntu akyse dilgčiojančias ašaras.

— Airise... net nežinau, kaip jums atsidėkoti, — sušnibždu, — už viską, ką dėl manęs padarėte.

— Tu viską padarei pati, — ji tvirtai mane suspaudžia. — Aš labai tavimi didžiuojuosi.

— Juk šis atsisveikinimas netikras, — nusišluostau akis nosinėle, melsdamasi, kad nebūčiau sugadinusi makiažo. — Grįšiu nespėjus jums net pajusti, kad išvykau. Atvažiuosiu jūsų aplankyti kiekvieną savaitgalį...

— Prašau, leisk man, — ji paima nosinėlę iš manęs ir švelniai nuvalo akis.

— Ačiū, — nusišypsau drebančiomis lūpomis. — Šis makiažas turi laikytis visą dieną.

— Samanta? — pašaukia mane Hilari, stovinti prie užkandžių kioskelio šalia Deivido Eldridžo ir Grego Parkerio. — Ar gali prieiti?

— Tuojau ateinu! — atsiliepiu.

— Samanta, kol dar nepabėgai... — Airisė suima abi mano rankas, suspaudžia jas savo delnuose ir pažvelgia į mane susirūpinusiu veidu. — Brangute, esu tikra, kad darai tai, kas tau geriausia, bet atmink, kad turi tik vieną jaunystę, — ji pažvelgia į mano ranką, tokią lygią, palyginti su jos. — Tu tik vieną kartą gauni galimybę pasidžiaugti šiais brangiais metais.

— Prisiminsiu, — prikandu lūpą. — Pažadu.

— Gerai, — ji paplekšnoja mano ranką. — O dabar bėk.

Eidama prie užkandžių kioskelio, tvirtai laikau Natanielio ranką savo delne. Mūsų pirštai vis dar susipynę. Neįtikėtina, kad po kelių valandų mums reikės atsisveikinti.

Ne. Nenoriu apie tai galvoti.

Mums priėjus, Hilari atrodo šiek tiek įsitempusi.

— Turi pareiškimą? — paklausia ji. — Pasiruošusi?

— Viskas paruošta, — išsitraukiu iš kišenės sulenktą lapą popieriaus. — Hilari, susipažink, čia — Natanielis.

Hilari abejingai žvilgteli į jį, neparodydama nė menkiausio susidomėjimo.

— Labas, — teištaria ji. — Klausyk, Samanta, dar kartą pakartokime tvarką. Tu perskaitai pareiškimą spaudai, tada klausimai, tada nuotraukos. Pradėsime po trijų minučių. Komanda tik skirsto žurnalistus pagal leidinius ir televizijas, — staiga ji įsižiūri į mane atidžiau: — Kas nutiko tavo makiažui?

— Mm... aš tik atsisveikinau su vienu žmogumi, — apgailestaudama nudelbiu akis. — Juk neatrodo taip blogai, ar ne?

— Reikės tave padažyti iš naujo, — jos balsas trūkčioja iš susierzinimo. — Tik to man ir trūko, — ji pasitraukia į šalį ir pašaukia vieną iš savo asistenčių.

Dar trys minutės. Liko trys minutės iki mano senojo gyvenimo naujos pradžios.

— Taigi... aš grįšiu į Eimono vakarėlį, — sakau, vis dar spausdama Natanielio ranką. — Liko tik dvi dienos. Penktadienio vakare sėsiu į traukinį, praleisiu savaitgalį čia...

— Tik ne kitą savaitgalį, — įsiterpia Gajus, barstydamas šokoladą ant kapucino, ir pakelia į mane akis. — Tu būsi Honkonge.

— Ką? — suglumusi perklausiu.

— Firma Samatron labai apsidžiaugė, kad tu grįžai ir prašė, kad dalyvautum sudarant šį sandorį. Skrendame į Honkongą jau rytoj. Argi niekas tau nesakė?

— Ne, — spoksau į jį ištikta šoko. — Niekas net neužsiminė.

Gajus gūžteli pečiais.

— Maniau, kad tu žinai. Praleidę penkias dienas Honkonge, skrendame į Singapūrą, drauge gaudysime naujus klientus, — jis gurkšteli kavos. — Pilnateise partnere Samanta Svyting, metas kibti į darbą. Užteks miegoti ant laurų.

Aš dar net nepradėjau dirbti, o jau kalba apie miegojimą ant laurų?

— O kada mes grįšime?

Gajus trūkteli pečiais.

— Už poros savaičių.

— Samanta! — kreipiasi Eldridžas priėjęs. — Ar Gajus minėjo, kad esi kviečiama į medžioklės savaitgalį kartu su bendradarbiais rugsėjo pabaigoje? Skrisime į Škotiją. Bus smagu.

— Aišku. Mm, taip, skamba puikiai, — pasitrinu nosį. — Tik noriu pasakyti, kad stengsiuosi dirbti ne visais savaitgaliais... išlaikyti pusiausvyrą savo gyvenime...

Eldridžas atrodo sutrikęs.

— Juk jau pailsėjai, Samanta, — linksmai numoja ranka jis. — Dabar laikas grįžti prie darbo. Dar man reikės pasikalbėti su tavimi apie Niujorką, — jis draugiškai patapšnoja man per petį ir atsisuka į kioske dirbančią merginą. — Prašyčiau dar vieną espresso.

— Tiesą sakant, drįsčiau teigti, kad tu neturėsi nė vieno laisvo savaitgalio iki Kalėdų, — pareiškia Gajus. — Aš tave įspėjau, — jis reikšmingai kilsteli antakius ir nueina pasikalbėti su Hilari.

Tyla. Nežinau, ką pasakyti. Viskas sukasi aplink kosminiu greičiu. Maniau, kad šį kartą viskas bus kitaip. Maniau, kad galėsiu labiau kontroliuoti savo darbą ir laisvalaikį.

— Iki Kalėdų, — pagaliau aidu atkartoja Natanielis. Jis atrodo pritrenktas.

— Ne, — iškart papurtau galvą. — Jis perdeda. Viskas nebus taip blogai. Aš kitaip susiplanuosiu savo laiką, — pasitrinu kaktą. — Klausyk, Natanieli... aš tikrai grįšiu iki Kalėdų. Pažadu. Kad ir kas nutiktų.

Jo veidas keistai virpteli.

— Tik nemanyk, kad tai tavo pareiga.

— Pareiga? — spoksau į jį. — Visai ne tai turėjau galvoje. Juk žinai, kad kalbėjau visai ne apie tai.

— Dvi minutės! — uždususi atbėga su visažiste Hilari, bet aš nekreipiu į ją dėmesio.

— Natanieli...

— Samanta! — griežtai rėžia Hilari, mėgindama mane nusitempti. — Tu tikrai neturi tam laiko!

— Tau reikia eiti, — Natanielis linkteli galva į visažistę. — Turi reikalų.

Tai siaubinga. Atrodo, tarsi viskas tarp mūsų griūtų. Reikia kažką daryti. Nepaleisti jo.

— Natanieli, tik pasakyk, — mano balsas dreba, — kol dar nenuėjau... Tą dieną tame apleistame name... ką tu man sakei?

Natanielis ilgai žiūri į mane, ir aš matau, kaip kažkas jo akyse užsisklendžia.

— Tai buvo ilga, nuobodi ir nevykusi kalba, — numojęs ranka nusisuka jis.

— Prašau, nuvalykite tas dėmes! — paliepia Hilari. — Gal malonėtumėte pasitraukti? — piktai priduria ji Natanieliui.

— Aš tau netrukdysiu, — Natanielis paleidžia mano ranką ir nueina į šalį, man nespėjus nieko pasakyti.

— Tu man netrukdai! — sušunku jam įkandin, bet nesu tikra, ar jis išgirdo.

Visažistei pradėjus savo darbą, mintys galvoje sukasi taip greitai, kad man pasidaro silpna. Staiga visas tikėjimas sprendimo teisingumu išgaruoja.

Ar tikrai elgiuosi teisingai?

O Dieve. Ar elgiuosi teisingai?

— Užsimerkite, — visažistė dažo mano akių vokus. — Dabar atsimerkite...

Atsimerkusi netoliese regiu kartu stovinčius Natanielį ir Gajų. Gajus kalba, o Natanielis klausosi. Jo veidas įsitempęs. Staiga mane apima nerimas. Ką Gajus sako?

— Vėl užsimerkite, — sako makiažo specialistė. Nenoromis užsimerkusi pajuntu, kaip ji ant mano akių vokų tepa dar daugiau šešėlių. Dėl Dievo meilės. Kada ji baigs? Argi taip svarbu, kaip aš atrodau?

Pagaliau ji atitraukia savo šepetėlį.

— Atsimerkite.

Atsimerkiu ir pamatau toje pačioje vietoje už kelių jardų stovintį Gajų. Natanielio nė kvapo. Kur jis dingo?

— Sučiaupkite lūpas... — paliepia visažistė, išsitraukusi lūpdažio šepetėlį.

Negaliu kalbėti, negaliu judėti. Mano akys paklaikusios laksto po pilną žmonių kiemą, ieškodamos Natanielio. Man jo reikia. Noriu su juo pasikalbėti, kol dar neprasidėjo spaudos konferencija.

Aš turiu tik vieną gyvenimą. Ar tikrai noriu jame daryti kaip tik tai? Ar nuodugniai viską apmąsčiau?

— Pasiruošusi didžiai akimirkai? Turi pareiškimą? — vėl prikimba prie manęs Hilari. Užuodžiu, kad ji ką tik pasikvepino kažkokiais maloniai kvepiančiais kvepalais. — Dabar atrodai daug geriau! Smakrą aukštyn! — Ji taip tvirtai spusteli mano smakrą, kad aš susiraukiu. — Ar yra kokių paskutinių klausimų?

— Mm... taip, — beviltiškai užlaužiu rankas. — Aš norėjau paklausti, ar galėtume viską trumpam atidėti? Tik kelioms minutėms.

Hilari veidas sustingsta.

— Ką? — pagaliau grėsmingai pasitikslina ji. Manęs neapleidžia bloga nuojauta, kad ji tuoj gali sprogti iš pykčio.

— Jaučiuosi truputį... sutrikusi, — sunkiai nuryju seiles. — Nežinau, ar priėmiau teisingą sprendimą. Man reikia daugiau laiko pagalvoti... — nutylu, išvydusi Hilari veido išraišką.

Ji prieina prie manęs ir prikiša veidą labai arti manojo. Ji vis dar šypsosi, bet akys svaido žaibus, o nosies šnervės išsiplėtusios ir pabalusios. Aš išsigandusi žengiu žingsnį atgal, bet ji sugriebia mane už pečių taip stipriai, kad jaučiu į odą smingančius jos nagus.

— Samanta, — sušnypščia ji. — Tu nueisi ten, perskaitysi savo pareiškimą ir patvirtinsi, kad Carter Spink yra geriausia teisės firma visame pasaulyje. O jeigu ne... aš tave pasmaugsiu plikomis rankomis.

Atrodo, ji nejuokauja.

— Mes visi sutrikę, Samanta. Mums visiems reikia daugiau laiko pagalvoti. Toks gyvenimas, — ji mane lengvai papurto. — Susitaikyk su tuo, — iškvėpusi orą, ji pasitaiso savo kostiumėlį. — Gerai! O dabar aš paskelbsiu, kad paruošei pareiškimą spaudai.

Hilari nužygiuoja per pievą, o aš lieku stovėti kur stovėjusi, drebanti kaip epušės lapas.

Man liko trisdešimt sekundžių. Trisdešimt sekundžių priimti sprendimui, nuo kurio priklausys visa mano ateitis.

— Brangūs žiniasklaidos atstovai! — šaižiai nuskamba Hilari balsas per mikrofoną. — Malonu, kad šįryt taip gausiai susirinkote.

Staiga pastebiu mineralinį vandenį gurkšnojantį Gajų.

— Gajau! — skubiai pašaukiu. — Gajau! Kur Natanielis?

— Neįsivaizduoju, — nerūpestingai gūžteli pečiais Gajus.

— Ką tu jam pasakei? Apie ką jūs ką tik kalbėjotės?

— Man nereikėjo daug sakyti, — atsako jis. — Jis ir taip suvokė realias perspektyvas.

— Kaip suprasti? — spoksau į jį. — Apie kokias realias perspektyvas tu kalbi?

— Samanta, nebūk naivuolė, — Gajus gurkšteli vandens. — Jis — suaugęs žmogus. Jis supranta.

— ... Mūsų naujausią Carter Spink partnerę, Samantą Svyting! — kaip per rūką mano sąmonę pasiekia Hilari balsas ir aplodismentų gausmas.

— Ką supranta? — pasibaisėjusi paklausiu. — Ko tu jam prišnekėjai?

— Samanta! — įsiterpia Hilari su saldžiai žudikiška šypsena lūpose. — Mes visi laukiame! Daugybė žmonių! — pajuntu geležinius jos rankos gniaužtus ant savo riešo. Su stebėtina jėga ji nusitempia mane per žolę. — Pirmyn! Mėgaukis! — ji stipriai stumteli mane iš nugaros ir nueina.

Gerai. Trisdešimt sekundžių neužteko. Esu prievarta išstumta priešais visos šalies žiniasklaidą ir nežinau, ko noriu. Nežinau, ką daryti.

Dar niekada gyvenime nesijaučiau tokia pasimetusi.

— Judinkis! — krūpteliu nuo atšiauraus Hilari balso. Jaučiuosi kaip ant konvejerio. Vienintelis kelias veda pirmyn.

Tirtančiomis kojomis nueinu į pievos vidurį, kur manęs laukia pastatytas mikrofono stovas. Saulės spinduliai akindami spigina į akis, atsimušę į fotoaparatų ir vaizdo kamerų objektyvus. Aš beveik nieko nematau. Prisimerkusi perbėgu akimis minią, vildamasi išvysti Natanielį, bet jo niekur nematyti. Dešinėje, per kelis jardus nuo manęs, stovi rožiniu kostiumėliu pasipuošusi Trišė ir pašėlusiai mojuoja ranka. Šalia jos stovintis Edis laiko rankoje buitinę vaizdo kamerą.

Lėtai išlankstau ir išlyginu savo oficialų pareiškimą.

— Labas rytas, — nenatūraliu balsu sakau į mikrofoną. — Esu laiminga, galėdama pasidalyti savo jaudinančiomis naujienomis su jumis. Gavusi nuostabų pasiūlymą iš Carter Spink, šiandien grįšiu į firmą kaip partnerė. Nereikia nė sakyti, kad... labai džiaugiuosi.

Kažkodėl man nesiseka savo balse parodyti džiaugsmo. Tariu tuščius žodžius.

— Buvau maloniai sukrėsta, kaip šiltai ir kilniai Carter Spink priėmė mane į savo talentingų darbuotojų būrį, — neryžtingai tęsiu. — Ir man tikra garbė prisijungti prie tokios prestižinės partnerystės ir dirbti kartu su...

Mano akys ieško Natanielio. Negaliu susikaupti ir galvoti apie savo tariamus žodžius.

— Talentingais ir profesionaliais žmonėmis! — piktai sušnypščia Hilari man iš už nugaros.

— Mm., taip, — surandu popieriuje reikiamas eilutes. — Talentingais. Ir profesionaliais.

Žurnalistų minioje nuvilnija krizenimas. Šiuo metu man tikrai nelabai sekasi.

— Carter Spink paslaugų kokybė... yra... mm... aukščiausio lygio, — tęsiu, nesėkmingai bandydama kalbėti įtikinamai.

— Geresnės kokybės negu tualetai, kuriuos valėte? — šūkteli kažkoks raudonskruostis žurnalistas.

— Šiuo metu į klausimus neatsakome! — Hilari įniršusi atsistoja šalia manęs ant pievelės. — Ir mes neatsakinėsime į klausimus apie tualetus, vonias ir kitokius sanitarinius įrenginius. Samanta, tęsk.

— Jie buvo siaubingi, ar ne? — šiurkščiai kvatodamas sušunka raudonžandis vyrukas.

— Samanta, tęsk, — visa net pamėlusi iš pykčio iškošia pro dantis Hilari.

— Nedrįskite jų vadinti siaubingais! — atidrožia per pievą Trišė su savo rožiniais aukštakulniais, smingančiais į žolę. — Neleisiu piktžodžiauti apie mano tualetus! Jie visi Royal Doulton firmos. Royal Doulton firmos, — pakartoja ji į mikrofoną. — Aukščiausios kokybės. Samanta, tau puikiai sekasi! — ji paplekšnoja man per petį.

Dabar jau visi žurnalistai leipsta iš juoko. Hilari veidas rausvai rudas.

— Atleiskite, — užgniaužusi įniršį ji kreipiasi į Trišę. — Čia vyksta spaudos konferencija. Gal galėtumėte pasitraukti?

— Čia mano pievelė! — išdidžiai kilsteli smakrą Trišė. — Žiniasklaida nori išgirsti ir mano balsą! Edi, kur mano kalba?

— Jūs nesakysite kalbos! — siaubo apimta susverdėja Hilari. Tačiau Edis jau atžygiuoja per pievą su atspausdintu ir susuktu į ritinėlį popieriumi.

— Norėčiau padėkoti savo vyrui Edžiui už jo paramą, — pradeda Trišė, nekreipdama dėmesio į Hilari. — Norėčiau padėkoti Daily Mail...

— Čia juk ne prakeikta Oskarų įteikimo ceremonija! — Hilari dreba iš įniršio.

— Prašau nesikeikti! — sausai atšauna Trišė. — Norėčiau jums priminti, kad esu šios rezidencijos savininkė.

— Ponia Geiger, ar matėte Natanielį? — beviltiškai dairausi aplinkui milijoninį kartą. — Jis kažkur dingo.

— Kas tas Natanielis? — pasiteirauja vienas iš žurnalistų.

— Jis yra sodininkas, — žinovo balsu paskelbia raudonžandis. — Meilužis. Taigi viskas baigta? — mirkteli jis man.

— Ne! — įsižeidusi užprotestuoju. — Mes ir toliau palaikysime santykius.

— Kaip ketinate išsaugoti santykius?

Jaučiu, kad žurnalistų minią užplūsta nauja susidomėjimo banga.

— Tiesiog išsaugosime, gerai? — staiga be jokios priežasties pajuntu, kad tuoj pravirksiu.

— Samanta, — beveik apsiputojusi iš pykčio sugriaudėja Hilari. — Prašau tęsti savo oficialų pareiškimą! — Ji grubiai nustumia Trišę nuo mikrofono.

— Nedrįskite manęs liesti! — suklykia Trišė. — Aš paduosiu jus į teismą. Žinokite, kad Samanta Svyting bus mano advokatė.

— Ei, Samanta! Ką Natanielis mano apie jūsų sugrįžimą į Londoną? — šūkteli kažkas.

— Ar jums karjera svarbiau už meilę? — įsiterpia šviesiaodė mergina.

— Ne! — iš nevilties prikandu lūpą. — Man tik reikia su juo pasikalbėti. Kur jis yra? Gajau! — staiga pastebiu pievelės pakraštyje stoviniuojantį Gajų. — Kur jis nuėjo? Ką tu jam pasakei? — beveik pakniopstomis nuskubu per žolę prie jo. — Tu privalai man pasakyti. Ką tu jam pasakei?

— Patariau jam išsaugoti savo orumą, — arogantiškai atmeta galvą Gajus. — Kalbant atvirai, aš išklojau tam vyrukui visą tiesą. Patikinau, kad tu negrįši.

— Kaip tu drįsti? — žiopteliu iš įtūžio. — Kaip drįsti šitaip kalbėti? Aš grįšiu! Ir jis galės bet kada mane aplankyti Londone...

— Oi, tik nereikia, — paniekinamai varto akimis Gajus. — Jis nenori slankioti aplink kaip koks liūdnas tipelis, trukdyti tau, daryti tau gėdą...

— Daryti man gėdą? — apimta siaubo spoksau į Gajų. — Ar tu jam tai pasakei? Ar dėl to jis išėjo?

— Susimildama, Samanta, nekvaršink sau dėl to galvos, — nekantriai atrėžia Gajus. — Juk jis — tik sodininkas.

Mano kumštis sureaguoja greičiau negu protas. Jis vožia Gajui tiesiai į žandikaulį.

Girdžiu aiktelėjimus ir šūksnius, lydimus paklaikusio fotoaparatų blyksėjimo, bet man nerūpi. Tai geriausias mano poelgis, kokį prisimenu.

— Ai! Šūdas! — jis susiima už veido. — Po velnių, už ką taip?!

Žurnalistai dabar jau supa mus iš visų pusių, apipila klausimais, bet aš jų nepaisau.

— Tai tu man darai gėdą! — iškošiu pro dantis. — Tu esi niekas, palyginti su juo. Niekas, — su siaubu jaučiu besikaupiančias ašaras. Man reikia surasti Natanielį. Dabar.

— Viskas gerai! Viskas gerai! — atgriaudėja iš paskos Hilari su savo vos pastebimai dryžuotu švarku. — Samanta šiandien tik šiek tiek per daug susijaudinusi, — sugriebusi mano ranką, ji suspaudžia kaip replėmis, sukandusi dantis į šypseną primenančią grimasą. — Tiesiog draugiškas partnerių ginčas! Samanta pasirengusi iššūkiams, su kuriais teks susidurti pirmaujančiai visame pasaulyje žinomai teisininkų komandai. Juk taip, Samanta? — ji dar stipriau surakina mano ranką. — Juk taip, Samanta?

— Aš... aš nežinau, — sakau nevilties kupinu balsu. — Aš tiesiog nežinau. Atsiprašau, Hilari, — ištrūkstu iš jos rankų.

Įsiutusi Hilari vėl siekia mane pačiupti, bet aš išsisuku ir pasileidžiu tekina per žolę vartų link.

— Sustabdykite ją! — klykia Hilari visiems Visuomeninės informacijos skyriaus darbuotojams. — Neleiskite jai pabėgti!

Mane vejasi jungtinės kelnėtų merginų pajėgos. Mane jos supa iš visų pusių, kaip kokia operatyvinė komanda. Kažkaip man pavyksta ištrūkti iš jų apsupties. Viena čiumpa už švarkelio, bet aš iš jo išsineriu. Nusimetusi savo aukštakulnius batelius, Skuodžiu, kiek tik kojos neša, beveik nejausdama aštrių žvyro akmenukų, badančių mano pėdas.

Pasiekus vartus, širdis nusirita į kulnus. Trys Visuomeninės informacijos skyriaus merginos stovi priešais vartus, blokuodamos man kelią.

— Nagi, Samanta, — kreipiasi į mane viena mandagiu policijos pareigūnės balsu. — Nekvailiok.

— Grįžkime į spaudos konferenciją, — kita atsargiai artinasi prie manęs išskėstomis rankomis.

— Praleiskite ją! — pasigirsta garsus šūksnis man už nugaros. Atsisuku ir su nuostaba pamatau greitai, kaip tik galima su tais rožiniais aukštakulniais, atbėgančią Trišę. — Padėkite man, kvailiai! — priduria ji grupei arčiausiai stovinčių žurnalistų.

Po akimirkos Visuomeninės informacijos skyriaus merginos nuskęsta minioje žurnalistų, stumiančių vartus ir atlaisvinančių man kelią. O aš išlekiu ir neatsigręždama nuskuodžiu gatve.

Pasiekiu aludę suplėšytomis į skutelius nuo bėgimo basomis pėdkelnėmis, mano kuodelis išsileidęs, plaukai susitaršę, makiažas plaukia prakaitu, o krūtinė dega iš skausmo.

Bet man nesvarbu. Privalau surasti Natanielį. Reikia pasakyti, kad jis — pats svarbiausias žmogus mano gyvenime, kad jis man daug svarbesnis už darbą.

Reikia pasakyti, kad jį myliu.

Nežinau, kodėl tik dabar tai supratau, kodėl niekada jam to nesakiau. Tai taip akivaizdu. Taip akinamai ryšku.

— Eimonai! — susijaudinusi sušunku, įgriuvusi pro baro duris. Jis nustebęs žvelgia į mane, rinkdamas stiklines. — Man reikia pasikalbėti su Natanieliu. Ar jis čia?

— Čia? — atrodo, kad Eimonas prarado kalbos dovaną. — Samanta, jūs prasilenkėte. Jis jau išvyko.

— Išvyko? — pūškuodama sumikčioju. — Kur išvyko?

— Apžiūrėti ploto sodininkystės verslui, kurį nori pirkti. Jis neseniai išvažiavo su mašina.

— Į Binglį? — su palengvėjimu žiopteliu, vis dar neatgaudama kvapo. — Ar galėtumei mane iki ten pavėžėti? Man reikia su juo pasikalbėti.

— Ne ten... — Eimonas pasitrina išraudusį veidą. Atrodo, kad jis jaučiasi nejaukiai. Aš spoksau į jį, staiga perverta blogos nuojautos. — Samanta... jis išvyko į Kornvalį.

Ši žinia trenkiasi į mano krūtinę kaip sunkvežimis. Negaliu pratarti nė žodžio. Negaliu pajudėti.

— Maniau, kad tu žinai, — Eimonas žengia į priekį, prisidengęs akis nuo pro langą tvieskiančios saulės. — Jis žadėjo grįžti tik po kelių savaičių. Maniau, kad jūs apie tai kalbėjotės.

— Mm, ne, — mano balsas nenumaldomai virpa. — Jis man nieko nesakė.

Staiga kojos pasidaro kaip guminės. Aš susmunku ant arčiausiai stovinčios kėdės. Mano galva, rodos, tuoj pliš. Jis išvyko į Kornvalį. Tiesiog taip. Net neatsisveikinęs. Net apie tai neužsiminęs.

— Jis paliko raštelį, jei tu ateitum, — Eimonas kyšteli ranką į kišenę ir ištraukia voką. Susikrimtęs ištiesia tą voką man. — Samanta, man labai gaila.

— Viskas gerai, — įstengiu nusišypsoti. — Ačiū, Eimonai.

Paimu voką jam iš rankų ir ištraukiu raštelį.

S.

Aš manau, mes abu suprantame, kad negalėsime būti kartu.

Geriausia jau dabar pasukti skirtingais keliais, nes mums prieš

akis — dar visas gyvenimas.

Tik žinok, kad ši vasara buvo ideali.

N.

Ašaros upeliais teka mano skruostais, kai vis iš naujo skaitau tą raštelį. Negaliu patikėti, kad jo nebėra. Kaip jis galėjo šitaip nutraukti mūsų draugystę? Nesvarbu, ką Gajus jam pasakė, ką jis pagalvojo. Kaip jis galėjo tiesiog išvažiuoti?

O mes juk galėjome pasistengti. Mums būtų pavykę. Nejaugi jis nesuprato? Nejau giliai širdyje nejautė?

Išgirstu kažkokius garsus ir pakėlusi akis priešais save pamatau Gajų su minia žurnalistų jam už nugaros. Aš net nepastebėjau, kada jie čia atsirado.

— Eik šalin, — sumurmu dusliu balsu. — Palik mane ramybėje.

— Samanta, — sako Gajus žemu susitaikėlišku balsu. — Žinau, kad tau skaudu. Atsiprašau, jei tave nuliūdinau.

— Aš trenksiu tau dar kartą, — atžagaria ranka nusišluostau akis. — Nejuokauju.

— Galbūt dabar viskas atrodo blogai, — Gajus žvilgteli į raštelį. — Bet priešaky tavęs laukia fantastiška karjera.

Neatsakau. Stoviu susikūprinusi, bėgančia nosimi ir šlapiomis sruogomis ant veido krintančiais plaukais.

— Būk protinga. Tu negrįši valyti tualetų. Dabar tavęs jau niekas čia nelaiko, — Gajus žengia žingsnį į priekį ir pastato blizgančius aukštakulnius batelius ant stalo šalia manęs. — Nagi, partnere. Visi tavęs laukia.

Dvidešimt šeštas

Jaučiuosi lyg būčiau trenkta šlapiu maišu. Viskas tikrai baigta. Aš sėdžiu pirmosios klasės vagono kupė traukinyje į Londoną su kitais partneriais. Tai greitasis traukinys. Po kelių valandų mes būsime mieste. Užsimoviau naują porą pėdkelnių. Mane iš naujo padažė. Aš netgi iš naujo perskaičiau pareiškimą spaudai, kurį paskubomis sukūrė Hilari: „Nors aš visada jausiu šilčiausius jausmus savo draugams Žemesniajame Eburyje, šiuo metu mano gyvenime — svarbiausia ir reikšmingiausia mano karjera firmoje Carter Spink.“

Aš pasakiau šiuos žodžius visai įtikinamai. Netgi kažkur savyje radau šypseną, kurią parodžiau, spausdama Deividui Eldridžui ranką. Gal ir yra menkutė tikimybė, kad jie išspausdins būtent šią nuotrauką, o ne tą, kurioje vožiu antausį Gajui. Niekada negali žinoti.

Traukiniui pajudėjus iš stoties, pajuntu skausmingą dūrį širdyje, ir akimirkai užmerkiu akis, stengdamasi išlikti rami. Aš elgiuosi teisingai. Visi su tuo sutinka. Gurkšteliu kapucino, nuryju dar vieną gurkšnelį. Jei išgersiu daugiau kavos, gal ji mane privers atsitokėti. Galbūt pagaliau nustosiu jautusis kaip košmariškame sapne.

Įsispraudęs į kampą priešais mane tupi televizijos operatorius, filmuojantis mane dokumentiniam filmui, o šalia jo sėdi prodiuseris Dominykas, vyrukas su ultramadingais akiniais ir džinsiniu švarkeliu. Jaučiu į save nukreiptą vaizdo kamerą, kuri seka kiekvieną mano judesį, priartina ir atitolina, gaudo kiekvieną veido išraišką. Tikrai dabar išgyvenčiau ir be to.

— Taigi teisininkė Samanta Svyting išvyksta iš kaimo, kuriame ją pažinojo tik kaip namų šeimininkę, — sako Dominykas į mikrofoną žemu televizijos komentatoriaus balsu. — Vienintelis kylantis dabar klausimas... ar ji nesigaili? — jis klausiamai pažvelgia į mane.

— Maniau, kad žadėjote būti nepastebimi kaip musė ant sienos, — piktai atkertu jam.

— Štai, prašom! — Gajus numeta sunkų didelį dokumentų aplanką su sutartimis man ant kelių. — Čia Samantron sandoris. Imkis darbo.

Pažvelgiu į riešo storumo popierių krūvą. Kažkada, pamačiusi naujutėlaitę, šviežią sutartį, pajusdavau adrenalino antplūdį. Visada trokšdavau pirmoji pastebėti netikslumus, pirmoji iškelti klausimus, bet dabar jaučiuosi tuščia.

Visi kiti kolegos įtemptai dirba. Perverčiu sutarties lapus, stengdamasi išspausti nors vieną entuziazmo kibirkštėlę. Nagi. Tai dabar mano gyvenimas. Grįžusi į senąsias vėžes, vėl pradėsiu juo mėgautis.

— Nuo kulinarijos knygų — prie sutarčių, — sumurma Dominykas į mikrofoną, — nuo medinių šaukštų — prie dokumentų.

Šis vyrukas tikrai pradeda mane užknisti.

Grįžtu prie sutarties, bet žodžiai liejasi akyse. Negaliu susikaupti. Mano galvoje mintys tik apie Natanielį. Bandžiau jam skambinti, bet jis neatsiliepia. Jis taip pat neatsako į tekstinius pranešimus. Vadinasi, jis daugiau nieko apie mane nenori girdėti.

Nejaugi tikrai viskas baigta? Kaip jis galėjo tiesiog taip išvykti?

Akyse vėl pradeda kauptis ašaros, bet aš piktai sumirksiu, vydama jas šalin. Negalima žliumbti. Juk esu partnerė. Partneriai neverkia. Galvodama, kaip suimti save į rankas, aš įsižiūriu pro langą. Keista, bet traukinys kažkodėl ima stabdyti.

— Pranešimas visiems keleiviams, — staiga sugergždžia iš garsiakalbių balsas. — Pakeičiamas šio traukinio periodiškumas. Mes stosime Hithertone, Marston Bridže, Bridberyje...

— Ką? — Gajus pakelia akis. — Lėtasis traukinys?

— Jėzau Kristau, — rūsčiai susiraukia Deividas Eldridžas. — Kiek dar reikės važiuoti?

— ...ir mes atvyksime į Padington stotį pusvalandžiu vėliau, negu buvo numatyta tvarkaraštyje, — tęsia toliau balsas. — Atsiprašome už...

— Pusvalandžiu? — Deividas Eldridžas susinervinęs išsitraukia savo mobilaus ryšio telefoną. — Man reikės iš naujo suplanuoti visą dienotvarkę.

— O man reikės atidėti susitikimą su Pattinson Lobb žmonėmis, — Gajus atrodo ne mažiau susierzinęs, ir jau spaudžia greitojo rinkimo mygtuką savo mobiliajame telefone.

— Labas, Mere! Gajus. Klausyk, visiška painiava šiame traukinyje. Aš pusę valandos vėluosiu...

— Pakeiskite susitikimo su Dereku Tomlinsonu laiką... — duoda nurodymus Deividas.

— Reikės atidėti susitikimą su Pattinson Lobb, atšauk susitikimą su tuo vyruku iš The Lawyer...

— Deivina, — susirūpinęs sako Gregas Parkeris telefonu kažkam. — Papuolėme į sušiktą lėtąjį traukinį. Pasakyk komandai, kad pusę valandos vėluosiu, siunčiu jums elektroninį laišką... — jis padeda į šalį telefoną ir greitai pradeda kažką spausdinti savo BlackBerry kompiuteriuke. Po akimirkos Gajus daro tą patį.

Stebiu visą šį beprotišką spektaklį, negalėdama patikėti savo akimis. Jie visi atrodo tokie įsitempę. Gerai, traukinys vėluos. Bet tik pusę valandos. Juk tai tik trisdešimt minučių. Kaip galima šitaip susinervinti dėl trisdešimties minučių?

Ar ir aš turėčiau taip elgtis? Tikrai pamiršau... Galbūt aš išvis pamiršau, ką reiškia būti teisininke.

Traukinys įsuka į Hithertono stotį ir lėtai sustoja. Žvilgtelėjusi pro langą garsiai žiopteliu. Didžiulis oro balionas sklando ore vos per kelias pėdas virš stoties pastato. Jis ryškiai raudonos ir geltonos spalvos, o iš krepšio mojuoja žmonės. Pasakiškas reginys.

— Ei, pažvelkit! — sušunku. — Tik pažvelkit!

Niekas nepakelia galvos. Jie visi kaip paklaikę barbena klaviatūromis.

— Pažiūrėkit! — bandau dar kartą. — Kaip nuostabu! — vis tiek jokio atsakymo.

Niekam neįdomu, kas vyksta už BlackBerry ribų. O dabar balionas pradėjo kilti aukštyn į orą. Po akimirkos jis dings iš akių. Jie visi praleido tokį reginį.

Nužvelgiu visą šiame kupė sėdinčią teisės pasaulio grietinėlę, vilkinčią tūkstančius svarų sterlingų kainuojančiais rankų darbo kostiumais, spaudinėjančius moderniausius kompiuterius. Visiškai pamiršusius paprastus gyvenimo džiaugsmus. Net nesijaudinančius dėl to, kad jie, kažką pamiršę, gyvena tik savo mažame pasaulyje.

Man čia ne vieta. Jau nepriklausau šiam pasauliui. Aš nesu viena iš jų.

Staiga suvokiu šią tiesą visa savo esybe. Aš esu kitokia; neturiu jokio ryšio su jais. Galbūt kažkada buvau tokia pati, bet pasikeičiau. Negaliu taip gyventi. Negaliu praleisti savo gyvenimo pasitarimų kambariuose. Negaliu eiti iš proto dėl kiekvienos minutės. Negaliu vėl atsisakyti savo asmeninio gyvenimo.

Sėdėdama ten, vis dar jausdama kelius spaudžiančias sutartis, jaučiu savyje kylančią įtampą. Padariau klaidą. Padariau didžiulę klaidą. Neturėčiau čia sėdėti. Visai ne to noriu iš gyvenimo. Visai ne tai noriu daryti. Ne tuo aš noriu būti.

Privalau iš čia ištrūkti. Nedelsiant.

Žmonės įlipa ir išlipa iš traukinio, darinėja vagonų duris, tempia lagaminus. Kiek galėdama ramiau paimu savo rankinę, pakeliu lagaminą ir atsistoju.

— Atsiprašau, — sakau. — Aš labai suklydau ir tik dabar supratau.

— Ką? — išsigandęs pakelia akis Gajus.

— Atleisk, kad dėl manęs paaukojai tiek brangaus savo laiko, — mano balsas truputį suvirpa. — Bet... aš negaliu pasilikti. Tiesiog negaliu.

— Jėzau, — jis griebiasi už galvos. — Samanta, būk gera, tik nepradėk iš naujo...

— Nė nemėgink manęs įkalbinėti, — pertraukiu jį. — Aš apsisprendžiau. Negaliu būti tokia kaip jūs. Tiesiog nesu tam sutverta. Man labai gaila, man nereikėjo net bandyti sugrįžti.

— Ar elgiesi taip dėl to sodininko? — jis išrausta iš pykčio. — Nes kalbant atvirai...

— Ne! Elgiuosi taip dėl savęs! Aš tik... — dvejoju ieškodama tinkamų žodžių. — Gajau... aš nenoriu būti tokia, kuri net nesugeba pažvelgti pro langą.

Iš Gajaus veido matyti, kad jis nieko nesuprato. Aš ir nesitikėjau, kad bus kitaip.

— Viso gero, — atidarau kupė duris ir peržengiu slenkstį, bet Gajus šiurkščiai sugriebia mane už rankos.

— Samanta, paskutinį kartą prašau: baik išsidirbinėti! Aš tave pažįstu. Tu esi teisininkė.

— Gajau, tu manęs nepažįsti! — išsiveržia pikti žodžiai man iš burnos. — Nedrįsk tvirtinti, kad žinai, kas aš esu! Aš — ne teisininkė! Aš — asmenybė!

Išsilaisvinusi iš jo gniaužtų, visa drebėdama užtrenkiu sau už nugaros duris. Netrukus jos vėl atsidaro, ir paskui mane nuseka Dominykas su operatoriumi.

— Taigi! — susijaudinęs murma į savo mikrofoną Dominykas. — Esate netikėto ir šokiruojančio istorijos posūkio liudininkai. Samanta atsisakė viliojančios teisininkės karjeros!

Aš tikrai tuoj jam parodysiu vidurinįjį pirštą.

Traukiniui pajudėjus iš stoties, matau Gajų su kitais partneriais, stovinčius ir įdėmiai spoksančius į mane pro langą. Tikriausiai dabar jau tikrai sužlugdžiau bet kokią galimybę grįžti.

Peronas pamažu ištuštėja, ir aš lieku ten stovėti viena. Esu visiškai viena Hithertono stotyje, tik su lagaminu rankoje. Aš net nežinau, kur yra Hithertonas. Televizijos kamera vis dar nukreipta į mane, todėl praeiviai smalsiai mane nužiūrinėja.

Ką dabar darysiu?

— Ilgesingai žvelgdama į geležinkelio bėgius, Samanta mintimis keliauja į Žemesnįjį Eburį, — Dominyko balsas žemas ir užjaučiantis.

— Visai ne, — burbteliu sau po nosimi.

— Šį rytą ją pribloškė mylimo vyro netektis, o dabar ji neteko ir darbo, — jis nutyla ir tada priduria gūdžiu balsu: — Kas žino, kokios tamsios mintys dabar sukasi jos galvoje?

Ką jis sau galvoja? Kad aš ruošiuosi pulti po kitu traukiniu? Oi, kaip jis to norėtų, ar ne? Tikriausiai tada laimėtų Emmy apdovanojimą.

— Aš jaučiuosi gerai, — kilsteliu smakrą ir dar stipriau suspaudžiu rankoje lagamino rankeną. — Viskas susitvarkys. Aš... aš pasielgiau teisingai.

Bet, apsidairiusi tuščioje stotyje, jaučiu pamažu kylančią paniką, realiai suvokusi dabartinę savo situaciją. Neįsivaizduoju, kada atvažiuos kitas traukinys. Net neįsivaizduoju, kur noriu važiuoti.

— Ar turi planą, Samanta? — pakiša man po nosimi mikrofoną Dominykas. — Tikslą?

— Kartais gyvenime tau nereikia tikslo, — ginuosi. — Nereikia numatyti dešimties ėjimų į priekį. Kartais pakanka žinoti, ką veiksi toliau.

— O ką tu ketini daryti toliau?

— Aš... aš... kaip tik apie tai galvoju, — nusisukusi paskubomis nužingsniuoju laukimo salės link, kad atsiplėščiau nuo kameros. Pusiaukelėje sutinku traukinių palydovą.

— Mm, sveiki, — pasisveikinu. — Norėčiau paklausti, kaip nuvažiuoti į... — aš sutrikusi nutylu. Kur aš važiuoju? — Į... mm...

— Į... — paslaugiai pakartoja vyras.

— Į... Kornvalį, — girdžiu save sakant.

— Kornvalį? — jis atrodo apstulbęs. — Į kurią Kornvalio dalį?

— Nežinau, — sunkiai nuryju seiles. — Ne visai. Bet man reikia ten nuvykti kiek galima greičiau.

Negali būti tiek jau daug parduodamų medelynų ir sodininkystės verslui skirtų plotų Kornvalyje. Aš tikrai surasiu reikalingą. Surasiu jį. Kažkaip.

— Na, — traukinių palydovo kaktoje įsirėžia raukšlė. — Man reikia žvilgtelėti į knygą, — jis nuskuba į savo kambarį. Girdžiu, kaip Dominykas kažką karštai šnabžda į mikrofoną, bet man nusispjauti.

— Štai, prašau, — traukinių palydovas atbėga, laikydamas rankoje prirašytą pieštuku popierėlį. — Deja, net šeši persėdimai iki Penzanko. Ir kainuos šimtą dvidešimt svarų sterlingų. Traukinys atvyks netrukus. Antroji aikštelė.

— Ačiū, — paėmusi savo lagaminą nužingsniuoju pėsčiųjų tiltu. Girdžiu, kaip Dominykas skuba man įkandin kartu su operatoriumi.

— Matyt, Samanta išsikraustė iš proto, — švokščia jis į mikrofoną. Nuo tokios įtampos jai pakriko nervai. Kas žino, kokį neapgalvotą žingsnį ji žengs dabar?

Jis būtų toks patenkintas, jei jį užsipulčiau, ar ne? Tiesiog jį ignoruosiu. Stoviu ramiai aikštelėje, ryžtingai nusisukusi nuo kameros.

— Be jokio adreso ir atsarginio varianto, — girdžiu, kaip jis tęsia. — Samanta leidžiasi į ilgą nežinomybės kupiną kelionę, tikėdamasi surasti vyrą, kuris atstūmė ją šįryt. Vyrą, kuris išėjo net neatsisveikinęs. Ar protinga taip elgtis?

Viskas, man jau gana.

— Galbūt visai neprotinga! — atsisuku į jį, sunkiai šnopuodama. — Galbūt aš jo nesurasiu. Galbūt jis net nenorės su manimi kalbėtis, bet aš turiu pabandyti.

Dominykas vėl praveria burną, norėdamas kažką pasakyti.

— Ak, užsičiaupk, — piktai paliepiu. — Tiesiog užsičiaupk.

Atrodo, kad praėjo visa amžinybė, kol pagaliau tolumoje išgirstu traukinio dundesį. Bet ne iš tos pusės. Dar vienas traukinys į Londoną. Girdžiu, kaip jam sustojus, atsidaro durys, kaip peronas vėl paskęsta šurmulyje.

— Traukinys į Londoną! — šaukia traukinių palydovas. — Traukinys į Londoną, pirmoji aikštelė.

Dabar sėsčiau į tą traukinį, jei tik blaiviai mąstyčiau. Jei man nebūtų nuvažiavęs stogas. Mano akys tuščiai slysta žmonėmis, sėdinčiais savo vietose, kalbančiais, skaitančiais, klausančiais ausinukų...

Ir tada, rodos, sustoja laikas. Ar aš sapnuoju?

Traukinyje į Londoną sėdi Natanielis. Mus skiria vos trys jardai. Jis sėdi prie lango ir abejingai žvelgia į tolį.

Kaip... kodėl jis...

— Natanieli! — bandau sušukti, bet mano balsas virtęs šnypštimu. — Natanieli! — paklaikusi mojuoju rankomis, stengdamasi atkreipti jo dėmesį.

— Viešpatie, ten jis! — sušunka Dominykas. — Natanieli! — sušunka jis griausmingu balsu. — Eikš čia, vyruti!

— Natanieli! — pagaliau atgaunu balsą. — Na-ta-nie-li!

Išgirdęs mano nevilties kupiną riksmą, jis pagaliau pakelia akis ir, pamatęs mane, krūpteli iš nuostabos. Akimirką atrodo, kad jis netiki savo akimis, bet netrukus visas jo veidas lėtai nušvinta iš džiaugsmo.

Girdžiu, kaip užsidaro traukinio durys. Jis išvyksta.

— Ei! — surinku, mojuodama abiem rankomis.

Matau, kaip jis atsistoja, griebia savo kuprinę, prasispraudžia pro moterį, sėdinčią ant gretimos sėdynės, ir išnyksta, traukiniui pajudėjus iš stoties.

— Per vėlu, — niūriai konstatuoja operatorius. — Jis nespės išlipti.

Skausmas pernelyg spaudžia krūtinę, kad galėčiau atsakyti. Aš tik spoksau į išvykstantį traukinį, į vieną po kito judančius į priekį, lekiančius pro šalį vagonus. Vis greičiau ir greičiau... kol galiausiai traukinys nurūksta.

O Natanielis stovi perone. Jis ten.

Nenuleisdama nuo jo akių, greitindama žingsnį skubu prie pėsčiųjų tilto. Kitoje pusėje jis taip pat skuba tilto link. Užlipę laiptais ant jo, mes žengiame keletą žingsnių į priekį ir stabtelime, kai mus skiria vos kelios pėdos. Mano kvėpavimas greitas ir paviršutiniškas, o kraujas plūsteli į veidą. Aš jaučiuosi priblokšta, pakylėta ir suglumusi tuo pat metu.

— Maniau, kad tu išvažiavai į Kornvalį, — pagaliau sakau. — Pirkti medelyno.

— Aš apsigalvojau, — Natanielis atrodo ne mažiau sutrikęs. — Pamaniau, kad verčiau... aplankysiu draugę Londone, — jis žvilgteli į mano lagaminą. — Kur tu išsiruošei?

Atsikrenkščiu.

— Į... Kornvalį.

— Kornvalį? — jis klausiamai pažvelgia į mane.

— Mhm, — parodau jam traukinių tvarkaraštį, ir staiga man kyla nenumaldomas noras juoktis iš visos šios situacijos absurdiškumo.

Natanielis atsiremia į turėklą, laikydamas nykščius džinsų kišenėse, ir nuduria akis į medines tilto lentas: — O... kur tavo draugai?

— Nežinau. Dingo. Ir jie visai ne mano draugai. Aš vožtelėjau kumščiu Gajui į veidą, — išdidžiai priduriu.

Natanielis atmeta galvą ir nusijuokia.

— Todėl jie tave atleido iš darbo.

— Tai aš juos atleidau, — pataisau jį.

— Tu? — nustebęs pakreipia galvą Natanielis. Jis ištiesia savo ranką, bet aš jos nepaimu. Nepaisant viso to džiaugsmo, aš vis dar jaučiuosi sutrikusi. Šį rytą patirta nuoskauda niekur nedingo. Negaliu apsimesti, kad viskas gerai.

— Aš gavau tavo raštelį... — pažvelgiu jam tiesiai į akis. Natanielis krūpteli.

— Samanta... traukinyje aš tau parašiau kitą raštelį. Tuo atveju, jei tu nenorėtumei su manimi susitikti Londone.

Jis nerangiai kyšteli ranką į kišenę ir ištraukia dviejų iš abiejų pusių prirašytų lapų laišką. Laikau jį rankose keletą sekundžių, nesiryždama skaityti.

— Kas... kas ten parašyta? — pakeliu akis.

— Jis ilgas ir nuobodus, — jo žvilgsnis nusmelkia visą mano kūną. — Ir banalus.

Aš lėtai perverčiu lapus tarp pirštų. Vienur ir kitur akys užkliūva už žodžių, nuo kurių jos iškart prisipildo ašarų.

— Taigi, — išlemenu.

— Taigi, — Natanielio rankos apkabina mano liemenį; jo šiltos lūpos liečia manąsias. Kai jis stipriai suspaudžia mane savo glėbyje, jaučiu, kaip skruostais ima riedėti ašaros. Štai kur aš atrandu save. Štai kur mano vieta. Trumpam atšlijusi, pažvelgiu į jį, šluostydamasi ašaras.

— Kur dabar? — jis pažvelgia žemyn į bėgius, ir aš nuseku jo žvilgsnį. Geležinkelio bėgiai driekiasi abiem kryptimis, susiliedami horizonte. — Kuriuo keliu?

Pažvelgiu į nesibaigiančius saulėje žvilgančius bėgius. Man dvidešimt devyneri. Galiu važiuoti, kur noriu. Daryti, ką noriu. Būti, kuo panorėjusi.

— Nėra kur skubėti, — galiausiai svajingai nusišypsau ir vėl jį pabučiuoju.

Kinsella, Sophie

Ki-116 Nepaprasta namų šeimininkė: romanas / Sophie Kinsella; iš anglų kalbos vertė Indrė Veličkaitė. — Vilnius: Alma littera, 2006. — 448 p. — (Cappuccino)

ISBN 9955-24-070-9

Šiuolaikinės britų rašytojos romanas apie dvidešimt devynerių Samantą — gabią garsios Londono firmos teisininkę, neturinčią jokio asmeninio gyvenimo. Tačiau viena lemtinga klaida apvertė jos gyvenimą aukštyn kojom...

UDK 820-3

Sophie Kinsella Nepaprasta namų šeimininkė

Romanas

Iš anglų kalbos vertė Indrė Veličkaitė

Redaktorė Irena Katilienė

Korektorė Marijona Treigienė

Serijos dailininkas Liudas Parulskis

Maketavo Ligita Plešanova

Tiražas 3000 egz.

Išleido leidykla „Alma littera“, A. Juozapavičiaus g. 6/2, 09310 Vilnius

Interneto svetainė: http://www.almalittera.lt Spaudė Standartų spaustuvė, S. Dariaus ir Girėno g. 39, 02189 Vilnius

Content

Kinsella Sophie Nepaprasta namų šeimininkė