Kinsella Sophie

Parduotuvių maniakė ir kūdikis

parduotuvių maniakė ir kūdikis

Sophie Kinsella

Iš anglų kalbos vertė Gražina Nemunienė

Sophie Kinsella SHOPAHOLIC & BABY London,

Bantam Press, 2007

Skiriu Oskarui

KENETAS PRENDERGASTAS

Prendergast de Witt Connell

Finansų patarėjai

Forvardo namai

394 Hai Holbornas, Londonas WCIV 7EX

Poniai R. Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. liepos 30 d.

Brangioji ponia Brendon!

Prieš keletą dienų buvo labai malonu susitikti su Jumis ir Jūsų vyru. Taigi aš mielai imsiuosi Jūsų šeimos finansų patarėjo pareigų.

Šiuo metu tvarkau banko reikalus, susijusius su Jūsų būsimo vaiko investiciniu fondu. Jums patogiu laiku galėtume apsvarstyti, į ką Jūs ir Jūsų vyras investuosite lėšas vaiko vardu.

Nekantriai laukiu, kada galėsiu artimiau su Jumis susipažinti; neabejodama kreipkitės į mane bet kuriuo, net ir pačiu menkiausiu klausimu.

Nuoširdžiai Jūsų

Kenetas Prendergastas,

šeimos investicijų specialistas

KENETAS PRENDERGASTAS

Prendergast de Witt Connell

Finansų patarėjai

Forvardo namai

394 Hai Holbornas, Londonas WCIV 7EX

Poniai R. Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. rugpjūčio 1 d.

Brangioji ponia Brendon, dėkoju už laišką.

Atsakau į Jūsų klausimą: taip, Jūsų vaikelio banko sąskaitai bus suteikta kredito perviršio paslauga, nors aš, žinoma, tikiuosi, kad ja nebus naudojamasi!

Nuoširdžiai Jūsų

Kenetas Prendergastas,

šeimos investicijų specialistas

KENETAS PRENDERGASTAS

Prendergast de Witt Connell

Finansų patarėjai

Forvardo namai

394 Hai Holbornas, Londonas WCIV 7EX

Poniai R. Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. rugpjūčio 7 d.

Brangioji ponia Brendon, ačiū už laišką.

Mane suintrigavo žinia apie „telepatinį pranešimą’ kurį Jūs neseniai gavote iš savo dar negimusio kūdikio. Atsiprašau, bet šiuo metu kredito perviršio paslauga neįmanoma pasinaudoti, nors, anot jūsų, „kūdikis to nori“.

Nuoširdžiai Jūsų

Kenetas Prendergastas,

šeimos investicijų specialistas

Pirmas skyrius

Gerai. Nepanikuok. Viskas bus gerai. Žinoma, bus. Žinoma.

— Ponia Brendon, gal galėtumėte kilstelėti marškinėlius? — prašo manęs ultragarso diagnostikos specialistė. Žvelgia į mane maloniai, o jos manieros kaip tikros profesionalės. — Pirmiausia ant jūsų pilvo turiu užtepti truputį gelio.

— Be abejo! — atsakau ir mano veide nė raumenėlis nesuvirpa. — Aš tik truputėlį... nervinuosi.

Guliu Čelsio ir Vestminsterio ligoninėje įsitempusi nuo laukimo. Netrukus ekrane abu su Luku pamatysime savo vaikelį pirmą kartą nuo tada, kai jis tebuvo mažas gniutulėlis. Vis dar negaliu tuo patikėti. Nesuvirškinu fakto, kad esu nėščia. Po devyniolikos savaičių aš, Beki Brendon, mergautine pavarde Blumvud, tapsiu motina. Motina!

Beje, Lukas yra mano vyras. Mes susituokę šiek tiek daugiau nei metai ir šis vaikelis — absoliutus medaus mėnesio vaisius! Nors per medaus mėnesį mes daug keliavome, vis dėlto aš apskaičiavau, kad kūdikis buvo pradėtas nuostabiame Šri Lankos kurorte Unavatunoje. Ten auga daugybė orchidėjų ir bambukų. Nuostabus vaizdas.

Unavatuna Brendon.

Panelė Unavatuna Orchidėja Bambukmedis Brendon.

Hmmm. Kažin, patiktų mamai?

— Nėštumo pradžioje žmona patyrė nedidelį nelaimingą atsitikimą, — paaiškina Lukas, sėdintis ant kėdės šalia lovos. — Todėl ji truputį nerimauja.

Lukas supratingai spusteli man ranką, o aš spusteliu jam. Knygoje apie nėštumą Nine Months of Your Life^1 rašoma, kad partnerį reikia supažindinti su visais nėštumo aspektais, antraip jis gali pasijusti įskaudintas ir atstumtas. Taigi kaip įmanydama įtraukiu Luką į procesą. Pavyzdžiui, vakar vakare pasiūliau pažiūrėti naują DVD filmą Suderintos rankos nėštumo metu, bet filmui įpusėjus jis staiga prisiminė, kad būtinai turi paskambinti verslo reikalais, ir labai daug nematė. Vis dėlto svarbiausia, kad Lukas nesijaustų atstumtas.

— Patyrėte nelaimingą atsitikimą?

Daktarė liaujasi barškinti kompiuterio klavišais.

— Ieškojau per audrą dingusios sesers, nukritau ir ritausi nuo kalno, — paaiškinu. — Tada dar nežinojau, kad esu nėščia. Dabar galvoju, kad galėjau sutrenkti kūdikį.

— Štai kaip, — gydytoja supratingai žiūri į mane. Jos rusvi žilstantys plaukai susukti į mazgelį ir perverti pieštuku. — Tokio dydžio vaisius paprastai būna dar gana saugus. Bet pažvelkime į tą mažylį.

Štai ir atėjo akimirka, apie kurią pastarosiomis savaitėmis tiek daug galvojau.

Atsargiai kilstelėjusi marškinėlius pažvelgiu į savo pūpsantį pilvą.

— Gal galėtumėte patraukti ir visus kaklo papuošalus? Čia jų visa kolekcija!

— Tai ypatingi pakabučiai, — sakau ir surišu visus į kilpą. Jie sužvanga. — Štai šis yra actekų motinystės simbolis, o šis — pastojimo kristalas... skambantis kamuoliukas kūdikiui nuraminti... o tas — gimdymo akmuo.

— Gimdymo akmuo?

— Taip. Jį reikia spausti į tam tikrą vietą delne ir gimdymo skausmas atlėgs, — paaiškinu. — Jį naudojo dar senovės maoriai.

— Hmmm...

Daktarė kilsteli antakius ir man ant pilvo išspaudžia kažin kokio bespalvio marmalo. Kiek susiraukusi prie mano odos ji prideda ultragarso zondą ir ekrane akimirksniu atsiranda miglotas nespalvotas vaizdas.

Man užima kvapą.

Tai mūsų kūdikis. Mano viduje. Metu žvilgsnį į Luką. Sustingęs iš nuostabos jis taip pat spokso į ekraną.

— Štai kūdikio širdelė... — ultragarso specialistė vedžioja zondą. — Dabar matome petukus...

Ji pirštu parodo į ekraną ir aš klusniai šnairuoju, nors, tiesą sakant, jokių petukų nematau, tik kažkokius miglotus linkius.

— Štai rankytė... viena plaštaka... — moters balsas nutrūksta, ji susiraukia.

Mažame kambarėlyje įsivyrauja tyla. Mane staiga apima baimė. Žinau, kodėl ji raukosi. Kūdikis turi tik vieną plaštaką. Taip ir maniau.

Mane užplūsta begalinė meilė ir globėjiškumas. Akyse prisitvenkia ašarų. Man nesvarbu, kad kūdikis tik su viena plaštaka. Vis tiek mylėsiu jį. Galbūt net dar labiau. Nuvešime jį į bet kurią pasaulio vietą, kur geriausi gydytojai, skirsime lėšų tyrimams ir tegul tik kas išdrįsta kreivai pažiūrėti į mano vaiką...

— ...o štai kita plaštaka, — mano mintis nutraukia daktarės balsas.

— Kita plaštaka? — klausiu dusdama. — Kūdikis turi dvi plaštakas?

— Na... taip.

Ko gero, daktarę pribloškė mano reakcija.

— Štai, pažvelkite, štai jos.

Ji baksteli pirštu į ekraną ir, savo nustebimui, įžvelgiu mažyčius kaulėtus pirštukus. Visus dešimt.

— Atleiskite, — springstu nuo ašarų ir šluostausi jas daktarės paduota popierine nosinaite. — Man taip palengvėjo.

— Atrodo, viskas gerai, kiek aš suprantu, — nuramina ultragarso tyrimo specialistė. — Ir nesijaudinkite. Nėštumo metu normalu būti emocingai. Viskas dėl hormonų.

Teisingai. Žmonės nuolat kalba apie hormonus. Kaip, pavyzdžiui, Lukas vakar vakare, kai per televizorių pranešė apie dingusį šuniuką, ir aš pravirkau. Nemanau, kad tai susiję su hormonais. Tiesiog buvo labai liūdnas pranešimas.

— Na, štai, — daktarė vėl ima spaudyti kompiuterio klavišus, paskui paduoda man nespalvotus paveikslėlius. Įdėmiai apžiūrėjusi pirmąjį, aiškiai įžvelgiu galvos kontūrus. Matyti ir maža nosytė, ir burnytė — viskas.

— Viskas, patikrinimas baigtas, — ji apsisuka ant kėdės, — beliko paklausti, ar norite sužinoti kūdikio lytį?

— Ne, ačiū, — atsako Lukas šypsodamasis. — Mes jau seniai viską aptarėme, ar ne, Beki? Ir nusprendėme iki galo išlaikyti paslaptį.

— Labai gerai, — nusišypso ir daktarė. — Jeigu taip nusprendėte, nieko nesakysiu.

Ji nieko nesakys? Vadinasi, jau pamatė, kokios lyties kūdikis. Taigi jau dabar galėtų pasakyti!

— Galbūt galutinai dar nenusprendėme, ar ne, Lukai? — sakau.

— Na... nusprendėme, Beki. — Lukas atrodo priblokštas. — Tu neprisimeni? Juk visą vakarą apie tai kalbėjomės ir nusprendėme, kad geriau tegul būna staigmena.

— O, taip. Teisingai. — Negaliu atitraukti akių nuo miglotų kūdikio atvaizdų. — Bet toji staigmena gali įvykti ir dabar! Juk taip pat būtų nuostabu!

Gal tai ir nevisiškai tiesa. Bet argi Lukui neįdomu sužinoti?

— Ar tikrai to nori?

— Na... — dvejoju. — Jeigu tu nenori, tai ir aš nenoriu.

Mažiausiai už viską norėčiau nuliūdinti Luką. Nuo tada, kai pastojau, vyras man itin meilus ir geras. Pastaruoju metu mane kamuoja keisčiausi troškimai. Visai neseniai mirtinai užsimaniau ananasų ir rausvo megztinio. Lukas mane specialiai dėl to nuvežė į parduotuvę.

Jis ketina kažką sakyti, bet netikėtai suskamba mobilusis telefonas. Lukas išsitraukia jį iš kišenės, bet daktarė pakelia ranką.

— Atsiprašau, bet čia negalima kalbėti mobiliuoju.

— Ak, tiesa. — Lukas susiraukia, pažvelgęs į telefono ekranėlį. — Tai Jenas. Paskui jam paskambinsiu.

Man nereikia klausti, kuris Jenas. Ir taip žinau, kad tai Vileris, Arcodas Group rinkodaros direktorius. Lukas turi savo ryšių su visuomene ir reklamos įmonę Brandon Communications, o Arcodas Group — naujas svarbus Luko klientas. Jam labai pasisekė, kad sugebėjo sudominti tokią įmonę. Nuo tada suklestėjo ir jo įmonė: pasamdė daugiau personalo ir planuoja Europoje atidaryti daugybę naujų biurų.

Taigi Brandon Communications tai išėjo į naudą. Tačiau Lukas, kaip įprasta, dirba iki išsekimo. Dar niekada nemačiau, kad jis dėl ko nors taip stengtųsi. Dabar lekia, vos tik Jenas Vileris pamoja pirštu. Jei Jenas Vileris paskambina, kai Lukas užsiėmęs, jis visada, visada paskambina ne vėliau kaip po penkių minučių. Net jei dalyvauja kokiame nors susitikime arba valgo vakarienę ir net vidurnaktį. Paaiškina, kad jo kompanija yra paslaugų įmonė, o Arcodas — svarbiausias klientas, mokantis už suteiktas paslaugas.

Viskas, ką dar galiu pasakyti šiuo klausimu, yra tai, kad jeigu Jenas Vileris paskambins gimdymo metu, aš išmesiu telefoną pro langą.

— Gal turite laidinį telefoną, kuriuo galėčiau pasinaudoti? — klausia Lukas daktarės. — Beki, tikiuosi, tu nieko prieš...

— Žinoma, ne, — mosteliu ranka.

— Parodysiu, kur, — sako daktarė atsistodama. — Netrukus grįšiu, ponia Brendon.

Abu dingsta, durys smarkiai trinkteli.

Dabar aš viena. O kompiuteris vis dar įjungtas. Ultragarso zondas guli prie monitoriaus.

Galėčiau jį pasiekti ir...

Ne. Nebūsiu kvaila. Juk nemoku juo naudotis. O ir netikėtumo magija išsisklaidys. Jei Lukas nori, kad palauktume, galime palaukti.

Pasiverčiu ant kušetės ir apžiūrinėju savo nagus. Juk moku laukti. Žinoma, moku. Kuo puikiausiai...

O, Dieve! Ne, negaliu. Tik ne iki gruodžio. Štai viskas taip netoli... šalia nieko nėra... tik truputį žvilgtelėsiu. Vienas trumpas, trumputis žvilgtelėjimas. Tikrai labai trumpas. O Lukui nieko nesakysiu. Taigi toji magija gimdymo metu neprapuls. Staigmena vis tiek bus, nors man gal ir ne visai.

Pasilenkusi į dešinę, čiumpu zondą. Pridedu prie pilvo ir akimirksniu ekrane pamatau neryškų vaizdą.

Man pasisekė! Dabar tik reikia po truputį jį judinti, kad pamatyčiau, ką noriu... Susiraukusi nuo įtampos judinu zondą. Vartau jį vienaip ir kitaip, ištempusi kaklą, kad matyčiau ekraną. Tai daug lengviau, nei maniau! Gal man reikėtų tapti ultragarso specialiste? Juk akivaizdu, kad turiu tam polinkį.

Štai galva. O, kokia ji didelė! O tas daikčiukas turėtų būti...

Ranka sustingsta ir man užima kvapą. Aš matau savo kūdikio lytį!

Tai berniukas!

Vaizdas ne toks ryškus, kokį rodė ultragarso specialistė, bet vis tiek akivaizdu, kad mudu su Luku turėsime sūnų!

— Sveikas! — garsiai tariu ekranui, o mano balsas iš jaudulio lūžinėja. — Sveikas, mažasis berniuk!

Negaliu sulaikyti skruostais riedančių ašarų. Turėsime nuostabų kūdikį! Berniuką! Galėsiu aprengti jį gražučiu kombinezonu ir nupirkti automobilį su pedalais, Lukas su juo galės žaisti kriketą, o vardas bus...

O, Dieve! Kaip gi mes jį pavadinsime?

Kažin, ar Lukas sutiks, kad pavadintume jį Birkinu? Būsimajam Birkinui galėčiau nupirkti vystyklų pakuotę.

Birkinas Brendonas. Skamba šauniai.

— Sveikas, mažyli, — švelniai burkuoju didelei galvai ekrane. — Ar nori, kad tave pavadintume Birkinu?

— Ką jūs darote? — daktarės balsas priverčia mane krūptelėti. Ji stovi prie durų su Luku ir atrodo priblokšta. — Tai ligoninės aparatūra! Jums negalima liesti!

— Atsiprašau, — ištariu ir šluostausi akis. — Tiesiog turėjau dar kartą jį pamatyti. Lukai, aš kalbėjausi su mūsų vaiku. Tai... tai tikrai nuostabu.

— Leisk man pažiūrėti! — Luko akys užsidega ir jis atskuba per kabinetą, o paskui jį lekia daktarė. — Kur jis?

Man nerūpi, kad Lukas pamatys, jog tai berniukas, ir staigmenos neliks. Turiu pasidalyti su juo šia nuostabia akimirka.

— Štai, žiūrėk, čia galva! — rodau. — Sveikas, meiluti!

— O kur veidas? — Lukas atrodo truputį sunerimęs.

— Nežinau. Turbūt kitoje pusėje.

Pamoju ranka.

— Sveikas! Čia tavo mama ir tėtis! Mes tave labai labai mylime...

— Ponia Brendon, — nutraukia mane daktarė. — Jūs kalbinate savo šlapimo pūslę.

Na, iš kur galėjau žinoti, kad apžiūrinėju savo šlapimo pūslė? Atrodė visai kaip kūdikis.

Kai įeiname į akušerio kabinetą, mano skruostai vis dar dega. Ultragarso specialistė atskaitė ilgą pamokslą, neva galėjau sugadinti ligoninės aparatūrą arba pakenkti sau. Mums pasisekė išsisukti tik tada, kai Lukas pažadėjo paaukoti didelę pinigų sumą.

Ir dar ji pasakė, kad kadangi nebuvau net priartėjusi prie kūdikio, tai ir jo lyties nemačiau. Hmmm...

Atsisėdus priešais poną Breiną, akušerį, gera nuotaika pamažu grįžta. Ponas Breinas taip puikiai moka nuraminti. Jam per šešiasdešimt metų, žili plaukai tvarkingai nukirpti. Vilki kostiumu smulkiais dryželiais ir nestipriai kvepia senoviniu losjonu po skutimosi. Ponas Breinas priėmė tūkstančius kūdikių, tarp jų ir Luką! Tiesą sakant, sunkiai įsivaizduoju Luko motiną Elainą gimdančią, bet kažkaip ji tą padarė. Kai tik sužinojome, kad esu nėščia, Lukas pasakė, kad būtina rasti poną Breiną ir sužinoti, ar jis dar dirba, nes yra geriausias visoje šalyje.

— Mielas berniuk, — gydytojas šiltai paspaudžia Luko ranką. — Kaip laikaisi?

— Puikiai. — Lukas atsisėda šalia manęs. — O kaip laikosi Deividas?

Kartu su pono Breino sūnumi Lukas lankė mokyklą ir visada, kai tik susitinkame, apie jį pasiteirauja.

Ponas Breinas tylėdamas mąsto. Tai vienintelis dalykas, kuris mane truputį erzina. Jis apgalvoja viską, ką pasakai, tarsi tai būtų itin svarbus dalykas, nors tu tik leptelėjai ką nors nereikšminga, kad palaikytum pokalbį. Ankstesnio vizito metu paklausiau, kur pirko kaklaraištį, tai jis kokias penkias minutes galvojo, o paskui paskambino žmonai pasitikslinti ir iš to išpūtė didžiausią burbulą. O iš tikrųjų tas jo kaklaraištis man net nepatiko.

— Deividas laikosi puikiai, — galiausiai atsako akušeris, linkčiodamas galva. — Jis siunčia tau linkėjimų.

Jis vėl nutyla ir atidžiai studijuoja lapą, kurį perdavė ultragarso specialistė. Galiausiai sako:

— Viskas labai gerai. O kaip jautiesi, Rebeka?

— O, puikiai! — atsakau. — Taip pat džiaugiuosi, kad ir kūdikiui viskas gerai.

— Kaip matau, vis dar dirbi visą darbo dieną. — Ponas Breinas pažvelgia į mano ligos istoriją. — Ar ne per sunku?

Lukas šalia manęs sušnarpščia. Jis toks nemandagus.

— Na... — galvoju, kaip geriau pasakyti. — Mano darbas nelabai varginantis.

— Beki dirba The Look parduotuvėje, — paaiškina Lukas. — Tikriausiai žinote tą naują drabužių parduotuvę Oksfordo gatvėje?

— Aa, — tarsteli sutrikęs ponas Breinas. — Žinau.

Kiekvieną kartą, kai pasakau, kur dirbu, sutrikę žmonės nusuka žvilgsnį, o paskui arba pakeičia pokalbio temą, arba apsimeta apie The Look nieko nežiną. Kaip tas įmanoma, jei jau keletą savaičių apie ją rašo visi laikraščiai. Vakar Daily World buvo parašyta, kad The Look — didžiausia visų laikų nelaimė Britanijos mažmeninės prekybos istorijoje.

Vienintelis darbo nevykusioje parduotuvėje pliusas yra tas, kad vizitams pas gydytoją galiu skirti tiek laiko, kiek man reikia, be to, galiu lankyti nėščiųjų pamokėles. Jeigu ir nesuskumbu grįžti, vis tiek niekas nepastebi.

— Esu tikras, kad netrukus reikalai pasitaisys, — padrąsina akušeris. — Gal turite dar kokių nors klausimų?

Aš giliai įkvepiu.

— Iš tikrųjų turiu vieną klausimą, pone Breinai, — sakau dvejodama. — Dabar, kai ultragarso tyrimo rezultatai yra geri, ar saugu būtų... na, žinote...

— Visiškai, — ponas Breinas supratingai linkčioja. — Nėštumo pradžioje dauguma porų susilaiko nuo sekso...

— Aš ne apie seksą! — sušunku nustebusi. — Galvojau apie apsipirkinėjimą.

— Apsipirkinėjimą? — ponas Breinas atrodo priblokštas.

— Aš dar nieko nenupirkau kūdikiui, — paaiškinu. — Nenorėjau prisišaukti nelaimės. Vis dėlto jeigu viskas GERAI, tikriausiai jau šiandien galiu lėkti į parduotuves!

Negaliu nuslėpti jaudulio. Taip ilgai laukiau, kad galėčiau ką nors nupirkti kūdikiui. Neseniai skaičiau apie pasakišką naują kūdikių drabužių parduotuvę Bambino Kings Roude. Iš tikrųjų net pasiėmiau laisvą popietę, kad galėčiau ten nuvažiuoti!

Jaučiu į mane įbestą Luko žvilgsnį. Atrodo, jis negali patikėti tuo, ką girdi.

— Mieloji, — sako jis, — ką turi omenyje, sakydama „pradėti“? — klausia.

— Juk žinai, kad dar nieko nenupirkau kūdikiui, — ginuosi.

— Argi... tu nepirkai miniatiūrinio Ralph Lauren chalatuko? — Lukas lanksto pirštus. — Nei supamojo arkliuko? Nei rausvo fėjos kostiumėlio su sparniukais?

— Visa tai skirta vaikui, kai jis pradės vaikščioti, o aš kalbu apie kūdikio drabužėlius.

Tiesą sakant, Lukas nebus labai geras tėvas, nes nepastebi skirtumo.

— O ką darysime, jeigu gims berniukas? — teiraujasi Lukas. — Negi berniuką ketini rengti rausvais fėjos drabužėliais?

Iš tikrųjų ketinau pati tą chalatą dėvėti. Jau matavausi, jis puikiai išsitempia. Tačiau Lukui to neaiškinsiu.

— Žinai, Lukai, stebiuosi tavimi, — sakau ir kilsteliu aukštyn smakrą. — Nemaniau, kad esi šališkas.

Ponas Breinas klausosi mūsų pokalbio ir atrodo sumišęs.

— Kaip suprantu, jūs nenorite sužinoti kūdikio lyties? — įsiterpia jis.

— Ne, ačiū, — ryžtingai sako Lukas. — Norime, kad tai būtų staigmena, ar ne, Beki?

— Hmm... taip, — atsikrenkščiu. — Nebent jūs, pone Breinai, manote, kad būtinai turėčiau žinoti dėl svarbių medicininių priežasčių?

Įsispitriju į poną Breiną, bet jis nesupranta, ką noriu pasakyti.

— Tikrai nemanau, — nušvinta jis.

Po šimts!

Praeina dar dvidešimt minučių, kol mes išeiname iš kabineto. Tris iš jų ponas Breinas apžiūri mane, o likusias su Luku prisimena kažkokias mokyklos kriketo varžybas. Stengiuosi būti mandagi ir klausytis, bet iš nekantrumo nenustygstu vietoje. Noriu kuo greičiau į Bambino!

Galų gale vizitas baigtas ir mudu su Luku išeiname į judrią Londono gatvę. Pro mus praeina moteris, stumdama senamadišką Silver Cross vežimėlį. Diskretiškai jį apžiūriu. Tikrai norėčiau vežimėlio puikiais minkštais ratais. Tik užsisakysiu ryškiai rausvą. Jis bus toks pasakiškas, kad žmonės vadins mane mergina su ryškiai rausvu vežimėliu. Be abejo, jeigu gims mergaitė. Jeigu bus berniukas, teks nupurkšti vežimėlį šviesiai mėlynai. Arba ne... žalsvai melsvai. Ir visi sakys...

— Šįryt kalbėjausi su Giliu iš nekilnojamojo turto agentūros, — sako Lukas, nutraukdamas mano mintis.

— Tikrai? — nustebusi pakeliu akis. — Ar jis ką nors turi?

— Nieko.

— Ach.

Mano entuziazmas išblėsta. Šiuo metu mes įsikūrę nuostabiame prabangiame bute palėpėje, — čia Lukas gyveno daugybę metų. Jis stulbinantis, bet nėra sodo. Be to, visas išklotas švaria smėlio spalvos kilimine danga, todėl kūdikiui visai nepritaikytas. Taigi prieš keletą savaičių nusprendėme jį parduoti ir susirasti namą.

Bėda ta, kad butą pagriebė iš karto. Nenoriu girtis ar panašiai, bet dėl to, kad taip stilingai jį įrengiau. Visur pridėliojau žvakių. Vonioje pastačiau kibirėlį su ledukais ir šampano buteliu. Visur primėčiau „gyvenimo būdo“ detalių, kaip antai, operos programų ir pakvietimų į aukštuomenės vakarėlius (pasiskolinau iš savo šauniosios draugės Sjuzi). Ir ta Karlsonų pora iš karto sutiko butą pirkti! Jie gali sumokėti grynaisiais!

Viskas puiku, išskyrus tai, kad nežinia, kur mes gyvensime. Dar nematėme nė vieno namo, kuris mums patiktų. Nekilnojamojo turto agentas vis kartoja, kad rinka šiuo metu „tuščia“, tad mums greičiausiai teks pagalvoti apie nuomą.

Tačiau aš nenoriu nuomotis. Noriu turėti naują puikų namą, į kurį galėčiau parsivežti kūdikį.

— O jeigu nerasime namo? — pakeliu akis į Luką. — O jeigu mus išmes į gatvę? Juk ateis žiema, o nėštumas jau į pabaigą!

Staiga imu įsivaizduoti save kėblinančią Oksfordo gatve, miniai dainuojant „O mažasis Betliejaus miesteli“.

— Brangioji, niekas mūsų neišmes į gatvę! Gilis tik sakė, kad mūsų reikalavimai turėtų būti lankstesni. — Lukas nutyla. — Manau, jis turėjo galvoje tavo reikalavimus, Beki.

Taip neteisinga! Kai atsiuntė turto paieškos blanką, jame buvo prašoma kuo smulkiau nurodyti visus pageidavimus. Taigi nurodžiau. O dabar jie skundžiasi!

— Man atrodo, kad paprasčiausiai galime atsisakyti batų kambario, — priduria Lukas.

— Bet... — nutylu pamačiusi jo veido išraišką. Kartą žurnale Lifestyles of the Rich and Famous pamačiau vieną batų kambarį ir nuo tada apie tokį svajoju. — Na, gerai, — nuolankiai sutinku.

— Ir dėl vietos turime būti lankstesni.

— Neprieštarauju! — sakau, o tuo metu suskamba Luko mobilusis telefonas. — Netgi manau, kad tai gera mintis.

Būtent Lukas, o ne aš būtinai nori gyventi Meida Veile. Yra daugybė man tinkamų vietų.

— Lukas Brendonas klauso, — atsiliepia mano vyras dalykišku balsu. — O, sveiki. Taip, mes buvome atlikti ultragarso tyrimus. Atrodo, viskas gerai.

— Tai Džesė, — aiškina man, — ji mėgino tau skambinti, bet tavo telefonas vis dar išjungtas.

— Džesė! — nudžiungu. — Leisk man su ja pakalbėti!

Džesė yra mano sesuo. Mano sesuo. Tai tardama aš vis dar jaudinuosi. Visą gyvenimą galvojau, kad esu vienturtis vaikas, o paskui sužinojau, kad turiu netikrą seserį. Iš pradžių nelabai sutarėme, bet kai kartu pakliuvome į audrą ir viską išsiaiškinome, tapome tikros draugės.

Nemačiau jos kelis mėnesius, nes Džesė buvo išvykusi į Gvatemalą įgyvendinti kažkokį geologinių tyrinėjimų projektą. Vis dėlto mes viena kitai skambinome ir rašėme elektroninius laiškus. Ji net atsiuntė nuotraukų, fotografuotų kažkokios uolos viršūnėje. (Apsivilkusi tokia bjauria striuke su gobtuvu, užuot apsirengusi dirbtinio kailio striukę, kurią jai padovanojau. Iš tikrųjų!)

— Aš važiuosiu atgal į biurą, — sako Lukas į telefoną, — o Beki apsipirkti. Ar nori jai tarti porą žodžių?

— Šaaa! — sušnypščiu išsigandusi. Jis žino, kad prie Džesės negalima vartoti žodžio „apsipirkti".

Parodžiusi Lukui grimasą, paimu telefoną ir pridedu prie ausies.

— Sveika, Džese! Kaip tau sekasi?

— Puikiai! — jos balsas toli ir ryšys baisiai prastas. — Skambinu norėdama sužinoti apie tyrimų rezultatus.

Esu sujaudinta, kad Džesė nepamiršo. Tikriausiai ji kabo prisirišusi virve prie kokio nors tarpeklio, kalinėja uolos paviršių ir dar kažkaip surado galimybę man paskambinti.

— Atrodo, viskas gerai!

— Ir Lukas taip sakė. Ačiū Dievui.

Džesės balse girdžiu palengvėjimą. Žinau, ji jaučiasi kalta, kad nusiritau nuo kalno, juk lipau ten jos ieškodama, nes...

Na, tai ilga istorija. Svarbiausia, kad kūdikiui viskas gerai.

— Lukas sakė, kad važiuosi apsipirkti?

— Tik keletą būtinų daikčiukų kūdikiui, — atsakau nerūpestingai. — Keleto... ee... vystyklų. Iš padėvėtų drabužių parduotuvės.

Pastebiu, kaip Lukas pradeda juoktis ir skubiai nusisuka.

Matote, mano sesuo Džesė labai nemėgsta apsipirkinėti, švaistyti pinigų ir teršti žemės dėl besaikio vartotojiškumo. Ji mano, kad ir aš pasidariau tokia kaip ji. Tiki, kad paklausiau jos ir tapau ekonomiška.

Gal kokią savaitę taip gyvenau. Užsakiau didelę pakuotę avižinių dribsnių, nusipirkau keletą drabužėlių Oxfam parduotuvėje ir išviriau lęšių sriubos. Tačiau taupumo bėda ta, kad jis labai nuobodus. Nusibosta sriuba, kurią verdi dėl taupumo, taip pat nepirkti žurnalų, nes tai pinigų švaistymas, ir muilo likučių lipinimas į bjaurų gabalą. Pastačius avižų maišą neliko vietos Luko golfo lazdoms, taigi galiausiai jas išmečiau, o vietoj jų nusipirkau šiek tiek Weetabix dribsnių.

Tačiau Džesei to negaliu pasakoti, nenoriu sugadinti mūsų nuostabių santykių.

— Ar skaitei straipsnį, kaip pasigaminti kūdikių šluostymo servetėlių? — klausia ji entuziastingai. — Tai turėtų būti visai lengva. Jau pradėjau taupyti skudurus. Galėsime kartu jas daryti.

— Ach, na... taip!

Džesė nesiliauja siuntinėti man žurnalo Frugal Baby^2. Ant jo viršelio būna maždaug tokie užrašai — „Įrenk vaikų kambarį už 25 svarus!“ ir spausdinamos vaikų, aprengtų senais miltų maišais, nuotraukos. Vien į jas pažiūrėjus mane apima depresija. Aš nenoriu savo kūdikio guldyti į plastikinį skalbinių krepšį už tris svarus. Noriu nupirkti jam mažą gražų lopšelį, apsiūtą baltais raukiniais.

Dabar Džesė pasakoja apie kažkokius ekologiško pluošto kūdikio drabužėlius. Pagalvoju, kad laikas baigti šį pokalbį.

— Gal jau važiuosiu, Džese, — įsiterpiu. — Ar tau pavyks atvykti į mamytės šventę?

Kitą savaitę mano mama švęs šešiasdešimtąjį gimtadienį. Pakviesta daugybė žmonių, gros orkestras, o kaimynas Martinas rodys įvairius triukus!

— Žinoma, — atsako Džesė. — Tokios progos negalėčiau praleisti! Tada ir susitiksime.

— Iki!

Išjungiu telefoną ir atsigręžusi matau, kad Lukas jau sustabdęs taksi.

— Ar išleisti tave prie dėvėtų drabužių parduotuvės? — teiraujasi atidarydamas automobilio duris.

Cha cha cha.

— Prašyčiau nuvežti į Bambino Kings roude, — sakau vairuotojui.

— Lukai, gal ir tu nori kartu? — teiraujuosi staiga apimta entuziazmo. — Galėtume pasižvalgyti į nuostabius vaikiškus vežimėlius ir kitus daiktus, o paskui kur nors gražioje vietoje išgertume arbatos...

Iš Luko veido išraiškos matau, kad jis ketina atsisakyti.

— Mieloji, man reikia susitikti su Jenų. Su tavimi važiuosiu kitą kartą. Pažadu.

Nusivilti neverta. Juk žinau, kad dėl Arcodas Lukas neriasi iš kailio. Gerai, kad rado laiko palydėti mane atlikti ultragarso tyrimą. Lukas mane apkabina ir taksi pajuda.

— Tu tiesiog švyti, — sako jis.

— Tikrai? — nusišypsau. Turiu pasakyti, kad šiandien jaučiuosi puikiai. Vilkiu savo pasakiškais Earl džinsais, apsiavusi lengvais bateliais pleišto formos kulnais. Taip pat apsirengusi atvira nugara Isabella Oliver palaidinuke, kurią papuošiau raukinukais, kad šiek tiek pabrėžčiau įdegusius iškilumus.

Anksčiau niekada nesusimąsčiau, kad nėštumas taip šaunu! Nieko tokio, kad pilvas auga, juk jis privalo augti. O kojos, palyginti su juo, atrodo plonesnės. Staiga išryškėja tarpas tarp krūtų. (Beje, Lukui tai patinka.)

— Gal dar kartą pažvelkime į tas nuotraukas, — sako Lukas.

Pasiraususi rankinuke ištraukiu žvilgantį nuotraukų ritinį. Akimirką abu žiūrime į apvalią galvutę ir mažutį veido profilį.

— Mes pradėjome visiškai naują žmogų, — sumurmu įsmeigusi akis į nuotraukas. — Ar gali tuo patikėti?

— Žinau, — mane tvirčiau apglėbia Luko ranka. — Tai pats didžiausias mūsų nuotykis. Didesnių nebus.

— Kokia nuostabi gamtos kūryba! — prikandu lūpą. Jaučiu, kyla jausmai. — Manyje jau nubudo motiniški instinktai. Jaučiuosi kaip... noriu viską atiduoti mūsų kūdikiui!

— Bambino, — praneša taksi vairuotojas ir sustoja prie šaligatvio. Pakeliu akis ir pažvelgiu į visiškai naują fantastiškiausią parduotuvės fasadą. Kreminės spalvos, stogeliai virš langų raudonai dryžuoti, durininkas apsirengęs lyg žaislinis kareivėlis, o vitrinose — tikras lobynas. Jose manekenai aprengti nuostabiais kūdikių drabužėliais, stovi šeštojo dešimtmečio kadilako formos vaikiška lovelė, be paliovos sukasi tikras apžvalgos ratas...

— Oho! — sušunku ir siekiu taksi durelių rankenos. — Labai įdomu, ar tas ratas parduodamas? Iki, Lukai, pasimatysime vėliau...

Jau pusiaukelėje į parduotuvę išgirstu Luką šaukiant:

— Palauk!

Atsigręžiu ir jo veide pastebiu nerimo šešėlį.

— Beki, — Lukas pusiau išlenda iš taksi, — kūdikiui nebūtina turėti viską.

Antras skyrius

Kaip, po galais, aš taip ilgai ištvėriau nieko nepirkusi kūdikiui? Pasiekiu Bambino kūdikių skyrių antrame aukšte. Grindys išklotos minkštu kilimu, per garsiakalbį sklinda lopšinės, o įėjimas papuoštas dideliais pliušiniais žaislais.

Pardavėjas, apsirengęs triušio Piterio kostiumu, paduoda man pintą krepšelį ir, vos apsižvalgius aplink, manyje sukyla aistra pirkti.

Sakoma, kad motinystė pakeičia žmogų. Tikrai. Pirmą kartą gyvenime visiškai negalvoju apie save. Nesu savanaudė! Viską darau tik dėl savo kūdikio.

Vienoje pusėje sukabinti nuostabūs lopšeliai ir virš lovelių kabinami besisukantys žaisliukų ratai. Kitoje surikiuoti chromu žvilgantys vežimėliai. O tiesiai priešais išdėlioti mažutėliai kūdikių drabužėliai. Žengiu žingsnį į priekį, prie drabužėlių. Kokie žavingi mažyčiai bateliai ir karvės odos švarkeliai... ir visa kolekcija Dior drabužėlių... ir, o Dieve, Dolce prekės vaikučiams...

Gerai. Reikia nusiraminti. Surikiuoti mintis, suplanuoti veiksmus. Sudaryti pirkinių sąrašą.

Išsitraukiu iš rankinės knygą Nine Months of Your Life. Atsivertusi skyrių „Pirkiniai tavo kūdikiui“ godžiai skaitau.

Drabužiai

Nepasiduokite pagundai prisipirkti pernelyg daug mažyčių drabužėlių. Geriausiai pirkite baltus, kad būtų lengviau skalbti. Visiškai pakaks trejų paprastų šliaužtinukų ir šešių švarkelių.

Kurį laiką žiūriu į lapą. Žinau, kad niekada nereikia aklai vadovautis knygų patarimais. Net knygos įvade parašyta: „Ne visi patarimai jums patiks. Ne visais norėsite vadovautis. Kiekvienas kūdikis skirtingas, todėl dera pasikliauti savo nuojauta.“

Mano instinktai liepia pirkti karvės odos švarkelį. Nuėjusi apžiūrinėju dydžius. „Ką tik gimusiam kūdikiui“, „Mažam kūdikiui“. Kaip žinoti, ar mano kūdikis bus mažas ar ne? Tarsi tikrindama paspaudinėju pilvą. Manau, kol kas jis tikrai mažas, bet kas galėtų pasakyti, kaip bus vėliau? Galbūt dėl visa ko reikėtų nusipirkti abu švarkelius?

— Oi, koks puikus žieminis Baby in Urbe kombinezonas kūdikiui!

Ranka nepriekaištingu manikiūru išnyra tiesiai man prieš nosį ir nuo prabangaus juodo pakabo pagriebia baltą dygsniuotą kombinezoną.

— Mirštu kaip noriu tokio.

— Aš taip pat! — instinktyviai sušunku ir griebiu likusį paskutinį.

— Ar žinote, kad Harrods parduotuvėje tokio tenka laukti šešis mėnesius?

Toji ranka nėščios blondinės. Ji dėvi džinsus ir elastingą žalsvai melsvą skraistę. — O, Dieve mano! — sušunka ji. — Jie turi visą Baby in Urbe kolekciją.

Ir blondinė puola krauti į savo pintinę kūdikių drabužėlius.

— Tik pažvelkite, ir Piglet batukai. Būtinai turiu nupirkti juos savo dukrelėms.

Niekada net nesu girdėjusi apie Baby in Urbe ar Piglet batukus.

Kaip galiu būti tokia atsilikusi? Niekada negirdėjusi tokių pavadinimų? Apžiūrinėdama mažyčius drabužėlius jaučiu šiokią tokią paniką. Nežinau, kas madinga, kas ne. Visiškai nenusimanau apie kūdikių madas. O liko tik keturi mėnesiai!

Aišku, visada galiu paklausti Sjuzi. Ji mano seniausia geriausia draugė. Be to, turi tris vaikus — Ernestą, Vilfridą ir Klementiną. Tačiau mudvi su Sjuzi truputį skirtingos. Dauguma jos vaikų drabužėlių siūti rankomis ir atrodo beformiai. Perduodami iš kartos į kartą. Juos ado ir lopo sena Sjuzi mamos tarnaitė, o kūdikiai miega senovinėse ąžuolinėse lovelėse iš šeimos dvaro.

Pagriebiu porelę Piglet batukų, keletą Baby in Urbe ir Jellie Wellies šliaužtinukų. Dėl visa ko. Tada pamatau nuostabiausią mažytę rausvą suknelę. Su įvairiaspalvėmis sagutėmis, priderintomis kelnaitėmis ir miniatiūrinėmis kojinaitėmis. Fantastiška! O kas, jeigu gims berniukas?

Tikrai labai blogai, kad nežinau kūdikio lyties. Turiu kaip nors paslapčia sužinoti.

— Kiek turite vaikų? — klausia manęs Žalsvai Melsva Skraistė, norėdama paplepėti. Ji rausiasi batukų krūvoje, ieškodama tinkamo dydžio.

— Čia mano pirmasis, — mosteliu į pilvą.

— Kaip puiku! Visai kaip mano draugė Saskija. — Ji parodo į šalia stovinčią tamsiaplaukę. Ši liesa lyg skalikas, be jokių nėštumo ženklų ir įsijautusi plepa mobiliuoju telefonu. — Ji ką tik sužinojo. Tai taip nuostabu!

Tą akimirką Saskija išjungia savo telefoną ir švytėdama prieina prie mūsų.

— Man pasisekė! — džiūgauja ji. — Susitariau su Venecija Karter.

— O, Saskija! Kaip puiku! — Žalsvai Melsva Skraistė užmeta savo drabužių krepšelį tiesiai man ant kojos ir rankomis apglėbia Saskiją. Tada atsigręžusi atsiprašo manęs:

— Oi, atleiskite! — sako džiugiai, kai paduodu krepšelį. — Ar ne nuostabi naujiena? Venecija Karter!

— Ar jūs taip pat lankotės pas Veneciją Karter? — klausia manęs Saskija, staiga susidomėjusi.

Kadangi nieko neišmanau apie kūdikius, tai nieko nežinau ir apie Veneciją Karter.

— Nesu apie ją girdėjusi, — prisipažįstu.

— Privalai išgirsti. Ji akušerė. Visų įžymybių akušerė.

Įžymybių akušerė?

Mano oda pašiurpsta. Yra tokia visoms įžymybėms būtina akušerė, o aš nieko apie ją nežinau?

— Ji iš Holivudo! — toliau aiškina Žalsvai Melsva Skraistė. — Priima visų kino žvaigždžių vaikus. Turėjai apie ją girdėti. Dabar ji persikėlė į Londoną. Visi supermodeliai eina pas ją. Savo klientėms rengia arbatėles. Argi tai ne pasakiška? Visos atsineša savo kūdikius, o išeina su nuostabiais skanėstų maišeliais...

Beklausant mano širdis ima plakti smarkiau. Skanėstų maišeliai? Vakarėliai su supermodeliais? Negaliu patikėti, kad aš ten nedalyvauju. Kodėl nesu girdėjusi apie Veneciją Karter?

Dėl visko kaltas Lukas. Tai jis mane iš karto nutempė pas Breiną. Kitų galimybių mes net nesvarstėme.

— Ar ji gerai priima vaikus? — klausiu mėgindama išlikti šaltakraujiška.

— Kas? Venecija? Žinoma. Ji nuostabi, — sako Saskija. Ši atrodo dar smarkesnė nei draugė. — Ji ne tokia, kaip tie senamadiški gydytojai. Venecija tikrai užmezga ryšį su pacientėmis. Mano bosė pas ją gimdė vandenyje, o aplink plaukiojo lotoso žiedai. Jai darė thai masažą.

Thai masažą? Ponas Breinas niekada neminėjo thai masažo.

— Mano vyras už ją nemokės, — raukosi Žalsvai Melsva Skraistė. — Jis šykštuolis. Saskija, tau taip pasisekė!

— Kaip pas ją patekti? — žodžiai pilte pasipila man iš burnos, nė nespėjus jų sulaikyti. — Gal turite jos adresą? Ar telefono numerį?

— Ooo, — Žalsvai Melsva Skraistė persimeta abejonių kupinu žvilgsniu su Saskija, — jums tikriausiai jau per vėlu. Venecija labai užimta.

— Galiu duoti jums štai šitą. Pamėginkite paskambinti, — Saskija įkiša ranką į savo Mulberry rankinę ir ištraukia brošiūrą su užrašu iškiliomis tamsiai mėlynomis raidėmis „Venecija Karter“ ir kūdikio piešiniu. Atverčiu ją ir pirmiausia pamatau padėkas su po jomis diskretiškai užrašytomis pavardėmis. Visos pavardės garsios! Atsiverčiu knygutės galą ir randu ten adresą Meida Veilyje.

Negaliu patikėti. Juk ir mes gyvename Meida Veilyje. Tai tikrai likimas!

— Ačiū, — tariu dusdama iš susijaudinimo, — pamėginsiu.

Kai tik Saskija ir jos draugė nutolsta, išsitraukiu savo mobilųjį ir greitojo rinkimo mygtuku mėginu susisiekti su Luku.

— Lukai! — sušunku vos jam atsiliepus. — Ačiū Dievui, atsiliepei! Spėk, kas atsitiko?

— Beki, ar tau viskas gerai? — susirūpinęs klausia jis. — Kas nutiko?

— Viskas gerai! Bet paklausyk, mums reikia keisti gydytoją! Aš ką tik sužinojau apie nuostabią įžymybių akušerę Veneciją Karter. Visos eina pas ją ir ji yra nuostabi, be to, dirba prie pat mūsų namų! Nė negalėtų būti geriau! Ketinu jai skambinti!

— Beki, apie ką čia, po velnių, kalbi? — Lukas netiki. — Mes nekeisime jokio gydytojo! Mes turime gydytoją. Nepamiršk. Labai gerą.

Ar jis negirdėjo, ką sakiau?

— Žinau, kad turime, — atsiliepiu, — bet Venecija Karter priima visų įžymybių kūdikius. Ji yra holistė.

— Ką reiškia holistė? — Lukui tai nedaro įspūdžio. Dieve, kaip siaurai jis mąsto.

— Noriu pasakyti, kad kiekvienas gimdymas pas ją nuostabus! Ji daro thai masažą! Ką tik Bambino parduotuvėje sutikau dvi merginas ir jos sakė...

— Tikrai nesuprantu, kuo toji moteris pranašesnė už daktarą Breiną, — nutraukia mane Lukas. — Juk žinome, kad jis patyręs, gerai dirba ir yra mūsų šeimos draugas...

— Bet... bet... — nusivylusi mikčioju.

— Kas bet?

Aš suglumusi. Juk negaliu pasakyti: „Bet jis nerengia arbatėlių su supermodeliais.“

— Gal aš noriu, kad mane prižiūrėtų moteris! — sušunku pagauta įkvėpimo. — Ar kada nors apie tai pagalvojai?

— Tada paprašysime pono Breino, kad rekomenduotų mums savo kolegę, — tvirtai atsako Lukas. — Beki, ponas Breinas jau daug metų yra mūsų šeimos akušeris. Tikrai nemanau, kad mums verta kreiptis į kažkokią nežinomą madingą akušerę, paklausius kelių moteriškių patarimų.

— Betgi ji nėra nežinoma! Tai ir svarbiausia! Ji dirba su įžymybėmis!

— Beki, liaukis, — Luko balsas skamba tvirtai. — Tai netikusi mintis. Tavo nėštumas jau įpusėjęs. Tu nekeisi gydytojo, ir viskas. Atėjo Jenas. Man reikia baigti. Pasimatysime vėliau.

Telefonas nutyla, o aš įniršusi spoksau į jį.

Kaip jis drįsta aiškinti, pas kokį gydytoją turėčiau eiti? Ir kuo tas ponas Breinas toks nuostabus? Įsikišu telefoną ir brošiūrą atgal į rankinę ir įpykusi pradedu grūsti į pintinėlę Petit Lapin vaikiškus kostiumėlius.

Lukas nieko nesupranta. Jei visos kino žvaigždės pas ją eina, vadinasi, ji gera.

Be to, lankytis pas ją būtų taip nuostabu. Nuostabu.

Staiga mane aplanko vizija: guliu ligoninės lovoje, apglėbusi savo kūdikį, o šalia manęs kitoje lovoje guli Keitė Vinslet. O už jos — Heidė Klum. Mes visos susidraugautume! Pirktume viena kitai mažytes dovanėles, o mūsų vaikai taptų draugais visam gyvenimui. Eitume kartu į parką pasivaikščioti ir mus nufotografuotų Heilo! žurnalo reporteriai. Po nuotrauka būtų parašyta: „Keitė Vinslet, kalbėdamasi su drauge, stumia vežimėlį.“

Galbūt net būtų parašyta: „Su geriausia drauge Beki.“

— Atsiprašau, gal jums reikėtų dar vieno krepšelio? — mano mintis nutraukia balsas ir aš pažvelgiu į rankomis mosuojantį pardavėją. Jis rodo į drabužėlių krūvą, virstančią per krepšelio kraštus. Pasirodo, grūdau nė nepastebėdama, kiek jų ten jau yra.

— Ach, ačiū, — sakau apsvaigusi ir paimu iš jo antrą pintą krepšelį. Tada pasuku į kepuraičių skyrių. Prie mažų skrybėlaičių spindi pavadinimai, kaip antai, „Mažoji žvaigždė“ arba „Mažasis lobis“. Tačiau aš nepajėgiu susikaupti.

Noriu pas Veneciją Karter. Man nerūpi, ką galvoja Lukas.

Kaip iššūkį išsitraukiu mobilųjį ir paimu brošiūrą. Nuėjusi į ramų parduotuvės kampą spaudau telefono mygtukus. Surenku numerį.

— Laba diena, Venecijos Karter biuras, — atsiliepia labai rafinuotas moters balsas.

— Laba diena! — atsakau. Mėginu kalbėti kaip įmanydama žavingiau. — Mano kūdikis turėtų gimti gruodžio mėnesį. Išgirdusi, kad Venecija Karter yra tiesiog nuostabi, pamaniau, kad galbūt yra kokia nors galimybė su ja susitikti?

— Atleiskite, — atsako moteris tvirtai, bet mandagiai, — šiuo metu panelė Karter labai užsiėmusi.

— Bet man būtinai reikia ją pamatyti. Manau, man reikia holistinio gimdymo vandenyje. Be to, aš gyvenu Meida Veilyje ir galiu mokėti daugiau nei įprasta.

— Šiuo metu panelė Karter visiškai neturi laiko.

— Palaukite, tik noriu pasakyti, kad esu asmeninė pirkinių konsultantė ir džiaugsiuosi galėdama pasiūlyti panelei Karter nemokamas paslaugas, — žodžiai tiesiog liete liejasi man iš burnos. — O mano vyras turi ryšių su visuomene įmonę ir galėtų panelei Karter surengti nemokamą reklaminę kampaniją. Net jeigu jai reklamos ir nereikia, — priduriu skubiai. — Vis dėlto gal galėtumėte nors paklausti? Labai prašau.

Telefone tylu.

— Kokia jūsų pavardė? — galiausiai klausia moteris.

— Rebeka Brendon, — uoliai atsakau. — O mano vyras Lukas Brendonas iš Brandon Communications ir...

— Palaukite, ponia Brendon. Venecija... — jos kalbą nutraukia melodija Keturi metų laikai.

Prašau, tegul tik ji pasako „taip“. Prašau, tegul pasako „taip“...

Laukdama vos įstengiu kvėpuoti. Man trūksta oro. Stoviu šalia išdėliotų baltų megztų triušių ir laikau suraičiusi špygą taip stipriai, kaip tik galiu. Dėl tikrumo dar suspaudžiu visus savo pakabučius ir tyliai meldžiuosi Dievui Višnai, kuris praeity man labai padėjo.

— Ponia Brendon?

— Taip! — paleidžiu pakabučius. — Klausau!

— Gali būti, kad atsiras tarpas tarp vizitų. Pranešime jums per kelias artimiausias dienas.

— Gerai, — žiopteliu aš. — Labai ačiū!

KARALIŠKOSIOS ORO LINIJOS

Pagrindinis biuras

Prestono namai

354 KINGSVĖJUS • LONDONAS WC2 4

Poniai Rebekai Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. rugpjūčio 14 d.

Mieloji ponia Brendon,

ačiū už laišką ir prie jo pridėtus skrydžių maršrutus, gydytojo pažymą bei ultragarso nuotraukas.

Sutinku, kad Jūsų dar negimęs kūdikis ne kartą skrido Karališkųjų oro linijų lėktuvais. Tačiau jam nepriklauso skrydžių nuolaidos, nes jis nepirko atskiro bilieto.

Atsiprašau, kad Jus nuviliu. Tikiuosi, kad ir ateityje naudositės Karališkųjų oro linijų paslaugomis.

Nuoširdžiai Jūsų

Margareta Makneir,

Klientų aptarnavimo skyrius

Trečias skyrius

Lukui apie Veneciją Karter daugiau nieko nesakau.

Pirmiausia pati dar nieko tikro nežinau. Antra, santuoka mane išmokė vieno dalyko — neaptarinėti opių temų, kai vyras išvargintas streso, nes vienu metu steigia biurus Miunchene ir Amsterdame. Jo visą savaitę nebuvo namuose, grįžo tik vakar vakare. Labai išvargęs.

Be to, gydytojo pakeitimas nėra vienintelė opi tema, kurią norėčiau aptarti. Vos vos nubrozdintas mersedesas (ne dėl mano kaltės, tai vis dėl to kvailo betoninio stulpelio) ir dar noriu paprašyti, kad iš Milano Lukas parvežtų dvi poras Miu Miu batų.

Dabar šeštadienio rytas, sėdėdama biure nešiojamajame kompiuteryje tikrinu banko sąskaitas. Tik prieš kelis mėnesius išmokau naudotis elektroninės bankininkystės paslauga ir supratau, kiek ji turi privalumų. Operacijas galima atlikti bet kuriuo dienos metu! Be to, banko ataskaitos nesiunčiamos paprastu paštu ir niekas (pvz., vyras) negali pamatyti jų besimėtančių namuose.

— Beki, gavau laišką iš savo motinos, — sako Lukas įeidamas su paštu ir puodeliu kavos rankose. — Ji siunčia tau linkėjimų.

— Tavo motina? — stengiuosi nuslėpti siaubą. — Turi omenyje Elainą? Ko jai reikia?

Lukas turi dvi motinas. Mielą, šiltą pamotę Anabelą, gyvenančią Devone su jo tėvu, juos aplankėme praėjusį mėnesį. Ir ledo karalienę tikrąją motiną, gyvenančią Amerikoje. Ji paliko Luką dar visai mažą, todėl, mano nuomone, turėtų būti atskirta nuo Bažnyčios.

— Ji keliauja po Europą su savo meno kolekcija.

— Kodėl? — klausiu abejingai. Įsivaizduoju Elainą autobuse su paveikslais po pažastimi. Tai kažkaip nelabai panašu į ją.

— Šiuo metu kolekcija paskolinta Uffizi galerijai, paskui keliaus į Paryžių, — Lukas nutyla. — Beki, juk nemanei, kad su paveikslais ji vyksta atostogauti.

— Žinoma, ne, — atsakau oriai. — Suprantu, ką turėjai omenyje.

— Tačiau vėliau šiais metais ji lankysis Londone ir norėtų susitikti.

— Lukai... maniau, nekenti savo motinos. Maniau, kad niekada nenorėsi jos matyti.

— Nagi, Beki, — Lukas šiek tiek susiraukia. — Juk ji mūsų būsimo vaiko močiutė. Negalime visiškai jos išbraukti.

Taip, galime, noriu atšauti. Vis dėlto tik nenoriai gūžteliu pečiais. Ko gero, jis teisus. Mūsų kūdikis bus jos vienintelis vaikaitis. Jo gyslomis tekės ir Elainos kraujas.

Dieve, o jeigu dar ir jos būdą paveldės? Staiga mane aplanko vizija: vežimėlyje gulintis kūdikis, dėvintis kreminį Chanel kostiumėlį, ir sakantis:

— Mama, tu prastai apsirengusi.

— Tai ką ketini daryti? — Lukas nutraukia mano mintis ir aš, deja, per vėlai pastebiu, kad jis eina prie manęs. Tiesiai prie mano nešiojamojo kompiuterio.

— Nieko! — skubiai atsiliepiu. — Tik peržiūriu savo banko ataskaitą... — Mėginu skubiai uždaryti, bet kompiuteris užstrigęs. Prakeikimas!

— Kas nors negerai? — klausia Lukas.

— Ne! — atsakau ir pradedu panikuoti. — Tiesiog... išjungsiu kompiuterį. Ištraukiu kompiuterio laidą, bet ekranas vis tiek šviečia. Jame juodu ant balto švyti ataskaita.

O Lukas eina artyn. Nenoriu, kad jis pamatytų ataskaitą.

— Leisk pamėginti man, — Lukas prieina prie mano kėdės. — Ar atsivertusi banko puslapį?

— Eee... panašiai! Nesirūpink. Sakau tau atvirai... — Pilvu pasistengiu užstoti ekraną, bet Lukas vis tiek žvelgia man per petį. Keletą akimirkų jis spokso į ekraną negalėdamas patikėti.

— Beki, — galiausiai taria. — Tu turi reikalų su Pirmuoju kooperaciniu Namibijos banku?

— Eee... taip. — Stengiuosi, kad balsas skambėtų abejingai. — Turiu ten nedidelę internetinę sąskaitą.

— Namibijoje?

— Gavau iš jų elektroninį laišką, kur buvo siūlomos labai patrauklios palūkanos, — atsakau kiek iššaukiamai. — Pamaniau, kad tai puiki proga.

— Beki, nejaugi tu atsakinėji į kiekvieną gaunamą laišką? — negalėdamas patikėti Lukas žvelgia į mane. — Gal jau turi pasirinkusi ir puikų viagros pakaitalą?

Žinojau, kad jis nesupras mano nuostabiosios naujos banko strategijos.

— Nesinervink! — sakau. — Kodėl darai iš musės dramblį? Ar labai didelis skirtumas, kur laikau savo pinigus? Juk žinai, kad komercija tapo pasauliniu, globaliu reiškiniu. Senųjų sienų nebėra. Jei gali gauti geras palūkanas Bangladeše, tada...

— Bangladeše?

— O ką? Aš ten... na... turiu banko sąskaitą. Tiesa, visai nedidelę, — skubiai priduriu, pastebėjusi jo veido išraišką.

— Beki... — Panašu, kad Lukui sunku visa tai suvokti. — Kiek internetinės bankininkystės sąskaitų esi atidariusi?

— Tris, — atsakau patylėjusi. — Apie tris.

Lukas atidžiai žiūri į mane. Bėda ta, kad vyrai mane per daug gerai pažįsta.

— Na, gerai, gerai, — atsakau paskubomis.

— O kiek turi kreditų perviršių?

— Penkiolika. Naf ir kas? — priduriu gindamasi. — Kokia prasmė turėti banko sąskaitą ir neturėti kreditų perviršių?

— Penkiolika kreditų perviršių?

Negalėdamas patikėti Lukas rankomis griebiasi už galvos.

— Beki... tu įsiskolinusi Trečiojo pasaulio šalims.

— Aš užsiimu globalia ekonomika ieškodama naudos sau. Pavyzdžiui, Čado bankas suteikė man penkiasdešimties dolerių premiją vien už tai, kad tapau jo kliente.

Lukas toks ribotas. Na, ir kas, kad turiu penkiolika banko sąskaitų? Juk visi žino, kad negalima visko pastatyti ant vienos kortos, lėšas reikia išskaidyti.

— Atrodo, tu, Lukai, pamiršti, — tęsiu išdidžiu tonu, — kad ne taip seniai aš buvau žurnalistė, rašanti finansinėmis temomis. Apie pinigus ir investavimą žinau viską. Kuo didesnė rizika, tuo didesnį pelną gali gauti.

Lukui tai nedaro jokio įspūdžio.

— Puikiai žinau investavimo principus, ačiū tau, Beki, — sako mandagiai.

— Tada, — tariu staiga šovus į galvą minčiai, — būsimam kūdikiui galėtume atidaryti investicinę sąskaitą Bangladeše. Tikriausiai susikrautume didžiulį turtą.

— Ar tu visiškai išprotėjai? — Lukas spokso į mane.

— O kodėl ne? Juk tai nauja rinka!

— Nemanau, kad tai geras sumanymas. — Lukas varto akis. — Aš jau kalbėjau su Kenetu apie kūdikio sąskaitą ir mes nusprendėme investuoti į keletą saugių fondų.

— Palauk! — pakeliu ranką. — Ką nori tuo pasakyti? Tu kalbėjai su Kenetu? O kaip mano nuomonė?

Negaliu patikėti, kad jie net nepasitarė su manimi. Lyg būčiau visiškai nesvarbi. Lyg nebūčiau dirbusi finansų eksperte televizijoje, gaudavusia šimtus laiškų per savaitę, kuriuose buvo prašoma įvairiausių patarimų.

— Klausyk, Beki, — atsidūsta Lukas. — Kenetas labai džiaugiasi galėdamas rekomenduoti patikimas investicijas. Neverta jaudintis.

— Ne tai svarbiausia, — tariu pasipiktinusi. — Lukai, tu nieko nesupranti. Mes tapsime kūdikio tėvais. Visus svarbius dalykus turime spręsti kartu. Antraip mūsų kūdikis lakstys aplinkui mušdamasis, o mums teks nuo jo slėptis miegamajame, kur net mylėtis nebegalėsime.

— Ką?

— Taip būna! Pažiūrėk filmą „Auklė“!

Lukas atrodo visiškai priblokštas. Jam tikrai reikėtų dažniau žiūrėti televizorių.

— Gerai, puiku, — pagaliau sako jis. — Galime viską spręsti kartu. Nesvarbu. Tačiau aš tikrai neketinu atidaryti investicinės sąskaitos kūdikiui kažkokioje nepatikimoje naujoje rinkoje.

— O aš neketinu investuoti į kokią nors nuobodžią rinką, duodančią mažai pelno, — atsikertu.

— Aklavietė, — Luko burna trūkčioja. — Taigi ką ta „Auklė“ siūlo, kai tėvų nuomonės iš esmės skiriasi investicijų klausimais?

— Nežinau, ar ką nors apie tai rodė. — Staiga man kyla mintis. — Žinau, ką daryti. Pinigus pasidalysime. Pusę investuosi tu, o kitą pusę — aš. Vėliau pamatysime, kam geriau pasisekė.

Negaliu susilaikyti nepridūrusi:

— Neabejoju, kad tai būsiu aš.

— Ach, štai kaip, — Lukas kilsteli antakius. — Tai iššūkis man, ponia Brendon?

— Laimi tas, kas nebijo rizikuoti, — sakau nerūpestingai, o Lukas ima juoktis.

— Gerai. Taip ir padarykime. Kiekvienas investuosime į ką panorėjęs.

— Sutarta, — sakau ir ištiesiu Lukui ranką. Kai suskamba telefonas, mes smarkiai kratome vienas kitam ranką.

— Aš atsiliepsiu, — sako Lukas ir eina prie rašomojo stalo. — Alio? O, sveiki. Kaip laikotės?

Man tikrai pasiseks! Aš sėkmingai investuosiu ir kūdikis taps tikra monetų kalykla. Galbūt pasirinksiu terminuotus indėlius. Arba investuosiu į auksą. Arba... dailės dirbinius! Man tik reikia rasti Deimieno Hersto darbų, nupirkti jo karvę formaldehide ar ką nors panašaus, paskui Sotbio aukcione ją labai pelningai parduoti ir visi sakys, kokia esu geniali...

— Tikrai? — klausia Lukas. — Ne, ji to neminėjo. Ką gi, ačiū.

Jis padeda telefoną ir atsisuka į mane nutaisęs klausiančią veido išraišką.

— Beki, tai buvo Gilis iš nekilnojamojo turto agentūros. Pasirodo, šios savaitės pradžioje judu ilgai kalbėjotės. Ką tiksliai tu jam sakei?

Mėšlas. Dar vienas painus dalykėlis, apie kurį reikia pasikalbėti. Man tikrai reikėtų susidaryti tokių problemėlių sąrašą.

— A, tu apie tai? — atsikrenkščiu. — Tik pasakiau Giliui, kad mūsų reikalavimai bus lankstesni.

Ranka palyginu popierius ant stalo, bet akių nedrįstu pakelti.

— Kaip tu ir norėjai, pasakiau, kad šiek tiek praplėsime savo paieškų plotą.

— Šiek tiek? — negalėdamas patikėti pakartoja Lukas. — Iki Karibų? Jis ketina atsiųsti mums duomenis apie aštuonias prakeiktas vilas ir klausia, gal pageidautume užsisakyti į ten skrydį!

— Lukai, juk tu pats sakei, kad mums reikėtų plačiau pasidairyti, — ginuosi. — Tai tavo idėja!

— Galvojau apie Kensingtoną! Ne Barbadosą!

— O ar tu matei, ką mes galėtume gauti Barbadose? — atsikertu. — Tik pažvelk!

Su savo kėde nuvažiuoju prie jo kompiuterio ir atverčiu Karibų nekilnojamojo turto puslapį.

Nekilnojamojo turto puslapiai yra geriausias dalykas! Ypač tie, kuriuose galima virtuali kelionė.

— Ar matai šią vilą? — rodau į ekraną. — Namas su penkiais miegamaisiais ir didžiuliu baseinu skendi sode, dar ir svečių namelis yra!

— Beki... — Lukas nutyla lyg svarstytų, kaip man geriau pasakyti. — Jis Barbadose.

Kaip jis prikibo prie šios detalės!

— Na ir kas? — sakau. — Tai pasakiška! Vaikas išmoks plaukioti, tu elektroninius laiškus galėsi siuntinėti ir iš svečių namelio... o aš kasdien galėsiu bėgioti po paplūdimį...

Iš karto nusipiešiu viliojantį vaizdą: vilkėdama bikiniu bėgu baltu žvilgančiu Karibų paplūdimio smėliu, priešais save stumdama vaikišką vežimėlį. O Lukas visas įdegęs, vilkintis marškinėliais su apykakle, geria romo punšą. Jis vėl galėtų plaukioti banglente, o plaukus pasipuošti šviečiančiais karoliukais...

— Neketinu puošti plaukų karoliukais, — staiga nutraukia mano mintis Lukas.

O, kad tave kur! Kaip, po galais...

Na, gerai, gerai. Gal kada nors išpasakojau savo Karibų fantazijas.

— Klausyk, mieloji, — sako Lukas sėsdamasis. — Gal po kokių penkių dešimties metų galėsime apie tai pagalvoti. Jei viskas eis pagal planą, tada turėsime daugybę pasirinkimų. Tačiau dabar galime rinktis tik Londono centrą.

— Tai ką mums daryti? — piktai išjungiu Barbadoso reklamos tinklalapį. — Čia nėra ką pirkti. Ateis Kalėdos, o mes vis dar būsime gatvėje. Baigsis tuo, kad su kūdikiu turėsime apsigyventi benamių prieglaudoje ir srėbti varganą sriubą...

— Beki, — Lukas pakelia ranką, norėdamas mane sustabdyti. — Mums neteks valgyti varganos sriubos.

Jis atidaro savo elektroninio pašto dėžutę, paskui pridėtą laikmeną ir paspaudžia nuorodą spausdinti. Po akimirkos pradeda veikti spausdintuvas.

— Ką? — klausiu. — Ką čia darai?

— Štai, — jis paima lapus ir paduoda man. — Štai dėl ko skambino Gilis, jeigu, jo žodžiais tariant, mes kartais dar galvotume apie Londoną. Šis namas ką tik pasirodė rinkoje. Jis čia pat, už kampo, Delameino gatvėje. Tačiau reikia paskubėti.

Skubiai peržvelgiu skelbimą, stengdamasi suvokti žodžius.

Elegantiškas šeimos namas... tinkamas pasilinksminimams...

erdvus holas... nuostabi moderni virtuvė...

Oho! Turiu pripažinti, kad skelbimas tikrai geras.

Sodas su architekto suprojektuota vaikų žaidimų aikštele... šeši

miegamieji... drabužinė su batų spinta, į kurią galima įeiti...

Man užima kvapą. Batų spinta! Na, žinoma, tai tiesiog kitas būdas pasakyti...

— Namas turi batų kambarį, — šypsodamasis Lukas stebi mane. — Gilis labai dėl to džiaugiasi. Ar eisime apžiūrėti?

Dėl to namo aš taip susijaudinau! Ir ne tik dėl to, kad jame yra batų kambarys. Daug kartų atidžiai perskaičiau skelbimą ir jau ėmiau puikiai įsivaizduoti mudu su Luku jame gyvenančius. Jau mačiau save besimaudančią Rainjet kalkakmenio dušo kabinoje... verdančią kavą Balthaup virtuvėje su šiuolaikiška buitine technika... o paskui galbūt išeinančią į nuošalų sodelį vakarų pusėje, apsodintą jau paaugusiais retų rūšių krūmais. Nesvarbu kokių.

Kiek vėliau tą pačią dieną susitariame dėl susitikimo ir išsiruošiame apžiūrėti namo. Iki jo einame lapijoje skendinčia Meida Veilio gatve. Rankoje nešuosi lapelį su visomis detalėmis, nors jis man mažai reikalingas, mat beveik viską prisimenu mintinai.

— Dvidešimt ketvirtas... dvidešimt šeštas...

Kai einame pro šalį, Lukas prisimerkęs žiūri į namų numerius.

— Namas bus kitoje gatvės pusėje.

— Štai jis! — sustoju lyg įbesta priešais vieną namą. — Pažvelk, štai įspūdingas įėjimas su kolonomis ir dvivėrės durys su žaviu vėduoklės formos langu virš jų! Jis atrodo pasakiškai! Eime!

Lukas ranka pristabdo mane, kad neskubėčiau per gatvę.

— Luktelėk, Beki, pirmiau noriu pasakyti keletą žodžių.

— Ką? — traukiu ranką iš jo gniaužtų lyg šuo, norintis nutrūkti nuo pavadėlio. — Kas atsitiko?

— Pasistenk reaguoti šalčiau, supratai? Nereikia, kad atrodytų, jog labai jo norime. Pirmoji verslo taisyklė: visada privalai atrodyti taip, lyg tuoj spruksi nesudaręs sandorio.

— Štai kaip, — liaujuosi tampiusi ranką. — Sutarta.

Elgtis šaltai. Galiu ir taip.

Tačiau kai per gatvę nuskubame prie paradinių namo durų, mano širdis daužosi lyg pašėlusi. Tai mūsų namas. Nujaučiu!

— Man patinka paradinės durys! — sušunku spausdama skambutį. — Jos taip žvilga!

— Beki... atvėsk, — primena Lukas. — Neparodyk, kad namas tau daro tokį įspūdį.

— O taip, gerai.

Kai atsiveria durys, pamėginu nutaisyti kuo abejingesnę veido išraišką.

Prieš mus ant juodų ir baltų marmurinių grindų plytelių stovi per keturiasdešimt metų lieknutė moteris. Ji dėvi baltus D&G džinsus, paprastą palaidinukę, kuri, žinau, kainavo penkis šimtus svarų, ir mūvi tokio dydžio deimantinį žiedą, kad belieka stebėtis, kaip ji sugeba pakelti ranką.

— Sveiki, — ištaria kimiu lėtu balsu. — Ar atėjote apžiūrėti namo?

— Taip! — sušunku ir tą pačią akimirką suvokiu, kad mano balsas pernelyg entuziastingas. — Turiu omenyje... taaip. — Apsimetu abejinga. — Tiesiog norime užmesti akį.

— Fabija Paskali.

Paspaudžiu jos ranką lyg drėgną vatą.

— Beki Brendon. O čia — mano vyras Lukas.

— Prašau, užeikite.

Nusekame paskui. Nuo grindų plytelių atsimuša mūsų žingsnių aidas. Pribloškiantys didžiuliai laiptai atrodo kaip iš Holivudo filmo. Jau matau save lipančią jais žemyn apsirengusią fantastiška vakarine suknele ir apačioje stovintį manimi besižavintį Luką.

— Čia yra keletas madingų akcentų, — Fabija rodo į laiptus. — Marmuras atvežtas iš Italijos, o šviestuvas — antikvarinis Murano. Visa tai įskaičiuota į kainą.

Matau, kad ji laukia mano reakcijos.

— Labai gražu, — sako Lukas. — Beki?

Šaltai. Privalau reaguoti šaltai.

— Visai nieko, — nusižiovauju. — Ar galime apžiūrėti virtuvę? Virtuvė ne mažiau nuostabi. Joje yra platus pusryčių baras ir visa įranga, kokią tik žino žmonija. Kai Fabija viską mums demonstruoja, iš paskutiniųjų stengiuosi neparodyti pagarbios baimės.

— Štai triguba orkaitė... dujinė viryklė... sukamasis stalviršis...

— Neblogai.

Ranka perbraukiu per granitinį paviršių iš susižavėjimo sulaikiusi kvapą.

— Ar jūs turite integruotą elektrinį sušių gaminimo automatą?

— Žinoma, — atsako ji, lyg būčiau paklaususi ko nors savaime suprantamo.

Čia yra integruotas elektrinis sušių gaminimo automatas. Dieve! Tai fantastiška! Terasa ne mažiau nuostabi. Joje — vasaros virtuvė ir kepsninė. O svetainėje stovi David Linley sekcija. Kai paskui Fabiją lipame į pagrindinį miegamąjį antrajame aukšte, aš jau kone sprogstu. Vos vos valdausi, kad nešūkaučiau iš susižavėjimo.

— Štai drabužinė...

Fabija įveda mus į nedidelę patalpą, pilną sieninių riešutmedžio spintų.

— O štai mano batų kambarys...

Ji atveria duris ir mes įžengiame į vidų.

Man silpna. Iš abiejų pusių ant zomša padengtų lentynų nusidriekusios tvarkingai išdėliotų batų eilės. Louboutins... Blahniks...

— Tai nuostabu! — išsprūsta man. — Tik pažvelkite, mes vienodo ūgio, lyg viskas būtų skirta man...

Mano pusėn Lukas meta įspėjamą žvilgsnį.

— Na, aš tik noriu pasakyti, kad viskas čia gerai.

— Ar jūs turite vaikų?

Fabija pažvelgia į mano pilvą.

— Turėtų gimti gruodį, — atsakau.

— Mes turime du vaikus. Jie internatinėje mokykloje, ten ir gyvena.

Moteris nuo rankos nulupa Nicorette pleistrą, susiraukia ir įmeta jį į šiukšlių dėžę. Tada įkiša ranką į džinsų kišenę ir išsitraukia Marlboro Lights cigarečių pakelį.

— Kai grįžta, apsistoja viršutiniame aukšte, bet jų vaikystės kambariai vis dar tokie pat, kokie ir buvo. Jei įdomu, galite apžiūrėti.

Ji žiebtuvėliu prisidega cigaretę ir įtraukia dūmą.

— Vaikų kambariai? — pakartoja Lukas, žvelgdamas į mane. — Daugiau negu vienas?

— Jo ir jos. Kiekvienas turėjo atskirą kambarį. Taip ir neprisiruošėme pakeisti jų paskirties. Štai sūnaus kambarys...

Fabija atveria baltas duris.

Aš išsižioju iš nuostabos. Viskas atrodo lyg pasakoje. Ant sienų — freskos, vaizduojančios žalias kalvas, mėlyną dangų, miškus ir iškylaujančius žaislinius meškučius. Viename kambario kampe stovi dažyta pilies formos vaikiška lovelė. Kitame kampe — raudonas medinis traukinukas su bėgiais. Pakankamai didelis, kad į jį būtų galima įlipti ir atsisėsti. Dabar kiekviename vagone sėdi po žaislą.

Pajuntu dūrį į širdį. Šiuo metu norėčiau, kad gimtų berniukas. Aš taip noriu mažo berniuko.

— O dukters kambarys štai čia, — tęsia Fabija.

Vos galiu atsiplėšti nuo berniuko kambario, bet per laiptų aikštelę seku paskui Fabiją, o kai ji atidaro duris, negaliu nežioptelėti iš nuostabos.

Nieko tokio gražaus dar nesu mačiusi. Tai tikra mažos mergytės svajonė. Ant sienų nupieštos fėjos. Baltos užuolaidos surištos didžiuliais violetinės taftos kaspinais, o mažas lopšelis išdabintas siuvinėtais angliškais raukiniais.

O Dieve. Dabar noriu mergaitės.

Noriu abiejų. Ar negaliu turėti abiejų?

— Tai ką manote?

Fabija atsisuka į mane.

Laiptų aikštelėje tylu. Iš susižavėjimo negaliu net žodžio pratarti. Šitų vaikų kambarių noriu labiau už viską. Noriu šito namo. Noriu čia gyventi, čia švęsti pirmąsias šeimos Kalėdas, papuošti didžiulę pušį juodai baltame hole, o ant židinio pakabinti kojinę dovanoms...

— Pakankamai gražus namas, — pagaliau išstenu ir gūžteliu pečiais. — Aš taip manau.

— Gerai, — Fabija užtraukia dūmą, — parodysiu jums likusią namo dalį.

Kai apžiūrinėjame kitus kambarius, jaučiuosi lyg apsvaigusi. Mes radome namą. Radome.

— Pateik jai pasiūlymą, — šnibždu Lukui, kai apžiūrinėjame vandens šildytuvą. — Pasakyk, kad norime šio namo!

— Beki, ramiau. — Lukas nusijuokia. — Niekas taip nesudarinėja sandorių. Mes net viso namo neapžiūrėjome.

Vis dėlto aš matau, kad ir Lukui namas patinka. Jo akys žiba, o kai vėl grįžtame į holą, ima klausinėti apie kaimynus.

— Ką gi, ačiū, — galiausiai sako jis ir atsisveikindamas spaudžia Fabijai ranką, — susisieksime per agentą.

Kaip jis gali taip valdytis? Kodėl neišsitraukia čekių knygelės?

— Labai jums ačiū, — priduriu ir jau ketinu paspausti Fabijai ranką, kai duryse pasigirsta rakto brakštelėjimas. Pro duris įeina saulėje įdegęs vyras. Jam per penkiasdešimt. Jis dėvi džinsus ir odinę striukę. Po pažastimi — kažin koks aplankas.

— Sveiki, — taria jis. Paskui atidžiai žiūri į mūsų veidus svarstydamas, ar pažįsta. — Kaip laikotės?

— Brangusis, tai ponai Brendonai, — paaiškina Fabija. — Jie apžiūrėjo namą.

— Štai kaip. Juos atsiuntė Hemptono agentūra? — Vyras susiraukia. — Būčiau paskambinęs, jeigu būčiau žinojęs. Prieš dešimt minučių priėmiau kito agento pasiūlymą.

Mane apima siaubas. Ką jis padarė?

— Mes taip pat galime pateikti jums pasiūlymą. Tučtuojau! — atšaunu. — Pasiūlysime kainą, kurios prašote!

— Atsiprašau, bet reikalas baigtas.

Vyras gūžteli pečiais ir nusivelka striukę.

— Namą perka amerikiečiai, tie, kurie čia šįryt lankėsi, — paaiškina Fabijai.

Ne. Ne. Juk negalime prarasti svajonių namo!

— Lukai, daryk ką nors! — mėginu kalbėti ramiai. — Pateik pasiūlymą! Greičiau!

— Turbūt neturite nieko prieš, ar ne? — teiraujasi Fabija nustebusi. — Neatrodė, kad namas jums labai patinka.

— Mes tik apsimetėme. Tvardėmės, — žliumbiu. Akimirksniu išgaravo visas mano apsimestinis abejingumas. — Lukai, žinojau, kad turėjome pasakyti anksčiau! Mums labai patinka šis namas! Mane sužavėjo vaikų kambariai! Mes jo norime!

— Norėtume pasiūlyti didesnę sumą, nei jūs prašote, — sako Lukas, žengdamas žingsnį į priekį. — Galime viską labai greitai suorganizuoti, ir mūsų advokatas su jūsiškiu susisiektų jau rytoj rytą...

— Namas jau parduotas, — sako Fabijos vyras, vartydamas akis. — Man reikia išgerti. Sėkmės jums.

Jis nužingsniuoja į virtuvę ir aš išgirstu, kaip atidaro šaldytuvą.

— Apgailestauju, — sako Fabija, gūžtelėdama pečiais, ir palydi mus prie paradinių durų.

— Bet... — mano balsas bejėgiškai užsikerta.

— Nieko tokio. Jeigu sandoris vis dėlto neįvyktų, praneškite, — Lukas mandagiai nusišypso ir mes lėtai žengiame į vėlyvą vasaros popietę. Medžių lapai po truputį keičia spalvas, o languose kitoje gatvės pusėje atsispindi saulė.

O juk jau mačiau save gyvenančią šioje gatvėje. Stumiančią vaikišką vežimėlį ir mojuojančią kaimynams...

— Negaliu patikėti, — mano balsas liūdnas. Smaugia gerklę.

— Juk čia tik namas, — Lukas apkabina mano iš sielvarto nuleistus pečius. — Rasime kitą.

— Nerasime. Niekada nerasime tokio kaip šis. Jis tobulas!

Uždėjusi ranką ant geležinių vartelių stabteliu. Negaliu taip greitai pasiduoti. Juk nesu kokia ištižusi bevalė.

— Palauk čia, — sakau Lukui ir apsisuku ant kulno. Nuskubu taku atgal, užlekiu laipteliais ir įkišu koją į tarpdurį, Fabijai dar nespėjus jų uždaryti.

— Paklausykite, — sakau skubiai. — Prašau, Fabija. Mums tikrai, tikrai labai patinka jūsų namas. Sumokėsime, kiek tik jūs norite.

— Mano vyras jau sudarė sandorį. — Ji atsitraukia atatupsta. — Nieko negaliu padaryti.

— Galite jį perkalbėti! Ką man padaryti, kad jus įtikinčiau?

— Klausykite, — Fabija atsidūsta. — Nuo manęs čia niekas nepriklauso. Ar galite patraukti koją?

— Viską padarysiu! — šaukiu desperatiškai. — Ką nors jums nupirksiu! Dirbu madingų drabužių parduotuvėje ir galiu gauti jums ką nors gražaus...

Mano balsas nutrūksta. Fabija vis dar spokso į mano koją, suspaustą tarp durų. Paskui pažvelgia į kitą koją.

Žinau, kad ji domisi ne mano kojomis, o Archie Swann kaubojiškais batais iš sendintos veršelio odos, suvarstomais odiniais raišteliais. Archie Swann batų rinkoje naujas vardas. Praėjusią savaitę lygiai tokie pat batai buvo Vogue žurnalo „Geidžiamiausiųjų“ skyrelyje. Pastebėjau, kad Fabija neatitraukia nuo jų žvilgsnio, vos tik mes atvykome.

Fabija pakelia į mane akis:

— Man patinka jūsų batai, — sako.

Akimirksniu netenku žado.

Laikykis šaltai, Beki. Laikykis šaltai.

— Šių batų man teko laukti visus metus, — sakau pagaliau jausdamasi taip, lyg vaikščiočiau kiaušinių lukštais. — Ne taip paprasta tokius gauti.

— Esu laukiančiųjų sąraše Harvey Nichols parduotuvėje, — atsikerta Fabija.

— Galbūt, — atsakau apsimestinai nerūpestingu tonu, — tačiau gauti tokių jums nepavyks, nes buvo pagaminta tik penkiasdešimt porų ir visos jau parduotos. Esu asmeninė pirkinių konsultantė, todėl viską žinau.

Dabar absoliučiai blefuoju. Tačiau tai veikia. Dėl tų batų jai beveik tįsta seilės.

— Beki? — taku ateina Lukas. — Kas čia vyksta?

— Lukai! — pakeliu ranką. — Palauk truputėlį.

Jaučiuosi lyg Obis Van Kenobis, liepiantis Lukui Skaivokeriui netrukdyti, nes jis nesuvokia Jėgos galybės.

Išsirangau iš kairiojo bato ir palieku jį lyg totemą stovėti ant kilimėlio prie durų.

— Jis jūsų, — sakau, — jeigu priimate mūsų pasiūlymą. O kitą gausite, kai pasirašysime sutartį.

— Rytoj kvieskite agentą, — sako Fabija kone dusdama. — Aš įtikinsiu savo vyrą. Namas atiteks jums.

Man pasisekė! Negaliu patikėti!

Kiek tik galiu su vienu batu ir tik kojine ant kitos kojos nuskubu laipteliais žemyn pas Luką.

— Namas mūsų! — rankomis apsiveju jo kaklą. — Man pasisekė suderėti!

— Kas čia, po velnių... — jis spokso į mane. — Ką tu pasakei? Kodėl tu tik su vienu batu?

— A... tai sandorio dalis, — sakau nerūpestingai ir atsigręžiu į paradines duris.

Fabija jau nusispyrė aukso spalvos baleto batelį ir savo džinsuotą koją įkišo į mano batą. Dabar ji lyg užhipnotizuota varto koją.

— Jeigu paskambinsite savo agentui anksti rytą, manau, sandoris įvyks.

Iš tikrųjų net nereikia laukti kito ryto. Nepraėjus nė dviem valandoms, kai automobiliu važiuojame pas mano mamą, suskamba Luko telefonas.

— Taip? — sako Lukas į mikrofoną. — Taip. Tikrai?

Rodau jam visokias grimasas, ragindama pasakyti, kas vyksta, tačiau Lukas įdėmiai žiūri į kelią ir tai mane nervina. Galiausiai jis išjungia telefoną ir vos vos šypteli:

— Namas mūsų.

— Taip! — suspiegiu. — Sakiau!

— Jie keliasi į Niujorką ir nori kuo greičiau išsikraustyti. Pasakiau, kad mes galime įsikelti iki gruodžio.

— Per Kalėdas turėsime kūdikį ir gyvensime nuostabiame naujame name. — Apglėbiu save rankomis. — Viskas bus tiesiog tobula!

— Geros naujienos. — Luko veidas švyti. — Ir viskas tavo dėka.

— Nieko ypatingo, — kuklinuosi. — Tiesiog sėkmingos derybos.

Išsitraukiu mobilųjį telefoną ir jau ketinu rašyti žinutę Sjuzi, bet kaip tik tuo metu jis suskamba.

— Alio? — džiaugsmingai atsiliepiu.

— Ponia Brendon? — tai Margarita iš Venecijos Karter biuro.

— Ach! — suakmenėjusi pažvelgiu į Luką. — Taip... klausau.

— Tik noriu pasakyti, kad atsirado laiko jūsų ir jūsų vyro, jei pageidaujate, vizitui pas panelę Karter ketvirtadienį, penktą po pietų.

— Gerai, — sakau, truputį uždususi. — Hmm... na, taip. Aš atvyksiu! Labai jums ačiū!

— Nėra už ką, sudie, ponia Brendon.

Telefonas nutyla, drebančiomis rankomis jį išjungiu. Man paskirtas vizitas pas Veneciją Karter! Susitiksiu su įžymybėmis ir man darys holistinį thai masažą!

Dabar belieka šią naujieną pasakyti Lukui.

— Kas skambino? — klausia Lukas, įjungdamas radiją. Raukydamasis spaudo mygtukus.

— Tai buvo... hmm... — aš netyčia (specialiai) numetu telefoną ant grindų ir lenkiuosi jo paimti.

Viskas bus gerai. Dėl namo ir viso kito Luko nuotaika puiki. Tiesiog pasakysiu jam, ir tiek. O jeigu ims prieštarauti, priminsiu, kad esu subrendusi moteris, kuri pati gali rinktis gydytoją. Būtent taip.

— Ei... Lukai, — truputį išraudusi atsisėdu. — Noriu paklausti apie poną Breiną.

— Taip? — Lukas pervažiuoja į kitą eismo juostą. — Beje, pasakiau savo mamai, kad pakviesiu jį ir Deividą pietų.

Pietų? O Dieve! Reikalai blogėja. Reikia kuo greičiau viską pasakyti.

— Lukai, klausyk. — Palaukiu, kol jis sumažins greitį, nes priekyje važiuoja sunkvežimis. — Aš labai ilgai galvojau ir atlikau kai kuriuos tyrimus.

„Tyrimai“ skamba gerai. Nesvarbu, kad viso labo paskaičiau straipsnį „Holivudo kūdikių tendencijos“ interneto fashionmommies.com puslapyje.

— Noriu pasakyti... — nuryju seiles. — Aš noriu eiti pas Veneciją Karter.

Lukas nekantriai suniurzga:

— Beki, ir vėl tu savo. Maniau, jau susitarėme...

— Man pasisekė pas ją patekti, — skubiai išberiu. — Jau susitariau dėl vizito. Viskas suderinta.

— Ką padarei? — jis stabdo prie šviesoforo ir atsigręžia į mane.

— Tai mano kūnas! — sakau gindamasi. — Galiu eiti pas ką panorėjusi!

— Beki, mums pasisekė, kad nėštumą prižiūri vienas gerbiamiausių, žinomiausių akušerių šalyje, o tu susidedi su kažkokia nežinoma moteriške...

— Milijoninį kartą sakau, kad ji nėra nežinoma! — sušunku nusiminusi. — Ji žinoma Holivude! Ji šiuolaikiška, pas ją galima gimdyti vandenyje, kuriame plaukioja lotoso žiedai...

— Lotoso žiedai? Panašu, kad ji tikra šarlatane. — Lukas piktai spusteli akceleratorių. — Neleisiu tau rizikuoti savo ir kūdikio sveikata...

— Ji jokia šarlatane!

Nereikėjo minėti tų lotosų. Turėjau numanyti, kad Lukas nesupras.

— Klausyk, mielasis... — mėginu kitą taktiką. — Juk visada sakai, kad reikia suteikti žmonėms galimybę.

— Ne, nesakau. — Lukas nesitraukia nė per žingsnį.

— Tada turėtum sakyti! — piktai atkertu.

Sustojame prie perėjos, per kurią moteris stumia madingą žalią vežimėlį dideliais ratais. Oho. Gal ir mums reikėtų tokį nusipirkti? Šnairuodama mėginu įžvelgti prekinį ženklą.

Kaip nuostabu. Anksčiau vežimėlių net nepastebėdavau. O dabar negaliu liautis į juos žiūrėjusi, net kai kivirčijuosi su vyru.

Diskutuoju. Nesikivirčiju.

— Lukai, paklausyk, — vėl prabylu, kai pajudame iš vietos. — Mano knygoje parašyta, kad nėščia moteris visada turėtų paklusti savo instinktams. O mano instinktai įsakmiai liepia: „Eik pas Veneciją Karter.“ Pati gamta man tą sako!

Lukas tyli. Sunku pasakyti, dėl ko jis raukosi — dėl kelio ar mano žodžių.

— Galime tiesiog nueiti pas ją vieną kartą, pažiūrėti, kaip ten viskas, — ramiai aiškinu. — Vienas trumpas vizitas. Jeigu ji mums nepatiks, neprivalėsime grįžti.

Mes jau prie mamos ir tėčio namų. Virš durų kabo didelė sidabrinė vėliava. Kai įvažiuojame į kiemą, vienas helio balionas su žodžiais: Laimingo šešiasdešimtojo gimtadienio, Džeine! atsiskiria nuo kitų ir lengvai nusileidžia ant mūsų automobilio.

— Ir aš išsikovojau namą, — negaliu nepridurti, nors ir žinau, kad tai visiškai nesusiję.

Lukas pastato automobilį paskui furgoną su užrašu ant šono: „Oksšoto ypatingos progos“ ir pagaliau atsigręžia į mane.

— Gerai, Beki, — atsidūsta jis. — Tu laimėjai. Nueisime pas ją.

Ketvirtas skyrius

Pasakyti, kad sužinojusi apie kūdikį mama labai susijaudina, būtų per mažai. Vos tik išlipame iš automobilio, ji skriste atskrenda prie mūsų su didele šukuosena ir nuo jaudulio įraudusi.

— Beki! Kaip laikosi mano mažasis vaikaitis?

Ji nė nepažvelgia man į akis. Visas mamos dėmesys nukreiptas į mano pilvą, ji aikčioja:

— Ach, kaip jis paaugo! Ar girdi savo močiutę? — Ji pasilenkia arčiau. — Ar girdi mane?

— Sveika, Džeine, — mandagiai taria Lukas. — Gal galime užeiti?

— Žinoma! — Ji užsičiaupia ir veda mus į namą. Tada vėl ima tarškėti:

— Įeikite! Beki, pakelk kojas aukštyn! Išgerk arbatos. Grehemai!

— Aš čia! — atsiliepia tėtis, leisdamasis laiptais žemyn. — Sjuzi su vaikais jau čia...

— Jau! — sušunku nudžiugusi. Šimtą metų nemačiau draugės. Nuseku paskui tėvus į svetainę, o ten pamatau Sjuzi sėdinčią ant sofos šalia Dženisės, tėvų kaimynės. Sjuzi šviesūs plaukai surišti į mazgą, krūtimi ji maitina vieną iš savo dvynių. Dženisė sutrikusi rangosi, akivaizdžiai stengdamasi nepakelti akių.

— Bekse! — Sjuzi veidas nušvinta. — O Dieve! Atrodai fantastiškai!

— Sjuzi! — stipriai ją apkabinu, mėgindama nesutraiškyti būsimo kūdikio. — Kaip laikaisi? O kaip gyvuoja mūsų mažoji Klemė? — pabučiuoju mažą šviesiaplaukę galvelę.

— Čia Vilfridas, — pataiso Sjuzi ir šiek tiek parausta.

Po velnių! Amžinai painioju. O dar blogiau, jog Sjuzi apsėdusi mintis, kad Vilfridas atrodo lyg mergaitė. (Jis iš tikrųjų taip atrodo. Ypač aprengtas tokiu nėriniuotu kombinezonu.)

— O kur kiti? — nedelsdama keičiu pokalbio temą.

— Su Tarkiu, — sako Sjuzi ir tingiai pažvelgia pro langą. Pasekusi žvilgsnį pamatau jos vyrą Tarkviną, karutyje aplink didelę palapinę stumiantį mano krikštasūnį Ernį, o jam prie krūtinės nešynėje kiurkso Klementina.

— Dar! — pro langą pasigirsta spigus Ernio balsas. — Tėtuk, dar!

— Lukai, po kelių mėnesių ir tu taip atrodysi, — sakau šypsodamasi.

— Mmm... hmm, — Lukas kilsteli antakius ir išsitraukia iš kišenės telefoną. — Man reikia išsiųsti keletą SMS žinučių, — sako. — Jeigu jūs nieko prieš, eisiu į viršų?

Lukas išeina iš kambario, o aš sėduosi ant išklibusios kėdės šalia Sjuzi.

— Nagi spėkite, ką jums pasakysiu? Mes nusprendėme pirkti nuostabiausią namą! Va, žiūrėkite!

Iš rankinės ištraukiu reklamą ir ištiesiu ją nustebusiai mamai.

— Kaip puiku, brangute! — sušunka mama. — Ar jis atokiau nuo kitų namų stovi?

— Na... ne. Bet jis iš tikrųjų...

— Ar yra vietos automobiliui pastatyti? — tėtis šnairuoja per mamos petį.

— Ne, kaip ir nėra, bet...

— tiems nereikia vietos automobiliui, Grehemai. Jie londoniečiai! O londoniečiai visur važiuoja taksi.

— Nori pasakyti, kad nėra savo automobilius vairuojančių londoniečių? — šaiposi tėtis. — Sakai, kad visoje sostinėje nėra gyventojo, kuris vairuoja automobilį?

— Aš niekada nevairuočiau Londone, — sudreba Dženisė. — Ten yra banditų, kurie lūkuriuoja prie šviesoforų ir stabtelėjus tave nuduria.

— Banditų? — susierzinęs šūkteli tėtis. — Kas tie banditai?

— Marmurinės grindys. O viešpatie! — mama pakelia akis, o jos veidas ištįsęs. — O kaip mažylis mokysis vaikščioti? Tikriausiai reikės patiesti kilimą. Puikų Berber kilimą su taškeliais, kad nesimatytų dėmių.

Aš pasiduodu.

— Antra naujiena... — tyčia sakau garsiai, norėdama grąžinti pokalbį į reikiamas vėžes. — Keičiu gydytoją. — Nutylu, kad sukelčiau didesnį efektą. — Renkuosi Veneciją Karter.

— Veneciją Karter? — Sjuzi nustebusi atitraukia žvilgsnį nuo Vilfrido. — Rimtai?

Cha. Žinojau, kad Sjuzi bus apie ją girdėjusi.

— Visiškai. — Šviečiu iš pasididžiavimo. — Ką tik man pranešė, kad atsirado laisva vieta. Argi tai ne fantastiška?

— Ar ji tokia gera, ta gydytoja Karter? — Mama nukreipia žvilgsnį į Sjuzi.

— Ji yra A sąrašo akušerė. Skaičiau apie ją straipsnį Harpers. Ji nuostabi!

— A sąrašo akušerė. Tai reiškia, kad ir aš patenku į A sąrašą. Pas ją gimdo visi supermodeliai ir kino žvaigždės, — negaliu nepasigirti. — Ji rengia arbatėles su skanėstų maišeliais ir visa kita. Tikriausiai susitiksiu su jomis visomis!

— Betgi, Beki, maniau, kad tu lankaisi pas labai gerbiamą akušerį.

Tėtis atrodo sutrikęs.

— Ar verta jį keisti?

— Tėti, Venecija Karter yra visiškai kitas lygis! — mano balsas skamba nekantriai. — Ji geriausia iš geriausių. Man teko maldaute maldauti, kad pas ją patekčiau.

— Gerai, brangute, tik neužmiršk mūsų, kai būsi įžymi! — įsiterpia mama.

— Neužmiršiu. Ar norite pamatyti ultragarso rezultatus? — pasiraususi rankinėje, ištraukiu nuotraukų ritinį ir įteikiu mamai.

— Tik pažiūrėkite! — sunkiai alsuodama ji žvelgia į neryškų vaizdą. — Žiūrėk, Grehemai! Mūsų pirmasis vaikaitis. Jis atrodo visai kaip mano motina.

— Tavo motina? — netikėdamas pakartoja tėtis, imdamas nuotraukas. — Ar tu akla?

— Beki, aš kai ką numezgiau tavo vaikeliui, — kukliai įsiterpia Dženisė. — Keletą megztukų... šalikėlį... Nojaus laivo įgulą... po tris kiekvieno gyvūno, dėl visa ko.

— Dženise, kaip malonu! — sakau susijaudinusi.

— Į sveikatą, meilute! Man patinka megzti. Žinoma, visada tikėjausi, kad Tomas ir Liusė gali...

Dženisės balsas nutrūksta, tačiau ji drąsiai, plačiai šypsosi.

— Tačiau nebuvo lemta.

— Kaip laikosi Tomas? — atsargiai teiraujuosi.

Tomas yra Dženisės sūnus. Tokio pat amžiaus kaip ir aš. Prieš trejus metus jis iškėlė dideles, prašmatnias vestuves. Vėliau viskas kažkaip ėmė blogėti. Jo žmona Liusė pasipuošė tatuiruote ir pabėgo pas vaikiną, kuris gyveno namelyje ant ratų. O Tomas pasidarė labai keistas ir tėvų sode už namo pradėjo statytis vasarnamį.

— Tomas laikosi puikiai! Daugiausia laiko praleidžia savo vasarnamyje. Maistą jam paliekame ant padėklo. — Dženisė atrodo kiek susirūpinusi. — Jis sako rašąs knygą.

— Tai puiku! — sakau padrąsinamai. — Apie ką?

— Visuomenės būseną. — Dženisė nuryja seiles. — Tikriausiai.

Kol gromuliuojame šią mintį, tvyro tyla.

— Ir kokios būsenos, jo manymu, yra visuomenė? — klausia Sjuzi.

— Nelabai geros, — sušnibžda Dženisė.

— Mieloji Dženise, gal dar puodelį arbatos? — Mama ramindama paplekšnoja jai per ranką. — O gal šerio?

— Nedidelę taurę šerio, — atsako Dženisė patylėjusi. — Pati įsipilsiu.

Kai Dženisė pasuka prie gėrimų spintelės, mama deda puodelį ant stalo ir klausia:

— Na, Beki, ar atsivežei savo katalogus?

— Štai! — ištiesiu ranką prie pirkinių krepšio. Turiu Blooming Marvellous, General Little Trading Company; Little White Company...

— O aš atsivežiau Jojo Maman Bėbė, — įsiterpia Sjuzi. — ir Italian Baby Cashmere.

— Turiu juos visus, — linkčioja mama ir ištiesia ranką prie žurnalų stovo. — O ar matėte Funky Baba? Ji mosuoja katalogu, ant kurio viršelio vaikas klouno kostiumu.

— Ooo! — sušunka Sjuzi. — Tokio nemačiau!

— Tai imk jį, — sakau, — o aš paimsiu Petit Enfant. Mama, o tu čiupk Luxury Baby.

Palaimingai atsidususios, pradedame vartyti žurnalus su kūdikių nuotraukomis. Jie, aprengti gražučiais marškinėliais, sėdi ant žaidimų kilimėlių arba madingose nešynėse. Tiesą sakant, jau vien dėl visų šių gražių daikčiukų verta turėti kūdikį.

— Jei pamatysiu ką nors, ką tau verta nusipirkti, užlenksiu puslapio kamputį, — dalykiškai sako mama.

— Gerai, aš taip pat, — sakau įsistebeilijusi į būrelį vaikų, aprengtų gyvūnų kostiumais. Mums reikia nupirkti vaikui poliarinės meškos kombinezoną. Užlenkiu puslapio kampą ir atverčiu kitą, pilną miniatiūrinių slidininkų kostiumėlių. Oi, kokios kepurytės su bumbulais!

— Lukai, manau, jau nuo mažens mums reikėtų mokyti vaiką slidinėti. Tai skatins jo vystymąsi.

— Slidinėti? — Lukas atrodo priblokštas. — Beki, maniau, kad tau nepatinka slidinėjimas.

Aš iš tikrųjų nekenčiu slidinėjimo.

Gal galėtume nuvažiuoti į Vai d’Izerą ar kur nors kitur ir tiesiog vilkėti tais puikiais drabužiais, bet neslidinėti.

— Beki! — mama nutraukia mano mintis. — Tik pažvelk į šią lovytę. Joje nuolat matuojama temperatūra, skamba lopšinė, mirksi švieselės ir ji raminamai linguoja.

— Oho, — bežiūrint į nuotrauką man užima kvapą. — Ji žavingai Kiek kainuoja?

— Puikiausias modelis kainuoja... dvylika šimtų svarų, — sako mama, dar kartą žvilgtelėjusi į tekstą.

— Dvylika šimtų svarų? — Lukas vos nepaspringsta arbata. — Už lovelę? Jūs rimtai?

— Tai moderniausia lovelė, — pabrėžia Sjuzi. — Joje panaudotos NASA technologijos.

— NASA technologijos? — Lukas netikėdamas sušnarpščia. — Ar mes planuojame siųsti kūdikį į kosmosą?

— Negi nenori savo vaikui visko, kas geriausia, Lukai? — atsikertu. — Dženise, ką jūs apie tai manote?

Per kambarį metu žvilgsnį į Dženisę ir suprantu, kad ji nieko negirdėjo. Žiūri sau į ultragarso nuotraukas ir šluostosi nosinaite akis.

— Dženise... ar jums viskas gerai?

— Atsiprašau, brangute. — Ji išsipučia nosį ir ištuština šerio taurę. Paskui klausia: — Ar galiu dar įsipilti, Džeine?

— Žinoma, brangute! — padrąsina mama. — Vargšė Dženisė, — pašnibžda ji man ir Sjuzi. — Ji desperatiškai trokšta vaikaičio. Tačiau Tomas beveik neišlenda iš savo vasarnamio. O kai išlenda... — ji pradeda šnibždėti dar tyliau. — Reikėtų pamatyti jo plaukus! Jis jau nežinia kiek mėnesių nesikirpęs! Jau nekalbu apie barzdą! Aš Dženisei sakiau, kad jeigu jis nepasirūpins savo išvaizda, tai niekada nesusiras merginos! Bet... — mama nutyla, nes suskamba durų skambutis. — Tikriausiai maisto tiekėjai atvažiavo. Sakiau jiems, kad eitų pro virtuvės duris.

— Aš atidarysiu, — tėtis atsistoja, o mes visos vėl sukišame nosis į katalogus.

— Kaip manote, ar man reikėtų nupirkti sėdynę į vonią ir vonios pagalvėlę? — spoksau į katalogą. — Ir pripučiamą kelioninę vonelę?

— Nupirk tokią, — Sjuzi rodo minkštą kūdikio nešynę. — Jos pasakiškos. Vilfis, galima sakyti, visą laiką tokioje gyvena.

— Būtinai! — linkteliu galvą. — Užlenk kampą!

— Per tuos užlenktus kampus katalogas darosi storas, — mama susirūpinusi pažiūri į katalogą. — Gal verčiau užlenkinėti kampus tų puslapių, kurie mūsų nedomina?

— Kodėl tau neužsisakius viso katalogo, o paskui tas kelias prekes, kurių nenorėsi, tiesiog grąžintum? — siūlo Lukas.

— O, tai gera...

Ach taip! Jis šaiposi. Cha cha cha. Žiauriai noriu atsikirsti, bet kaip tik tada prieškambaryje suskamba tėčio balsas.

— Užeik, užeik, Džese. Visi geria arbatą.

Džesė čia!

O Dieve. Džesė čia.

— Greičiau slėpkite katalogus! — sušnypščiu ir pati nervingai grūdu juos už sofos pagalvėlių.

— Betgi, meilute, gal ir ji norės žvilgtelėti! — prieštarauja mama.

Mama nežino, kokia šykštuolė yra Džesė. Mamai atrodo, kad dabar jai tiesiog tokia fazė, pavyzdžiui, kaip Sjuzi, kai maždaug tris savaites ji buvo griežta vegetarė, o paskui neatsilaikė ir prisikimšo sumuštinių su šonine.

— Ji nenorės, — sako Sjuzi, kuri lankėsi Džesės namuose ir viską apie ją žino. Sjuzi pagriebia iš mamos Funky Baba ir pakiša po Vilfrido supamąja kėdute kaip tik tuo metu, kai tarpdury pasirodo tėtis su Džese.

— Sveika, Džese! — nuotaikingai šūkteliu. Staiga apstulbusi nutylu. Nemačiau Džesės keletą mėnesių ir manau, kad ji atrodo nuostabiai!

Įdegusi ir liekna. Dėvi šortus, kurie apnuogina ilgas, grakščias kojas. Trumpai kirpti plaukai nublukę saulėje, o berankoviai žali marškinėliai paryškina rusvas akis.

— Sveiki! — taria ji ir padeda savo kuprinę. — Sveika, tetule Džeine. Beki, kaip laikaisi?

— Puikiai! — negaliu liautis spoksojusi į ją. — Tu nuostabiai atrodai! Tokia įdegusi!

— Ai, — Džesė abejingai pažvelgia į save, tada paima kuprinę. — Atvežiau keletą kukurūzinių sausainių. Pagaminti vietinio kooperatyvo Gvatemaloje. — Ji įteikia mamai šiurkštaus kartono dėžutę. Mama nustebusi ją pavarto.

— Nuostabu, brangioji, — galiausiai prataria ir padeda dėžutę prie arbatinio. — Vaišinkis saldainiais!

— Oho! — Džesė atsisėda ant tachtos. — Tik pažvelkite į Kle... — ji nutyla, kai aš iš už Sjuzi nugaros lūpomis parodau ženklus, — ...į Vilfį!

— Kaip sakei? — paklausia Sjuzi.

— Tik norėjau sužinoti, kur yra Klementina, — pasitaiso Džesė. — Ir negaliu patikėti savo akimis, kaip užaugo Vilfis! Jis tikras dičkis!

Virš arbatos puodelio nusišypsau Džesei.

Dieve, sunku patikėti! Mano sesuo ir mano geriausia draugė sėdi ir šnekučiuojasi.

Buvo laikas, kai maniau, kad amžiams abi praradau. Džesę dėl to, kad buvome baisiai susiriejusios ir išvadinome viena kitą įvairiausiais žodžiais. Dar dabar susigūžiu, juos prisiminusi. O Sjuzi todėl, kad susirado naują draugę Lulu, kuri jodinėja, turi keturis vaikus ir yra įsitikinusi esanti pranašesnė už kitus. Vis dar nesuprantu, kodėl Sjuzi ji patinka. Tai vienintelis dalykas, kurio mes nesame atvirai aptarusios.

— Ir tau, Beki, kai ką turiu.

Pasiraususi kuprinėje Džesė ištraukia gniužulą purvinų skudurų. Dženisė išsigandusi atšoka.

— Kas čia, brangioji?

— Su Beki darysime iš jų kūdikiui šluostukus, — paaiškina Džesė.

— Darysite šluostukus? — nesupranta mama. — Juk jų galima nusipirkti.

— Tie skudurai atrodo truputį... panaudoti, — išdrįsta įsiterpti Dženisė.

— Juos tik reikia išvirinti, o paskui palaikyti pamerkus aliejaus ir muilo tirpale, — paaiškina Džesė. — Jie neteršia aplinkos ir neerzina kūdikio odelės. Be to, galima naudoti kelis kartus. Per ilgą laiką susitaupys ne vienas svaras.

— Eee... pasakiška. — Nuryju seiles ir čiupinėju skudurus. Ant vieno jų kampo neryškiai užrašyta Vondsverto kalėjimas. Niekas pasaulyje neprivers manęs į vaiko kambarį nešti šių bjaurių skudurų. Tačiau Džesė tiesiog trykšta entuziazmu, o aš nenoriu jos užgauti.

— Iš senų Luko džinsų padėsiu tau pasiūti ir nešynę kūdikiui, — toliau kalba ji. — Tai labai paprasta.

— Puiki mintis! — išstenu. Nė nedrįstu pažvelgti į Luką.

— Turiu dar vieną idėją, — Džesė pasisuka ant tachtos taip, kad matytų mane. — Tu nebūtinai turi pritarti, bet gal pamąstysi apie tai.

— Gerai, — sakau nervingai. — Kokia toji idėja?

— Ar galėtum pasakyti kalbą?

— Pasakyti kalbą? — aš priblokšta. — Apie ką?

— Apie tai, kaip tau pasisekė nugalėti pirkimo maniją. — Džesė palinksta į priekį. Jos veidas toks šiltas ir seseriškas. — Turiu draugę, dirbančią konsultante. Kai papasakojau, kaip tu pasikeitei, ji pasakė, kad galėtum tapti tikru įkvėpimo šaltiniu jos grupės maniakams.

Kambaryje tvyro tyla. Jaučiu, kaip rausta skruostai.

— Tu gali, Bekse. — Sjuzi įspiria man į koją. — Puikiai pasirodysi!

— Ateisiu ir aš, — sako Lukas. — O kada tai vyks?

— Tai nebūtinai turi būti formalus susirinkimas, — aiškina Džesė. — Tiesiog draugiškas pasikalbėjimas, kaip atsispirti vartojimo potraukiui. Ypač dabar, kai esi nėščia.

Ji papurto galvą.

— Tiesiog juokinga, kiek, žmonių manymu, savo vaikams reikia pripirkti įvairiausio šlamšto.

— Kalti katalogai, — niūriai sako Lukas.

— Taigi, ką tu manai, Beki? — atkakliai klausia Džesė.

— Tiksliai nežinau... — tyliai atsikrenkščiu. — Nesu tikra...

— Neverta jaudintis! — Džesė pakyla nuo tachtos ir priėjusi atsisėda šalia manęs ant sofos. — Didžiuojuosi tavimi, Beki. Tu ir pati turėtum didžiuotis... — Staiga jos veido išraiška pasikeičia. Džesė neramiai sujuda. — Ant ko aš čia atsisėdau? Kas čia?

Iš už savęs ji ištraukia du blizgančius katalogus užlankstytais kampučiais.

Mėšlas. Ir dar kaip tik reikėjo jai ištraukti Luxury Baby, kurio viršelyje vaikas aprengtas Ralph Lauren drabužėliais, rankose laiko Dior buteliuką ir sėdi miniatiūriniame Rolls Royce.

— Beki šitų katalogų nevartė, — paskubomis aiškina Sjuzi. — Tai ne jos. Jie mano. Aš juos atsivežiau.

Tikrai myliu Sjuzi.

Pasibaisėjusi Džesė varto Luxury Baby.

— Tai siaubinga! Kuriam vaikui reikia pripučiamos vonelės arba dizainerio lovelės?

— Žinoma, be abejo, — pritariu ir pamėginu kalbėti tokiu pačiu paniekinamu tonu. — Žinoma, tai siaubinga, nors, manau, kad keletą daiktelių vis dėlto nusipirksiu.

— Pažiūrėk, Džese, brangute! — paslaugiai sako mama. — Beki jau išrinko puikią lovelę!

Mama rausiasi tarp katalogų.

— Kur tas katalogas dingo? Ta lovelė su šviesomis ir lingavimo funkcija...

Pastėrau iš siaubo.

Tik nerodyk Džesei lovelės už 1200 svarų.

— Štai kur jis! — mamos rankose Funky Baba.

— Džesė visai nenori jo matyti! — mėginu pagriebti katalogą, bet sesuo pirmesnė.

— Kuriame puslapyje? — klausia ji.

— Mama? — staiga mus nutraukia kažkieno balsas. Visos atsigręžiame. Tarpdury stovi ir raukosi susivėlęs tamsiaplaukis vaikinas. Smakras apaugęs šeriais. Jis aukštas ir liesas, o rankose laiko nušiurusią knygą plonais viršeliais. Neturiu supratimo, kas jis toks...

Palauk. O gal tai Tomas?

Žiūrėk tu man! Aš vos jį pažinau. Dėl jo išvaizdos mama teisi. Atrodo, jo veidas seniai nematė skustuvo.

— Tėčiui reikia pagalbos, — jis trumpai taria Dženisei. — Triušis įstrigo, ar kas ten.

— O Dieve! — sako Dženisė ir padeda puodelį. — Tada geriau eisiu. Tomai, mielasis, pasisveikink su visais.

— Sveiki, — Tomas paviršutiniškai ir piktai nužvelgia kambarį.

— Juk pažįsti Beki draugę Sjuzi, ar ne? — čirškia Dženisė. — O ar teko kada nors susitikti su jos sese, Džese?

— Sveikas, Tomai! — džiaugsmingai išpyškina Sjuzi.

— Sveikas, — sako ir Džesė.

Aš nervingai pažvelgiu į ją, pasirengusi pamokslui apie tai, kaip išleisti tūkstantį svarų lovelei yra blogio ženklas ir kokiais dekadentiškais laikais gyvename. Tačiau, dideliam mano nustebimui, ji net nežiūri į katalogą. Jis guli Džesės skreite, o ji lyg užhipnotizuota spokso į Tomą.

O Tomas spokso į ją.

Džesė pažvelgia į knygą jo rankose:

— Ar tai The Consumer Society: Myths and Structures^3? — klausia.

— Taip. Skaitėte?

— Ne, bet esu skaičiusi kitą Bodrijaro knygą The System of Objects^4.

— Aš ją turiu! — Tomas žengia Džesės link. — Ką jūs manote apie tą knygą?

Palaukite minutėlę.

— Manau, kad jo imitacijų ir šešėlių koncepcija labai įdomi.

Džesė rankose varto Tiffany saldainį, kurį jai daviau. Juk šiaip ji niekada nesielgia. O Dieve, Tomas jai patinka!

— Žlungančias realijas mėginu pritaikyti savo disertacijai apie postmodernistinę kapitalistinę entropiją, — Tomas supratingai linkčioja.

Tai nuostabu! Jiedu kartu gerai atrodo ir tarp jų vyksta cheminė reakcija. Jie kalba angliškai, tik įterpia į kalbą keistų žodžių, kurių kiti nesupranta. Tai lyg filmo epizodas, vykstantis čia, mamos kambaryje!

Metu žvilgsnį į Luką. Jis kilsteli antakius. Mama kumšteli Sjuzi, o ši nusišypso. Visi iš nuostabos išsižioję. Dženisė tiesiog neriasi iš kailio.

— Na, — Tomas gūžteli pečiais, — man laikas eiti...

Dženisė puola į ataką.

— Džese, brangioji! — sušunka ir pašoka nuo sofos. — Mes niekada su tavimi artimiau nesusipažinome, ar ne? Kodėl tau neatėjus ir neišgėrus su mumis arbatos. Su Tomu galėsite pratęsti pokalbį.

— Bet, — Džesė atrodo sutrikusi. — Aš... aš atvažiavau aplankyti visų...

— Tai pamatysi juos visus šventėje vėliau! — Dženisė tvirtai sugriebia įdegusią Džesės ranką ir tempia ją prie durų. — Džeine, Grehemai, juk jūs nieko prieš?

— Tikrai ne, — nerūpestingai sako tėtis.

— Na, gerai. — Džesė pažvelgia į Tomą ir švelniai nurausta. — Pasimatysime vėliau.

— Iki! — atsiliepiame vienu balsu.

Už jų užsiveria durys, o mes žvalgomės vieni į kitus, slopindami džiūgavimą.

— Na, ką! — sako mama imdama arbatinuką. — Argi ne puiku? Galime nugriauti tvorą ir pastatyti palapinę ant abiejų pievelių!

— Mama! Tikrai! — Vartau akis. Tai labai panašu į ją — visada viską numatyti į priekį...

Ak... Per jų vestuves mano vaikas galės nešti žiedus!

Kol Džesė vieši pas kaimynę, Lukas skaito laikraštį, Tarkvinas maudo vaikus, o mudvi su Sjuzi nueiname į mano senąjį miegamąjį. Garsiai įsijungiame radiją ir pasiruošiame gilią putų pilną vonią. Atsisėdame ant vonios krašto ir plepame kaip senais gerais laikais Fulheme. Paskui Sjuzi atsisėda ant lovos ir vieną po kito pamaitina abu vaikus. Aš tuo metu nusilakuoju kojų nagus.

— Greitai to negalėsi daryti, — sako Sjuzi stebėdama mane.

— Kodėl? — nustebusi pakeliu akis. — Ar tai kenkia kūdikiui?

— Ne, kvaile! — juokiasi ji. — Tu negalėsi pasiekti nagų!

Keista mintis. Net negaliu savęs įsivaizduoti su tokiu dideliu pilvu. Perbraukiu ranka pilvą, o kūdikis mane stukteli.

— Ooo! — sušunku. — Jis kaip reikiant man įspyrė.

— Palauk, tuoj jis pradės kaišioti kelius ir panašiai, — sako Sjuzi. — Toks keistas jausmas, lyg tavo viduje gyventų ateivis.

Štai dėl ko, kai esi nėščia, reikia geriausios draugės. Nė vienoje knygoje neradau tokių žodžių: „Toks keistas jausmas, lyg tavo viduje gyventų ateivis.“

— Sveika, brangioji, — prie durų stovi Tarkvinas. — Ar man pamigdyti Vilfį?

— Taip, jis jau prisivalgė.

Sjuzi paduoda Tarkvinui mieguistą vaiką, kuris tuoj pat įsikniaubia į šio petį, lyg žinotų, kad ten ir turi būti.

— Tarki, ar tau patinka mano nagai? — klausiu ir pasukioju nagus jam prieš nosį. Tarkvinas toks mielas. Kai pamačiau jį pirmą kartą, atrodė tikras apkiautėlis ir keistuolis. Su juo buvo neįmanoma pasikalbėti. Bėgant metams jis darėsi vis normalesnis ir normalesnis.

Tarkvinas abejingai dėbteli į mano nagus.

— Jie nuostabūs, — sako ir kreipiasi į vaiką: — Nagi eime, drauguži, — jis švelniai paplekšnoja Vilfio nugarą. — Pirmyn į miego šalį.

— Tarkis — puikus tėvas, — sakau susižavėjusi, kai jis išeina iš kambario.

— O taip, puikus, — meiliai pritaria Sjuzi ir ima maitinti Klementiną. — Išskyrus tai, kad jis vaikams nuolat duoda klausytis Vagnerio muzikos. Ernis jau gali vokiškai padainuoti Brunhildos ariją nuo pradžios iki galo, nors angliškai dar mažai kalba. — Ji suraukia antakius. — Aš dėl to šiek tiek nerimauju.

Per anksti taip gerai pagalvojau. Tarkvinas vis tiek keistuolis.

Išsitraukiu savo naują blakstienų tušą ir pradedu dažyti blakstienas. Sjuzi daro įvairias juokingas grimasas Klementinai ir bučiuoja jos putlius mažus skruostus. Sjuzi visada tokia meili savo vaikams.

— Sjuzi, kaip manai, ar būsiu gera motina? — žodžiai išlekia iš mano burnos greičiau, nei spėju suvokti.

— Žinoma!

Sjuzi atidžiai žiūri į mano atvaizdą veidrodyje.

— Tu būsi fantastiška motina! Švelni, miela ir geriausiai apsirengusi vaikų žaidimų aikštelėje...

— Bet aš nieko neišmanau apie kūdikius. Nuoširdžiai sakau, nieko.

— Aš taip pat nieko neišmaniau, pameni? — gūžteli pečiais Sjuzi. — Labai greitai visko išmoksi.

Visi taip sako, kad greitai visko išmoksiu. O ką, jeigu neišmoksiu? Juk algebros mokiausi trejus metus, bet taip ir neišmokau.

— Ar negalėtum duoti kokių nors naudingų patarimų?

Padedu į šalį blakstienų tušą.

— Ką nors, ką turėčiau žinoti.

Susirūpinusi Sjuzi suraukia antakius.

— Į galvą ateina tik keletas esminių dalykų, — sako galiausiai. — Juos visi žino. Be jokio sakymo.

Pajuntu nerimo dūrį.

— Kokius dalykus konkrečiai? — mėginu kalbėti nerūpestingu balsu. — Tikriausiai juos jau žinau...

— Na, žinai, — Sjuzi pradeda lankstyti pirštus. — Reikia turėti truputį pirmosios pagalbos žinių... tam reikalingų priemonių... galbūt reikėtų palankyti kūdikių masažo kursus.

Ji pakelia Klementiną ir priglaudžia prie savo peties.

— Ar tu skaitai Baby Einstein?

Dabar tai jau tikrai susijaudinu, nes nieko nesu girdėjusi apie Baby Einstein.

— Nesijaudink, Bekse, — skubiai sako Sjuzi, pamačiusi mano veido išraišką. — Tai visai nesvarbu. Svarbiausia, kad mokėtum pakeisti sauskelnes ir padainuoti lopšinę. Tada viskas bus gerai!

Nemoku keisti sauskelnių. Ir lopšinių nemoku. Dieve, patekau į bėdą.

Kol Sjuzi baigia maitinti Klementiną ir atiduoda ją Tarkvinui, praeina dar dvidešimt minučių.

— Pagaliau! — Sjuzi uždaro paskui jį duris ir atsigręžia žibančiomis akimis. — Likome vienos. Duok man savo vestuvinį žiedą. Dar reikia kokios nors virvutės ar ko nors panašaus...

— Štai, — pasirausiu tualetinio staliuko stalčiuje ir randu seną Christian Dior dovanų raištelį. — Šitas tiks?

— Turėtų tikti. — Sjuzi perkiša raištelį per žiedą. — Na, Beki, tu tikrai nori žinoti?

Manyje sukirba abejonė. Gal Lukas ir teisus. Gal reikėtų tiesiog laukti stebuklo. Bet tada... kaip man žinoti, kokios spalvos vežimėlį pirkti?

— Noriu žinoti, — sakau tvirtai. — Pirmyn.

— Tada sėsk. — Sjuzi suriša kaspinėlį, pažvelgia man į akis ir nusišypso. — Tai labai įdomu!

Sjuzi tikra šaunuolė. Žinojau, kad ji ras būdą atspėti. Ji iškelia žiedą virš mano pilvo ir abi lyg užhipnotizuotos į jį spoksome.

— Jis nejuda, — sušnibždu.

— Tuoj judės, — sumurma Sjuzi.

Kažkaip šiurpu. Jaučiuosi lyg spiritizmo seanse, kur žiedo judesiai tuoj parodys mirusio žmogaus vardo raides. Tą akimirką užsitrenks praviras langas, o ant grindų nukris vaza.

— Žiūrėk, juda! — sušnypščia Sjuzi, o žiedas ant kaspino pradeda siūbuoti. — Žiūrėk!

— O Dieve! — pasigirsta mano prislopintas cyptelėsimas. — Ką gi jis rodo?

— Jis sukasi ratais! Čia mergaitė!

Žiopteliu iš nuostabos.

— Ar tu neabejoji?

— Ne! Tu turėsi dukterį! Žinojau. Visą laiką jaučiau.

— Beki? — tarpduryje stovi mama, visa tviskanti karoliukais, o jos lūpos žvilga su jais derančia spalva. — Tuoj susirinks žmonės. — Jos akys laksto nuo Sjuzi prie manęs. — Ar tau viskas gerai, meilute?

— Mama, aš turėsiu mergaitę! — išpliurpiu susijaudinusi. — Sjuzi atliko testą su žiedu! Šis sukosi ratu!

— Mergaitę! — Mamos veidas nušvinta. — Taip ir maniau. O, Beki, mano mieloji!

— Argi ne puiku? — klausia Sjuzi. — Turėsite vaikaitę!

— Reikės surasti tavo seną lėlių namelį, Beki! — mama apimta džiaugsmo. — O laisvąjį kambarį išdažysime rausvai...

Ji prieina arčiau ir pradeda atidžiai apžiūrinėti mano pilvą.

— Taip, tik pažvelkite, kaip jis atrodo. Tikrai bus mergaitė.

— Stebėkite žiedą!

Ji vėl pakelia žiedą virš mano pilvo ir ramiai laiko. Tvyro spengianti tyla — staiga žiedas ima judėti pirmyn atgal. Akimirką niekas neprataria nė žodžio.

Paskui apstulbusi mama sako:

— Pirmiau sakėte, kad žiedas sukosi ratu.

— Taip ir buvo! Sjuzi, kas vyksta? Kodėl dabar jis juda pirmyn atgal?

— Nežinau! — Sjuzi prisimerkusi stebi žiedą, o jos antakiai suraukti. — Gal vis dėlto čia berniukas?

Žvelgiame į mano pilvą, lyg tikėtumėmės, kad šis prabils.

— Tavo pilvas aukštai, — galiausiai prataria mama. — Taigi gali būti ir berniukas.

Nors prieš minutę ji sutiko, kad bus mergaitė. Et, dėl Dievo meilės. Visi tie burtai — visiška nesąmonė.

— Leiskimės žemyn, meilutės, — paragina mama, iš apačios pasigirdus muzikai. — Atvyko Keitas iš restorano „Lapė ir vynuogės“. Jis ruošia įvairiausius pasakiškus kokteilius.

— Puiku! — sako Sjuzi ir paima kosmetinę. — Po sekundėlės būsime apačioje.

Mama išeina iš kambario, o Sjuzi suskumba gražintis. Stebiu ją net išsižiojusi.

— Po velnių, Sjuzi! Gal ruošiesi dalyvauti olimpinėse grimavimosi varžybose?

— Tik palauk, — atsiliepia Sjuzi, tepdamasi blizgius akių šešėlius, — ir pati išmoksi viską pasidaryti per tris sekundes.

Atsuka lūpdažį ir persibraukia juo lūpas.

— Na, aš pasirengusi!

Pagriebusi savo elegantišką žalio satino suknelę, greitai į ją įlenda. Tada iš rankinės čiumpa brangakmeniais puoštą plaukų segę ir susuka plaukus į mazgą.

— Oi, kokia graži segė! — žaviuosi.

— Ačiū, — Sjuzi dvejoja. — Man ją padovanojo Lulu.

— Štai kaip. — Metus antrą žvilgsnį man ta segė jau neatrodo tokia graži. — Tai... kaip gyvena toji Lulu? — prisiverčiu būti mandagi.

— O, puikiai! — Sjuzi nuleidusi galvą, nes mėgina susegti plaukus. — Ji parašė knygą.

— Knygą? — niekada nemaniau, kad Lulu turi ką nors bendra su knygomis.

— Apie patiekalus vaikams.

— Tikrai? — sakau nustebusi. — Gal reikėtų paskaityti. Ar ji gera?

— Dar neskaičiau, — atsako Sjuzi patylėjusi. — Bet Lulu — neabejotina ekspertė, nes turi keturis...

Sjuzi balse girdėti nepaaiškinama įtampa. Kai pakelia galvą, jos plaukai atrodo taip siaubingai, kad abi prapliumpame juoktis.

— Leisk, aš sutvarkysiu, — pagriebusi ištraukiu segę iš susuktų plaukų. Iš naujo peršukuoju ir vėl dailiai susuku plaukus į mazgą, palikdama tik keletą laisvų sruogų priekyje.

— Pasakiška, — Sjuzi apkabina mane. — Ačiū, Bekse. Mirštu kaip noriu Cosmo kokteilio. Nagi, eime!

Ji iššuoliuoja iš kambario, o aš nerangiai seku paskui laiptais. Manau, kad gersiu nealkoholinį vaisių kokteilį ar ką nors panašaus.

Noriu pasakyti, kad nesu nusiteikusi prieš įvairius kokteilius. Tiesiog kuriu naują gyvybę. Bet vis tiek. Jei būčiau Dievas, padaryčiau taip, kad nėščios moterys galėtų gerti alkoholinius kokteilius. Netgi padaryčiau, kad joms tai būtų sveika. Ir kad rankos nuo jų netintų. Ir kad rytais nekankintų šleikštulys. Ir tokio dalyko kaip gimdymas nebūtų...

Kai gerai apie viską pagalvoju, tikrai žinau, kad sukurčiau visiškai kitokią sistemą.

Net ir geriant nealkoholinius kokteilius pobūvis nuostabus. Vidurnaktį palapinė vis dar pilna žmonių. Visi jau suvalgė skanius pietus, o tėtis pasakė kalbą, kokia puiki yra mama kaip žmona ir kaip motina, o dabar dar ir kaip būsima močiutė. O mūsų kaimynas Martinas surengė puikų magijos šou! Gal tik išskyrus tą vietą, kur jis ketina perpjauti per pusę Dženisę, o ši išsigąsta ir, įjungus grandininį pjūklą, pradeda šaukti: „Nežudyk manęs, Martinai!“ Tačiau jis ir toliau pluša lyg koks maniakas iš siaubo filmo.

Galiausiai viskas baigiasi gerai. Martinas nusiima kaukę, o Dženisė, išgėrusi šlakelį brendžio, atsigauna.

Dabar groja muzikantai, o mes šokame. Mama su tėčiu sužavėti, jų skruostai įkaitę, jie šypsosi vienas kitam, o šviesos žaidžia mamos karoliukuose. Sjuzi šoka viena ranka apkabinusi Tarkvino kaklą, o kita — Klementiną, kuri pabudo ir nė neketina užmigti. Tomas su Džese stovi šokių aikštelės pakrašty ir kalbasi, o kartais truputį pavaikštinėja. Tomas, kaip pastebėjau, su juodu kaklaraiščiu pakankamai gerai atrodo, o siuvinėtas Džesės sijonas tiesiog fantastiškas! (Buvau įsitikinusi, kad tai Dries van Noten. Tačiau tikriausiai jį pasiuvo moterų kooperatyvas Gvatemaloje ir jis kainavo apie trisdešimt centų. Tipiška.)

Aš apsivilkusi savo rausva nėriniuota suknele ir šoku (taip gerai, kaip tik galiu, turint galvoje pilvą) su Luku. Mama ir tėtis šoka šalia ir pamojuoja mums. Nusišypsau mėgindama nesigūžti iš siaubo. Žinau, kad tai mano tėvų šventė ir taip toliau, bet mano tėvai tikrai nemoka šokti. Mama visai ne į taktą kraipo užpakalį, o tėvas mosuoja kumščiais, lyg vienu metu kovotų su trimis nematomais vyrais.

Kodėl visiems tėvams būdinga nemokėti šokti? Ar tai koks nors visuotinis fizikos dėsnis?

Staiga į galvą šauna siaubinga mintis. Juk ir mes būsime tėvai! Po dvidešimties metų vaikas gėdinsis mūsų.

Ne. Negaliu leisti, kad taip nutiktų.

— Lukai! — sušunku taip, kad girdėtųsi per muziką. — Mes turime išmokti šokti taip, kad vaikui nebūtų gėda dėl mūsų.

— Aš esu puikus šokėjas, — atsiliepia Lukas. — Tikrai puikus šokėjas.

— Ne, nesi.

— Paauglystėje lankiau šokių pamokas ir dabar galiu šokti valsą kaip Fredas Asteras.

— Valsą? — pašaipiai pakartoju. — Tai nemadinga. Mums reikia išmokti gatvės šokių. Stebėk mane.

Atlieku keletą naujoviškų manevrų, panašiai kaip daroma repo vaizdajuostėse. Kai pakeliu akis, Lukas spokso į mane.

— Širdele, — sako jis, — ką čia darai?

— Tai hiphopas. Gatvės šokis.

— Beki! Brangute! — Mama prasibrauna pro šokančius svečius. — Kas atsitiko? Ar prasidėjo gimdymas?

Pasakysiu atvirai. Mano šeima neturi jokio supratimo apie šiuolaikines gatvės šokių tendencijas.

— Viskas gerai, — aiškinu. — Aš tik šoku.

Oi. Matyt, iš tiesų pasitempiau keletą raumenų.

— Eikš, — apkabina mane Lukas. Mama nučiuožia pasikalbėti su Dženise, o aš žvelgiu į švytintį Luko veidą. Nuo pat to dalykinio skambučio geriant rytinę kavą jis visą laiką geros nuotaikos.

— Kas tau rytą skambino? — klausiu. — Išgirdai geras naujienas?

— Galėsime atidaryti savo biurą Barselonoje. — Jo nosis trūkčioja kaip ir visada, kai yra patenkintas gyvenimu, bet nenori to parodyti. — Tai bus jau aštuntas mūsų biuras Europoje.

Jis man niekada neminėjo Barselonos! Kaip būdinga Lukui — tylėti, kol sandoris bus baigtas. Jei iš to nieko nebūtų išėję, apie tai niekada taip ir neprasižiotų.

Aštuoni biurai. Ir dar Londone bei Niujorke. Ką gi, nuostabu.

Muzika užgroja lėčiau, o Lukas spaudžia mane prie savęs. Akies krašteliu pastebiu, kad Džesė su Tomu nuslinko į atokesnį šokių aikštelės kampą. Nagi, raginu Tomą mintyse. Pabučiuok ją.

— Viskas pakankamai gerai klojasi, ar ne? — sakau.

— Geriau ir negalėtų. — Lukas žvelgia į mane, o akyse nebematyti juoko kibirkštėlių. — Rimtai. Mes tris kartus išplėšime savo veiklą.

— Oho. — Keletą minučių tai virškinu. — Ar mes tapsime multimilijonieriais?

— Galbūt.

Lukas linkteli galvą.

Kaip nuostabu. Visada norėjau tapti multimilijoniere. Galėsime pasistatyti pastatą, kuris vadinsis Brendonu bokštu!

— Ar galėsime nusipirkti salą?

Sjuzi turi savo salą Škotijoje ir dėl to aš visada jaučiausi truputį nuskriausta.

— Galbūt, — nusijuokia Lukas.

Jau žiojuosi sakyti, kad mums reikia ir privataus lėktuvo, bet pilve pradeda vartytis kūdikis. Paimu Luko rankas ir uždedu sau ant pilvo.

— Jis sveikinasi.

— Sveikas, vaikuti, — sumurma Lukas giliu balsu ir priglaudžia mane dar tvirčiau. Aš užsimerkiu ir įkvepiu jo losjono kvapo. Muzika mane persmelkia, jaučiu ją lyg širdies dūžius.

Negaliu prisiminti, kada jaučiausi laimingesnė. Šokame susiglaudę skruostais, o kūdikis spardosi tarp mūsų. Mes turime pasakišką namą ir netrukus būsime multimilijonieriai! Viskas tiesiog tobula.

BEKI BRENDON

KAIP MOKU LOPŠINES (SAVIANALIZĖ)

Merės, Merė, visai priešingai...

Turėjo mažą avinėlį

Ir

Tomas, Tomas, dūdmaišininko sūnus

Nuvyko į Londoną pasižiūrėti

Nukrito nuo tvoros.

Pareikalavo savo dūdelės.

Visi karaliaus arkliai ir trys jos smuikininkai

Negalėjo padėti

O dubuo pabėgo su šaukštu

Mažasis Džekas Horneris

Turėjo dešimt tūkstančių vyrų

Susitiko pagranduką

Mažas liūdnas berniukas...

Pametė savo avis...

Ach, po velnių, nežinau.

Penktas skyrius

Ką gi. Pasakysiu, kuo rengsiuosi pirmajam vizitui pas įžymybių akušerę:

siuvinėtu kaftanu kaip Džemaimos Khan.

nėščiosios džinsais (su tampria guma; paslėpta kišenėse, o ne bjauria juosta per liemenį).

Naujais Elle MacPherson nėščiosios apatiniais (alyvinės spalvos).

Prada sandalais.

Taip apsirengusi atrodau puikiai. Bent jau taip manau. Tikiuosi. Pasitaisau kaftaną ir atmetu atgal plaukus. Stebiu savo atvaizdą veidrodyje. Paskui sumurmu:

— Sveika, Keite. Sveika, Ele. Kaip nuostabu susipažinti. Dėviu jūsų sukurtas kelnes!

Ne. Kelnių geriau neminėti.

Dar kartą atidžiai save apžiūriu, pasipudruoju. Paskui paimu rankinę.

— Lukai, tu pasirengęs? — sušunku.

— Aha, — Lukas iškiša galvą pro kabineto duris, smakru spausdamas telefoną. — Minutėlę palauk, Jenai.

Lukas ranka uždengia mikrofoną.

— Beki, ar man būtina eiti?

— Ką? — žiūriu į jį pasibaisėjusi. — Žinoma, tau būtina eiti su manimi.

Lukas akimis perbėga mano veidą, lyg norėdamas išsamiai įvertinti nuotaiką.

— Jenai, — galiausiai sako. — Čia komplikuotas reikalas.

Jis vėl dingsta kabinete ir ima kalbėti prislopintu balsu.

Komplikuotas? Ką jis nori pasakyti tuo „komplikuotas“? Einame pas akušerę, ir baigta. Pradedu nervingai blaškytis po holą, mintyse repetuodama priekaištus. Ar negali Jenas nors kartą palaukti? Nejaugi visas mūsų gyvenimas turi suktis apie „Arcodas“? Ar tau nesvarbus mūsų kūdikis? Ar aš tau apskritai kada nors buvau svarbi?

Na, gerai. Tos paskutinės frazės gal nesakysiu.

Pagaliau Lukas vėl pasirodo kabineto tarpduryje. Telefono rankose nebėra, jis velkasi striukę.

— Klausyk, Beki... — pradeda jis.

Taip ir žinojau. Jis neis.

— Žinau. Tu niekada nenorėjai pamatyti Venecijos Karter, ar ne? — žodžiai liejasi. — Tu iš anksto prieš ją nusistatęs! Ką gi, gerai! Užsiimk savo reikalais, o aš viena eisiu!

— Beki... — Lukas pakelia ranką. — Aš eisiu su tavimi.

— O! — sakau suminkštėjusi. — Geriau jau eikime. Juk apie dvidešimt minučių kelio.

— Mes važiuosime. — Lukas nulekia atgal į kabinetą, o aš jam iš paskos. — Jenas važiuoja iš viešbučių grupės susirinkimo ir pakeliui užsuks pas mus. Jis mus paims, mudu trumpai pasikalbėsime automobilyje, o paskui eisiu su tavimi.

— Gerai, — sakau patylėjusi. — Puiku.

Iš tikrųjų man tai nepatinka. Negaliu pakęsti Jeno Vilerio. Dabar mažiausiai noriu sėdėti jo automobilyje, bet negaliu to pasakyti Lukui. Jau ir taip tarp manęs ir Arcodas reikalai nekokie.

Tai ne mano kaltė. Džesės. Prieš kelis mėnesius Džesė mane įtraukė į didelę aplinkosaugos protesto akciją prieš juos. Tuo metu dar nežinojau, kad Arcodas yra naujas solidus Luko klientas. Lukas visą šį reikalą pavertė pozityvia reklama, o Arcodas darbuotojai vaizdavo turį puikų humoro jausmą, bet nesu tikra, kad man už tai buvo atleista.

— Nesu iš anksto prieš ją nusistatęs, — priduria Lukas lygindamas kaklaraištį. — Tačiau turiu pasakyti, Beki, kad ta akušerė turės būti ypatinga, kad keistume į ją daktarą Breiną.

— Lukai, tu ją pamilsi, — sakau kantriai. — Žinau, kad pamilsi.

Iš rankinės išsitraukiu telefoną, norėdama patikrinti, ar jis įkrautas. Staiga sustoju kaip įbesta — šį tą pamatau ant Luko stalo. Tai iškarpa iš finansinio laikraščio apie kažin kokį investavimo fondą, o ant puslapio krašto parašyta „Kūdikio fondas?“

Ooo!

— Tai kūdikio pinigus tu planuoji investuoti į laivybą, ar ne, Lukai? — sakau nerūpestingai. — Įdomus sprendimas.

Lukas apstulbsta, o paskui paseka mano žvilgsnį.

— Gal ir planuoju, — atsako jis tokiu pat abejingu tonu. — O gal tai dviguba apgavystė, kad apmulkinčiau šnipinėjančią opoziciją.

— Opozicijai nebūtina šnipinėti, — meiliai nusišypsau. — Ji turi savo nuostabių idėjų. Iš tikrųjų, jei tau reikia patarimų, už nedidelį mokestį galėčiau patarti.

— Gerai, žinoma, — atsako Lukas mandagiai. — Taigi tau gerai sekasi investuoti?

— Puikiausiai. Ačiū. Geriau nė negalėtų sektis.

— Nuostabu. Džiaugiuosi girdėdamas.

— Taip... neseniai fantastiškai investavau į japonų žemės ūkį... — užsispaudžiu burną ranka. — Oi! Per daug pasakiau!

— Taip, Beki. Tu tikrai mane kvailini. — Lukas nusišypso. — Eime?

Išeiname iš pastato ir Lukas palydi mane prie juodo mersedeso limuzino.

— Lukai, — pro langą linkteli Jenas. — Rebeka.

Jenas yra tvirto stoto vyrukas. Jam per keturiasdešimt, kiek pražilę plaukai nukirpti trumpai. Iš tikrųjų Jenas visai gerai atrodo, tik jo oda siaubinga, todėl slepia ją po savaiminio įdegio kremu. Be to, jis naudoja per daug losjono po skutimosi. Kodėl vyrai taip daro?

— Ačiū, kad pavėžėsi, Jenai, — sakau kuo mandagiausiu korporacijos darbuotojo žmonos tonu.

— Man nesunku, — tarsteli Jenas ir nukreipia žvilgsnį į vis didėjantį mano pilvą. — Labai daug pyragėlių valgei, ar ne, Rebeka?

Cha cha cha.

— Panašiai, — atsiliepiu taip maloniai, kaip tik sugebu.

Automobiliui pajudėjus, Jenas iš puodelio siurbteli kavos.

— Tai kiek liko iki didžiosios dienos? — klausia.

— Septyniolika savaičių.

— O ką ketini iki to veikti? Tik nesakyk, kad užsiiminėsi joga. Mano mergina visiškai pamišo dėl jogos, — sako jis Lukui, net neleidęs man atsakyti į klausimą. — Jei paklaustum manęs, pasakyčiau, kad tai visiška nesąmonė.

Pasakysiu atvirai. Pirmiausia joga nėra nesąmonė. Tai būdas nukreipti savo sielą per energines čakras. Ar kažkas panašaus.

Be to, man nereikia jokių specialių laiko leidimo būdų, ačiū.

— Tiesą sakant, Jenai, dirbu vyriausiąja asmenine pirkinių konsultante vienoje prestižinėje Londono parduotuvėje, — informuoju jį. — Taigi jogai man nelieka laiko.

— Parduotuvėje? — jis pasisuka, kad matytų mane. — Kurioje?

Štai ir susimoviau!

— Tai.... tai nauja parduotuvė, — lemenu tyrinėdama nagus.

— Kaip ji vadinasi?

— Ji vadinasi... The Look.

— The Look? — Jenas nusikvatoja ir vos neišverčia savo kavos. — Lukai, kodėl nesakei, kad tavo žmona dirba The Look parduotuvėje? Tai tavo reikalai nekokie, ar ne, Rebeka?

— Viskas ne taip jau blogai, — mandagiai pastebiu.

— Ne taip blogai? Per amžius nėra buvę prastesnės mažmeninės parduotuvės! Tikiuosi, jos akcijų neturi! — jis vėl nusikvatoja. — Kalėdinės premijos, manau, nesitiki?

Šis vyrukas tikrai ima mane nervinti. Vienas dalykas, kai aš piktai kalbu apie The Look parduotuvę, nes tai mano darbdaviai. Tačiau visai kas kita, kai kiti apie ją prastai atsiliepia.

— Tikiuosi, kad galiausiai The Look pradės sektis, — sakau ramiai. — Sutinku, kad pradžia buvo sunki, bet pagrindiniai dalykai klojasi gerai.

— Ką gi, linkiu sėkmės! — linksmas Jeno veidas švyti. — Nori patarimo? Aš dėl visa ko pasiieškočiau kito darbo.

Išspaudusi šypseną, nusigręžiu į langą. Manyje kunkuliuoja pyktis. Dieve, jis elgiasi globėjiškai. Parodysiu jam. Galiausiai The Look ims sektis. Tik reikia... na, parduotuvei reikia pirkėjų. Pradžiai.

Automobilis sustoja prie šaligatvio ir uniformuotas vairuotojas išlipa atidaryti mums durelių.

— Dar kartą ačiū, kad pavėžėjai, Jenai, — sakau mandagiai. — Lukai, susitiksime viduje.

— Aha, — Lukas linkteli ir atsegdamas portfelį susiraukia. — Neturėčiau ilgai užtrukti. Na, Jenai, kas negerai dėl šio plano?

Vairuotojas padeda man išlipti, o abu vyrai pasineria į popierius.

— Ar žinosite, kaip nuo čia nueiti? — vairuotojas ranka mosteli kampo link. — Fenkastlio gatvė kaip tik už kampo. Ten betoniniai stulpeliai, tad negaliu įvažiuoti.

— Nesirūpinkite, puikiausiai nueisiu pėsčia. O, tik automobilyje pamiršau savo rankinę... — įkišu ranką atgal į automobilį. Girdžiu Jeną sakant:

— Lukai, kadangi aš noriu priimti tokį sprendimą, tai jį, po velnių, ir priimsiu.

Mane nustebina jo aštrus tonas. Matau, kaip krūpteli Lukas.

Neįtikėtina. Kuo tas vyrukas save laiko? Jeigu jis verslo ryklys, tai jau gali su kitais žmonėmis elgtis šiurkščiai? Noriu lipti atgal į automobilį ir tiesiai pasakyti, ką apie jį manau.

Tik nesu tikra, kad Lukui tai patiks.

— Netrukus susitiksime, mielasis, — suspaudžiu Luko ranką ir pasiimu rankinę. — Neužtruk.

Vizitui dar truputį per anksti, taigi dar kartą pasidažau lūpas ir pasišukuoju. Paskui einu prie kampo ir pasuku į Fenkastlio gatvę. Maždaug už dvidešimties jardų pamatau įspūdingą tinkuotą pastatą, ant kurio stiklo išgraviruota: „Venecijos Karter holistinio gimdymo centras“. Kitoje gatvės pusėje stovi saujelė fotografų su į duris nukreiptais fotoobjektyvais rankose.

Sustoju lyg įbesta, o širdis ima pašėlusiai plakti. Tai paparacai. Jie spragsi fotoaparatais. Kas jie tokie... ką jie čia...

O, Dieve. Tai nauja Bondo mergina! Ji eina prie pastato, apsivilkusi rausva palaidinuke be petnešėlių, užkritusią ant džinsų, po kuriais akivaizdžiai pūpso pilvukas. Girdžiu, kaip fotografai šūkauja:

— Pasisuk, meilute! Kada turi gimti vaikelis?

Kaip šaunu!

Stengdamasi atrodyti abejinga, nuskubu šaligatviu ir prie durų su ja susiduriu. Fotoaparatai už mūsų vis dar spragsi. Neabejotinai atsirasiu garsenybių žurnale su Bondo mergina.

— Sveika, — sumurmu nerūpestingai, jai spaudžiant durų skambutį. — Mano vardas Beki. Aš taip pat nėščia. Man patinka jūsų palaidinukė!

Ji pažvelgia į mane lyg į kokią silpnaprotę. Paskui, netarusi nė žodžio, pastumia duris.

Ką gi, ji nelabai draugiška. Tiek to, neverta kreipti dėmesio. Bus kitų. Seku paskui ją per plytelėmis išklotą elegantišką holą, o paskui — į didelį kambarį, kuriame stovi alyvinės spalvos kėdės ir registracijos stalas. Ant stalo žiba didelė Jo Malone žvakė.

Eidama paskui Bondo merginą prie registracijos stalo, greitai apžvelgiu kambarį. Dvi džinsus mūvinčios merginos, laisvai galinčios būti supermodeliais, skaito ir rodo viena kitai paveikslėlius. Priešais jas sėdi ašaromis apsipylusi moteris, jau ne pirmą mėnesį nėščia. Vyras laiko ją už rankos ir ramina:

— Mieloji, jei taip labai nori, galime pavadinti kūdikį Aspenu. Nemaniau, kad tu kalbi rimtai.

Aspenas.

Aspenas Brendonas.

Lordas Aspenas Brendonas, Londono grafas.

Hmmm. Kažin.

Baigusi kalbėti su registratore Bondo mergina pasitraukia ir atsisėda kampe.

— Ar galiu kuo padėti? — klausia registratorė manęs.

— Taip, — visa nušvintu, — atėjau pas Veneciją Karter. Aš Rebeka Brendon.

— Ponia Brendon, sėskite. Panelė Karter jus tuoj priims. — Registratorė nusišypso ir paduoda man brošiūrą. — Štai šiek tiek pradinės informacijos. Beje, vaišinkitės žolelių arbata.

— Ačiū!

Paėmusi brošiūrą atsisėdu priešais supermodelius. Per garsiakalbius skamba švelni skudučių muzika, o stenduose kabo naujagimių ir jų mamų nuotraukos. Tvyro rami ir puiki atmosfera. Šis laukiamasis per milijonus mylių nutolęs nuo nuobodaus pono Breino laukiamojo su plastikinėmis kėdėmis, siaubingu kilimu ir plakatais apie folio rūgštį.

Lukas bus sužavėtas. Žinojau, kad tai teisingas sprendimas! Laiminga vartau brošiūrą, kartkartėmis perskaitydama antraštes. Gimdymas vandenyje... Refleksoterapinis gimdymas... Gimdymas su hipnoze...

Gal gimdysiu su hipnoze. Kad ir kas tai būtų.

Kai apžiūrinėju paveikslėlį su mergina, didelėje sūkurinėje vonioje laikančia kūdikį, mane pakviečia registratorė:

— Ponia Brendon? Venecija jūsų laukia.

— Ach! — padedu brošiūrą ir susirūpinusi pažvelgiu į laikrodį. — Mano vyro dar nėra. Jis dar užtruks keletą minučių...

— Nesirūpinkite, — nusišypso ji. — Kai tik jis pasirodys, būtinai pas jus atsiųsiu. — Prašau, eikime čia.

Einu paskui registratorę kilimu išklotu koridoriumi. Ant sienų — įžymių mamų nuotraukos. Jos sėdi lovose su savo naujagimiais. Eidama negaliu nesigręžioti. Man tikrai reikia pagalvoti, ką rengsiuosi per gimdymą. Gal patarimo reikėtų paklausti Venecijos Karter?

Kai prieiname kremine spalva dažytas duris, registratorė du kartus į jas pabeldžia ir tik tada atidaro duris.

— Venecija, atėjo ponia Brendon.

— Ponia Brendon! — prie manęs su ištiesta ranka eina stulbinamo grožio moteris ilgais ryškiai raudonais plaukais. — Sveika atvykusi į Holistinį gimdymo centrą.

— Sveiki! — nušvintu. — Vadinkite mane Beki.

Oho! Venecija Karter atrodo lyg kino žvaigždė! Ji daug jaunesnė ir lieknesnė nei tikėjausi. Apsivilkusi prigludusiu Armani kelnių kostiumu ir akinamai baltais marškiniais, o jos plaukus prilaiko vėžlio šarvo lankelis.

— Džiaugiuosi galėdama su tavimi susipažinti, Beki, — sako ji melodingu sidabriniu balsu lyg geroji šiaurės fėja. — Sėsk ir mes maloniai paplepėsime.

Sėsdamasi atkreipiu dėmesį, kad Venecija dėvi kokybišką Chanel liemenėlę, o jos kaklą puošia sidabrinė grandinėlė ir fantastiškas geltonas topazas.

— Noriu padėkoti, kad radote man laiko, nors mano nėštumas jau tokios vėlyvos stadijos, — išberiu paskubomis ir paduodu jai savo medicininę kortelę. — Tikrai labai vertinu. Ir man labai patinka jūsų batai.

— Ačiū! — nusišypso ji. — Na, tai pažiūrėkime į jūsų kortelę. Nėštumas dvidešimt trijų savaičių... pirmas vaikas... — Venecijos Karter pirštas, papuoštas dailiu manikiūru, varto pono Breino užrašus. — Ar turėjote kokių nors bėdų dėl nėštumo? Ar savo gydytoją palikote dėl kokios nors priežasties?

— Tiesiog norėjau holistinio požiūrio, — sakau ir uoliai pasilenkiu į priekį. — Paskaičiau jūsų brošiūrėlę ir manau, kad visi jūsų gydymo metodai tiesiog nuostabūs.

— Gydymo? — ji susirūpinusi suraukia antakius.

— Norėjau pasakyti gimdymo, — vikriai pasitaisau.

— Na, gerai, — Venecija Karter iš stalčiaus ištraukia kreminį aplankalą, paima sidabro spalvos rašiklį ir ant viršelio kursyvu užrašo Rebeka Brendon. — Dar turite pakankamai daug laiko nuspręsti, kokio gimdymo norėtumėte. Tačiau pirmiausia leiskite truputį daugiau apie jus sužinoti. Kaip supratau, esate ištekėjusi?

— Taip, — linkteliu.

— Jūsų vyras, ponas Brendonas, šiandien čia ateis?

— Turėtų ateiti, — atsiprašydama pliaukšteliu liežuviu. — Automobilyje jis turi trumputį dalykinį susitikimą, bet netrukus ateis.

— Puiku, — Venecija Karter pakelia galvą ir nusišypso. Jos dantys tobulai balti. — Neabejoju, kad jūsų vyras be galo džiaugiasi būsimu kūdikiu.

— Taip, žinoma!

Jau ketinu papasakoti jai apie ultragarso tyrimą, bet atsiveria durys.

— Atėjo ponas Brendonas, — praneša registratorė ir į kabinetą įžengia Lukas tardamas:

— Atsiprašau, atsiprašau, žinau, kad vėluoju...

— Galų gale, Lukai! — sakau. — Ateik ir susipažink su panele Karter.

— Prašau! — daktarė vėl nusijuokia. — Vadinkite mane Venecija. Visi taip vadina...

— Venecija? — Lukas sustingsta ir spokso į Veneciją, lyg negalėtų patikėti savo akimis. — Venecija? Ar tai tu?

Venecija Karter išsižioja.

— Lukai? — sako ji. — Lukai Brendonai?

— Ar jūs pažįstami? — klausiu nustebusi.

Akimirką abu tyli.

— Kartu mokėmės Kembridže, — galiausiai paaiškina Lukas. — Prieš daugelį metų. Bet... — jis pasitrina kaktą. — Venecija Karter. Tu ištekėjai?

— Tiesiog oficialiai pasikeičiau pavardę, — aiškina Venecija liūdnai šypsodamasi. — Ar tu taip nepasielgtum?

— Kokia buvo jūsų ankstesnė pavardė? — klausiu mandagiai, bet nepanašu, kad kas nors mane girdi.

— Kiek metų mes nesimatėme? — Lukas vis dar atrodo priblokštas.

— Labai daug. Akivaizdžiai per daug, — ji ranka perbraukia plaukus ir raudonos sruogos tvarkingai sugula. — Ar tu sutinki ką nors iš mūsų senosios šutvės? Pavyzdžiui, Džonataną? Arba Metju?

— Ne. Ne, ryšiai nutrūko. — Lukas gūžteli pečiais. — O tu?

— Kai gyvenau Jungtinėse Amerikos Valstijose, su kai kuriais bendravau. Dabar, kai grįžau į Londoną, retkarčiais susitinkame, jei galime...

Ją nutraukia pypsėjimas kišenėje. Venecija Karter ištraukia pranešimų gaviklį ir jį išjungia.

— Atsiprašau, man reikia paskambinti. Einu į gretimą kabinetą.

Jai dingus, žvilgteliu į Luką. Jo veidas šviečia lyg kalėdinė eglutė.

— Tu pažįsti Veneciją? — klausiu. — Tai nuostabu!

— Taip manai? — Jis purto galvą negalėdamas patikėti. — Ji buvo viena iš mūsų šutvės Kembridže. Tik jos pavardė tada buvo Venecija Graim.

— Graim?5 — negaliu susilaikyti nekikenusi.

— Ne pati geriausia pavardė gydytojai, — nusišypso jis. — Nesistebiu, kad ją pasikeitė.

— Tu artimai pažinojai Veneciją?

— Mokėmės tame pačiame koledže. — Lukas linkteli galvą. — Venecija visada buvo neįtikėtinai gabi. Nepaprastai talentinga. Žinojau, kad gyvenime jai pasiseks... — jis nutyla, nes atsidaro durys ir grįžta Venecija.

— Atsiprašau, — sako ji. Tada nueina ir atsisėda ant savo stalo, grakščiai užmesdama koją ant kojos. — Kuo mes baigėme?

— Kaip tik sakiau Lukui, koks įdomus sutapimas! Tai, kad jūs pažįstami.

— Argi nekeista? — ji nusijuokia sidabriniu juoku. — Iš šimtų pacienčių, ateinančių pas mane, dar nepasitaikė nė vienos, kuri būtų ištekėjusi už mano buvusio kavalieriaus!

Mano šypsena sustingsta veide.

Buvęs kavalierius?

— Kaip tik mėginau prisiminti, kaip ilgai mes draugavome, Lukai, — priduria ji. — Metus?

Jie susitikinėjo metus?

— Neprisimenu, — nerūpestingai atsako Lukas. — Viskas buvo taip seniai.

Palauk. Tiesiog minutę palauk. Atsuk viską atgal. Atrodo, kažką praleidau.

Venecija Karter Kembridže buvo Luko panelė? Bet... jis jos neminėjo. Apie Veneciją nesu nė karto girdėjusi.

Noriu pasakyti... tai nėra svarbu ar panašiai. Kodėl turėtų būti svarbu? Juk nesu iš tų, kurios nuolat galvoja apie savo vyro buvusiąsias. Iš prigimties esu visiškai nepavydi. Tikriausiai niekada apie tai net nekalbėsiu.

Arba gal kartais, tiesiog atsitiktinai apie tai užsiminsiu.

— Brangusis, nepamenu, kad kada nors būtum minėjęs Veneciją, — sakau Lukui ir nusijuokiu. — Argi ne keista?

— Nesijaudinkite, Rebeka, — Venecija pasilenkia prie manęs. — Puikiai žinau, kad niekada nebuvau Luko gyvenimo meilė.

Jaučiu, kaip manyje plečiasi džiaugsmas.

— Gerai, — sakau stengdamasi atrodyti rami, — gerai...

— Ji buvo Saša de Bonevilė, — priduria Venecija.

Kas? Kas?

Luko gyvenimo meilė nebuvo jokia Saša de Bonevilė! Ji esu aš! Jo žmona.

— Žinoma, neskaitant jūsų, Beki! — sušunka ji ir atsiprašomai juokiasi. — Kalbėjau apie senus laikus, Braunų šutvės laikus. Na, — Venecija atmeta atgal savo žvilgančius plaukus ir vėl paima rašiklį, — grįžkime prie gimdymo!

— Gerai, — sakau atgaudama savitvardą, — galvojau apie gimdymą vandenyje su lotoso žiedais...

— Beje, Lukai, kurį vakarą tau reikėtų atlėkti, — nutraukia mane Venecija, — susitikti su keliais senų laikų draugais.

— Labai norėčiau! — sako Lukas. — Mums labai patiktų, ar ne, Beki?

— Taip, — pritariu patylėjusi, — pasakiška idėja.

— Atsiprašau, kad jus nutraukiau, Beki, — nusišypso Venecija man. — Tęskite. Kalbėjote apie gimdymą vandenyje, ar ne?

Venecijos kabinete užtrunkame dar kokias dvidešimt penkias minutes, kalbamės apie vitaminus, kraujo tyrimus ir daugybę kitų dalykų. Betgi, tiesą sakant, negaliu susikaupti.

Mėginu, bet į galvą lenda visokios mintys. Pavyzdžiui, matau Luką ir Veneciją apsirengusius Kembridžo studentų uniformomis ir aistringai besibučiuojančius valtyje (ar tikrai galvoju apie valtį? O gal apie gondolą? Bet kuriuo atveju tai laivelis su stiebu.)

O paskui įsivaizduoju jo rankas, glostančias ilgus rausvai rudus Venecijos plaukus. Ir girdžiu Luką šnibždantį: „Venecija, aš tave myliu.“

Kaip kvaila. Galiu lažintis, kad Lukas niekada nesakė jai, kad myli. Lažinuosi iš tūkstančio svarų sterlingų.

— Beki?

— A? — Atsitokėjusi suprantu, kad vizitas baigtas. Abu, Venecija ir Lukas, jau atsistoję laukia manęs.

— Tai jūs apsispręsite dėl gimdymo, ar ne, Beki?

— Būtinai!

— Nieko pernelyg sudėtingo! — nusišypso ji. — Tik noriu žinoti, kaip jūs įsivaizduojate gimdymą. O tau, Lukai, aš paskambinsiu. Neabejoju, kad bus norinčiųjų su tavimi susitikti.

— Puiku! — Luko veidas švyti, kai bučiuoja ją į abu skruostus.

Durys užsiveria ir mes jau žingsniuojame koridoriumi atgal.

Mąstau, ką galvoja Lukas.

Netgi nelabai žinau, ką pati galvoju.

— Ką gi, — galiausiai prabyla Lukas, — labai įdomu. Labai, labai įdomu.

— Hmmm... taip!

— Beki, — Lukas sustoja kaip įbestas, — noriu atsiprašyti. Tu buvai teisi, o aš klydau. — Jis purto galvą. — Atsiprašau, kad užsispyriau ir nenorėjau čia eiti. Tu teisi. Buvau iš anksto nusistatęs ir kvailas. Tu priėmei visiškai teisingą sprendimą.

— Tiesa, — linkteliu keletą kartų. — Tai... tai tu manai, kad galiu lankytis pas Veneciją?

— Žinoma! — Lukas nustebęs nusijuokia. — Ar tu nebenori? Argi tai ne tavo besipildanti svajonė?

— Na... taip, — atsakau į vis mažesnius kvadratėlius lankstydama brošiūrėlę „Alternatyvūs nuskausminimo būdai“. — Žinoma.

— Mieloji. Brangioji. — Luko veide pasirodo susirūpinimo užuomina. — Jeigu tu jauti kokią nors grėsmę dėl mano buvusio romano su Venecija, leisk užtikrinti tave...

— Grėsmę? — nutraukiu jį linksmai. — Nebūk juokingas! Grėsmės aš nejaučiu.

Iš tikrųjų gal truputį ir jaučiu. Bet kaip galėčiau pasakyti Lukui?

— Kaip gerai, kad jūs vis dar čia! — koridoriuje suskamba sidabrinis Venecijos balsas, o atsigręžusi pamatau ją artėjančią su bloknotu rankose. — Prieš išeidami turite pasiimti pasveikinimo paketą su įvairiausiomis gėrybėmis, Beki! Ir dar noriu pasakyti vieną dalyką...

— Venecija, — Lukas nutraukia jos tiradą, — būsiu atviras. Mes kaip tik aptarinėjome mudviejų romaną. Nesu tikras, kad Beki dėl to gerai jaučiasi.

Lukas paima mane už rankos, ir aš džiaugsmingai ją suspaudžiu.

Venecija iškvepia orą ir linkteli.

— Žinoma, — sako ji. — Beki, visiškai jus suprantu. Jeigu nepatogiai jaučiatės, turite apsvarstyti galimybę ieškoti pagalbos kitur. Aš neįsižeisiu! — Venecija draugiškai nusišypso. — Viskas, ką galiu pasakyti... esu profesionalė. Jei pasirinksite mane, padėsiu patirti patį nuostabiausią gimdymą. Tačiau jeigu jūs iš tikrųjų susirūpinusi... — jos akys blyksteli. — Aš turiu vaikiną!

— Nesirūpinkite! Nesijaučiu jau tokia nesaugi! — atsakau ir kartu su ja linksmai juokiuosi.

Ji turi vaikiną! Viskas gerai!

Nesuprantu, kaip galėjau galvoti kitaip. Dieve, dėl to nėštumo darausi paranojiška.

— Taigi, — sako Venecija Karter, — eikite, abu viską apgalvokite, o paskui paskambinsite, juk mano telefono numerį turite...

— Man nereikia galvoti, — sakau nušvitusi. — Tik pasakykite, kur tie skanėstų maišeliai!

KENETAS PRENDERGASTAS

Prendergast de Witt Connell

Finansų patarėjai

Forvardo namai

394 Hai Holbornas, Londonas WCIV 7EX

Poniai R. Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. rugpjūčio 24 d.

Mieloji ponia Brendon,

ačiū už laišką. Žinau apie Jūsų su vyru susitarimą dėl finansinių investirijų. Užtikrinu, kad neatskleisiu jam jokių Jūsų finansinių operacijų, „neparduosiu jų kaip rusų šnipas“.

Atsakydamas į Jūsų klausimą, galiu patarti, kad siekiant kūdikio gerovės geriausia būtų investuoti į auksą. Pastaraisiais metais investicijos į auksą buvo pelningos, mano manymu, kurį laiką tokios ir liks.

Nuoširdžiai Jūsų

Kenetas Prendergastas,

šeimos investicijų specialistas

Šeštas skyrius

Dieve, darbas man varo depresiją.

Praėjo diena po vizito pas Veneciją Karter. Sėdžiu asmeninio apsipirkimo skyriuje prie užsakymų priėmimo stalelio. Džezminė, mano bendradarbė, sudribusi ant sofos. Mūsų užsakymų priėmimo knygoje nieko neįrašyta, telefonas tyli, o parduotuvėje tuščiau nei visada. Apsidairau. Nė vieno kliento. Vienintelis vaikščiojantis aplink žmogus yra apsaugininkas Lenas. Atrodo, jis nuobodžiauja ne mažiau už mus.

Kai prisimenu, kaip viskas atrodė Barneys parduotuvėje Niujorke, kuri aidėjo nuo žmonių balsų, o šie pirkdavo tūkstančius dolerių kainuojančias sukneles, ir palyginu su šia parduotuve... Viskas, ką pardaviau šią savaitę, tebuvo pora tinklinių kojinių ir nemadingas lietpaltis. Ši parduotuvė — tikra katastrofa. O atsidarė ji tik prieš dešimt savaičių.

Parduotuvę remia galingas magnatas Džordžas Lašlas. Ji turėjo būti pasakiška visada pilna žmonių aukšto lygio parduotuvė, viliojanti klientus iš Selfridges ir Harvey. Tačiau nuo pat pirmos dienos viskas buvo pasmerkta nesėkmei. Parduotuvė iškart tapo nacionaliniu pajuokos objektu.

Pirmiausia sudegė prekių sandėlis, tad teko atidėti parduotuvės atidarymą. Paskui nuo lubų nukrito šviestuvas ir sukrėtė kosmetikos konsultantei smegenis, kaip tik tuo metu, kai ji pristatinėjo dekoratyviąją kosmetiką. Po to kilo legionierių ligos epidemijos pavojus ir mus visas penkioms dienoms išsiuntė namo. Vėliau paaiškėjo, kad tai netikras pavojus, bet žala jau buvo padaryta. Visuose laikraščiuose pasirodė straipsniai, esą The Look parduotuvė yra prakeikta. Taip pat paveikslėliai, vaizduojantys griūvančius pirkėjus ir ant jų krintančius pastato gabalus. (Tie paveikslėliai iš tikrųjų buvo juokingi, bet neturėjome teisės taip sakyti.)

Kai parduotuvė buvo vėl atidaryta, buvę klientai negrįžo. Atrodė, visi mano, kad parduotuvė vis dar uždaryta arba kad joje galima užsikrėsti, ar panašiai. Laikraštis Daily World, tikras Džordžo Lašlo priešas, nesiliauja slapta siųsti fotografų, kad šie fotografuotų tuščią parduotuvę, o paskui laikraštyje pasirodo nuotraukos, rėkiančios tokiomis antraštėmis: VIS DAR TUŠČIA! arba KIEK TĘSIS ŠI NESĄMONĖ? Sklinda gandas, esą jei reikalai nedelsiant nepasitaisys, parduotuvė bus uždaryta.

Liūdnai atsidususi, Džezminė atverčia kitą puslapį ir skaito horoskopus. Yra dar viena bėda: kai verslas taip nesiseka, labai sunku išlaikyti personalo motyvaciją. (Mano personalas yra Džezminė.) Prieš imdamasi šio darbo, perskaičiau keletą Luko knygų, kaip būti geru bosu. Joje rašoma, kad kai reikalai klostosi prastai, savo komandos nariams būtina sakyti komplimentus.

Jau pagyriau Džezminės plaukus, batus ir rankinę. Tiesą sakant, nebežinau, kokių komplimentų dar galėčiau pasakyti.

— Man patinka tavo... antakiai, Džezminė! — sakau linksmai. — Kur juos tvarkaisi?

Džezminė pažvelgia į mane taip, lyg būčiau jai pasiūliusi suvalgyti banginiuką, ir atsiliepia:

— Nesakysiu!

— Kodėl?

— Tai mano paslaptis. Jei pasakysiu, ir tu ten nueisi, o tada taip pat atrodysi.

Džezminė yra labai liesa, su išblukintomis plaukų sruogomis, auskariuku nosyje, o jos akys skirtingų spalvų — viena mėlyna, kita žalia. Labiau skirtis nuo manęs ji negalėtų, net jei labai pasistengtų.

— Tikrai neatrodysiu tokia kaip tu! — švelniai paprieštarauju. — Tik mano antakiai bus gražūs! Nagi, pasakyk.

— Nee, — ji papurto galvą. — Jokiu būdu.

Mane užlieja nusivylimas.

— Kai tu manęs klausei, kur darausi šukuoseną, juk pasakiau, — primenu jai. — Daviau tau kortelę ir rekomendavau geriausią stilistę, be to, pasirūpinau 10% nuolaida pirmam kirpimui. Prisimeni?

Džezminė gūžteli pečiais ir sako:

— Plaukai kas kita.

— O čia tik antakiai! Jie juk ne taip svarbu!

— Tai tu taip manai.

O, dėl Dievo meilės! Jau ketinu pasakyti, kad man visai nerūpi, kur ji tvarko savo kvailus antakius (o tai melas, nes tik apie juos ir dabar galvoju), bet išgirstu žingsnius. Didelius, sunkius vadovybės žingsnius.

Heat žurnalą Džezminė skubiai pakiša po megztinių krūva, o aš apsimetu taisanti manekeno šaliką. Po akimirkos iš už kampo pasirodo rinkodaros direktorius Erikas Vilmotas su prašmatniai apsirengusiais vyrukais, kurių niekada anksčiau nemačiau.

— Štai čia asmeninio apsipirkimo skyrius, — apsimestinai linksmai sako jis. — Konsultantė Rebeka anksčiau dirbo Niujorko Barneys parduotuvėje! Rebeka, susipažinkite su Klaivu ir Grehemu iš First Results konsultavimo firmos. Jie atvyko pasiūlyti naujų idėjų, — jis priverstinai nusišypso. Erikas rinkodaros direktoriumi buvo paskirtas tik praėjusią savaitę, kai atsistatydino ankstesnis direktorius. Neatrodo, kad jis labai žavėtųsi savo naujomis pareigomis.

— Daugybę dienų neturėjome jokių klientų, — bespalviu balsu sako Džezminė. — Čia kaip morge.

Eriko šypsena dar labiau įsitempia.

— Tuščias morgas, be numirėlių, — patikslina ji. — Dar negyvesnis nei tikras morgas, nes tikrame morge...

— Apie padėtį mes visi žinome, Džezmine, — skubiai nutraukia ją Erikas. — Mums reikia sprendimų.

— Kaip įtikiname žmones atverti mūsų parduotuvės duris? — kreipiasi vienas iš vyrukų į manekeną. — Štai koks klausimas.

— Kaip išlaikome jų lojalumą, — mąsliai įsiterpia antrasis.

Dėl Dievo meilės. Manau, pati galėčiau būti konsultantė, jei viskas, ką reikia daryti, yra vilkėti gražų kostiumą ir klausti akivaizdžių dalykų.

— Koks jūsų unikalus pardavimo bruožas? — priduria pirmasis konsultantas.

— Tokio nėra, — aiškinu daugiau negalėdama sulaikyti liežuvio už dantų. — Pas mus parduodami tokie pat daiktai kaip ir kitur. Tik pas mus dar galima susirgti arba gauti į galvą. Mums reikia ko nors išskirtinio!

Visi trys vyrai nustebę žiūri į mane.

— Tai, kad visuomenė jaučia pavojų, manau, mums yra didžiausias iššūkis, — raukydamasis sako pirmasis konsultantas. — Negatyviam įvaizdžiui turime priešpastatyti pozityvų, sveiką įvaizdį.

Jis visiškai nesuprato, ką pasakiau.

— Tai nesvarbu! — nutraukiu jį. — Jeigu pardavinėtume ką nors išskirtinio, ką nors, ko žmonės tikrai nori, jie ateitų į parduotuvę. Pavyzdžiui, kai gyvenau Niujorke, kartą nuėjau į pavyzdžių išpardavimą. Ant parduotuvės kabėjo įspėjimai: NEIKITE Į VIDŲ! NESAUGU! Tačiau vis tiek įėjau, nes buvau girdėjusi, kad ten Jimmy Choos prekėms taikoma 80 procentų nuolaida.

— O ar taip buvo iš tikrųjų? — pasiteirauja Džezminė.

— Ne, — sakau apgailestaudama. — Viskas jau buvo parduota. Užtat radau pasakišką Gucci lietpaltį už septyniasdešimt dolerių!

— Į pavojingą pastatą jūs ėjote dėl poros batų? — išvertęs akis į mane spokso Erikas.

Manau, kad jam nepavyks ilgai išsilaikyti naujose pareigose.

— Žinoma! Ir dar koks šimtas kitų merginų. Jeigu tik The Look parduotuvėje turėtume ką nors pasakiško ir išskirtinio, jos atlėktų čia žaibo greičiu! Net jeigu stogas kėsintųsi įgriūti! Tiesiog reikia pasiūlyti madingo dizainerio prekių.

Tą idėją brandinau jau kurį laiką. Praėjusią savaitę net mėginau apie tai pasikalbėti su pagrindine mūsų pirkėja Brajana. Tačiau ji tik linktelėjo galva ir paprašė atnešti Dolce diamante aštunto dydžio suknelę, nes jos raudona Versace suknutė kiek per ankšta per užpakalį.

Vienas Dievas težino, kaip Brajana gavo darbą. Na, tiesą sakant, tą žino visi — juk ji yra Džordžo Lašlo žmona, o anksčiau buvo modelis. Atsidarius The Look parduotuvei, spaudoje buvo rašoma, kad ji puikiausiai atitinka pagrindinės pirkėjos kriterijus, kadangi pažįsta mados pasaulį iš vidaus. Deja, ten nebuvo parašyta, kad „ji neturi nė vienos smegenų ląstelės“.

„Pasirinkimas... dizaineris...“ — pirmasis konsultantas užsirašo šiuos žodžius užrašų knygelėje.

— Mums reikėtų pasikalbėti apie tai su Brajana. Ji turi vertingų ryšių.

— Manau, kad šiuo metu ji atostogauja, — sako Erikas. — Su ponu Lašlu.

— Tada, kai grįš. Mes pateiksime šią idėją. — Konsultantas garsiai užverčia knygelę. — Eime toliau.

Visi trys dideliais žingsniais keliauja toliau. Tik kai jie dingsta už kampo, pasiduodu nepasitenkinimo ir nusivylimo priepuoliui.

— Kas nutiko? — klausia Džezminė, vėl sudribusi ant sofos ir kažkam telefonu rašydama žinutę.

— Jie nieko nesugebės padaryti! Brajana negrįš dar daugybę savaičių, be to, ji beviltiška. Jie tik rengs susirinkimus ir pliurps, o parduotuvė per tą laiką bankrutuos.

— Koks tau skirtumas? — Džezminė abejingai gūžteli pečiais.

Kaip ji taip gali? Stebėti žlungantį verslą ir nieko nedaryti.

— Man rūpi todėl... todėl, kad čia dirbu! Ši parduotuvė galėtų būti mėgstama!

— Pažvelk tikrovei į akis, Beki. Joks dizaineris niekada nenorės čia demonstruoti savo kolekcijų.

— Brajana galėtų paprašyti... — protestuoju, — juk ji dirbo su Kalvinu Kleinu, Versace... Tomu Fordu... juk galėtų kurį nors įkalbėti, ar ne? Dieve, jeigu tik aš turėčiau draugą įžymų dizainerį.

Staiga vidury tirados nutylu.

Palauk. Kodėl apie tai anksčiau nepagalvojau?

— Ką? — Džezminė pakelia akis.

— Pažįstu dizainerį, — sakau. — Pažįstu Denį Kovicą.

— Tu pažįsti Denį Kovicą? — skeptiškai klausia Džezminė. — Ar esi turėjusi su juo reikalų?

— Tikrai jį pažįstu! Niujorke jis gyveno virš manęs. Kūrė man vestuvinę suknelę, — neištveriu nepasigyrusi.

Kaip nuostabu turėti įžymų draugą. Pažinojau Denį, kai jis dar buvo niekas. Tiksliau, aš ir padėjau jam prasimušti. O dabar jis jau demonstruoja savo kolekcijas tarptautiniu mastu. Jo drabužių modeliai spausdinami Vogue žurnale, o jo suknelės dėvimos per „Oskarų“ teikimo ceremoniją. Skyrelyje „Kasdieninė moterų apranga“ buvo spausdinamas interviu apie jo naujausią kolekciją, kuri, kaip pats sakė, yra šiuolaikinės civilizacijos sugedimo interpretacija.

Netikiu nė vienu to interviu žodžiu. Tai buvo kažkas, ką jis sukurpė paskutiniu momentu, baltais siūlais susiūta, o kažkas kitas sujungė viską į visumą.

Bet vis tik. Išskirtinė Denio Kovico kolekcija būtų puiki reklama. Reikėjo anksčiau apie tai pagalvoti.

— Jeigu tikrai pažįsti Denį Kovicą, paskambink jam, — meta iššūkį Džezminė. — Tučtuojau.

Ji netiki manimi?

— Gerai, paskambinsiu, — išsitraukiu telefoną, surandu Denio mobiliojo telefono numerį ir jį surenku.

Tiesą sakant, labai seniai kalbėjau su Deniu. Tačiau Niujorke mudu patyrėme tiek daug nuotykių, kad ryšys tarp mūsų visada išliks. Kurį laiką laukiu, bet niekas neatsiliepia, ragelyje girdėti tik pypsėjimas. Gal jis pametė telefoną, pakeitė numerį ar kas nors panašaus.

— Kas atsitiko? — Džezminė nekaltai kilsteli antakius.

— Jo mobilusis telefonas neveikia, — šaltai atsiliepiu. — Paskambinsiu jam į biurą. — Paskambinusi į tarptautinį informacijos biurą, gaunu Denio Kovico įmonės telefoną ir surenku numerį. Dabar Niujorke pusė dešimtos ryto, taigi maža vilties, kad Denis atsikėlęs, nebent visą naktį nemiegojo. Tačiau galiu palikti jam žinutę.

— Denio Kovico įmonė, — atsiliepia vyriškas balsas. — Kuo galiu padėti?

— O, sveiki! — sakau. — Skambina Beki Brendon, mergautine pavarde Blumvud. Norėčiau pasikalbėti su Deniu Kovicu.

— Prašau, nepadėkite ragelio, — mandagiai sako balsas. Keletą minučių groja repo muzika, o paskui žvalus moters balsas sako:

— Sveiki atvykę į Denio Kovico gerbėjų klubą! Jei norite sužinoti apie narystę, paspauskite vienetą.

O, dėl Dievo meilės. Padedu ragelį ir vėl iš naujo renku pagrindinį numerį.

— Denio Kovico įmonė. Kuo galiu padėti?

— Sveiki, aš esu labai artima Denio draugė iš senų laikų, — sakau trumpai. — Prašyčiau sujungti su jo asmenine sekretore.

Ausyje vėl bumpsi repas, paskui pasigirsta moters balsas:

— Denio Kovico privatus biuras, Kerolė klauso. Kuo galiu padėti?

— Sveika, Kerole! — sakau kuo draugiškiausiai. — Esu sena Denio draugė. Mėginau susisiekti su juo mobiliuoju telefonu, bet nepavyko. Ar galėtumėte su juo sujungti? Arba gal galiu palikti pranešimą?

— Jūsų pavardė? — abejingai klausia Kerolė.

— Beki Brendon. Mergautinė pavardė Blumvud.

— Ar jis žinos, dėl ko skambinate?

— Taip! Mes draugai!

— Ką gi, perduosiu jūsų žinutę ponui Kovicui...

Staiga fone išgirstu pažįstamą balsą. Jis sako: „Man reikia dietinės kolos, gerai?“

Tai Denis!

— Tai jis, ar ne? — sušunku. — Ką tik girdėjau jo balsą! Gal galėtumėte su juo sujungti? Tiesą sakant, noriu tik trumpai...

— Ponas Kovicas susirinkime, — sako Kerolė. — Būtinai perduosiu jam žinutę, panele Brum. Ačiū už skambutį.

Telefone tyla.

Karščiuodamasi išjungiu telefoną. Nieko ji neperduos. Juk ji net nepaklausė mano telefono numerio!

— Taigi, — sako Džezminė, stebėjusi visą procesą. — Jūs artimi draugai, ar ne?

— Taip, artimu — piktai atsakau.

Puiku. Reikia pagalvoti. Juk turi būti koks nors būdas su juo susisiekti. Tiesiog turi būti...

Palauk minutėlę.

Reikia paskambinti į tarptautinį informacijos biurą ir sužinoti jo namų telefoną.

— Sveiki, — sakau operatorei, — pavardė Kovicas, adresas Epl Bėjaus namai, Fevju Roudas, Fokstonas, Konektikutas. Jeigu galėtumėte mane iš karto sujungti...

Po kelių minučių atsiliepia balsas:

— Alio?

— Labas, ponia Kovic! — sakau savo žavingiausiu balsu. — Tai Beki. Beki Blumvud. Prisimenate mane?

Denio mama man visada patiko. Mes paplepame kaip senais gerais laikais. Ji klausinėja manęs apie būsimą kūdikį, o aš — apie jos apdovanojimus laimintį sodą. Pokalbis baigiasi tuo, kad ji išsako audringą pasipiktinimą dėl to, kaip su manimi elgėsi Denio darbuotojai. Juk būtent aš pristačiau Denio darbus Barneys (beje, pati tą priminiau). Galiausiai paprašiau, kad Denis būtinai man paskambintų.

Ir tiksliai maždaug po dviejų minučių suskamba mano telefonas.

— Sveika, Beki! Mama sako, kad skambinai?

— Denis! — Metu triumfuojamą žvilgsnį į Džezminę. — O Dieve, šimtas metų! Kaip laikaisi?

— Puikiai! Išskyrus tai, kad mama man atskaitė baisų pamokslą. „Nesiliauk vertinti savo draugų, jaunuoli“, — sakė ji, o aš: „Apie ką čia kalbi?“ O ji...

— Tavo sekretorės niekaip neleido su tavimi pasikalbėti, — aiškinu. — Jos galvojo, kad esu tavo gerbėja. Ar persekiotoja, ar panašiai.

— Mane iš tikrųjų persekioja. — Denio balse girdėti pasididžiavimas. — Šiuo metu mane persekioja du, ir abiejų vardai Džošua. Argi tai ne beprotiška?

— Oho!

Iš tikrųjų labai nustembu, nors žinau, kad neturėčiau to parodyti.

— Tai ką tu veiki dabar?

— Truputį dirbu prie savo kolekcijos, — sako jis labai sklandžiai. — Iš naujo interpretuoju Tolimųjų Rytų stilių. Šiuo metu koncepcijos stadija. Tyrinėju įtaką ir panašiai.

Manęs jis neapgaus.

„Tyrinėju įtaką“ reiškia „Atostogauju ir drybsau paplūdimy“.

— Na, aš čia svarsčiau, — sakau skubiai, — ar negalėtum padaryti man didžiulės paslaugos? Gal galėtum pademonstruoti savo darbus parduotuvėje Londone, kurioje aš dirbu? Arba bent jau kokį vieną išskirtinį drabužį?

— Aha, — sako jis ir girdžiu, kaip atidaro skardinę. — Žinoma. Kada?

Cha! Žinojau, kad jis pasakys taip.

— Na... greitai? — laikau špygą. — Per keletą artimiausių savaičių? Galėtum aplankyti Londoną. Puikiai pasilinksmintume!

— Beki, nežinau... — Denis nutyla ir atsigeria. Įsivaizduoju jį kokiame nors moderniame kompiuterizuotame namų biure, išsidrėbusį kėdėje, dėvintį įprastus senus džinsus. — Esu suplanavęs kelionę į Tolimuosius Rytus...

— Prieš keletą dienų gatvėje mačiau Džudą Lou, — nerūpestingai priduriu. — Jis gyvena netoliese.

Tyla.

— Na, gal ir galėčiau užšokti į Londoną, — pagaliau sako Denis. — Londonas juk pakeliui į Tailandą?

Taip! Aš dabar labai GERBIAMA.

Likusią dienos dalį Džezminė beveik nieko neprataria, tik retkarčiais meta į mane pagarbios baimės kupiną žvilgsnį. O Erikui tikrai padarė įspūdį, kad ėmiausi vykdyti projektą.

Jeigu tik turėtume keletą klientų, šis darbas nebūtų toks jau blogas. Jeigu į viską pažvelgčiau iš teigiamos pusės, suvokčiau, kad puiku darbo metu turėti laiko paskaityti naują žurnalo Nėštumas numerį.

— Ei, tavo rankinėje skamba telefonas, — sako Džezminė, atėjusi iš registracijos skyriaus. — Beje, jis skamba visą dieną.

— Ačiū, kad pasakei, — sakau sarkastiškai. Pribėgu prie rašomojo stalo ir pagriebiu telefoną.

— Beki! — išgirstu susijaudinusį mamos balsą. — Pagaliau! Brangute, kaip tau patiko žymioji akušerė? Visi labai nekantraujame išgirsti! Dženisė visą dieną laksto pirmyn atgal!

— Gerai. Tik leisk man... — uždarau duris ir rikiuodama mintis atsisėdu prie savo rašomojo stalo... — Viskas buvo nuostabu! Atspėk, ką sutikau laukiamajame? Bondo merginą! Biuras nuostabus ir aš pasirinkau holistinį gimdymą vandenyje. Taip pat gavau pasveikinimo dovanėlę ir kvietimus apsilankyti sveikatingumo centre.

— Kaip nuostabu! — džiūgauja mama. — O ji maloni panelė?

— Labai maloni, — trumpam nutylu. Paskui nerūpestingai priduriu: — Ji buvusi Luko mergina. Argi ne keistas sutapimas?

— Buvusi mergina? — mamos balsas truputį paaštrėja. — Ką nori pasakyti tuo „buvusi“?

— Na, žinai! Kažkada labai seniai jie draugavo. Kembridže.

Telefono ragelyje tyla.

— Ar ji patraukli? — klausia mama.

Sąžiningai.

— Pakankamai patraukli. Bet nesuprantu, kuo tai susiję.

— Žinoma, nesusiję, brangioji. — Ragelyje kažkas šiurena, man atrodo, kad mama kažką šnibžda Dženisei. — O ar žinai, kodėl jiedu išsiskyrė?

— Ne, nežinau.

— Ar Luko apie tai neklausei?

— Mama, — sakau mėgindama išlikti kantri, — mūsų santuoka su Luku labai saugi, kupina tarpusavio pasitikėjimo. Neketinu vykdyti jo apklausos.

Ką, jos manymu, turėčiau daryti? Duoti Lukui apklausos lapą? Žinau, mano tėčio praeitis, kaip paaiškėjo, buvo kiek spalvingesnė, nei kas nors manė (nuotykis su traukinių palydove, slaptas meilės kūdikis; į viršų užraityti ūsai). Tačiau Lukas ne toks, žinau, kad ne.

— Visa tai buvo taip seniai, — priduriu pernelyg nerūpestingai. — Be to, ji turi vaikiną.

— Nežinau, Beki, brangute, — mama garsiai atsidūsta. — Ar tu tikra, kad tai — gera mintis? Nėštumas Lukui gali tapti... kritišku laikotarpiu. Ar ne geriau būtų grįžti pas tą akušerį vyrą?

Jaučiuosi truputį užgauta. Negi mama mano, kad nesugebu suvaldyti savo vyro?

— Dabar aš lankausi pas Veneciją Karter, — sakau atkakliai. — Tai nuspręsta.

— Gerai, brangute, jeigu esi tikra, kad taip tau geriau. Ko nori, Dženise? — telefone vėl girdėti šnabždesys. — Dženisė klausia, ar tu sutikai Halę Beri?

— Ne, tai kita mergina. Važinėjimo riedučiais čempionė. Mama, man reikia eiti. Kažkas skambina. Perduok visiems linkėjimų. Atia!

Išjungiu telefoną, bet po sekundės jis vėl suskamba.

— Bekse, visą dieną mėginu tau prisiskambinti! Kaip tau sekėsi? — girdžiu susijaudinusį Sjuzi balsą. — Papasakok man viską. Ar tu gimdysi vandenyje pagal thai metodiką?

— Galbūt! — negaliu nešvytėti. — O, Sjuzi, tai buvo pasakiška.

Gausiu masažo, refleksoterapijos procedūras ir dar sutikau Bondo merginą, o lauke paparacai mus kartu nufotografavo! Mūsų nuotraukas įdės į Heilo!

— Oi, kaip šaunu! — suspiegia Sjuzi. — Dieve, kaip tau pavydžiu! Noriu dar vieno vaiko ir gimdyti ten.

— Iš tikrųjų gimdyti reikės ne tame centre, — paaiškinu. — Ten tik konsultuoja, o gimdyti reikia Kavendišo ligoninėje.

— Kavendišo? Toje, kuri turi dvigules lovas ir vyno meniu?

— Taip, — negaliu nešyptelėti.

— Tau taip pasisekė, Bekse! O kaip atrodo toji Venecija Karter?

— Pasakiškai! Ji jauna, graži, madinga, kupina įdomių idėjų apie vaikų gimdymą ir... — svyruoju. — Ir ji — buvusi Luko draugė. Argi tai ne nuostabu?

— Ji... kas? — Sjuzi balsas skamba taip, lyg negalėtų patikėti tuo, ką girdi.

— Luko buvusi mergina. Jie kartu studijavo Kembridže.

— Tavo vaiką priims buvusi Luko mergina?

Iš pradžių mama, dabar Sjuzi. Kas visiems darosi?

— Taip, — sakau gindamasi. — O kodėl ne? Jie bendravo prieš daugybę metų ir tai truko gal penkias minutes. Be to, dabar ji turi draugą. Kokie rūpesčiai?

— Tiesiog atrodo truputį... keista.

— Nieko čia keisto! Sjuzi, mes suaugę. Visi subrendę, profesionalūs žmonės. Manau, mums neturėtų rūpėti kažkoks trumpas praeities flirtas, ar tau taip neatrodo?

— Bet, turiu omenyje, ji... į viską kiš nosį!

Tokia mintis man buvo atėjusi į galvą, bet ar tai blogiau už pono Breino kišimąsi? Tiesą sakant, man apskritai nepatinka visas šis gimdymo reikalas. Tikiuosi, kad galbūt bus atrasta kokia nors pakaitinė priemonė gimdymui, kol ateis mano laikas.

— Tokiu atveju mane apimtų paranoja! — sako Sjuzi. — Kartą sutikau vieną Tarkio buvusiąją.

— Tarkvinas turi buvusiąją? — sakau nustebusi, dar nesuvokdama, kaip tai skamba.

— Flisę Menkin. Ji iš Somersetų Menkinu.

— Žinoma, — sakau, nors neturiu nė menkiausio supratimo, kas tie Somersetai Menkinai galėtų būti. Skamba kaip kokie naktipuodžiai. Ar žaibiškai plintanti liga.

— Žinojau, kad ji dalyvaus tose pernai vykusiose vestuvėse. Taigi visą savaitę joms ruošiausi. O juk ten reikėjo būti su drabužiais!

— Na, aš išsidepiliuosiu bikinio sritį, — sakau nerūpestingai. — Galbūt pasirinksiu cezario pjūvį. Svarbiausia, kad ji — geriausia akušerė šalyje! Manau, ji prie to jau pripratusi, ar tu taip nemanai?

— Manyčiau, — Sjuzi balse girdėti abejonė. — Bet vis tiek. Bekse, tavo vietoje su ja neprasidėčiau. Geriau grįžk pas savo buvusį gydytoją.

— Aš noriu su ja prasidėti. — Jaučiu, kad tuoj treptelėsiu koja. — Be to, visiškai pasitikiu Luku, — priduriu pavėluotai atėjusią mintį.

— Žinoma! — skubiai priduria Sjuzi. — Žinoma, pasitiki. Sakyk, ar jis ją metė, ar atvirkščiai?

— Nežinau, — prisipažįstu.

— Jis tau nesakė?

— Aš neklausiau! Tai nesvarbu!

Visi tie klausimai mane pradeda nervinti.

— Atspėk, — sakau jai, — ką gavau kaip susipažinimo dovanėlę? — Crėme de la Mer ir kvietimus į sveikatingumo centrą Champneys!

— Ooo! — žvitriai atsiliepia Sjuzi. — O svečią gali atsivesti?

Neleisiu nei Sjuzi, nei mamai manęs dirginti. Jos nieko apie tai nenutuokia! Mano ir Luko ryšys yra tvirtas ir kupinas pasitikėjimo. Ir mes laukiame kūdikio. Jaučiuosi visiškai saugi.

Tą vakarą pakeliui į namus stabteliu Hollis Franklin parduotuvėje pasižiūrėti į kūdikių patalėlius. Hollis Franklin — tokia nuostabi parduotuvė! Ji įgijusi Karališkąją garantiją ir gal net pati karalienė joje apsiperka! Valandą laiminga tyrinėju patalynės audinius, namo grįžtu jau po septynių vakaro. Lukas virtuvėje geria alų ir žiūri žinias.

— Sveikas! — sakau dėdama pirkinių krepšius. — Hollis Franklin parduotuvėje nupirkau kūdikiui keletą paklodėlių.

Ištraukiu vieną visuose kampuose puoštą siuvinėtais ornamentais.

— Argi ji ne žavinga?

— Labai graži, — sako Lukas, apžiūrinėdamas. Paskui pastebi etiketę ir išblykšta. — Jėzau, tu tiek sumokėjai už kūdikio paklodę?

— Tai pačios geriausios paklodės. Labai plonos!

— Ar kūdikiui būtinos tokios plonos paklodės? Juk jas apvems?

— Kūdikis niekada nevems ant Hollis Franklin paklodžių! — sakau pasipiktinusi. — Tiek jau jis supranta! — paglostau savo pilvą. — Ar ne, branguti?

Lukas varto akis.

— Na, jeigu taip sakai. — Jis padeda paklodę. — O kas tame didesniame krepšyje?

— Tokios pat paklodės mums. Pūkinį apklotą atsiųs atskirai, o pagalvių užvalkalus, kai tik gaus parduotuvė. — Nuo jo apstulbusios veido išraiškos tik dar labiau pratrūkstu. — Lukai, lovelė stovės mūsų miegamajame. Turime viską suderinti!

— Suderinti?

— Žinoma!

— Beki, iš tikrųjų... — Lukas nutyla, nes jo dėmesį patraukia televizorius. — Palauk, tai Malkolmas.

Jis padidina garsą, o aš pasinaudoju proga ir paslepiu Hollis Franklin paklodes už durų. Gal Lukas jas pamirš.

Malkolmas Loidas yra Arcodas vyriausiasis administratorius ir šiuo metu verslo skiltyje kalba apie tai, kodėl jis siekia nupirkti kažkokią oro linijų kompaniją. Lukas, rankoje laikydamas alų, atidžiai stebi.

— Jis turėtų liautis tampyti tą savo ranką, — sakau taip pat stebėdama interviu. — Keistai atrodo. Jam reikėtų pasitobulinti viešųjų kalbų sakymo srityje.

— Jau tobulinosi, — atsiliepia Lukas.

— Na, čia buvo vieni niekai. Jums reikėtų susirasti ką nors naują.

Nusirengiu švarką, numetu jį ant kėdės ir pasimasažuoju skaudančius pečius.

— Ateik čia, brangioji, — sako Lukas pastebėjęs. — Pamasažuosiu.

Prisitraukiu kėdę ir atsisėdu priešais, o jis pradeda minkyti mano įsitempusius raumenis.

— Lukai, tai man kažką primena, — sakau stebėdama Malkolmą. — Ar Jenas visada su tavimi taip kalba?

Luko pirštai trumpam stabteli.

— Kaip, taip?

— Taip, kaip kalbėjo vakar automobilyje. Jis toks nemalonus!

— Toks jo stilius. Įmonės Arcodas darbo kultūra visai kitokia.

— Bet tai siaubinga!

— Ką gi, mums tiesiog teks priprasti, — gindamasis sako Lukas. — Dabar turime reikalų su stambiomis žuvimis. Visiems tiesiog reikia...

Lukas nutyla.

— Ko? — pasuku galvą, kad matyčiau jo veidą.

— Nieko, — patylėjęs sako. — Tiesiog garsiai mąsčiau. Perjunkime kanalą.

Jis pabučiuoja mane į pakaušį.

— Ar pečiams dabar geriau?

— Milijoną kartų. Ačiū.

Atsistoju, įsipilu apelsinų ir spanguolių sulčių ir perjungiu televizijos kanalą — rodo Simpsonus. Tuo metu Lukas paėmęs varto Evening Standard laikraštį. Ant bufeto padėtą alyvuogių dubenėlį stumdome vienas kitam.

Argi tai ne puiku? Tylus, ramus vakaras namuose. Tik mes dviese. Kartu atsipalaiduojame. Niekas čia negalvoja apie buvusias merginas.

Iš tikrųjų aš tokia atsipalaidavusi, kad gal net pakalbėsiu apie man rūpimą reikalą. Nerūpestingai. Turiu pademonstruoti, kad man nesvarbu, kaip viskas spręsis.

— Tai... vakar turbūt keistai jauteisi, — sakau atsargiai. — Po tiek metų vėl sutikęs Veneciją.

— Aha, — Lukas išsiblaškęs linkteli.

— Kodėl išsiskyrėte? — klausiu nerūpestingai. — Klausiu šiaip, dėl įdomumo.

— Dievas žino, — Lukas gūžteli pečiais. — Tai buvo taip seniai.

Matote? Viskas buvo taip seniai, kad jis nieko neprisimena. Tai istorija. Pikantiškos smulkmenos manęs nedomina. Iš tikrųjų, geriau jau pakalbėkime apie ką nors kita. Dienos įvykius ar panašiai.

— Ar tu ją mylėjai? — girdžiu save klausiant.

— Mylėjau? Mes buvome studentai.

Laukiu, kol paaiškins plačiau, bet Lukas tik atverčia kitą laikraščio puslapį ir perskaitęs antraštę susiraukia.

Tai ne atsakymas. „Mes buvome studentai“ — ne atsakymas.

Žiojuosi norėdama paklausti: „O ką tai reiškia?“, bet ilgiau pamąsčiusi, užsičiaupiu. Tai juokinga. Iki vakar dienos nė karto nebuvau sutikusi Venecijos Karter, o mama ir Sjuzi jau spėjo įvaryti man paranoją. Žinoma, kad Lukas jos nemylėjo.

Daugiau neketinu jo kamantinėti. Neketinu apie tai net galvoti. Reikalas baigtas.

TRUMPA LUKO BRENDONO APKLAUSA

1. Kaip jūs apibūdintumėte savo ryšį su Venecija Karter?

(a) aistringas Romeo ir Džiuljetos stiliaus romanas;

(b) nuobodus ryšys;

(c) iš tikrųjų jos niekada nemėgau;

(d) ji mane persekiojo.

2. Kokia raide prasidedantis moteriškas vardas jums labiausiai patinka?

(a) R

(b) B

(c) V

(d) nežinau.

3. Ar buvote kada nors įsimylėjęs? Jei taip, tai kiek moterų mylėjote?

(a) savo žmoną ir tik ją, nes ji parodė, kas iš tikrųjų yra meilė;

(b) savo pasipūtusią draugužę Sašą, kalę, kuri pavogė bagažą;

(c) savo studijų draugę Veneciją, su kuria turėjote trumpą romaną, bet niekada to neminėjote, taigi kaip galėjote ją mylėti?

(d) kita.

4. Ką manote apie ilgus rausvai rudus plaukus?

(a) tai pernelyg ryšku. Tokiais plaukais siekiama išsiskirti;

(b) jie per daug plaikstosi.

(Žiūrėkite į kitą lapo pusę)

KENETAS PRENDERGASTAS

Prendergast de Witt Connell

Finansų patarėjai

Forvardo namai

394 Hai Holbornas, Londonas WCIV 7EX

Poniai R. Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. rugpjūčio 28 d.

Brangioji ponia Brendon, ačiū už laišką.

Bijau, kad Jūs neteisingai supratote frazę „investicijos į auksą“. Primygtinai siūlau per rekomenduojamą maklerį nusipirkti aukso luitą, o ne, kaip Jūs siūlote, „nusipirkti jūros žvaigždės pakabuką iš Tiffany katalogo ir galbūt žiedą“.

Susisiekite su manimi, jei reikės kokių nors patarimų.

Nuoširdžiai jūsų

Kenetas Prendergastas,

šeimos investicijų specialistas

Septintas skyrius

Tiesą sakant, neketinu pateikti Lukui klausimyno. Išmečiau jį į šiukšlių dėžę dėl šių priežasčių:

1. Mūsų santuoka yra brandi ir pagrįsta abipusiu pasitikėjimu. Mes vienas kito nekamantinėjame, kokia plaukų spalva kuriam labiau patinka.

2. Jis neturėtų laiko pildyti (ypač skyriaus „Penkiais šimtais žodžių apibūdinkite labiausiai patinkančias žmonos savybes“).

3. Be to, yra daugybė svarbesnių dalykų, apie kuriuos man reikia pagalvoti.

Šiandien mudvi su Sjuzi važiuosime į mugę, kur bus apie penki šimtai prekystalių, taip pat dalijamos nemokamos dovanėlės, vyks mamos ir kūdikio madų demonstravimas, didžiausia vaikiškų vežimėlių kolekcija Europoje!

Išlipusi iš metro matau, kad į mugę traukia minios žmonių. Niekada gyvenime nesu mačiusi tokios galybės vaikiškų vežimėlių vienoje vietoje, o mes dar net neįėjome į mugės teritoriją!

— Bekse!

Atsigręžusi pamatau Sjuzi, apsivilkusią fantastiška gelsvai žalsva vasarine suknele. Ji stumia vežimėlį su savo dvyniais. Vilfridas ir Klementina taip pat atrodo nuostabiai. Jų galveles puošia labai gražios dryžuotos kepuraitės.

— Sveika! — atskubu prie jos ir stipriai apkabinu. — Argi ne nuostabu?

— Tuoj surasiu bilietus... — Sjuzi rausiasi rankinėje. — Be to, dar turiu dovanų kuponus ledų kokteiliams mums abiem...

— Ar Ernį prižiūri Tarkvinas?

— Ne, mano mama. Jiedu dieną praleis nuostabiai, — meiliai priduria Sjuzi. — Mama mokys jį pešti fazaną.

Ne tik Tarkvinas. Visa Sjuzi šeima be galo keista.

Kai įeiname į mugę, negaliu susilaikyti nežioptelėjusi iš nustebimo. Mugė milžiniškai Visur aplink prikabinta didelių kūdikių fotografijų, stovi spalvingi prekystaliai, o merginos dalija reklaminius pirkinių krepšelius. Iš garsiakalbių sklinda Liūto Karaliaus filmo muzika, o klounas ant kojūkų žongliruoja putų polistirolio bananais.

— Na, — atsistojus į eilę dalykiškai klausia Sjuzi, — ar turi sąrašą?

— Sąrašą? — išsiblaškiusi sumurmu. Negaliu liautis dairytis į visus vežimėlius, vystyklų ir vaikiškų drabužėlių krepšius. Keletas žmonių, pamatę Vilfridą su Klementina, sėdinčius greta vienas kito ir besidairančius ryškiai mėlynomis akimis, nusišypso, aš didžiuodamasi nusišypsau jiems atgal.

— Taip, sąrašą, ko reikia kūdikiui, — kantriai aiškina Sjuzi. — Ko tau dar reikia? — Ji pasirausia voke su bilietais. — Štai. Naujas kūdikio daiktų sąrašas. Ar jau nusipirkai sterilizatorių?

— E... ne. — Mano akys nukreiptos į ryškiai raudoną sulankstomą vežimėlį su pasakišku taškuotu gaubtu. Tokį stumdama Kings Road gatve atrodyčiau nuostabiai.

— O pagalvėlę maitinti?

— Ne.

— Ar ketini įsigyti elektrinį pientraukį?

— O Dieve, — truputį atšoku nuo jos. — Ar privalau jį pirkti? Tik pažvelk į tuos mažyčius kaubojiškus batukus!

— Bekse... — Sjuzi palaukia, kol atsigręšiu. — Manau, žinai, kad vaikui reikia kai ko truputį daugiau nei tik drabužių. Manau... tavo lūkesčiai tikroviški?

— Taip, mano lūkesčiai visiškai tikroviški! — sakau kiek pasipiktinusi. — Nupirksiu viską, kas nurodyta tame sąraše. Ketinu tapti geriausiai pasiruošusia visų laikų motina. Eime, pradėkime.

Kai einame tarp prekystalių, mano galva nesiliauja gręžiotis iš vienos pusės į kitą. Dar nesu mačiusi tiek įvairiausių daiktų ir drabužių kūdikiams... ir nuostabių žaislų.

— Tau dar reikės vaikiškos automobilio sėdynės, — sako Sjuzi. — Vieni žmonės tokias sėdynes pritvirtina prie automobilio sėdynių, kiti — prie kėdutės ratukų...

— Gerai, — nežymiai linkteliu. Tiesą sakant, manęs automobilio sėdynės nedomina.

— Štai, pažvelk į sterilizatoriaus ir buteliuko komplektą, — sako Sjuzi. Stabtelėjusi prie Avent prekystalio, paima reklaminę skrajutę. — Čia yra įvairiausių... mikrobanginių... elektrinių... net jei maitinsi krūtimi, vis tiek jo reikės.

Mano dėmesį patraukia prekystalis „Disko kūdikis“.

— Ei, Sjuzi! — nutraukiu ją. — Žiūrėk, vaikiški pledai!

— Teisingai, — atsiliepia Sjuzi ir klausia: — Ar tau reikia keturių, ar šešių buteliukų sterilizatoriaus, ar...

— Ir blizgantys barškučiai! Sjuzi, tik pažvelk!

— O Dieve, — Sjuzi ima juoktis. — Tuos man reikia nupirkti dvynukams.

Ji meta Avent reklamines skrajutes, griebia vežimėlį ir stumiasi prie prekystalio „Disko mergaitė“ ir „Disko berniukas“. Ant jo išdėlioti vaikiški treningiukai ir gražiausios pasaulyje beisbolo kepuraitės.

— Norėčiau žinoti, kas gims, — sakau imdama rausvą sijonėlį ir jį ilgesingai glostydama.

— Ar išmėginai senovinį kinų horoskopą? — klausia Sjuzi.

— Taip. Pagal jį turėtų gimti berniukas.

— Berniukas! — Sjuzi veidas nušvinta.

— Bet po kurio laiko radau internetinį puslapį „Išanalizuokite savo troškimus“ ir pagal jį turėtų gimti mergaitė, — atsidustu nusiminusi. — Tiesiog norėčiau tikrai žinoti.

Sjuzi atrodo priblokšta, o paskui ištiesia ranką į skrybėlę.

— Pirk šitą. Ji universali. Tiks abiem.

Nuperku skrybėlę, porą pasakiškų kičinių platforminių batukų ir miniatiūrinį chalatėlį. Prie kito prekystalio išsirenku paplūdimio rankšluostėlį ir nedidelį skėtį nuo saulės, taip pat virš lovos pakabinamą sukutį su Mike Pūkuotuku. Tiesą sakant, pradedu jaustis gerokai apsikrovusi daiktais, o štai Sjuzi savo pirkinius bruka į dvynukų vežimėlį. Vežimėlis — toks patogus daiktas apsiperkant. Anksčiau nebuvau apie tai pagalvojusi.

O juk visą dieną praleisime mugėje.

— Sjuzi, man reikia vežimėlio, — sakau staiga apsisprendusi.

— Žinau, — ji vikriai linksi. — Vežimėlių miesto prekystalis čia pat, už C zonos. Tau greičiausiai reikia viso kelioninio komplekto. Tikriausiai norėsi nusipirkti lengvą vežimėlį kelionėms...

Nesiklausydama iš karto lekiu prie iškabos Vežimėlių miestas. Įėjimas papuoštas vėliavėlėmis ir balionais, o kai pro jį įžengiu, prieš save pamatau toli nusidriekusią vežimėlių eilę, panašią į chromuotus krūmus.

— Sveiki! — sakau vyrui žaliu švarku ir Vežimėlių miesto ženkleliu. — Man nedelsiant reikia vežimėlio.

— Žinoma! — nušvinta jis. — Paprastai pristatome juos per keturias savaites.

— Ne, vežimėlio man reikia dabar, — nutraukiu jį. — Pati iš čia pasiimsiu. Nesvarbu, koks jis bus.

— Ach, — nuliūsta jis. — Gaila, bet čia tik vežimėlių pavyzdžiai. Jie neparduodami.

— Prašau, — nusišypsau savo žavingiausia šypsena. — Juk tikrai turite vieną pardavimui. Tik vieną mažą vežimėlį? Kokį nors niekam nereikalingą, seną?

— Na, gerai... — Vyras nervingai žvilgteli į mano pilvą. — Pažiūrėsiu, ką galiu padaryti.

Jis kažkur nuskuba, o aš dairausi į madingus vežimėlius. Sjuzi alpsta prie kažkokio itin modernaus vežimėlio dvyniams, o man iš dešinės nėščia moteris su vyru stumia nuostabų juodos odos vežimėlį su laikikliais buteliukams.

— Žinojau, kad tau patiks, — moteris švyti džiaugsmu.

— Žinoma, patinka, — sako vyras, bučiuodamas jai kaklą ir apkabindamas pilvą, — užsisakykime.

Giliai viduje kažkas dilgteli. Aš taip pat noriu rinktis vežimėlį su Luku. Noriu, kad ateitume čia kaip pora ir kartu stumdytume vežimėlius, o jis mane bučiuotų kaip štai šis vyras žmoną.

Žinau, kad šiuo metu jis labai užsiėmęs. Žinau ir tai, kad jis niekada netaps šiuolaikiniu vyru, skiriančiu visas vystyklų rūšis ir vaikščiojančiu su dirbtiniu, nėštumą imituojančiu pilvu. Bet vis tiek. Nenoriu viską daryti viena.

Neabejoju, kad Lukui irgi patiktų tas juodas odinis vežimėlis. Jame tikriausiai taip pat yra laikiklis pranešimų gavikliui.

— Ei, Bekse, — Sjuzi prieina prie manęs, viena ranka stumdama dvynius, o kita itin modernų vežimėlį, — kaip manai, ar man reikia naujo vežimėlio?

— Eee... — pažiūriu į dvynius. — O argi dvynių vežimėlis ne naujas?

— Taip. Naujas, bet nelabai patogus. O šitas labai praktiškas! Manau, reikia jį nusipirkti. Juk vežimėlių nebūna per daug?

Jos akyse dega troškimas. Nuo kada Sjuzi tapo tokia vežimėlių maniakė?

— Žinoma, ne, — sakau. — Gal ir man reikėtų tokį įsigyti?

— Taip! — pritaria nudžiugusi Sjuzi. Tada mes viena prie kitos derėtume. Nagi, pamėgink! — Sjuzi perduoda vežimėlį man ir aš jį truputį pastumdau. Turiu pripažinti, jis puikus.

— Man patinka minkštos rankenos, — sakau jas spausdama.

— Man taip pat. Ir puikus ratų dizainas.

Jausmas panašus į tą, kurį patirdavome drabužių parduotuvėje. Dieve, niekada nemaniau, kad vežimėlis mane sujaudins taip pat kaip suknelė.

— Ponia, — kreipiasi grįžęs pardavėjas. — Štai. Galiu leisti jums nusipirkti šį modelį už septyniasdešimt svarų.

Jis stumia nemadingą, nepatrauklios pilkos spalvos vežimėlį su rausva mezginiuota pagalvėle ir dygsniuota antklode. Apimta siaubo Sjuzi spokso į jį.

— Bekse, juk negali kišti kūdikio į tokį vežimą!

— Jis ne kūdikiui, — sakau, — o mano pirkiniams!

Sukraunu į vidų visus pirkinių krepšelius ir įsitveriu į rankenas.

— Taip jau geriau!

Sumoku už jį, atitraukiu Sjuzi nuo moderniojo vežimėlio ir mes einame į valgymo zoną. Pakeliui — daugybė prekystalių. Nuperku negilų vaikišką baseinėlį, dėžutę kaladėlių ir didelį pliušinį meškiną. Viską sumetu ant vežimėlio viršaus, bet vietos lieka dar daugybei daiktų. Tiesą sakant, man seniai reikėjo nusipirkti vežimėlį.

— Paimsiu kavos, — sako Sjuzi, kai prisiartiname prie kavinukės.

— Po minutėlės grįšiu, — sakau išsiblaškiusi, nes pamačiau prekystalį su senoviniais mediniais arkliukais. Lazdos su arklio galvomis tiesiog nuostabios. Nupirksiu vieną savo kūdikiui ir po vieną Sjuzi dvyniams.

Vienintelė bėda, kad prie jų ilgiausia eilė. Įvarau vežimėlį į eilę ir atsidususi atsiremiu į rankenas. Po tokių vaikštynių jaučiuosi pavargusi. Priešais mane stovi sena moteris tamsiai raudonu lietpalčiu. Moteris atsisuka ir jos veidą iškreipia siaubas, kai pamato mane, atsirėmusią į vežimėlį.

— Praleiskite šią jauną ponią! — sušunka ji ir tapšnoja per petį prieš ją stovinčiai moteriai. — Ji su kūdikiu ir laukiasi kito. Tokia pavargusi, tik pažvelkite į ją!

— Ach! — sušunku apstulbusi. Visi pasitraukia į šalį, lyg būčiau kokia karalienė, o lietpaltį vilkinti moteris ragina mane stumti vežimėlį į priekį.

— Hmm... iš tikrųjų aš neturiu...

— Eikite į priekį, į priekį! Kokio amžiaus jūsų mažulis? — senoji moteris pasilenkia ir stengiasi įžiūrėti, kas vežimėlyje. — Per tuos visus daiktus net vargšo mažylio nematau.

— Na... ką...

Prekystalio savininkė taip pat ragina mane eiti į priekį. Visi laukia.

Gerai. Žinau, kad reikia būti sąžiningai. Tikrai žinau.

Tačiau eilė milžiniška, o Sjuzi laukia... ir koks galų gale skirtumas, yra vežimėlyje kūdikis ar ne.

— Berniukas ar mergaitė? — atkakliai klausinėja senutė.

— Mergaitė! — išgirstu save sakant. — Ji miega, — skubiai priduriu. — Norėčiau keturių arkliukų.

— Oi, oi, miela mažutėlė, — meiliai sako senutė. — O koks jos vardas?

Dieve, vardai!

— Talula, — atsakau automatiškai. — Tai yra... Febė. Talula Febė.

Paduodu pinigus pardavėjai, paimu arkliukus ir šiaip taip sukraunu juos ant vežimėlio.

— Labai ačiū!

— Būk gera mergaitė, Talula Febe, — kvaksi senutė į vežimėlį. — Būk gera savo mamai ir būsimam vaikeliui.

— Tikrai bus, — žvaliai atsakau. — Buvo malonu susipažinti! Labai ačiū!

Kuo skubiau nustumiu vežimėlį į šalį, kad nepratrūkčiau kikenti. Pasuku už kampo ir randu Sjuzi prie kavos prekystalio, šnekančią su mergina, sruogelėmis padažytais plaukais ir visureigiu vežimėliu, kuriame sėdi diržais prisegti trynukai vienodais dryžuotais marškinėliais.

— Ei, Bekse! — šaukia Sjuzi. — Ko tu norėtum?

— Norėčiau kapucino kavos be kofeino ir bandelės su šokolado gabalėliais! — sušunku. — Kad tu žinotum, kas ką tik nutiko! — Kai atsigręžia mergina padažytais plaukais, nutylu.

Negaliu patikėti. Tai Lulu.

Lulu, baisioji Sjuzi draugė iš kaimo. Džiugiai jai mojuoju, bet mano širdis apsunksta lyg akmuo. Ką ji čia veikia... kai mes taip gerai leidžiame laiką...

Dabar jos ateina pas mane, o įkandin jų — vorelė mažvaikių, panašių į paplūdimy tempiamus aitvarus. Lulu atrodo dar išmintingesnė motina nei kadaise. Ji dėvi rausvas kelnes ir baltus marškinėlius. Ausyse — perliniai auskarai. Tikriausiai viską išsirinko praktiškų mamų kataloge.

Žinau, kad elgiuosi bjauriai, bet nieko negaliu sau padaryti. Lulu man nepatiko nuo pat pirmo karto, kai ją pamačiau. Ji žvelgė į mane iš aukšto, nes neturėjau vaikų. (O gal kad nusisegiau liemenėlę visų vaikų akivaizdoje, norėdama juos pralinksminti. Taip pasielgiau iš nevilties. Be to, jie nieko nepamatė.)

— Lulu! — šiaip taip išspaudžiu šypseną. — Kaip laikaisi? Nežinojau, kad čia būsi!

— Ir aš nežinojau! — Lulu balsas toks aštrus ir pasipūtėliškas, kad aš net krūpteliu. — Gavau pasiūlymą reklamuoti savo naują vaikų kulinarijos knygą.

— Sjuzi man sakė. Sveikinu!

— Sveikinu ir tave! — Lulu nužvelgia mano pilvą. — Reikia kada susibėgti! Pakalbėti apie vaikus!

Lulu su manimi visada elgdavosi šlykščiai ir globėjiškai. Visada, kai tik susitikdavome. O dabar vien todėl, kad laukiuosi, staiga turime tapti draugėmis?

— Būtų nuostabu! — sakau, o Sjuzi meta į mane žvilgsnį.

— Mano kulinarijos knygoje yra ir skyrelis apie nėštumą, iš tiesų... — pasiraususi rankinėje Lulu suranda blizgančią knygą, iliustruotą autorės nuotrauka, kurioje ji stovėdama virtuvėje rankose laiko daržoves. — Atsiųsiu tau kopiją.

— Apie įkyrius norus nėštumo metu ir panašiai? — Siurbteliu kavos be kofeino. — Man tiktų kokie nors nealkoholinių kokteilių receptai.

— Pavadinau tą skyrių „Galvok apie kūdikį“, — Lulu truputį susiraukia. — Baisu, kai kurios moterys nėštumo metu kemša visokį niekalą. Maisto priedus... cukrų...

— Tiesa. — Ir mano ranka su šokoladine bandele stabteli pusiaukelėje į burną, vis dėlto paskui ryžtingai ją susigrūdu. — Mmm, kaip skanu.

Matau, kaip Sjuzi stengiasi nekikenti.

— Gal tavo vaikai norėtų bandelės? — sakau barstydama trupinius.

— Jie nevalgo šokolado! — atkerta Lulu pasibaisėjusi, lyg būčiau pasiūliusi kokaino. — Turiu jiems džiovintų bananų.

— Lulu, brangioji? — prie mūsų stalo pasilenkia mergina su ausinėmis. — Ar tu pasirengusi radijo interviu? O paskui norėtume tave nufotografuoti su visais vaikais.

— Žinoma, pasirengusi, — Lulu nusišypso arkliška šypsena. — Eime, Kosmo, Ivo, Liudo, — kreipiasi į vaikus.

— Eime, Dešeri, eime, Denseri, — pamėgdžioju jos balsą.

— Pasimatysime vėliau! — šūkteli dirbtinai šypsodamasi Sjuzi. Staiga man pasidaro truputį gėda. Lulu — Sjuzi draugė, taigi dėl jos galėčiau truputėlį pasistengti. Nusprendžiu elgtis maloniau. Net jeigu tai mane pražudys.

— Tai... buvo malonu pamatyti Lulu! — stengiuosi, kad balsas būtų šiltas. — Ji teisi. Mums reikėtų susitikti ir maloniai pabendrauti. Gal vėliau kartu išgertume arbatos ar šiaip ko nors?

— Aš nenoriu, — mane nustebina prislėgtas Sjuzi balsas. Pažvelgiu, o ji spokso į savo kapucino kavą. Staiga prisimenu Sjuzi reakciją, kai paminėjau Lulu mamos namuose. Įtampą jos veide.

— Sjuzi, — klausiu atsargiai, — ar judvi su Lulu susipykote?

— Ne visai, — sako Sjuzi, nepakeldama akių. — Turiu omenyje... ji tiek daug man padėjo, ypač auginant vaikus...

Sjuzi bijo atrodyti šiurkšti. Todėl, kai ji piktinasi kokiais nors žmonėmis, visada pradeda nuo to, kokie jie puikūs.

— Bet... — sufleruoju jai.

— Bet ji tokia sumautai tobula! — Kai Sjuzi pakelia galvą, pamatau, kad jos skruostai įraudę. — Ji mane verčia jaustis nevykėle. Ypač kai kur nors kartu einame. Visada turi kokio nors namie gaminto rizoto, kurį jos vaikai valgo. Be to, jie niekada neišdykauja ir yra labai protingi...

— Tavo vaikai taip pat protingi! — atkertu pasipiktinusi.

— Visi Lulu vaikai skaito „Harį Poterį“! — Sjuzi balsas skamba desperatiškai. — O štai Ernis net kalba mažai, ką jau kalbėti apie skaitymą. Jis tik kartoja vokiškas Vagnerio frazes, todėl Lulu nesiliauja klausinėti, ar dar įsčiose grojau jam Mocartą ir ar pasirūpinau papildomu jo lavinimu. Pasijuntu tokia nevykėlė...

Mane užplūsta pasipiktinimas. Kaip kažkas drįsta versti Sjuzi jaustis nevykėle?

— Sjuzi, tu — nuostabi mama! — sakau. — O Lulu yra tikra karvė. Supratau vos ją pamačiusi. Neklausyk jos daugiau. Ir neskaityk jos kvailos kulinarijos knygos! — Apkabinu Sjuzi per pečius ir tvirtai priglaudžiu. — Jeigu jau tu nevykėlė, tai kokia tada aš esu? Aš net lopšinių nemoku.

— Laba diena! — staiga suskamba garsus Lulu balsas už nugarų ir mes abi atsigręžiame. Ji sėdi ant pakylos priešais moterį rausvu kostiumėliu. Žiūrovų nedaug. Ant Lulu kelių įsitaisę du jos vaikai, o už nugaros kabo didžiuliai reklaminiai knygos plakatai su prierašu:

GALIMA NUSIPIRKTI KNYGĄ SU AUTOGRAFU.

— Daugybė tėvų tiesiog tingi galvoti apie savo vaikų mitybą, — sako Lulu, apgailestaujamai šyptelėjusi. — Mano patirtis rodo, kad visi vaikai mėgsta tokius produktus kaip avokadai ar itališkas apkepas.

Mudvi su Sjuzi persimetame žvilgsniais.

— Man reikia pamaitinti dvynius, — sumurma Sjuzi. — Eisiu į Motinos ir vaiko zoną.

— Maitink čia! — protestuoju. — Jie turi specialias aukštas vaikiškas kėdutes...

Sjuzi papurto galvą.

— Jokiu būdu. Ne tada, kai čia yra Lulu. Turiu pasiėmusi tik keletą stiklainėlių ir neketinu jai jų demonstruoti.

— Nori, kad padėčiau? — pasisiūlau.

— Ne, nesirūpink, — ji nužvelgia mano vežimėlį, pilną arkliukų. Iš jo dar kyšo baseinas ir meškinas.

— Bekse, kodėl tau nenuėjus ir šį kartą nepaieškojus tikrai reikalingų daiktų kūdikiui?

— Gerai, — pritariamai linkteliu, — gera mintis.

Einu tarpueiliais taip vikriai kaip sugebu, stengdamasi pabėgti nuo gergždžiančio Lulu balso.

— Televizija daro pačią blogiausią įtaką, — sako ji. — Tačiau norėčiau dar kartą akcentuoti mintį apie tėvų tingumą. Aš savo vaikams sudariau visą programą stimuliuojamosios ir lavinamosios veiklos...

Kvaila boba. Mėgindama ignoruoti Lulu kalbas, išsitraukiu gidą po mugę ir stengiuosi susikaupti. Staiga mano žvilgsnį patraukia didelis skelbimas: PIRMOSIOS PAGALBOS VAISTINĖLĖS, 40 SVARŲ. Štai ko man reikia.

Jausdamasi suaugusi ir atsakinga, palieku vežimėlį ir pradedu vartyti vaistinėles. Jos visos dailiai supakuotos ir turi įvairiausių daiktų skyreliuose. Pleistrai... tvarsčiai... ir gražutės mažos rausvos žirklutės. Negaliu patikėti, kad iki šiol nesu įsigijusi pirmosios pagalbos vaistinėlės. Jos pasakiškos!

Vieną vaistinėlę nešuosi prie kasos, kur ant kėdės sėdi niūriai atrodantis vyras baltu chalatu. Jis spaudo kasos aparato mygtukus, o aš paimu medicininės įrangos katalogą. Jis gana nuobodus. Elastiniai bintai, pramoninis paracetamolio tiekimas ir...

Ooo. Stetoskopas. Visada norėjau stetoskopo.

— Kiek kainuoja stetoskopas? — nerūpestingai klausiu.

— Stetoskopas? — vyras įtariai pažvelgia į mane. — Ar jūs gydytoja?

Tiesą sakant, nejau tik gydytojai gali pirkti stetoskopus?

— Ne visai, — prisipažįstu, — tačiau norėčiau jį nusipirkti.

— Viską, ką matote kataloge, galite užsisakyti internetu. — Jis gūžteli pečiais. — Jeigu turite noro išleisti šimtą penkiasdešimt svarų. Juk čia ne žaislas.

— Žinau, kad ne žaislas! — sakau pasipiktinusi. — Tačiau manau, kad kiekvienuose namuose turėtų būti stetoskopas, jeigu kartais prireiktų. Ir širdies defibriliatorius, — priduriu versdama kitą puslapį. — Ir...

Vidury sakinio užsičiaupiu, nes pamatau besišypsančios nėščios moters, apsikabinusios pilvą, nuotrauką.

Vaiko lyties nustatymo testas

Atlik šį paprastą testą namuose.

Rezultatai tikslūs ir anonimiški.

Mano širdis suplazda. Juk galėčiau sužinoti kūdikio lytį be papildomo ultragarso tyrimo, Lukui nežinant.

— Ar... šitą taip pat galima užsisakyti internetu? — klausiu prikimusiu balsu.

— Turiu jų ir čia, — vyras pasirausia stalčiuje ir ištraukia didelę baltą dėžutę.

— Gerai, — nuryju seiles, — paimsiu. Ačiū.

Paduodu jam savo kreditinę kortelę.

— Kaip laikosi mažoji Talula Febė? — išgirstu balsą už nugaros. Čia vėl toji moteris tamsiai raudonu lietpalčiu. Ji laiko suspaudusi medinį arkliuką ir pasilenkusi spokso į mano šalia pastatytą, dar daugiau prikrautą vežimėlį. — Ji gera mergaitė, ar ne? Ne rėksnė!

Truputį supanikuoju.

— Na... ji miega, — skubiai pasakau. — Geriau palikite ją ramybėje...

— Leiskite man tik pažvelgti! Nesuprantu, kaip ji gali miegoti su visais tais paketais vežimėlyje? Ar gali, Talula Febe? — jausmingai nusiteikusi moteris pradeda stumdyti mano maišelius.

— Palikite ją ramybėje! — pasileidžiu prie vežimėlio. — Ji labai jautri. Nemėgsta nepažįstamų žmonių.

— Jos nėra! — suklinka moteris ir išsitiesia išblyškusi iš siaubo. — Kūdikio nėra! Likusi tik antklodėlė!

Mėšlas.

— Hmm... — išraustu. — Iš tikrųjų...

— Panele, — kreipiasi į mane pardavėjas, — jūsų kreditinė kortelė negalioja.

— Turi galioti! — sušunku sutrikusi. — Vos prieš savaitę ją gavau.

— Vaikas pagrobtas!

Mano siaubui, moteris su lietpalčiu jau nulėkė nuo prekystalio ir kreipėsi į policininką. Rankose ji gniaužia nėriniuotą antklodėlę.

— Dingo mažoji Talula Febė! Prapuolė kūdikis!

— Ar girdite? — su siaubu suklykia viena blondinė. — Pagrobtas vaikas! Ei, kas nors iškvieskite policiją!

— Ji neprapuolė! — šaukiu. — Čia nesusipratimas... — Bet niekas manęs neklauso.

— Ji miegojo savo vežimėlyje! — moteris su lietpalčiu tauškia kiekvienam, kuris tik jos klauso. — O dabar čia tik antklodė! Čia pilna blogų žmonių!

„Dingo vaikas!“

„Jie ją pagrobė!“

Girdžiu, kaip žinia lyg nevaldoma ugnis plinta tarp praeivių. Tėvai stipriau glaudžia prie savęs vaikus. Savo siaubui, pamatau du apsaugininkus, einančius manęs link. Jų radijo stotelės braška.

— Jie jau bus perdažę mažylės plaukus ir pakeitę drabužėlius, — isteriškai šaukia blondinė. — Gal ji jau pusiaukelėje į Tailandą!

— Ponia, įėjimus į mugę imta saugoti iškart, vos tik gavome pranešimą, — trumpai atkerta apsaugininkas. — Kol nerasime vaiko, niekas nei įeis, nei išeis.

Na, gana. Reikia pradėti veikti. Turiu pasakyti, kad tai netikra panika. Taip. Prisipažinti, jog išgalvojau Talulą Febę, kad kai ką nusipirkčiau be eilės. Esu tikra, kad visi tą supras...

Ne, nesupras. Jie mane nulinčiuos.

— Aha, veikia. Ar galite įvesti PIN kodą? — sako vyras prie kasos, visiškai nekreipiantis dėmesio į visą tą paniką. Surenku PIN kodą, o pardavėjas man paduoda krepšelį su pirkiniu.

— Prapuolė jos vaikas... o ji apsipirkinėja? — pasibaisėjusi šaukia blondinė.

— Ar galite smulkiai apibūdinti vaiką, ponia? — klausia vienas apsaugininkų. — Policija jau informuota, pranešta visiems oro uostams...

Gyvenime daugiau nemeluosiu. Niekada.

— E... hmm... — negaliu atgauti balso. — Manau, kad turėčiau kai ką paaiškinti.

— Taip? — jie abu žiūri į mane ir laukia.

— Bekse, — staiga išgirstu Sjuzi balsą. — Kas čia darosi? — pakeliu akis ir pamatau ją, viena ranka stumiančią dvynių vežimėlį, o kita laikančią Klementiną.

Ačiū Dievui, ačiū Dievui, ačiū Dievui...

— Štai kur jūs! — sušunku, griebdama Klementiną iš Sjuzi. Mano balsas skardus nuo palengvėjimo. — Eikš, Talula Febe!

Stipriai priglaudžiu Klementiną, stengdamasi nuslėpti, kad ji veržiasi iš mano rankų atgal pas mamą.

— Ar čia prapuolęs vaikas? — apsaugininkas nuo galvos iki kojų nužvelgia Klementiną.

— Prapuolęs vaikas? — netikėdama ištaria Sjuzi. Ji atsigręžia ir apžvelgia susirinkusią minią. — Bekse, kas čia, po velnių...

— Visiškai pamiršau, kad tu paėmei mažąją Talulą Febę valgyti priešpiečių! — suspiegiu. — Kokia kvaiša! O visi galvojo, kad ji pagrobta!

Akimis desperatiškai mėginu priversti Sjuzi vaidinti.

Matau, kad ji stengiasi suvokti, kas čia vyksta. Svarbiausia, kad Sjuzi mane puikiai pažįsta.

— Talula Febe? — pagaliau ištaria ji abejojančiu balsu, o aš susigėdusi gūžteliu pečiais.

— Atsirado kūdikis Talula Febė! — šaukia moteris su lietpalčiu. Ji džiaugsmingai skleidžia šią žinią tarp praeivių. — Radome ją!

— Ar jūs pažįstate šią moterį? — apsaugininkas primerktomis akimis nužvelgia Sjuzi.

— Ji mano draugė, — sakau skubiai, kol dar neareštavo jos už savo vaiko pagrobimą. — Manau, kad mums laikas eiti... — šiaip taip įgrūdu Klementiną į savo vežimėlį tarp paketų.

— Mama! — Klementiną vis dar tiesia rankas į Sjuzi. — Mama!

— O Dieve! — Sjuzi veidas nušvinta lyg švyturys. — Ar girdėjai? Ji pasakė „Mama“! Kokia protinga mergaitė!

— Mes jau eisime, — paskubomis tarsteliu apsaugininkams. — Labai ačiū už pagalbą, jūsų saugumo sistema veikia puikiai...

— Minutę palaukite, — vienas apsaugininkų įtariai raukosi. — O kodėl vaikas mama pavadino šią moterį?

— Todėl... kad jos vardas Mami, — sakau desperatiškai. — Protinga mergaitė, Talula Febe, tai tavo tetulė Mami! Tetulė Mami! Dabar važiuokime namo...

Pakeliui prie išėjimo negaliu pakelti į Sjuzi akių. Per garsiakalbius vyriškas balsas praneša:

— Kūdikis Talula Febė atsirado, sveika ir gyva...

Nepasukdama galvos Sjuzi klausia:

— Ar nenorėtum papasakoti, kas čia įvyko, Bekse?

— Eee, — atsikrenkščiu. — Nelabai. Gal verčiau eikime išgerti arbatos?

Aštuntas skyrius

Likusią dienos dalį mudvi su Sjuzi praleidžiame kartu. Ir tai tiesiog nuostabu. Sumetame visus savo paketus į draugės didžiulį Range Rover ir važiuojame į Kings Roudo gatvę. Ten užeigėlėje, kur visi lankosi su vaikais, geriame arbatą. Čia taip pat yra skanių ledų ir kitokių patiekalų. (Nuo šiol visada ant mano stalo bus spalvotų kreidelių.) Vėliau važiuojame į Steinberg & Tolkien parduotuvę, kur nusiperku senovinį megztinį, o Sjuzi — vakarinę rankinę. Ateina laikas vakarieniauti, taigi užsukame į piceriją, kur repetuoja džiazo muzikantai. Jie leidžia Sjuzi dvyniams kumščiais pabelsti į būgnus.

Galiausiai jau miegančius vaikus sukeliame į Range Rover ir Sjuzi parveža mane namo. Kai sustojame prie įėjimo į namą, jau beveik dešimta valanda vakaro. Mobiliuoju telefonu išsikviečiu Luką, kad padėtų man viską sunešti į vidų.

— Oho! — sušunka jis keldamas visus krepšius nuo žemės. — Ko čia pripirkai? Ar dar ne viskuo pasirūpinai?

— Hmm... — staiga prisimenu, kad sterilizatoriaus taip ir nenupirkau. Nei maitinimo pagalvėlės, nei kremo nuo bėrimo. Tačiau neverta imti į galvą. Juk dar turiu penkiolika savaičių. Daugybė laiko.

Kai Lukas su baseinėliu, mediniais arkliukais ir kokiomis šešiomis kūdikių nešynėmis mėgina prasibrauti į butą, aš paimu maišelį su lyties nustatymo testu ir paslepiu savo apatinių baltinių stalčiuje. Reikės nutaikyti, kai Luko nebus namuose.

Sjuzi įlenda į vonią vienam iš dvynių pakeisti sauskelnes. Kai išeinu iš miegamojo, pamatau ją koridoriumi tempiančią abi vaikiškas automobilio sėdynes.

— Eime, išgersime po taurę vyno, — kviečia Lukas.

— Ne, geriau važiuosiu, — apgailestaudama sako Sjuzi. — Bet mielai išgerčiau stiklinę vandens, jeigu turite.

Nueiname į virtuvę, iš kompaktinių plokštelių grotuvo skamba Ninos Simon daina. Ant bufeto stovi atidarytas butelis ir dvi taurės vyno.

— Vyno negersiu, — įspėju aš.

— Čia ne tau ir pripilta, — sako Lukas, pildamas į stiklinę šalto vandens. — Ką tik buvo užlėkusi Venecija.

Nustembu. Venecija čia?

— Atvežė popierius, kuriuos turime užpildyti, — tęsia Lukas. — Ji vis vien važiuoja pro šalį, taigi stabtelėjo pakeliui į namus.

— Tikrai, — sakau patylėjusi. — Kokia ji maloni.

— Ji ką tik išvažiavo, — Lukas paduoda stiklinę Sjuzi. — Prasilenkėte vos keliomis minutėmis.

Palauk. Jau po dešimtos vakaro. Ar tai reiškia, kad ji čia praleido visą vakarą?

Tiesą sakant, man nesvarbu. Nesvarbu, ir tiek. Venecija — tik Luko draugė. Jo senų laikų panelė, graži, platoniška draugė.

Pajutusi, kaip Sjuzi gręžia mane akimis, vikriai nusisuku.

— Bekse, kol dar neišvažiavau, ar gali man parodyti vaikų kambarį? — sako ji nenatūraliai spigiu balsu. — Eime.

Sjuzi tiesiog stumte stumia mane koridoriumi į tuščią kambarį, kurį vadiname vaikų kambariu, nors kai kūdikis gims, mūsų čia jau nebus.

— Na? — sako Sjuzi ir spokso į mane mirdama iš smalsumo.

— Ką „na“? — gūžteliu pečiais apsimesdama nesuprantanti, ko ji nori.

— Ar tai normalu? „Užšokti“ pas savo buvusį kavalierių ir užtrukti pas jį visą vakarą?

— Žinoma, normalu. Kodėl jie neturėtų atsigriebti?

— Tik dviese? Gerdami vyną?

Pastarąjį žodį Sjuzi ištaria taip, lyg būtų kokia baptistų pastorė blaivininke.

— Jie draugai, Sjuzi! — sakau gindama juos. — Seni... labai geri... platoniški... draugai.

Mažajame kambaryje tvyro tyla.

— Gerai, Bekse, — sutinka Sjuzi ir lyg pasiduodama pakelia rankas. — Jeigu esi dėl to tikra.

— Esu! Visiškai, šimtu procentų tikra... — nutylu ir pradedu krapštyti Christian Dior buteliukų šildytuvą. Dangtelį tai atidarau, tai uždarau, lyg apsėsta kokios įkyrios manijos. Sjuzi prie žaislų pintinės apžiūrinėja mažą gauruotą avytę. Kurį laiką abi tylime, net nežiūrime viena į kitą.

— Bent jau... — ištariu galiausiai.

— Kas?

Keletą kartų nuryju seiles, nenorėdama to pripažinti.

— Na, — sakau stengdamasi, kad balsas skambėtų dalykiškai. — Ką, jeigu darytume prielaidą... kad nesu visiškai tikra?

Sjuzi pakelia galvą ir žiūri tiesiai man į akis.

— Ar ji graži? — tokiu pat dalykišku tonu klausia Sjuzi.

— Ji ne tik graži. Tiesiog nuostabi. Jos raudoni plaukai žvilga, akys nuostabiai žalios, o rankos įdegusios...

— Karvė, — automatiškai ištaria Sjuzi.

— Be to, ji protinga, dėvi puikius drabužius ir tikrai patinka Lukui...

Kuo daugiau kalbu, tuo mažiau užtikrinta jaučiuosi.

— Lukas myli tave! — įsiterpia Sjuzi. — Bekse, atmink, esi jo žmona. Juk Lukas tave pasirinko, o ją atstūmė.

Tai mane priverčia jaustis kur kas geriau. Žodis „atstumtoji“ kelia man nuotaiką.

— Tačiau tai visiškai nereiškia, kad ji Luko nesivaiko. — Sjuzi žingsniuoja pirmyn atgal ir susimąsčiusi daužo avyte per delną. — Taigi turime keletą variantų. Pirmas: ji tikrai tik draugė ir tau nėra dėl ko jaudintis.

— Teisingai, — uoliai linkteliu galvą.

— Antras: ji užvažiavo patikrinti, kokia padėtis.

— Trečias: ji eina dėl Luko iš proto.

— Ketvirtas... — Sjuzi nutyla.

— Koks ketvirtas? — klausiu pasibaisėjusi.

— Na, tai ne ketvirtas, — skubiai sako Sjuzi. — Greičiau antras. Ji atvyko žvalgyti teritorijos. Pažiūrėti, kaip atrodo namai.

— Tai... ką man daryti?

— Leisti jai žinoti, kad viską nutuoki. — Sjuzi reikšmingai kilsteli antakius. — Pasikalbėti kaip moteris su moterimi.

Moteris su moterimi? Nuo kada Sjuzi tapo tokia išmintinga ir ciniška? Jos balsas skamba lyg kokiame filme, kur kalbėdama segėtų siaurą sijoną ir pūstų cigaretės dūmą.

— Kada vėl ją matysi? — klausia ji.

— Kitą penktadienį. Profilaktinis patikrinimas.

— Gerai, — Sjuzi balsas skamba tvirtai. — Važiuok pas ją ir nubrėžk ribas.

— Nubrėžti ribas? — klausiu netvirtai. — Kaip tą padaryti? — Nemanau, kad kada nors esu tą dariusi.

— Siųsk diskretiškus signalus, — kantriai aiškina Sjuzi. — Parodyk jai, kad Lukas priklauso tau. Apkabink jį jai matant... pasakok apie jūsų nuostabų gyvenimą... Tiesiog nuskink visas jos mažytes viltis, kol jos dar tik pumpurus sukrovė. Ir būtinai atrodyk fantastiškai. Be to, pasirūpink, kad neatrodytų, jog tyčia stengeisi.

Maži diskretiški signalai. Mūsų nuostabus gyvenimas. Atrodyti pasakiškai. Tą galiu padaryti.

— Beje, o ką Lukas mano apie būsimą kūdikį? — nerūpestingai klausia Sjuzi. — Ar jis labai džiaugiasi?

— Taip. Manau, taip. O kodėl klausi?

— Et, šiaip. — Ji gūžteli pečiais. — Tiesiog žurnale skaičiau straipsnį apie vyrus, kurie niekaip nesusitaiko su mintimi, kad taps tėvais. Akivaizdu, kad dėl šios priežasties jie dažnai užmezga romanus.

— Dažnai? — pakartoju sunerimusi. — Kaip dažnai?

— Na... pusę laiko...

— Pusę?

— Na... norėjau pasakyti, gal dešimtadalį, — skubiai pasitaiso Sjuzi. — Tiksliai neprisimenu, kas ten buvo parašyta. Be to, esu tikra, kad tai ne apie Luką. Tačiau vis tiek vertėtų su juo pasikalbėti apie tėvystę. Straipsnyje buvo parašyta, kad paprastai vyrams tėvystė asocijuojasi tik su stresu ir spaudimu, todėl reikia jiems nupiešti pozityvų paveikslą.

— Teisingai, — sakau mėgindama sugromuliuoti visą šią informaciją. — Gerai, padarysiu tai. Sjuzi... — sutrikusi nutylu. — Ačiū, kad nepasakei „Juk sakiau tau“. Sakei man, kad nesiartinčiau prie Venecijos Karter... ir tikriausiai buvai teisi.

— Niekada nesakysiu „juk sakiau tau“! — sušunka Sjuzi pasibaisėjusi.

— Žinau, bet daugybė žmonių taip pasakytų.

— Na, jie neturėtų taip daryti! Be to, galbūt tu teisi, Bekse. Galbūt Venecija Karter visiškai nesidomi Luku ir visa tai — vieni niekai.

Sjuzi padeda gauruotą avytę ir paplekšnoja jai per galvą.

— Tačiau aš vis tiek nubrėžčiau tam tikras ribas. Dėl tikrumo.

— Nesirūpink, — ryžtingai linkteliu. — Taip ir padarysiu.

Sjuzi visiškai teisi. Turiu leisti Venecijai suprasti: Nekišk nagų prie mano vyro! Žinoma, subtiliai.

Kai penktadienį atvažiuojame į gimdymo centrą, aš apsirengusi savo „pasakiška neįdėjus jokių pastangų“ apranga: nutrintais nėščiosios džinsais, seksualia elastine raudona palaidinuke ir naujais pribloškiančiais Moschino aukštakulniais. Visa tai gal kiek per prašmatnu, bet kompensuoja nutrinti džinsai. Priimamasis palyginti tuščias, įžymybių nematyti, bet aš nekreipiu dėmesio, nes nusiteikiau tam psichologiškai.

— Beki? — Lukas pažiūri į mano ranką savojoje. — Ar tu gerai jautiesi? Atrodai kiek įsitempusi.

— Na... žinai, — veblenu. — Turiu šiokių tokių rūpesčių.

— Ko gero, turi. — Jis supratingai linkteli. — Kodėl tau nepasidalijus jais su Venecija?

Taip. Toks ir buvo generalinis planas. Atsisėdame ant pliušinių kėdžių, aš pasiimu žurnalą, o Lukas ima šiurenti dienraščio Financial Times puslapius. Jau ketinu skaityti „Tavo kūdikio horoskopą“, bet staiga prisimenu vakarykščius Sjuzi žodžius. Kad turėčiau pakalbėti su Luku apie tėvystę. Dabar tam labai tinkamas laikas.

— Na... tai labai jaudinantis dalykas, ar ne? — klausiu dėdama žurnalą į šalį. — Tai, kad tapsime tėvais.

— Hmmm... — Lukas linkteli ir atverčia kitą puslapį.

Nepanašu, kad jis labai jaudintųsi. O Dieve, ką, jeigu jį gąsdina gyvenimas su vystyklais, todėl ieško prieglobsčio kitos moters glėbyje? Turiu nupiešti pozityvų tėvystės paveikslą, kaip patarė Sjuzi. Kažką tikrai gero... jaudinančio, ko tikrai verta laukti.

— Ei, Lukai, — sakau pagauta netikėto įkvėpimo. — Tik įsivaizduok, kad vaikas laimi olimpinių žaidynių medalį.

— Ką sakai? — Lukas pakelia galvą nuo Financial Times.

— Olimpinių žaidynių! Įsivaizduok, vaikas laimi auksinį kokios nors rungties medalį. O mes — jo tėvai!

Stebiu, kokia Luko reakcija.

— Na, argi tai ne nuostabu? Mes taip didžiuosimės!

Ši mintis visiškai užvaldo mano protą. Jau regiu save stadione kokiais 2030 metais ar panašiai. Iš manęs interviu ima Sju Barker, o aš pasakoju žinojusi, kad mano vaikas dar įsčiose buvo užprogramuotas sėkmei.

Lukas atrodo kiek suglumęs.

— Beki... ar aš ko nors nežinau? Kodėl manai, kad mūsų vaikas laimės olimpinį auksą?

— Na, jis galėtų! Kodėl ne? Reikia tikėti savo vaikais, Lukai.

— A, na, žinoma. — Lukas linkteli ir padeda laikraštį. — Apie kokią sporto šaką tu galvoji?

— Šuolius į tolį, — atsakau kiek pagalvojusi. — O gal trišuolį, nes jis ne toks populiarus. Bus lengviau laimėti auksą.

— Ar imtynes, — siūlo Lukas.

— Imtynes? — Žiūriu į jį pasipiktinusi. — Mūsų vaikas nebus imtynininkas, nes gali susižeisti!

— O ką, jeigu jo likimas — tapti geriausiu pasaulio imtynininku? — Lukas pakelia antakius. Keletą minučių sėdžiu priblokšta.

— Jis nebus geriausias imtynininkas. Esu jo motina ir žinau.

— Ponas ir ponia Brendonai? — pašaukia registratorė ir mes abu pakeliame akis. — Prašom, panelė Venecija jūsų jau laukia.

Imu nervintis. Na, pirmyn. Nubrėšiu ribas.

— Eime, mielasis! — uždedu ranką Lukui ant pečių ir mes patraukiame koridoriumi. Truputį svyruoju, nes man sunku išlaikyti pusiausvyrą.

— Sveiki! — išėjusi iš kabineto pasisveikina su mumis Venecija. Ji vilki juodomis kelnėmis ir berankoviais rausvais marškinėliais. Liemuo sujuostas nuostabiu žvilgančiu juodu krokodilo odos diržu. Ji mus pabučiuoja du kartus — po bučinį į kiekvieną skruostą. Aš pajuntu Chanel Allure kvepalų dvelksmą. — Malonu vėl jus matyti!

— Ir jus malonu matyti, Venecija, — atsakau ironiškai kilstelėdama antakius, lyg sakyčiau: „Jei ketini pagrobti mano vyrą, geriau pamiršk tai.“

— Nuostabu. Prašom...

Įeiname į kabinetą. Nesu tikra, kad ji pastebėjo manevrą antakiais. Reikės akivaizdžiau pademonstruoti.

Mudu su Luku atsisėdame, o Venecija nutupia ant savo stalo ir siūbuoja Yves Saint Laurent aukštakulniais apautas kojas. Kaip gydytojos, jos apranga puiki. Arba net ne kaip gydytojos.

— Na, Beki, — ji atsiverčia užrašus ir kurį laiką skaito, — mes gavome jūsų kraujo tyrimų rezultatus. Visi duomenys puikūs... nors, žinoma, hemoglobino kiekį reikia sekti. Kaip jaučiatės?

— Puikiai, — atsakau nedelsdama. — Labai laiminga, labai mylinti... Gyvenu nuostabioje santuokoje ir laukiuosi vaiko... niekada gyvenime nesijaučiau artimesnė Lukui.

Suspaudžiu Luko ranką.

— Ar sutinki, brangusis? Juk šiuo metu mes ypač artimi? Dvasiškai, emociškai, protiškai ir... ir... seksualiai.

Štai. Pasprink.

— Na... taip, — patvirtina Lukas kiek priblokštas, — tikriausiai taip ir yra.

— Malonu girdėti, Beki, — sako Venecija, keistai žiūrėdama į mane, — nors norėjau paklausti apie jūsų fizinę būklę. Ar nejaučiate silpnumo, šleikštulio ir panašiai?

Gerai.

— E... ne, ačiū, — sakau. — Jaučiuosi puikiai.

— Gerai, tada lipkite ant kėdės, apžiūrėsiu jus, — mosteli ji ranka.

Klusniai atsigulu.

— Įsitaisykite patogiai... O, ar čia nedidukė strija? — linksmai priduria ji, kai kilsteliu savo palaidinę.

— Strija? — iš siaubo įsitveriu į metalinius ranktūrius ir mėginu atsikelti. — Aš negaliu jų turėti! Kas vakarą tepuosi specialiu aliejumi, o rytais — losjonu ir...

— Oi, suklydau! — sako Venecija. — Tai tik jūsų marškinėlių siūlas.

— Ach, — subliūkštu nuo potrauminio šoko, o Venecija ima apžiūrinėti mano pilvą.

— Nors strijų paprastai atsiranda nėštumo pabaigoje, — priduria ji palaikydama pokalbį. — Taigi jų dar gali atsirasti. Paskutinės nėštumo savaitės gali būti varginančios. Kartais pacientės įkrypuoja į kabinetą tiesiog trokšdamos, kad kūdikis kuo greičiau gimtų...

Įkrypuoja?

— Neketinu krypuoti, — sakau nusijuokdama.

— Bijau, kad teks, — nusišypso Venecija. — Gamta pasirūpina, kad pristabdytų moterį. Mano manymu, teisingiausia yra supažindinti pirmo vaikelio besilaukiančias moteris su visais nėštumo aspektais. Juk nėštumas nėra vien rožės ir saulės šviesa.

— Žinoma, — įsikiša Lukas. — Labai dėkingi už įspėjimus, ar ne, Beki?

— Taip, — sumurmu, o Venecija tuo metu juosia man ant rankos manžetę, kad išmatuotų kraujospūdį.

Tai melas. Man visiškai nereikalingi jos įspėjimai. Sakau tiesiai šviesiai. Aš niekada nekrypuosiu.

— Kraujospūdis truputį padidėjęs... — ji susiraukia žiūrėdama į ekraną. — Beki, žvelk į viską paprasčiau. Kasdien pailsėk, sumažink krūvį kojoms. Būk rami ir maloni...

Būti ramiai? Kaip galiu išlikti rami, kai ji sako, kad atsiras strijų ir aš krypuosiu?

— Na, gerai. Dabar paklausysiu... — Venecija mano pilvą patepa kažkokiu geliu, išsitraukia stetoskopą, o aš truputį atsipalaiduoju. Šis momentas pats maloniausias per kiekvieną vizitą. Atsiguli ir klausaisi, kaip plaka tavo kūdikio širdis „tuk, tuk, tuk“, užgoždama neaiškų ūžesį fone. Prisimeni, kad tavyje auga mažas žmogutis.

— Širdies tonai geri, — Venecija nueina prie stalo ir kažką įrašo į mano medicininius dokumentus. — O, Lukai, ką tik prisiminiau, kad prieš kelias dienas kalbėjausi su Metju, jis labai norėtų tave pamatyti. Be to, radau tą Džeremio straipsnį, apie kurį kalbėjome...

Ji pasirausia stalčiuje ir ištraukia seną New Yorker egzempliorių.

— Po Kembridžo jis tiek daug nuveikė. Ar skaitei jo knygą apie Mao?

— Dar ne, — sako Lukas eidamas prie stalo ir imdamas iš jos rankų knygą. — Kai turėsiu laiko, paskaitysiu, ačiū.

— Tikriausiai esi labai užsiėmęs, — užjaučiamai pastebi Venecija. Ji įpila stiklinę vandens iš šaldytuvo ir pasiūlo Lukui.

— Kaip sekasi tavo naujiems biurams?

— Gerai, — linkteli Lukas.

— Kaip nuostabu, kad Arcodas yra tavo klientai. — Ji pasiremia ant stalo ir išmanančio žmogaus balsu tęsia: — Tai žingsnis į priekį. Arcodas plėtra yra fenomenali. Skaičiau apie juos Financial Times. Jenas Vileris atrodo labai įspūdingai.

Ei... Alio?

Panašu, kad jie mane pamiršo lyg aukštyn kojomis apvirtusį vabalą. Man garsiai atsikrenkštus Lukas atsisuka.

— Atleisk, brangioji! Ar tau viskas gerai?

Jis atskuba ir pasiūlo man ranką.

— Atleiskite, Beki! — atsiprašinėja Venecija. — Noriu įpilti jums vandens. Pastebiu šiokių tokių dehidracijos požymių. Gyvybiškai būtina pakankamai gerti. Per dieną turėtumėte išgerti nors aštuonias stiklines vandens. Prašau.

— Ačiū! — nusišypsau imdama stiklinę, bet įtarumas jau įsėlino į mano mintis. Labai jau mielai Venecija plepa su Luku. Per daug plepa. Norėjo įrodyti, kad turiu striją. Ir nuolat atmeta plaukus, lyg demonstruotų juos per televizijos reklamą. Tai nelabai profesionalu, ar ne?

— Na? — Venecija vėl prie savo stalo kažką rašo į mano popierius. — Gal turite klausimų? Gal norite ką nors aptarti?

Dirsteliu į Luką, bet šis įsmeigęs žvilgsnį į savo vibruojantį telefoną.

— Atsiprašau, — sako jis. — Trumpam išeisiu. Tęskite be manęs.

Jis atsistoja ir išeina iš kambario uždarydamas paskui save duris.

Liekame dviese. Moteris prieš moterį. Jaučiu, kaip kambaryje kaupiasi įtampa.

Bent jau... iš mano pusės.

— Beki, — Venecija nusišypso savo tobula baltadante šypsena. — Ar norite dar apie ką nors pasikalbėti?

— Tiesą sakant, ne, — atsakau maloniai. — Kaip ir sakiau, viskas gerai. Jaučiuosi puikiai... Lukas jaučiasi puikiai... mūsų santykiai negalėtų būti geresni. Ar žinote, kad tai mūsų medaus mėnesio kūdikis? — negaliu susilaikyti nepridūrusi.

— Taip, girdėjau apie jūsų medaus mėnesį! — sušunka Venecija. — Lukas sakė, kad viešėdami Italijoje važiavote į Ferarą.

— Tiesa, — nusišypsau prisiminimų kupina šypsena. — Tai buvo taip romantiška. Visada išliks atmintyje kaip puikus prisiminimas.

— Kai mudu su Luku lankėmės Feraroje, negalėjome atitraukti akių nuo pasakiškų freskų. Esu tikra, kad jis apie tai pasakojo, — Venecijos akys nekaltai išplėstos.

Kažkodėl mudu su Luku Feraroje nematėme jokių freskų. Visas popietes praleidome lauko restorane gerdami gintarinį Prosecco vyną ir valgydami gardžiausią maistą. Ir jis niekada neminėjo, kad yra lankęsis ten su Venecija. Tačiau šita to jokiu būdu nesužinos.

— O mes nėjome žiūrėti freskų, — galiausiai sakau apžiūrinėdama savo nagus. — Lukas minėjo, kad jos pervertinamos.

— Pervertinamos? — panašu, kad Venecija apstulbusi.

— Aha, — įsispitriju į ją. — Pervertinamos.

— Bet... jis jas nepaliaudamas fotografavo, — Venecija nujuokia negalėdama patikėti. — Valandų valandas apie jas kalbėdavome!

— Mes irgi kalbėjome apie jas visą naktį, — atšaunu. — Kaip smarkiai jos pervertinamos.

Nerūpestingai sukioju savo vestuvinį žiedą taip, kad šviesoje sublizgėtų deimantas.

Esu jo žmona. Žinau, ką jis galvoja apie freskas.

Venecija išsižioja, paskui užsičiaupia. Atrodo suglumusi.

— Atsiprašau! — slėpdamas telefoną į kabinetą vėl įeina Lukas, o Venecija tuoj pat atsisuka į jį.

— Lukai, ar tu pameni tas freskas...

— O! — susigriebiu už pilvo. — Ach!

— Beki! Brangioji! — Lukas susirūpinęs atskuba prie manęs. — Ar tau viskas gerai?

— Tik truputį nudiegė. — Drąsiai nusišypsau. — Esu tikra, kad nėra dėl ko jaudintis.

Triumfuodama pažvelgiu į Veneciją. Ji raukosi, nes negali manęs suprasti.

— Ar ir anksčiau esate patyrusi tokių skausmų? — klausia. — Ar galite juos apibūdinti?

— Viskas praėjo, — sakau nerūpestingai. — Tiesiog trupučiuką įdūrė.

— Praneškite man, jei skausmai vėl pasikartotų, — sako ji. — Ir stenkitės nesijaudinti. Dėl kraujospūdžio neturėtų kilti rūpesčių, bet nenorėčiau, kad jis dar padidėtų. Ar buvęs gydytojas jums paaiškino apie preeklampsinę būseną?

— Aišku, — sako Lukas ir žiūri į mane. Linkteliu.

— Gerai. Rūpinkitės savimi. Galite skambinti man bet kuriuo metu. Ir prieš jums išeinant...

Venecija atsiverčia stalo kalendorių.

— Turime susitarti dėl mūsų susitikimo vakaro. Dešimtą dieną... ar geriau dvyliktą? Aišku, jei man tuo metu nereikės priimti kūdikio.

— Dvyliktą? — Lukas peržiūri savo pranešimų gaviklį ir linkteli. — O ar tau tinka, Beki?

— Puiku! — sakau meiliai. — Mes dalyvausime.

— Nuostabu. Pakviesiu keletą svečių. Kaip puiku vėl susitikti po šitiek metų. — Venecija atsidūsta ir padeda rašiklį. — Tiesą sakant, buvo nelengva vėl viską pradėti iš naujo Londone. Mano seni draugai turi savo gyvenimą. Be to, dėl darbo aš ne visada galiu bendrauti, o Džastinas dažnai išvyksta į užsienį.

Jos šypsena jau ne tokia ryški.

— Džastinas yra Venecijos vaikinas, — paaiškina man Lukas.

Vaikinas. Buvau pamiršusi, kad toks egzistuoja.

— A, teisingai, — sakau. — O ką jis veikia?

— Jis finansininkas.

Venecija paima neišvaizdaus vyro, vilkinčio kostiumą, nuotrauką. Žiūrėdama į ją visa nušvinta.

— Jis labai motyvuotas ir turi daug varomosios jėgos, panašiai kaip Lukas. Kartais jaučiuosi kiek apleista, kai jis imasi kokio nors sandorio. Betgi ką galiu padaryti? Juk myliu jį.

— Tikrai? — sakau nustebusi. Tik po to suprantu, kaip tai turėjo nuskambėti. — Norėjau pasakyti... ee... tai puiku!

— Kaip tik dėl jo atvykau į Londoną, — Venecijos akys vis dar žvelgia į nuotrauką. — Susipažinome Los Andžele per vakarėlį ir aš iškart beviltiškai įsimylėjau.

— Jūs sukorė te tokį atstumą? — stebiuosi. — Vien dėl jo?

— Tokia yra meilė, ar ne? Be jokio reikalo elgiesi beprotiškai.

Venecija pakelia žvilgančias žalias akis.

— Žinote, Beki, jei savo darbe ko nors išmokau, tai to, kad vienintelis svarbus dalykas yra meilė. Žmogiška meilė. Matau ją kiekvieną kartą, kai motinai paduodu gimusį kūdikį... kai ekrane pamatau mažutę aštuonių savaičių plakančią širdelę ir stebiu tėvų veidus. Matau tą kiekvieną kartą, kai pacientės ateina antrą ar trečią kartą. Kūdikiai gimsta iš meilės. Ir žinote, daugiau niekas nesvarbu.

Oho. Aš visiškai priblokšta.

Jai nerūpi Lukas. Ji įsimylėjusi tą nuobodą! Tiesą sakant, ši trumputė Venecijos kalba vos neišspaudė man ašarų.

— Jūs visiškai teisi, — sakau prikimusiu balsu ir spaudžiu Luko ranką. — Tik meilė yra svarbi šiame sumautame pasaulyje, kurį vadiname... pasauliu.

Nežinau, ar teisingai pasakiau, bet kam tai rūpi? Visiškai klaidingai galvojau apie Veneciją. Ji nėra vyrų širdžių ėdikė, o tik šilta, graži, mylinti būtybė.

— Tikrai tikiuosi, kad dvyliktos dienos vakarėlyje galės dalyvauti ir Džastinas.

Galiausiai Venecija padeda nuotrauką į vietą, meiliai ją paplekšnojusi.

— Norėčiau, kad jūs susipažintumėte.

— Aš taip pat! — sušunku apimta nuoširdaus entuziazmo. — Nekantriai lauksiu vakarėlio.

— Iki pasimatymo, Ven, — sako Lukas ir pabučiuoja Veneciją. — Labai ačiū.

— Iki, Beki, — Venecija nusišypso man šilta, draugiška šypsena. — Beje, vos nepamiršau. Nežinau, ar jums tai įdomu, bet vakar man skambino Vogue žurnalistė. Jie rengia apybraižą apie šauniausias būsimas Londono mamytes ir klausė manęs kelių pavardžių. Pagalvojau kaip tik apie jus.

— Vogue? — spoksau į ją suakmenėjusi.

— Žinoma, gal jums tai neįdomu. Reikėtų jūsų nuotraukos vaikų kambaryje, interviu su jumis, šukuosenos ir makiažo... jie parūpins dizainerių drabužių nėščiosioms.

Venecija vos vos gūžteli pečiais.

— Nežinau, ar tai jums patiktų?

Tiesiog springstu oru. Ar man patiktų? Ar patiktų, kad man padarys makiažą, aprengs dizainerių drabužiais ir pateksiu į Vogue... ar patiktų?

— Manau, kad atsakymas yra teigiamas, — linksmai sako Lukas žiūrėdamas į mane.

— Puiku! — Venecija paliečia jo ranką. — Aš viską sutvarkysiu.

Rebeka Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. rugpjūčio 31 d.

Brangioji Fabija,

Tik norėčiau dar kartą pasakyti, kaip labai mums patinka jūsų žavingas, nuostabus namas. Jis kaip Keitės Mos drabužiai. Jis iš tikrųjų stulbinantis. Manau, tikrai vertas patekti į „Vogue“ žurnalą, ar ne?

Norėjau jūsų prašyti mažutės paslaugos. Iš manęs „Vogue“ žurnalistai ims interviu, todėl svarsčiau, ar negalima būtų fotografuotis žurnalui jūsų name?

Taip pat norėjau paklausti, ar negalėčiau name pasidėti kokių nors daiktelių ir pasakyti, kad mudu su Luku ten jau gyvename? Juk iš tikrųjų, kai žurnalas išvys dienos šviesą, jame gyvensime... taigi gal čia nieko blogo?

Jei galiu kuo nors atsilyginti, surasti jums kokį nors madingą daiktą, mielai tai padarysiu.

Su geriausiais linkėjimas

Beki Brendon

* Žinoma, ne savo dydžiu

33 Delamein Roudas

Meida Veilis

Londonas NW6 1TY

FAKSOGRAMA

1/9/03

NUO: Fabijos Paskali

KAM: Rebekai Brendon

Beki,

1. Rusva Chloe Silverado rankinė.

2. Matthew Williamson violetinis karoliukais siuvinėtas 8 dydžio kaftanas.

3. Žali 39 dydžio Olly Bricknell princesės bateliai.

Fabija

Oksšoto mergaičių mokykla

Merlin Roudas

Oksšotas

Saris KT22 OJG

Nuo mokyklos bibliotekininkės

p. L. Hargrivz

2003 m. rugsėjo 3 d.

Brangioji Beki,

kaip malonu po tiek metų gauti Jūsų laišką. Tikrai prisimenu jus, kai buvote šios mokyklos mokinė. Kas galėtų pamiršti mergaitę, pradėjusią tą pamišėlišką „draugystės rankinių“ akciją 1989 metais?

Džiaugiuosi, kad pateksite į Vogue. Tai tikra staigmena, kaip Jūs rašote. Nors galiu Jus užtikrinti, kad mokytojai mokytojų kambaryje tikrai nesėdėjo ir nesakė: „Galėtume lažintis, kad Beki Blumvud niekada nepateks į Vogue.“

Tikrai nusipirksiu vieną žurnalo egzempliorių, bet nemanau, kad mokyklos direktorė kiekvienam mokiniui atminimui pirktų po žurnalą, kaip Jūs siūlote.

Su geriausiais linkėjimais

Lorna Hargrivs,

bibliotekininkė

P S. Ar vis dar turite iš bibliotekos paimtą knygą? Už knygos negrąžinimą skiriama nemenka bauda.

Devintas skyrius

Aš pakliūsiu į Vogue žurnalą! Praėjusią savaitę Marta, žurnalistė, rašanti apybraižą „Šauniausios busimosios mamytės“, paskambino ir mes ilgai maloniai šnekėjomės.

Gal ir išsigalvojau keletą nelabai svarbių dalykėlių. Pavyzdžiui, apie kasdienę mankštą. Arba apie kasryt valgomas trintas šviežias avietes. Arba apie tai, kaip rašau eilėraščius savo dar negimusiam kūdikiui. (Visada galima rasti poezijos rinkiniuose.) Be to, pasakiau, kad jau gyvenu Delameino gatvės name, nes tai skamba geriau nei gyventi bute.

Svarbiausia, kad mes iš tikrųjų netrukus jame gyvensime. Tas namas jau faktiškai mūsų. O žurnalistė ypač norėjo išgirsti apie „jo“ ir „jos“ vaikų kambarius. Ji sakė, kad tai bus straipsnio akcentas. Akcentas!

— Beki?

Mano mintis nutraukia balsas. Pakėlusi akis pamatau ateinantį Eriką. Nedelsdama slepiu savo sąrašus po MaxMara katalogu ir nužvelgiu visą aukštą, norėdama įsitikinti, ar kur neslankioja koks nepastebėtas klientas. Nieko nėra. Pastarosiomis dienomis prekyba nelabai aktyvi.

Tiesą sakant, mus ištiko dar viena nelaimė. Kažkas rinkodaros skyriuje nusprendė, kad reikia imtis „gatvės reklamos“ kampanijos — pasamdyti studentus, kad kalbėtų apie The Look ir kavinėse dalytų mūsų reklamines skrajutes. Viskas būtų buvę puiku, tik tos skrajutės pateko į rankas vagišių gaujai, o šie šmirinėjo po parduotuvę ir gvelbė BeneFit kosmetiką. Tuos nenaudėlius sučiupo, bet ir vėl laikraštis Daily World gavo nuostabią progą pasišaipyti, esą The Look apimta tokios desperatiškos nevilties, kad kviečiasi į parduotuvę net kriminalinius nusikaltėlius.

Parduotuvė tuštesnė nei bet kada, negana to, dar penkios darbuotojos išėjo iš darbo. Nieko nuostabaus, kad Erikas atrodo toks piktas.

— Kur Džezminė?

Jis apsidairo po asmeninių pirkimų skyrių.

— Ji sandėlyje, — meluoju.

Iš tikrųjų Džezminė viename iš persirengimo kambarių miega. Pagal jos naują teoriją, jei darbe nėra ką veikti, verčiau jau tuo metu pamiegoti, o vakare nueiti į kokį nors klubą. Kol kas ši teorija visiškai pasiteisina.

— Na, iš tikrųjų tai norėjau tave pamatyti, — Erikas susiraukia. — Ką tik baigiau derinti sutartį su Deniu Kovicu. Labai jau reiklus tas tavo draugas. Nori keliauti pirmąja klase, gyventi Claridges apartamentuose, asmeninėms reikmėms gauti limuziną, o gerti San Pellegrino mineralinį vandenį, pamaišytą, kad nebūtų burbuliukų.

Mėginu užgniaužti kikenimą. Taip, čia tikrai Denis!

— Jis yra garsus dizaineris, — primenu Erikui. — Visi talentingi žmonės turi keistybių.

— Kūrybinio proceso metu, — garsiai skaito Erikas, — ponas Kovicas pageidauja turėti ne mažesnį nei dešimties colių diametro dubenį želė saldainiukų. Tarp jų negali būti žalios spalvos saldainių. Noriu paklausti, kokia čia nesąmonė? — Jis supykęs numeta popieriaus lapą. — Ko jis tikisi? Kad kažkas sėdės ir išrinkinės iš dubens žalius saldainiukus?

Ooo. Man patinka žali želė saldainiukai.

— Galiu tuo pasirūpinti, — sakau nerūpestingai.

— Puiku, — atsidūsta Erikas, — tikiuosi, kad visos šios išlaidos ir pastangos atsipirks.

— Būtinai! — sakau ir prietaringai pabeldžiu į medį, kad tik viskas sėkmingai klotųsi. — Denis — pats populiariausias dizaineris, kokį tik galime rasti! Jis tikrai pasiūlys ką nors labai įspūdingo ir šiuolaikiško. Pirkėjai tiesiog plūstels į parduotuvę. Pažadu!

Tikrai, tikrai tikiuosi, kad taip ir bus.

Kai Erikas vėl oriai nužingsniuoja, svarstau, ar nereikėtų paskambinti Deniui ir paklausti, kokių idėjų jau turi. Bet kaip tik tuo metu suskamba mano mobilusis telefonas.

— Alio?

— Sveika, — sako Lukas, — tai aš.

— O, sveikas! — atsilošiu kėdėje, pasiruošusi paplepėti. — Ką tik išklausiau visą kalbą apie sutartį su Deniu. Niekada neatspėsi ką...

— Beki, turbūt šiandien negalėsiu vykti su tavimi.

— Ką? — mano šypsena išnyksta.

Šiandien po pietų turėjome eiti į pirmą gimdymo pamoką. Ten susirenka nėščiosios, mokosi taisyklingo kvėpavimo gimdymo metu ir susidraugauja su savo gimdymo partneriais visam likusiam gyvenimui. Lukas pažadėjo važiuoti kartu. Pažadėjo.

— Atsiprašau. — Jis atrodo suglumęs. — Žinau, kad pažadėjau ten būti, bet... darbe krizė.

— Krizė? — išsitiesiu susirūpinusi.

— Na, gal ne krizė, — pasitaiso. — Tiesiog atsitiko kai kas nelabai gero. Viskas susitvarkys. Tai tik nedideli rūpesčiai.

— Kas atsitiko?

— Tiesiog... nedideli vidiniai nesutarimai. Nenoriu leistis į detales. Labai atsiprašau dėl šios popietės. Tikrai norėjau važiuoti su tavimi.

Atrodo, jis nuoširdžiai apgailestauja. Neverta pykti.

— Viskas gerai, — atsidustu. — Galiu ir viena nuvažiuoti.

— Gal kas nors kitas gali tave palydėti? Gal Sjuzi?

Puiki mintis. Galų gale juk aš buvau Sjuzi gimdymo partnerė. Mes artimos draugės. Be to, smagiau, kai esi ne viena.

— Gal ir gali, — linkteliu. — O ar galėsi būti su manimi šį vakarą?

Šįvakar mudu su Luku turėtume eiti kur nors su Venecija, jos vaikinu ir kai kuriais senais draugais iš Kembridžo. Tikrai nekantriai laukiau šios akimirkos, ta proga net šukuoseną pasidariau.

— Tikiuosi. Pranešiu tau.

— Gerai. Susitiksime vėliau.

Baigiu pokalbį ir jau ketinu rinkti Sjuzi numerį, bet staiga prisimenu, kad kaip tik šiandien ji veža Ernį į kažkokį naują vaikų darželį. Taigi ji negalės važiuoti su manimi. Atsilošiu kėdėje ir instinktyviai galvoju. Galėčiau važiuoti ir viena. Juk nebijau būrelio nėščių moterų, ar ne?

Arba...

Vėl paimu telefoną ir skambinu mamai.

— Sveika, mamyte, — sakau vos tik mus sujungia. — Ar tu užsiėmusi šią popietę?

Gimdymo pamoka vyks viename name Izlingtone, beje, ji vadinasi „Pasirinkimai, galios suteikimas, atviras protas“. Mano supratimu, puikus pavadinimas. Mano protas tikrai atviras. Eidama gatve matau, kaip mama mėgina pastatyti savo volvo. Jai pasiseka tik maždaug po aštuonių mėginimų, nedidelio susidūrimo su šiukšlių dėže ir pagelbėjus sunkvežimio vairuotojui, kuris išlipęs reguliuoja mamos važiavimą.

— Sveika, mama! — sušunku, kai ji kiek sutrikusi pagaliau išlipa iš automobilio. Dėvi puošniomis baltomis kelnėmis, tamsiai mėlynu megztiniu, o apsiavusi žvilgančiais originaliais bateliais.

— Beki! — nušvinta mamos veidas. — Brangioji, atrodai nuostabiai. Ateik čia, Dženise! — ji pabeldžia į automobilio langą. — Atsivežiau kartu ir Dženisę. Tikiuosi, tu nieko prieš, ar ne, brangute?

— E... ne, — sakau nustebusi. — Žinoma, ne.

— Ji turėjo laiko, taigi pamanėme, kad vėliau galėtume nuvažiuoti į audinių parduotuvę ir išrinkti medžiagą vaikų kambario užuolaidoms. Tėtis kambarį išdažė geltonai, bet dėl užuolaidų dar nenusprendėme... — Mama pažvelgia į mano pilvą. — Ar turi kokią nuojautą, kas gims — berniukas ar mergaitė?

Prisimenu lyties nustatymo testą, kuris vis dar guli paslėptas mano apatinių baltinių stalčiuje. Jį nusipirkau prieš dvi savaites. Kartais jį išsitraukiu, paskui kažin ko išsigąstu ir vėl įkišu atgal. Gal man reikia Sjuzi moralinio palaikymo?

— Nieko tikro, — sakau. — Dar ne.

Atsidaro keleivio durelės ir išlenda Dženisė, tempdama paskui save ryšulį mezginių.

— Beki, brangioji! — dusdama šūkteli ji. — Džeine, ar tau nereikia užrakinti durelių.

— Pirmiau užtrenk, o paskui užrakinsiu, — liepia mama. — Trenk stipriai.

Pamatau nėščią moterį ruda suknele, skambinančią į netoliese stovinčio namo duris. Tikriausiai ten mums ir reikia eiti.

— Ką tik išklausiau Tomo pranešimą, — sako Dženisė ir savo mobilųjį telefoną kartu su mezginiu kiša į pintą krepšį. — Susitiksime abu vėliau. Jis kupinas įspūdžių apie Džesę! Nuolat apie ją kalba: Džesė padarė tą, padarė aną...

— Džesė? — spoksau į ją. — Ir Tomas?

— Žinoma! — jos veidas švyti. — Jie graži pora. Nenorėčiau per daug tikėtis, bet...

— Įsidėmėk, Dženise, — tvirtai sako mama, — jaunų žmonių negalima raginti.

Džesė susitikinėja su Tomu? Ir ji man to nepapasakojo? Atvirai kalbant, kitą rytą po šventės paklausiau jos, kaip reikalai su Tomu, o ji tik sutriko ir pakeitė temą. Taigi priėjau prie išvados, kad nieko.

Dabar jaučiuosi truputį įsižeidusi. Juk kai turi seserį, tai skambini jai ir papasakoji apie savo naują vaikiną, o ne tyli užsičiaupusi.

— Tai... Džesė draugauja su Tomu? — klausiu, kad įsitikinčiau.

— Jie labai artimi, — gyvai linkčioja Dženisė. — Labai, labai artimi. Ir turiu pasakyti, kad Džesė šauni mergina. Mes labai lengvai bendraujame!

— Iš tikrųjų? — stengiuosi, kad balsas neskambėtų taip, lyg būčiau pernelyg nustebusi, tačiau iš tikrųjų nedaug ką bendra matau tarp Džesės ir Dženisės.

— O, taip! Mes visi kaip viena šeima. Mudu su Martinu atidėjome savo stulbinamą vasaros kruizą, jeigu kartais būtų... — ji nutyla. — Vestuvės, — galiausiai sušnibžda.

— Vestuvės?

Na, gerai. Man skubiai reikia pasikalbėti su Džese. Tučtuojau.

— Atėjome, — sako mama, kai priartėjame prie durų, ant kurių kabo skelbimas: įėję nusiaukite batus.

— Kaip atrodo toji gimdymo pamoka? — klausia Dženisė nusiaudama Kurt Geiger sandalus.

— Moko kvėpuoti ir panašiai, — atsakau abstrakčiai. — Tiesiog ruošia gimdyti.

— Nuo mūsų laikų viskas labai pasikeitė, Dženise, — įsikiša mama. — Dabar jos turi gimdymo treneres!

— Treneres? Kaip tenisininkės?

Atrodo, kad Dženisę ši mintis pralinksmina. Paskui toji šypsena išblėsta ir ji sugriebia mano ranką.

— Vargšele, mažyte Beki. Neturi supratimo, kas tavęs laukia.

— Tiesa, — sakau kiek nusigandusi. — Na... eime į vidų?

Pamoka vyks patalpoje, panašioje į svetainę. Ratu išdėliotos atsisėsti skirtos polistirolio rutuliukų pilnos pagalvės. Keletas nėščiųjų ant jų jau sėdi, o vyrai nerangiai įsitaisę šalia.

— Sveiki! — į kambarį įeina liekna moteris mūvinti jogos kelnėmis. Jos plaukai tamsūs. — Aš Noura, jūsų mokytoja, — sako ji ramiu balsu. — Sveiki!

— Sveika, Noura! — nušvintu ir paspaudžiu jai ranką. — Esu Beki Brendon. Tai mano mama, o čia... Dženisė.

— Aha, — Noura supratingai linkteli ir paima Dženisės ranką. — Ar tu Beki... partnerė? Netrukus ateis dar viena tos pačios lyties pora, taigi nesijauskite...

O, Dieve! Ji galvoja...

— Mes ne lesbietės! — skubiai ją nutraukiu ir mėginu nekikenti, žiūrėdama į suglumusią Dženisės veido išraišką. — Dženisė yra mūsų kaimynė. Po visko ji su mano mama važiuos į Liberty’s parduotuvę.

— Supratau, — Noura atrodo truputį nusivylusi. — Ką gi, sveikos visos trys. Sėskite.

— Mudvi su Dženise išgersime kavos, — sako mama skubėdama prie staliuko kitame kambario kampe. — O tu, Beki, meilute, sėsk.

— Taigi, Beki, — kreipiasi į mane Noura, kai aš atsargiai atsisėdu ant pagalvėlės. — Visos sėdime ratu ir prisistatome. Leticija ką tik sakė, kad gimdys namuose. O kur gimdysi tu?

— Kavendišo ligoninėje su Venecija Karter, — sakau apsimestinai nerūpestingai.

— Oho! — sušunka moteris rausva suknele. — Ar pas ją gimdo visos įžymybės?

— Taip. Iš tikrųjų ji yra artima mūsų draugė, — negaliu susilaikyti nepridūrusi. — Šį vakarą mes visi kartu kur nors eisime.

— O ar nusprendėte, kokiu būdu norėtumėte gimdyti? — tęsia Noura.

— Gimdysiu vandenyje su lotoso žiedais ir thai masažu, — sakau išdidžiai.

— Nuostabu! — Noura kažką pasižymi savo lape. — Taigi norite aktyvaus gimdymo.

— E... — įsivaizduoju save gražiame šiltame baseine su aplink plūduriuojančiais lotoso žiedais. Skamba muzika, o aš galbūt net laikau rankose kokteilį. — Ne, gal ne visai aktyvų.

— Norite... neaktyvaus gimdymo? — Noura atrodo sutrikusi.

— Taip, — linkteliu. — Būtų geriausia.

— Ir nuskausminimo?

— Turiu specialų maorių gimdymo akmenį, — sakau užtikrintai. — Be to, esu užsiiminėjusi joga. Taigi tikriausiai viskas seksis gerai.

— Supratau. — Atrodo, lyg Noura norėtų pasakyti visai ne tai. — Gerai, — galiausiai sako ji. — Priešais jus padėti gimdymo plano blankai. Norėčiau, kad visos juos užpildytumėte. Vėliau visas idėjas aptarsime.

Kambaryje girdėti murmesys, nes visos ima pieštukus ir kalbasi su partneriais.

— Būtų malonu, kad pakalbėtų Beki mama ir Dženisė, — priduria Noura, kai mama ir Dženisė vėl prisideda prie grupės. — Labai naudinga pasiklausyti vyresnių moterų, kurios jau turi tokios patirties — gimdė ir augino vaikus. Jos gali pasidalyti savo išmintimi.

— Žinoma, brangioji! Viską papasakosime. — Mama išsitraukia mėtinių pastilių pakelį. — Gal kas nors norėtumėte? — klausia.

Paimu savo pieštuką ir tuoj pat jį padedu. Turiu skubiai parašyti žinutę Džesei ir sužinoti, kas dedasi. Paimu telefoną, surandu jos numerį ir skubiai rašau.

OMD Džese!!! Ar tu susitikinėji su Tomu????

Paskui ištrinu — per daug jaudulio. Ji išsigąs ir niekada neatsakys.

Sveika, Džese, kaip gyvuoji? Beksė.

Taip geriau. Paspaudžiu mygtuką siųsti ir nukreipiu savo dėmesį į gimdymo planą. Tai klausimų sąrašas su vieta atsakymams.

1. Kokie jūsų gimdymo pradžios prioritetai?

Kurį laiką įtemptai galvoju, paskui parašau: Gerai atrodyti.

2. Kaip susidorosite sujus užklupusiu skausmu? (pvz., Gulėsite šiltoje vonioje, siūbuosite atsiklaupusi keturpėsčia.)

Jau ketinu rašyti „eisiu apsipirkti“, bet pypteli mano telefonas. Tai žinutė iš Džesės!

Ačiū, gerai.

Tai taip panašu į Džesę. Du nieko neišduodantys žodžiai. Iš karto rašau atgal:

Ar tu susitikinėji su Tomu??

— Visos padėkite lapus. — Noura suploja rankomis. — Prašau, baikite rašyti...

Jau? Čia kaip mokykloje! Savo lapą įteikiu paskutinė, beje, įkišu tarp kitų, kad Noura nematytų. Tačiau ji varto visus. Paskui stabteli.

— Beki, prie gimdymo pradžios prioritetų jūs nurodėte „gerai atrodyti“. — Ji pakelia galvą. — Ar norėjote pajuokauti?

Ko čia visos į mane spokso? Čia joks juokas.

— Jei gerai atrodai, tai gerai ir jautiesi! Tai natūralus skausmo malšinimo būdas. Mums visoms reikia pasigražinti ir pasitvarkyti plaukus...

Iš visų pusių girdžiu krizenimą ir matau grimasas. Tik viena mergina su nuostabia rausva palaidinuke pritariamai linkčioja.

— Visiškai pritariu! — sako ji. — Tai man patinka labiau nei siūbuoti keturpėsčiai.

— Arba apsipirkinėjimas, — priduriu, — jis gelbsti nuo rytinio šleikštulio, taigi...

— Apsipirkinėjimas gelbsti nuo rytinio šleikštulio? — įsiterpia Noura. — Apie ką jūs čia kalbate?

— Kai pirmosiomis nėštumo savaitėmis prastai jausdavausi, traukdavau į Harrods ir ką nors nusipirkdavau, kad nukreipčiau savo mintis, — paaiškinu. — Tai tikrai padėdavo.

— O aš užsisakinėdavau prekes internetu, — pritaria moteris rausva palaidinuke.

— Galėtumėte šias mintis įtraukti į savo pagalbinių priemonių sąrašą, — paslaugiai pasiūlau. — Po imbiero arbatos.

Noura prasižioja, paskui vėl užsičiaupia. Ji atsigręžia į kitą moterį, kuri laiko iškėlusi ranką, o tuo metu supypsi mano telefonas.

Panašu į tai.

Tik panašu? Ką tai reiškia? Skubiai rašau žinutę:

Dženisė mano, kad jūs ketinate susituokti!

Paspaudžiu siųsti. Cha. Provokacija.

— Gerai. Pirmyn. — Noura vėl stovi vidury kambario. — Jūsų atsakymai rodo, kad visos galvojate apie gimdymą ir kaip jis pavyks.

Ji apžvelgia grupę.

— Mano pirmas patarimas būtų: nesijaudinkite. Jums tikrai pavyks.

Kambaryje pasigirsta nervingas juokas.

— Žinoma, gimda gali labai stipriai susitraukti, — tęsia Noura. — Tačiau jūsų kūnai sukurti taip, kad tuos susitraukimus ištvertų. Jums būtina prisiminti, kad tai pozityvus skausmas.

— Pozityvus? — Dženisė pasibaisėjusi pakelia akis. — Ooo, ne, brangioji. Mano skausmas priminė agoniją. Jis tęsėsi dvidešimt keturias valandas per žiaurų vasaros karštį. Nė vienai to nelinkėčiau.

— Ir tais laikais nebuvo skausmo malšinamųjų vaistų, — įsiterpia mama. — Mano patarimas būtų naudotis visomis įmanomomis nuskausminamosiomis priemonėmis.

— Tačiau yra natūralių, instinktyvių metodų, — vikriai įsiterpia Noura. — Esu tikra, pastebėjote, kad supimasis ir padėties pakeitimas palengvina skausmus.

Mama su Dženise persimeta abejojančiais žvilgsniais.

— Nepasakyčiau, — švelniai paprieštarauja mama.

— O šilta vonia? — siūlo Noura, o jos šypsena vis labiau įsitempia.

— Vonia? — linksmai nusijuokia mama. — Kai sugriebia agoniški skausmai ir tu tenori numirti, vonia negali padėti!

Galiu nuspėti, kad Nourą užvaldo neviltis, nes ji vis giliau kvėpuoja ir jos kumščiai ima gniaužtis.

— Bet juk vis tiek vertėjo gimdyti, ar ne? Skausmas yra nedidelė kaina, palyginti su gyvenimą teigiančia patirtimi?

— Na... — mama pažvelgia į mane abejojančiu žvilgsniu. — Žinoma, džiaugiausi susilaukusi mažosios Beki, tačiau to vieno vaiko ir pakako. Mums abiem pakako vieno vaiko, ar ne, Dženise?

— Daugiau niekada tam nesiryžčiau, — suvirpa Dženisė. — Net jeigu kas nors sumokėtų milijoną svarų.

Apsidairiusi pamatau sustingusius moterų veidus, daugumos vyrų — taip pat.

— Tiesa! — sako Noura, akivaizdžiai stengdamasi išlikti maloni. — Ačiū jums už šiuos... įkvepiančius žodžius.

— Nėra už ką! — mezginiu pamojuoja Dženisė.

— Dabar pasimokysime kvėpavimo pratimo, — tęsia Noura, — kuris, tikėsite ar ne, padės jums gimdymo pradžioje, kai prasidės sąrėmiai. Noriu, kad visos atsisėstumėte tiesiai ir pamėgintumėte kvėpuoti paviršutiniškai. Įkvėpkite... iškvėpkite... teisingai...

Bekvėpuojant vėl supypsi mano telefonas.

Ką?????

Užgniaužiu juoką ir vėl rašau:

Ar tai meilė???

Turime rūpesčių.

O, Dieve. Tikiuosi, Džesei viskas gerai. Tikrai nenorėjau jos erzinti.

Iš tikrųjų nelengva paviršutiniškai kvėpuoti ir rašyti žinutes vienu metu. Taigi nekreipiu dėmesio į kvėpavimą ir rašau:

Kokių rūpesčių? Kodėl nieko man nesakei?

— Kam tu rašai žinutes? — klausia Dženisė, kuri taip pat liaujasi paviršutiniškai kvėpuoti ir pradeda megzti.

— Na... draugei, — sakau nerūpestingai, o kaip tik tuo metu gaunu dar vieną žinutę. Matyt, Džesė liovėsi daryti, ką dariusi.

Nenorėjau tau sukti galvos savo kvailystėmis.

Kaip Džesė gali galvoti, kad man trukdo? Aš noriu žinoti apie jos meiles. Tu esi mano sesuo!!! — imu rašyti jai. Kaip tik tą akimirką Noura suploja delnais, kad atkreiptų mūsų dėmesį.

— Visos atsipalaiduokite. Dabar išmėginsime pratimą, kuris leis nurimti jūsų protui. Partneris paims jūsų ranką ir pasuks. Tai senovinis kinų veiksmas. O jūs to veiksmo metu stengsitės taisyklingai kvėpuoti. Atsipalaiduokite, bet sutelkite mintis... Partneriai, nebijokite paspausti! Pamatysite, esate ištvermingesnės nei manėte. Beki, parodysiu, kaip reikia daryti, jeigu jūs nieko prieš? — priduria Noura, eidama artyn. Mano skrandis nervingai apsiverčia. Man visiškai nepatinka klausytis apie senovinius kinų veiksmus. Taip pat ir apie naujuosius. Betgi nėra kur trauktis — visi spokso į mane.

— Gerai, — sakau ir atsargiai ištiesiu ranką.

— Gimdymo skausmas bus stipresnis, bet kad maždaug įsivaizduotumėte...

Ji pagriebia mane už dilbio.

— Dabar kvėpuokite...

— Ai! — sušunku, kai ji pasuka man ranką. — Ai! Skauda!

— Kvėpuokite, Beki, — aiškina Noura. — Atsipalaiduokite.

— Kvėpuoju! Oooo!

— Skausmas stiprėja... — Noura mano dejones ignoruoja. — Įsivaizduokite, kad sąrėmis stiprėja...

Aš smarkiai kvėpuoju, bet ji vis stipriau suka ranką.

— O dabar jis atslūgsta... dingsta.

Noura paleidžia mano ranką ir nusišypso.

— Matote, Beki? Matote, kaip susidorojote, nepaisydama baimės?

— Oho, — aš uždususi.

— Ar manote, kad išmokote čia ko nors vertingo? — Noura pažvelgia į mane supratingu žvilgsniu. — Ko nors, kas padeda geriau suvokti savo baimes?

— Taip, — nuoširdžiai linkteliu. — Dabar jau žinau, kad noriu epidurinio nuskausminimo.

— Geriau pasirink bendrą nejautrą, — įsikiša mama. Arba geriausiai — Cezario pjūvį!

— Bendrosios nejautros negalima rinktis. Ji taip lengvai nedalijama. — Noura netikėdama spokso į mano mamą.

— Beki gimdys geriausioje Londono ligoninėje! — atkerta mama. — Ji galės pasirinkti ką tik norės! Brangioji, tavo vietoje pasirinkčiau thai masažą ir gimdymą vandenyje, o paskui dar epidurinį nuskausminimą ir aromaterapiją...

— Tai gimdymas! — surinka Noura. — O ne užsakymai iš meniu.

Kambaryje bežadė tyla.

— Atsiprašau, — sako ji ramiau. — Nežinau... nežinau kas man. Padarykime pertraukėlę. Pasivaišinkite gėrimais.

Ji išlekia iš kambario. Rezgasi tylūs pokalbiai.

— Ką gi! — sako mama pakeldama antakius. — Dar kažkam čia reikia mokytis paviršutiniško kvėpavimo. Gal važiuokime, Dženise, į parduotuvę dabar?

— Tik leisk man baigti šią eilutę, — Dženisė kaip pašėlusi darbuojasi virbalais. — Štai! Baigiau. Važiuojam, Beki?

— Nežinau, — sakau negalėdama apsispręsti, — gal man reikėtų likti iki pamokos pabaigos.

— Nemanau, kad ta Noura žino apie ką kalba, — slapta sako mama. — Mes tau viską papasakosime. O tu man padėsi išsirinkti naują rankinę!

— Gerai, — atsistoju. — Tada važiuokime!

Kai baigiame apsipirkinėti su mama bei Dženise ir užsuku pas kirpėją, jau po šešių. Grįžusi namo, Luką randu kabinete. Šviesos neįjungtos, jis sėdi patamsy.

— Lukai? — sakau, dėdama krepšius ant grindų. — Ar tau viskas gerai?

Nuo mano balso jis pašoka ir pakelia galvą. Žiūriu nustebusi. Vyro veidas įsitempęs, tarp antakių — gili raukšlė.

— Viskas gerai, — galiausiai ištaria. — Viskas gerai.

Man taip neatrodo. Įeinu į kabinetą, atsisėdu ant stalo priešais jį ir atidžiai įsižiūriu į veidą.

— Lukai, ar šiandien darbe ištiko krizė?

— Ne krizė. — Jis mėgina nusišypsoti. — Parinkau netinkamą žodį. Na, buvo nedidelis... incidentas. Nieko svarbaus. Viskas jau išsisprendė.

— Bet...

— Kaip tu laikaisi? — Lukas paglosto mano ranką. — Kaip pamoka?

— Ach, — pamėginu prisiminti, — viskas gerai. Vis dėlto tu nieko nepraradai. Paskui važiavau su mama ir Dženise apsipirkti į Libertys ir Browns...

— Ar nepersistengei? — Lukas susirūpinęs žiūri į mane. — Ar pailsėjai? Atsimeni, ką Venecija sakė apie kraujo spaudimą?

— Puikiai jaučiuosi! — numoju ranka. — Niekada nesijaučiau geriau!

— Ką gi, — Lukas pažvelgia į laikrodį, — tuoj reikės važiuoti. Greitai palįsiu po dušu ir iškviesiu taksi.

Nors jo balsas pakankamai džiugus, kai atsistoja, pastebiu įtampą pečiuose.

— Lukai... — sakau abejodama. — Juk viskas gerai, ar ne?

— Beki, nesijaudink, — Lukas suima abi mano rankas. — Viskas gerai. Darbe mažų nemalonumų būna kasdien. Išsprendžiame juos ir judame pirmyn. Galbūt šiandien esu kiek labiau susirūpinęs. Tiesiog pastaruoju metu esu labai užsiėmęs.

— Gerai, — sakau nurimusi, — eik maudytis.

Jis nueina koridoriumi į miegamąjį, o aš visus krepšius numetu fojė. Po popietės, praleistos su mama ir Dženise, tikrai jaučiuosi pavargusi. Gal ir man išsimaudyti po dušu, kai Lukas baigs. Paimsiu raminamosios želė ir padarysiu keletą jėgas grąžinančių jogos pratimų.

Arba gal vikriai suvalgysiu šokoladinį Kit Kat batonėlį. Nuėjusi į virtuvę mėginu nukelti saldumynų dėžę, bet kaip tik tuo metu suskamba durų skambutis. Nejaugi taksi?

— Kas čia? — klausiu per vidaus telefoną.

— Sveika, Beki! — pasigirsta braškantis balsas. — Tai Džesė.

Džesė?

Nustebusi paspaudžiu mygtuką. Ką čia veikia Džesė? Net nežinojau, kad ji Londone.

— Taksi turėtų atvažiuoti po penkiolikos minučių, — pro virtuvės duris galvą iškiša Lukas. Jis nuogas, tik apsijuosęs rankšluosčiu.

— Geriau užsimesk drabužius, — sakau. — Liftu atvažiuoja Džesė.

— Džesė? — Lukas atrodo nustebęs. — Juk nelaukėme jos, ar ne?

— Ne. — Išgirstu švelnų mūsų buto skambutį. — Greitai apsirenk!

Atveriu duris. Džesė apsirengusi džinsais, prigludusia berankove aštuntojo dešimtmečio retro stiliaus palaidinuke ir sportbačiais. Atrodo šauniai.

— Sveika! — ji mane stipriai apkabina. — Kaip laikaisi, Beki? Buvau netoliese pas savo dėstytoją, tad sumaniau ir pas tave užsukti. Mėginau paskambinti, bet telefono linija buvo užimta. Ar netrukdau?

Atrodo, ji truputėlį nervinasi. Negi ji įsivaizduoja, kad pasakysiu: „Trukdai. Eik lauk.“

— Žinoma! — šiltai apkabinu ją. — Nuostabu tave matyti. Užeik!

— Atnešiau dovaną kūdikiui.

Ji įkiša ranką į kuprinę ir ištraukia rudus šliaužtinukus, ant kurių priekio smėlio spalvos raidėmis užrašyta: aš neteršiu pasaulio.

— Kaip... puiku! — sakau vartydama juos rankose. — Ačiū!

— Jie pasiūti iš natūralaus kanapių pluošto audinio, — sako Džesė. — Ar tu vis dar ketini nupirkti kūdikiui visą komplektą kanapinių drabužėlių?

Viską iš kanapių? Ką, po velnių, ji čia kalba...

Ach. O gal ką nors panašaus pripliurpiau per mamos šventę, kad tik ji liautųsi kalbėjusi apie bjaurią blukintą medvilnę.

— Na, dalį... kanapinių, dalį — kitų medžiagų, — sakau pagaliau. — Dėl... e... biologinės įvairovės.

— Puiku, — linkteli Džesė. — Dar norėjau pasakyti, kad galima pasiskolinti stalelį vaikui vystyti. Yra studenčių moterų kooperatyvas, kuris nuomoja kūdikių reikmenis ir žaislus. Turiu numerį.

— Gerai! — sakau ir paskubu koja uždaryti vaikų kambario duris, kad ji nepastebėtų integruoto lėlių teatro, kurį man vakar atvežė iš Funky Baba. — Turėsiu galvoje. Eime ko nors išgerti.

— Ar jau pasiruošei šluostukų kūdikiui? — Džesė seka paskui mane į virtuvę.

O, Dieve, vėl apie šluostukus. Juk negaliu pasakyti, kad visus tuos skudurus išmečiau.

— Eee, dar ne... — apsižvalgau. — Tačiau padariau kai ką kita.

Nuo kabliuko pagriebiu dryžuotą rankšluostuką ir jo gale surišu mazgą.

— Štai namų gamybos natūralus žaislas, — sakau nerūpestingai ir atsigręžiu į Džesę. — Jis vadinamas Mazgiu.

— Puikus, — Džesė apžiūrinėja žaislą. — Kokia paprasta idėja. Vis dėlto tai daug geriau už gamyklinį šlamštą.

— Dar planuoju... šį šaukštą nudažyti natūraliais, netoksiškais dažais. — Padrąsinta iš stalčiaus paimu medinį šaukštą. — Pavadinsiu jį Šaukščiumi.

Dieve, atrodo neblogai sugebu taukšti apie tą ekologišką daiktų perdirbinėjimą. Gal net galėčiau išleisti kokį nors savo laikraštuką!

— Na, leisk tau ko nors įpilti.

Įpilu Džesei taurę vyno ir sudrimbu į fotelį priešais ją.

— Pasakok, kas vyksta. Negalėjau patikėti, kai Dženisė pasakė, kad tu susitikinėji su Tomu!

— Žinau, — sako Džesė. — Atsiprašau, turėjau tau pasakyti. Bet... — ji nutyla.

— Ką? — sakau netverdama iš smalsumo.

Džesė spokso į taurę, bet negeria.

— Ne viskas gerai klojasi, — sako galiausiai.

— Kodėl?

Džesė nutyla. Ji ne visiškai supranta visus tuos plepalus apie vaikinus, ar ne?

— Tęsk, — meiliai raginu. — To, ką man pasakysi, aš niekam neišplepėsiu. Noriu paklausti... jis tau patinka, ar ne?

— Žinoma, patinka. Bet... — ji iškvepia orą. — Tai tiesiog...

— Beki? — pro duris galvą įkiša Lukas. — O, sveika Džese. Nenoriu kištis, bet mums tuoj reikės važiuoti...

— Jūs kažką suplanavę, — sako Džesė įsitempdama. — Tai aš bėgsiu.

— Ne! — uždedu delną ant jos rankos. Kai kartą Džesė užsuka ir prašo patarimo, nevarysiu jos lauk. Kaip tik to norėjau, kai susitikome pirmą kartą. Kad būtume seserys, galinčios bet kada užbėgti viena pas kitą ir pasikalbėti apie vaikinus...

— Lukai, — netikėtai sakau, — tu važiuok, o aš atvažiuosiu vėliau ir susirasiu tave bare.

— Gerai, jei tau taip tinka. — Lukas mane pabučiuoja. — Gera buvo pamatyti tave, Džese!

Jis eina iš virtuvės ir, kai išgirstu, kad užtrenkė lauko duris, praplėšiu mažą bulvių traškučių pakelį.

— Taigi jis tau patinka...

— Jis nuostabus, — Džesė krapšto kietą odelę ant savo piršto. — Jis protingas ir įdomus, pažiūros tvirtos ir... jis gražus. Tas, žinoma, ir taip aišku.

— Žinoma! — sakau patylėjusi.

Iš tikrųjų Tomas man niekada nedarė įspūdžio (nors Dženisė su Martinu buvo įsitikinę, kad esu beviltiškai jį įsimylėjusi.) Betgi kiekvienam savo.

— Taigi bėda ta... — sufleruoju sunėrusi rankas.

— Jis toks įkyrus. Skambina man maždaug dešimt kartų per dieną, siunčia atvirukus, išmargintus bučiniais... — Džesė pakelia akis su nepagarbia išraiška ir man pasidaro truputį gaila vargšo Tomo.

— Praėjusią savaitę jis mėgino išsitatuiruoti mano vardą ant rankos. Paskambino man papasakoti, ką daro, o aš taip supykau, kad po raidės D jis sustojo.

— Ant jo rankos raidė D? — negaliu susilaikyti nekikenusi.

— Prie alkūnės, — Džesė varto akis. — Atrodo juokingai.

— Gal jis tiesiog mėgino šauniai atrodyti, — sakau. — Žinai, Liusė norėjo, kad jis pasidarytų tatuiruotę, bet jis neklausė, o dabar siekia padaryti tau įspūdį.

— Na, man tai įspūdžio nedaro. O Dženisė... — Džesė pirštais persibraukia trumpai kirptus plaukus. — Ji skambina man kone kasdien, susigalvojusi kokį nors pretekstą. Klausia, pavyzdžiui, ar aš jau pagalvojau apie kalėdines dovanas Tomui? Ar norėčiau važiuoti su jais į vyno degustaciją Prancūzijoje? Man viskas jau nusibodo. Taigi galvoju viską baigti.

Žiūriu į ją sutrikusi. Baigti? O tai kieno žiedus neš mano vaikas?

— Negalima visko baigti dėl kelių smulkmenų! — protestuoju. — Tai yra, noriu paklausti, ar, išskyrus tatuiruotes, visa kita yra gerai? Ar jūs kada nors ginčijatės?

— Prieš kelias dienas labai smarkiai susiginčijome, — linkteli Džesė.

— Apie ką?

— Socialinę politiką.

Tai tik įrodo, kad jie sukurti vienas kitam!

— Džese, tiesiog pasikalbėk su Tomu, — sakau impulsyviai. — Manau, kad viską galite išsiaiškinti. Vien dėl tatuiruotės...

— Ne tik dėl to. — Džesė rankomis apglėbia kelius. — Yra... dar kai kas.

— Kas?

Įkvepiu ir staiga viską suprantu. Ji taip pat nėščia. Taip, tikrai. Dieve, kaip puiku! Kartu gimdysime vaikus, jie bus pusbroliai, o paskui, kai kartu žais ant žolės, mes juos fotografuosime ir darysime puikias nuotraukas...

— Turiu pasiūlymą dalyvauti dvejų metų tiriamajame projekte Čilėje.

Džesės balsas susprogdina mano svajonių burbulą.

— Čilėje? — išsižioju iš nusivylimo. — Bet juk tai... labai toli.

— Už septynių tūkstančių mylių, — linkteli ji.

— Tai... tu ketini vykti?

— Dar nenusprendžiau. Tačiau tai fantastiška galimybė. Daugybę metų norėjau dirbti su šia komanda.

— Tada, — sakau patylėjusi. — Tada... turėtum vykti.

Turiu ją palaikyti. Tai Džesės karjera. Vis dėlto negaliu nesigraudinti. Ką tik susipažinau su savo seniai prarasta seserimi, o dabar ji ketina belstis į kitą pasaulio kraštą.

— Jau lyg ir nusprendžiau vykti.

Džesė pakelia galvą, aš žvelgiu į jos rusvas su taškučiais akis. Visada maniau, kad Džesės akys gražios.

Gal kūdikis taip pat turės tokias rusvas su taškučiais akis.

— Turėsi atsiųsti man daugybę mano dukterėčios ar sūnėno nuotraukų, — sako Džesė, lyg skaitytų mano mintis. — Kad matyčiau, kaip vaikas auga.

— Žinoma! Kiekvieną savaitę! — prikandu lūpą, mėgindama viską suvokti. — O tai... kaip su tuo Tomu?

— Jam dar nieko nesakiau, — ji susigūžia. — Tačiau tai būtų visko pabaiga.

— Nebūtinai! Galima bendrauti ir per atstumą. Galima rašyti elektronines žinutes...

— Dvejus metus?

— Na... — nutylu. Gal ji ir teisi. Jie tik prieš porą savaičių susitiko. O dveji metai — pakankamai ilgas laiko tarpas.

— Negaliu atsisakyti tokios galimybės dėl kažkokio... vyro. Atrodo, lyg ji ginčytųsi su savimi. Gal prieštaravimai drasko labiau, nei ji parodo. Gal po visu tuo išoriniu apvalkalu slypi tikra meilė Tomui.

Vis dėlto net aš galiu numanyti, ką Džesei reiškia darbas. Ji negali tiesiog imti ir visko mesti.

— Tu turi važiuoti į Čilę, — tvirtai sakau. — Tai bus nuostabu. O su Tomu viskas susitvarkys. Kaip nors.

Panašu, kad traškučiai baigėsi, todėl atsikeliu ir vėl einu prie bufeto. Atidarau dureles ir abejodama nužvelgiu lentynas.

— Nebeturime traškučių... man negalima valgyti riešutų... turime tik keletą senų Ritz krekerių.

— Atsinešiau karamelės skonio kukurūzų spragėsiu, — sako Džesė kiek paraudusi.

— Tu ką?

— Jie kuprinėje.

Džesė atsinešė karamelės skonio spragėsiu? Bet... jie neekologiški. Ir maistingi. Ir nepadaryti iš kooperatyvo bulvių. Nustebusi žiūriu, kaip ji ieško kuprinėje pakelio. Trumpam ištraukia ir DVD diską žvilgančiame celofane. Skubiai kiša jį atgal, o Džesės skruostai dar labiau išrausta.

Palauk minutėlę.

— Kas čia? — pagriebiu diską. — Devyni mėnesiai? Argi tau reikia tokio filmo?

Džesė atrodo lyg sugauta.

— Maniau, gal tau reikia. Ypač dabar, — pagaliau sako ji.

— Tu atsivežei jį, kad kartu pažiūrėtume? — sakau netikėdama. Džesė linkteli.

— Tiesiog galvojau... — Džesė atsikrenkščia, — jeigu turėsi laiko...

Negaliu apsakyti, kokia esu sujaudinta. Kai mes kartu leidome pirmą vakarą savo gyvenime, mėginau sudominti Džesę filmu Graži moteris, bet, patikėkite, man nepasisekė. O štai dabar ji čia išdygo su kukurūzų spragėsiais ir Hju Granto filmu. Ir pasakoja man apie savo vaikiną. Tiksliai taip, kaip ir įsivaizduodavau seserį.

— Juk tau reikia eiti, — Džesė kiša DVD atgal į kuprinę. — Verčiau ruoškis...

Mane užplūsta meilė seseriai ir staiga prapuola noras kur nors eiti. Kodėl turėčiau leisti vakarą kažkokiame žmonių pilname bare ir kalbėtis su daugybe snobų Kembridžo absolventų, kurių net nepažįstu, kai galiu leisti laiką su seserimi? Venecijos poną Nuostabųjį galėsiu pamatyti ir kitą kartą. Lukas juk neprieštaraus.

— Niekur aš neisiu, — sakau tvirtai ir praplėšiu spragėsiu pakelį. — Likime namie ir gerai praleiskime laiką.

Vakarą praleidžiame nuostabiai. Žiūrime filmą Devyni mėnesiai (tuo pat metu Džesė sprendžia sudoku, bet man tai netrukdo, nes aš skaitau žurnalą Heilo!). Paskambiname Sjuzi ir paklausiame jos patarimo dėl Tomo, o paskui užsisakome picą. Ir Džesė neužgieda, kad galėjome ją išsikepti už šešiasdešimt centų.

Kai apie vienuoliktą vakaro ji išeina, aš svarstau, kada pagaliau grįš Lukas. Matyt, gerai leidžia laiką, jei taip ilgai negrįžta.

Kai galų gale šviesos spindulys, pro durų plyšį krintantis man ant veido, priverčia sumirksėti, suprantu, kad miegojau, nes kaip tik sapnavau iš karalienės gaunanti „Oskaro“ apdovanojimą.

— Sveikas! — sakau mieguistu balsu. — Kiek dabar valandų?

— Po pirmos, — sušnibžda Lukas. — Atsiprašau, kad pažadinau.

— Nieko tokio, — ištiesiu ranką ir uždegu lempą prie lovos. — Kaip praleidai laiką?

— Puikiai! — Luko balse entuziazmas, kokio nesitikėjau. Pasitrinu apsiblaususias mieguistas akis ir geriau įsižiūriu. Jo veidas švyti, kupinas gyvumo ir lengvumo, kokio nesu mačiusi jau daugybę savaičių, o gal ir mėnesių. — Buvau pamiršęs, kiek bendrų dalykų yra tarp manęs ir tų senų draugų, — sako jis. — Kalbėjomės apie tokius dalykus, apie kuriuos daugybę metų net negalvojau. Politiką... meną... Mano senasis draugas Metju dabar turi meno galeriją. Beje, pakvietė mus į parodą. Reikėtų nuvažiuoti!

— Oho! — negaliu nenusišypsoti dėl Luko užsidegimo. — Kaip nuostabu!

— Gerai buvo pamiršti verslo reikalus, — jis su nuostaba papurto galvą. — Reikėtų dažniau prasiblaškyti. Pažiūrėti į viską iš kito taško. Truputį atsipalaiduoti. — Lukas atsiseginėja marškinius. — O kaip tu praleidai vakarą su Džese?

— Buvo puiku! Žiūrėjome filmą ir valgėme picą. Norėčiau papasakoti tau jos naujienas... — staiga nusižiovauju. — Gal rytoj. — Vėl įsirausiu į pagalves ir stebiu, kaip nusirenginėja Lukas.

— Tai kaip tas garsusis Venecijos vaikinas? Ar toks pats nuobodus, kaip atrodo nuotraukoje?

— Jo ten nebuvo, — sako Lukas.

Jaukus snaudulys išgaruoja ir nustebusi atsisuku. Venecijos vaikino nebuvo? O aš maniau, kad pagrindinis vakarėlio tikslas buvo supažindinti mus su tuo nuostabiu finansininku Džastinu.

— Iš tikrųjų? Kodėl?

— Jie išsiskyrė.

Lukas kabina kelnes ant pakabo.

— Išsiskyrė? — atsisėdu lovoje. — Bet... maniau, kad ji myli Džastiną labiau už viską. Maniau, jeigu perskrido pusę pasaulio, kad tik būtų su juo, tai jiedu yra laimingiausia pora pasaulyje.

— Taip ir buvo, — Lukas gūžteli pečiais. — Dar prieš tris dienas jiedu buvo laimingi. Venecija dėl to labai nusiminusi.

— Žinoma, — sakau patylėjusi. — Suprantu.

Staiga vakarėlį pamatau visai kitomis akimis. Tai nebuvo supažindinimas su Venecijos vaikinu. Tai buvo vienišos Venecijos ašarų liejimas ant Luko peties.

— Ar Venecija tuos santykius nutraukė? — klausiu nerūpestingai. — Ar jis?

— Tiksliai nežinau kuris, — Lukas eina į vonią. — Panašu, kad jis grįžo pas žmoną.

— Pas žmoną?. — mano balsas lyg raketa kyla aukštyn. — Ką nori tuo pasakyti?

— Venecija manė, kad faktiškai jie išsiskyrę, tik oficialiai ne. — Lukas atsuka vandens čiaupą, tad jį sunku girdėti. — Vargšelė Venecija emociškai sunkiai visa tai išgyvena. Ji nuolat įsimyli vedusius vyrus ir įsivelia į komplikuotas situacijas.

Mėginu išlikti rami. Kvėpuoju paviršutiniškai. Mėginu per smarkiai nereaguoti.

— Kokias situacijas? — klausiu nerūpestingai.

— Ach, nežinau. — Lukas spaudžia dantų pastos ant šepetuko. — Skyrybų procesą... Kažkokį skandalą su vyriausiuoju gydytoju ligoninėje, kurioje ji dirbo... Teismo apribojimą Los Andžele... — Lukas susiraukia, žiūrėdamas į pastos tūbelę. — Žiūrėk, baigiasi pasta.

Skyrybų procesas? Teismo apribojimai? Skandalai?

Neįstengiu nieko pasakyti. Mano burna tai prasižioja, tai užsičiaupia lyg auksinės žuvelės. Visi mano instinktai skelbia apie pavojų.

Ji nori pagrobti Luką.

Venecijos akimis stebiu Luką, besivalantį dantis. Apsimovęs tik pižamos kelnėmis, jo kūnas vis dar vasariškai įdegęs, o pečių raumenys švelniai juda.

O Dieve! O Dieve! Žinoma, ji nori jį pasigrobti. Jis puikiai atrodo ir yra multimilijoninės įmonės savininkas. Be to, jauni turėjo užmezgę romaną. Gal Lukas buvo jos pirmoji meilė ir dabar Venecijos širdis priklauso jam?

O gal ji buvo jo pirmoji meilė?

Mano skrandyje atsiranda kažkokia tuštuma. O to tiesiog negali būti, turint galvoje, kiek į jį neseniai prikimšau.

— Ei! — sakau stengdamasi, kad mano balsas skambėtų lengvabūdiškai ir drąsiai. — Ar man reikia jaudintis?

Lukas taško vandenį sau ant veido.

— Ką nori tuo pasakyti?

— Aš... — na, aš negaliu to garsiai pasakyti. Ką tai reikš? Kad juo nepasitikiu? Keičiu taktiką.

— Gal jai reikėtų pamėginti susirasti nevedusį vyrą. Tada jos gyvenimas nebūtų toks komplikuotas!

Lengvai nusijuokiu.

Lukas raukydamasis atsigręžia.

— Venecija padarė keletą... nevykusių sprendimų. Betgi nė vieno iš sąmoningo pykčio. Ji tiesiog beviltiška romantikė.

Lukas ją gina. Jaučiuosi visiškai išmušta iš vėžių.

Staiga Luko švarke pasigirsta pyptelėjimas. Jis išeina iš vonios šluostydamasis veidą ir paima telefoną.

— Va, žinutė nuo Venecijos. — Jis pažiūri ir nusišypso. — Pažiūrėk. Atsiuntė šio vakarėlio nuotrauką.

Paimu telefoną ir tyrinėju ekranėlį. Venecija su džinsais, odiniu švarku ir aukštakulniais batais. Iš nuotraukos ji žvelgia pasitikinčiu savimi žvilgsniu ir šypsosi, ranka apkabinusi Luką.

Šeimų ardytoja — perskrodžia galvą mintis anksčiau, nei spėju ją sustabdyti.

Tačiau šitos šeimos jai nepavyks sugriauti. Jokiu būdu. Mudu su Luku per tuos kartu praleistus metus daug ką išgyvenome ir reikėtų ko nors daugiau negu kažkokios daktarės aukštakulniais batais ir švytuojančiais plaukais, kad visa tai sugriautų. Esu įsitikinusi šimtu dešimčia procentų.

Tarptautinis ombudsmeno bankas

Aukštoji 16-18, Persivalio namai, Komercijos gatvė, Londonas ECI 4UL

Poniai R. Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. rugsėjo 10 d.

Brangioji ponia Brendon,

apgailestaudamas turiu pranešti, kad komitetas atmetė Jūsų prašymą dėl Beki banko įkūrimo internete.

Sprendimas priimtas remiantis daugybe motyvų, bet ypatingas dėmesys buvo atkreiptas į Jūsų teiginį, kad „reikia tik kompiuterio ir vietos, kur sudėti visus tuos pinigus“.

Linkiu sėkmės visuose ateities darbuose, tačiau bankininkystės srities Jums nerekomenduočiau.

Nuoširdžiai Jūsų

Džonas Franklinas,

internetinio verslo komiteto atstovas

Dešimtas skyrius

Gal ir nesu įsitikinusi 110 procentų. Galbūt tik šimtu procentų.

Gal net... devyniasdešimt penkiais.

Nuo tada, kai Lukas dalyvavo tame Venecijos vakarėlyje, prabėgo kelios savaitės ir mano pasitikėjimas juo šiek tiek susvyravo. Nieko tokio akivaizdaus neatsitiko. Iš pirmo žvilgsnio mudu su Luku tokie pat laimingi ir nieko blogo neįvyko. Tiesiog...

Na, gerai. Yra štai tokie įrodymai:

1. Lukas nuolat gauna SMS žinučių, šypsosi ir iš karto rašo atsakymus. Žinau, kad tos žinutės nuo jos. Jų man niekada nerodo.

2. Buvo susitikęs su ja dar tris kartus. Be manęs. Vieną kartą, kai susitariau susitikti su Sjuzi, o Lukas pasakė išnaudosiąs tą vakarą susitikti su draugais, o tie „draugai“ buvo Venecija. Kitą kartą jis iškilmingai pietavo su senąja Kembridžo šutve ir savo kurso vadovu, o antrosios pusės nebuvo kviečiamos. O dar vieną kartą abu valgė priešpiečius, nes taip atsitiko, kad ji buvo „prie pat jo biuro“.

Kaip tik tada tarp mūsų kilo mažutis konfliktas, kurio metu pasakiau (labai nepiktai), kad jis daug laiko praleidžia su Venecija, gal kiek per daug. Į tai Lukas atsakė, esą Venecija šiuo metu prastai nusiteikusi, tad jai reikia pasikalbėti su senu draugu. O aš tada atsakiau, kad irgi prastai jaučiuosi, kai Lukas eina į vakarėlius be manęs. Tada jis pasakė, kad svarbiausia šiais metais — susitikimai su senais Kembridžo draugais, kurie padeda jam atsipalaiduoti. Jeigu eičiau kartu, tikrai tą suprasčiau. Tada pasakiau, kad eičiau, jeigu kviestų, o jis pasakė, kad kvietė, o aš pasakiau...

Na, nesvarbu. Tiesiog prikalbėjome vienas kitam įvairiausių dalykų.

Tai štai kokius turiu įrodymus. Net nežinau, kodėl juos vadinu įrodymais, juk nemanau, kad iš tikrųjų kažkas vyksta. Noriu pasakyti... tai juokinga. Juk kalbu apie Luką. Savo vyrą.

— Bekse, negaliu patikėti, kad kažkas vyksta, — Sjuzi purto galvą ir plaka avietinių ir abrikosinių ledų kokteilį.

Sjuzi užbėgo pas mane iš ryto, kad galėtume atlikti kūdikio lyties nustatymo testą, bet kol kas aš tik kalbu apie Luką. Laimė, visi vaikai svetainėje valgo sumuštinius ir apimti transo per televizorių žiūri Teletabius. (Sjuzi jiems leido tai daryti tik po to, kai prisiekiau, kad niekada to nepasakosiu Lulu.)

— Ir aš negaliu patikėti! — skėsteliu rankomis. — Bet jie nuolat susitikinėja, ji rašo jam žinutes, o aš neturiu supratimo, apie ką jiedu kalba...

— Ar nubrėžei jai ribas, kai paskutinį kartą matėtės? — Sjuzi atsikanda sausainio su šokolado gabaliukais.

— Žinoma! Tačiau ji visiškai nekreipia į tai dėmesio.

— Hmm, — Sjuzi kurį laiką mąsto. — Ar apsvarstei galimybę kreiptis į kitą gydytoją?

— Galvoju, bet nemanau, kad tai ką nors pakeistų. Juk ji jau užmezgė ryšius su Luku, ar ne? Iš tikrųjų jai tik patiktų išmesti mane iš žaidimo.

— O ką sako Lukas?

— Na, — žaidžiu su šiaudeliu. — Lukas sako, kad šiuo metu ji vieniša ir pažeidžiama, nes išsiskyrė su vaikinu. Lukas elgiasi taip, lyg ji būtų vargšė, tragiška auka. Ir visada palaiko jos pusę. Prieš kelias dienas pavadinau ją „Žiauriąja Venecija“ ir jis siaubingai ant manęs supyko.

— “Žiaurioji Venecija!“ — šūkteli Sjuzi, spjaudydama sausainių trupinius ant bufeto. — Šaunu!

— Nieko gero! Viskas baigėsi ginču. Venecija, kaip čia pasakius... dalyvauja mūsų gyvenime, nors jos niekada nematau.

— Ar nevaikštai pas ją į konsultacijas? — Sjuzi atrodo nustebusi.

— Nebuvau jau kelios savaitės. Kai pastaruosius du kartus buvau klinikoje, ji rūpinosi gimdyvėmis, o mane apžiūrėjo jos asistentė.

— Ji vengia tavęs, — Sjuzi supratingai linkteli ir per šiaudelį siurbia kokteilį. Jos antakiai suraukti. — Bekse, žinau, kad siūlau baisų dalyką... bet jeigu paskaitytum Luko žinutes?

— Jau skaičiau, — prisipažįstu.

— Ir? — Sjuzi nesitveria savo kailyje.

— Jos lotyniškos.

— Lotyniškos?

— Universitete jie abu studijavo lotynų kalbą, — sakau apmaudžiai. — Dabar turi „kodą“. Aš nė žodžio nesuprantu. Vis dėlto vieną užsirašiau. Štai.

Abi tylėdamos žiūrime į žodžius:

Fac me laetam: mecum hodie bibe!

— Man nepatinka tų žodžių skambesys, — galiausiai sako Sjuzi.

— Man taip pat.

Kurį laiką dar žiūrime į žodžius, paskui Sjuzi atsidūsta ir pastumia popierėlį man.

— Bekse, nesmagu tą sakyti... bet tau reikėtų atidžiai stebėti, kas vyksta. Reikėtų smogti atsakomąjį smūgį. Jeigu ji gali tiek laiko praleisti su Luku, tai ir tu gali. Kada paskutinį kartą abu kartu ką nors romantiško veikėte?

— Nežinau. Labai seniai.

— Tada, — Sjuzi triumfuodama pliaukšteli per stalviršį, — eik į vyro biurą ir pasikviesk priešpiečių. Jam tai patiks.

Gera mintis. Vis nenoriu trukdyti Lukui darbe, nes jis toks užsiėmęs. Tačiau jei Venecija gali, tai kodėl aš negaliu?

— Pamėginsiu, — sakau nudžiugusi. — Ir pranešiu tau, kaip viskas sekasi. Ačiū, Sjuzi. — Pabaigiu ledų kokteilį ir plačiu mostu padedu stiklinę. — Taigi.

— Taigi. — Sjuzi žvelgia man į akis. — Ar tu pasirengusi?

— Manau, kad taip. — Imu nervintis. — Eime!

Prisitraukiu lyties nustatymo testą ir imu plėšti plastikinę pakuotę, o mano rankos truputį virpa. Po kelių minučių jau žinosiu. Tai jaudina beveik taip pat, kaip pats gimdymas.

Slapčia tikiuosi, kad bus berniukas, o gal mergaitė?

— Ei, Bekse, palauk, — staiga sako Sjuzi. — O kaip tu apmulkinsi Luką?

— Ką turi galvoje?

— Kai kūdikis gims! Kaip įtikinsi jį, kad iš anksto nežinojai vaikelio lyties?

Liaujuosi plėšti pakuotę. Ji sako tiesą.

— Vaidinsiu nustebusią, — sakau pagaliau. — Tikrai gerai vaidinu. Pažiūrėk. — Nutaisau labiausiai nustebusio žmogaus veido išraišką. — O... tai berniukas?

Sjuzi veidas ištįsta.

— Bekse, tai buvo siaubinga!

— Nebuvau tinkamai pasirengusi, — sakau paskubomis. — Pamėginsiu dar kartą.

Mėginu susikaupti, paskui sakau:

— Tai mergaitė!

Sjuzi purto galvą ir raukosi:

— Visiškai nenatūralu! Bekse, privalai įsijausti į savo charakterį. Privalai taikyti kokį nors metodą.

O ne. Vieną semestrą prieš universitetą Sjuzi lankė dramos studiją ir įsivaizduoja, kad beveik yra Džudi Denč. (Tai nebuvo tikra dramos mokykla kaip RADA. Tai buvo privati mokykla, už kurią moka tėvai, o tu, pavyzdžiui, popietėmis mokaisi maisto gaminimo. Tačiau mes apie tai nekalbame.)

— Stok! — liepia ji man. — Padaryk keletą atsipalaidavimo pratimų... — ji ratu suka galvą ir purto rankas. Nenoromis kartoju jos judesius. — Na, sakyk, kokia tavo motyvacija?

— Apgauti Luką, — primenu.

— Ne! Tavo vidinė motyvacija. Tavo personažas.

Sjuzi akimirką užsimerkia, lyg bendrautų su dvasiomis.

— Įsivaizduok, esi jauna motina. Matai savo vaiką pirmą kartą. Tu džiaugiesi... bet esi nustebusi... Lytis ne ta, kurios tikėjaisi... Per visą savo gyvenimą nebuvai labiau nustebusi. Pajusk tai...

— Ach... tai berniukas!

Uždedu rankas ant krūtinės. Sjuzi man moja.

— Dar, Bekse, dar! Aistros!

— Tai berniukas! O Dieve, tai BERNIUKAS! Mano balsas suskamba taip, kad virtuvėje ant grindų nukrenta šaukštelis.

— Ei, buvo pakankamai gerai! — atrodo, kad padariau Sjuzi įspūdį.

— Tikrai? — klausiu uždususi.

— Taip! Tu neabejotinai jį apgausi. Išmėginkime testą.

Kai einu prie kriauklės vandens, Sjuzi atidaro dėžutę ir ištraukia švirkštą.

— Tik pažvelk, — džiaugsmingai sako. — Tau reikia padaryti injekciją.

— Injekciją? — apsidairau sutrikusi.

— Kraujo testą galima atlikti greitai ir lengvai, — skaito ji informaciniame lapelyje. — Tiesiog paprašykite gydytojo, seselės ar kito kvalifikuoto asmens, kad į mėgintuvėlį paimtų kraujo iš venos. Štai adata, — priduria Sjuzi išimdama plastikinę dėžutę, — aš būsiu gydytoja.

— Gerai, — atsiliepiu mėgindama nuslėpti savo nuogąstavimus. — Ei, Sjuzi, bet ar esi kada nors tai dariusi?

— Žinoma, — ji pasitikinčiai linkteli galvą. — Esu leidusi vaistus avims. Nagi! — ji tvirtina adatą prie švirkšto. — Paraitok rankovę!

Avims?

— O ką paskui reikia daryti su mėgintuvėliu? — klausiu mėgindama laimėti laiko.

— Siusime jį į laboratoriją, — sako Sjuzi siekdama lapelio. — Jūsų rezultatai bus atsiųsti paštu anonimiškai ir diskretiškai, — ji atverčia kitą lapelio pusę, — per maždaug dešimt ar dvylika savaičių.

Ką?

— Per dešimt ar dvylika savaičių? — pagriebiu lapelį. — Kokia iš to nauda? Iki to laiko vaikas jau bus gimęs.

Vartau lapelį, mėgindama rasti kokį nors skubaus rezultatų parsiuntimo pasiūlymą, bet nerandu. Galiausiai pasiduodu ir nusivylusi nutupiu ant baro kėdės.

— Dvylika savaičių. Nėra prasmės daryti šį testą!

Sjuzi atsidūsta ir atsisėda šalia.

— Bekse, ar prieš pirkdama šį testą perskaitei instrukciją? Ar bent pasidomėjai, kaip jis atliekamas?

— Na... ne, — prisipažįstu. — Pamaniau, kad tai panašu į nėštumo nustatymo testą. Su mėlyna ir rausva juostelėmis.

Kvailas, mėšlinas testas, o dar kainavo keturiasdešimt svarų. Tikras plėšikavimas. Ar jie mano, kad nėščios moterys desperatiškai trokšta sužinoti būsimo kūdikio lytį? Man liko laukti vos keli mėnesiai. Dėl Dievo meilės. Galų gale man visiškai nesvarbu. Svarbu, kad kūdikis gimtų sveikas, o jo lytis...

— Tai gal vėl pamėginame bandymą su žiedu? — mano mintis nutraukia Sjuzi. — Pažiūrėkime, ką šįkart jis parodys.

— Ooo! — nudžiugusi pakeliu akis.

Atliekame žiedo testą penkis kartus ir nusprendžiame, kad santykis yra 3:2, jog gims berniukas. Paskui surašome berniukų vardų sąrašą ir Sjuzi mėgina mane įtikinti, kad vaiką turėčiau pavadinti Tarkvino Vilfrido Sjuzano vardu. Čia mūsų nuomonės nesutampa. Aš taip nemanau.

Iki to laiko, kai ji, primaitinusi vaikus žuvų taukų kapsulių, kad panaikintų neigiamą televizijos poveikį, aptūloja juos ir išvyksta namo, pasijuntu kur kas geriau. Ji teisi. Tiesiog man ir Lukui reikia daugiau laiko praleisti drauge. Esu sugalvojusi daug geresnį planą, nei kartu priešpiečiauti, turiu galvoje, kad jis ir taip nuolat dalyvauja nuobodžiuose dalykiniuose priešpiečiuose. Noriu sumanyti ką nors kita. Ką nors romantiško. Taigi kitą dieną darbe paskambinu į Maistas išsinešti firmą ir užsakau iškylos krepšį su mėgstamiausiais Luko valgiais. Tada paskambinu jo sekretorei Mei ir pasiteirauju, ar Lukas neturi numatęs kokio nors dalykinio susitikimo per priešpiečius. (Tiesa, nieko nepasakoju, nes Mei visiškai nemoka laikyti paslapčių.) Mano planas — nustebinti Luką ir surengti iškylą jo biure. Tai bus taip intymu ir puiku! Netgi paprašiau į krepšį įdėti butelį šampano, languotą staltiesę ir plastikinę iškylų žvakidę, kad sukurčiau tinkamą atmosferą.

Kai per priešpiečius išsiruošiu į Luko biurą, jaučiuosi labai susijaudinusi. Jau taip seniai elgėmės spontaniškai! Be to, daugybę savaičių nesu buvusi Brandon Communications biure, tad labai trokštu visus pamatyti. Po to, kai Arcodas Group tapo jų klientais, įmonė vis kyla aukštyn. Arcodas Group yra tokia didelė ir taip skiriasi nuo visų kitų finansinių klientų, su kuriais jie paprastai bendrauja, kad Luko kompanijai ji didžiulis iššūkis. (Žinau, nes padedu Lukui kurti motyvacines kalbas.)

Tačiau ko vertas gyvenimas, jei jame nėra nuotykių ir svajų?

Brandon Communications yra puikiausia įmonė. Kasmet ji darosi vis stipresnė ir dinamiškesnė; klesti ir atidaro vis naujus biurus. Visi kartu jie pajėgūs priimti bet kokį iššūkį ir nugalėti. Kaip komanda. Kaip šeima. (Šį gabalėlį parašiau aš.)

Prieš pirmą valandą atvykstu į biurą ir nusėlinu marmurinėmis fojė grindimis pas Karen, registratorę. Ji kaip tik visa paraudusi tyliai plepa su savo kolege Dona ir atrodo nusiminusi. Tikiuosi, kad neatsitiko nieko blogo.

— Tai neteisinga, — girdžiu ją sakant atsargiai besiartindama prie stalelio, — tiesiog neteisinga. Niekam nederėtų taip elgtis. Nesvarbu, ar jis bosas, ar kas kitas. Žinau, kad esu senamadiška...

— Tai nėra senamadiška, — nutraukia ją Dona. — Tai paprasčiausia pagarba kitiems žmonėms.

— Pagarba, — gyvai linkčioja Karen. — Tik pagalvok, kaip ji, vargšelė, jaučiasi.

— Ar matei ją nuo to laiko... — Dona reikšmingai nutyla.

Karen papurto galvą.

— Niekas nematė.

Man truputį nepatogu klausytis jų pokalbio. Apie ką jos čia kalba? Kas ta „ji“?

— Sveikos! — sušunku ir jos pašoka.

— Beki! O Dieve! — Karen atrodo sutrikusi. — Ką jūs čia darote? Ar mes turėjome žinoti, kad ateisite?

Ji ima vartyti popierius ant savo stalo.

— Dona, ar ji įrašyta į susitikimų knygą?

Susitikimų knyga? Nuo kada aš turiu susitarti dėl pasimatymo su savo vyru?

— Norėjau nustebinti Luką. Per priešpiečius jis laisvas. Sužinojau iš sekretorės. Taigi pamąsčiau, kad galiu surengti jam iškylą biure! — linkteliu į ant mano rankos kabantį krepšį.

Tikiuosi, kad jos ištars „Koks nuostabus sumanymas!“, tačiau abi, Karen ir Dona, atrodo kiek susinervinusios.

— Teisingai! — galiausiai sako Karen. — Nagi. Pažiūrėkime... ar... — ji paspaudžia keletą mygtukų pultelyje. — Sveika, Mei! Čia Karen. Pas mus atėjo Beki. Beki Brendon. Ji čia atėjo norėdama... nustebinti Luką.

Paskui seka ilga tyla, o Karen atidžiai klausosi.

— Taip. Taip ir padarysiu.

Ji pakelia akis ir šypsosi.

— Sėskite, Beki. Tuoj kas nors ateis.

Atsisėsti? Kas nors ateis? Kas čia, po velnių, jiems visiems darosi?

— Kodėl negaliu tiesiog pas jį nueiti? — klausiu.

— Tiksliai nežinome, kur šiuo metu Lukas.

Panašu, kad Karen išsisukinėja.

— Bus geriau, jeigu jūs... — ji atsikrenkščia. — Tuoj ateis Adamas.

Negaliu patikėti. Adamas Faras vadovauja korporacijos Ryšių su visuomene skyriui. Jis visada pasitelkiamas esant sudėtingoms aplinkybėms. Lukas nuolat kartoja, kad Adamas yra tobulas ekspertas situacijose „su žmonėmis“.

Kodėl jis turi spręsti mano situaciją? Kas čia darosi?

— Sėskite, Beki! — primygtinai siūlo Karen, bet aš net nepajudu.

— Netyčia išgirdau jūsų pokalbį, — sakau nerūpestingai. — Ar kas nors nutiko?

— Žinoma, ne! — per greitai atsako Karen. — Ar gerai laikotės, Beki?

— Jau neilgai liko laukti? — įsiterpia Dona.

Mėginu sugalvoti natūralų, draugišką atsakymą, bet kaip galėčiau? Juk visas šis pokalbis dirbtinis.

Kaip tik tuo metu atsiveria lifto durys ir pasirodo Adamas Faras.

— Rebeka! — veide darbinė šypsena, o į kišenę kiša pranešimų gaviklį. — Kaip malonu jus matyti!

Gal jis ir yra žmonių santykių ekspertas, bet manęs neapmulkins.

— Sveikas, Adamai! — beveik atžariai pasisveikinu. — Ar Lukas kur nors netoliese?

— Jis dar susirinkime, — ramiai sako Adamas. — Eime, pavaišinsiu kava. Žinau, visi susižavės, kad pas mus užsukote.

— Kokiame susirinkime? — nutraukiu ir pastebiu, kaip jis krūpteli.

— Dėl finansų, — atsako jis po labai trumpos pauzės, — labai nuobodžiame. Eime? — Jis palydi mane į liftą ir kurį laiką tylėdami kylame į viršų. Dabar, kai stoviu prie pat jo, pastebiu įtampos ženklus toje savimi pasitikinčio, dalykiško žmogaus laikysenoje. Po akimis tamsūs ratilai, be to, jis barškina pirštais, lyg ištiktas nervinio tiko.

— Tai... kaip gyvenimas? — klausiu. — Tikriausiai visi labai užsiėmę plėtra ir kitais reikalais.

— Tikrai taip, — linkteli jis.

— O ar smagu dirbti su visais tais Arcodas projektais?

Tyla. Matau, kaip Adamas vis greičiau ir stipriau barbena pirštais.

— Žinoma, — pagaliau sako jis ir vėl linkteli galvą. Atsidaro lifto durys ir mudu išeiname, dar man nespėjus ką nors naujo pasakyti.

Prie lifto stovi keletas Brandon Communications darbuotojų. Pasisveikinu su jais ir nusišypsau, bet man niekas nesišypso. Bent jau nuoširdžiomis šypsenomis. Atrodo, visi nustemba matydami mane. Pastebiu keletą nenuoširdžių žybtelėjimų dantimis, keletas žmonių prataria: „Sveika, Beki“, o paskui keistai nuleidžia akis. Niekas nesustoja manęs pašnekinti. Netgi nepasiteirauja apie kūdikį.

Kodėl visi tokie keisti? Prie vandens šaldytuvo pamatau keletą merginų, kalbančių prislopintais balsais ir žvilgčiojančių į mane, kai mano, kad nematau.

Man sugniaužia skrandį. O Dieve. Ar esu beviltiška naivuolė? Ką jie visi žino? Ką jie matė? Prieš akis iškyla vizija, kaip Lukas koridoriumi į savo biurą veda Veneciją ir sako: „Prašau kokią valandą manęs netrukdyti.“

— Beki! — skardus Luko balsas priverčia mane pašokti. — Ką čia veiki? Ar tau viskas gerai?

Koridoriumi jis eina pas mane. Iš vienos pusės antras pagal svarbumą komandoje Garis, o iš kitos — kažkoks vyrukas, kurio nepažįstu. Iš paskos seka būrelis žmonių. Panašu, kad visi išvarginti streso.

— Taip, man viskas gerai! — sakau apsimestinai džiugiu balsu. — Tiesiog pagalvojau... kad galėtume surengti tavo biure iškylą.

Kai sakau tą dabar, jo bendradarbių akivaizdoje, tai tikrai kvailai skamba. Su tuo kvailu pintu krepšiu rankose jaučiuosi apgailėtinai. Ant krepšio užrištas rausvas dryžuotas kaspinas. Nors jį reikėjo nuplėšti.

— Beki, man susirinkimas, — Lukas papurto galvą. — Atsiprašau.

— Bet Mei sakė, kad tavo darbotvarkėje šiuo metu nieko nėra, — mano balsas spigesnis nei norėčiau. — Ji sakė, kad būsi laisvas!

Garis susižvalgo su kitais ir visi dingsta, palikdami mudu su Luku vienus. Mano skruostai dilgčioja nuo pažeminimo. Kodėl esu verčiama pasijusti kvaila ir visiems trukdanti tik dėl to, kad sumaniau užsukti pas savo vyrą?

— Lukai, kas čia vyksta? — žodžiai lėkte išlekia man iš burnos. Visi keistai į mane žiūri. — Tu atsiuntei Adamą, kad jis su manimi „susitvarkytų“. Kažkas čia ne taip. Supratau!

— Beki, niekas su tavimi nesitvarkė. Ir niekas į tave nežiūri keistai.

— Taip, žiūri! Lyg filme Pagrobėjų įsiveržimas! Niekas man nesišypso! Visi tokie įsitempę...

— Jie tiesiog užsiėmę. Nieko daugiau.

Nepaisant apsimestinai laisvos laikysenos, Lukas atrodo sutrikęs.

— Šiuo metu mes labai sunkiai dirbame. Aš taip pat. Man reikia eiti.

Jis mane pabučiuoja.

— Iškylą surengsime namuose, gerai? Adamas iškvies tau automobilį. — Po akimirkos Lukas dingsta lifte, palikęs mane vieną su krepšiu ir neramiomis, šėlstančiomis mintimis.

Susirinkimas. Koks susirinkimas? Kodėl Mei apie jį nežinojo?

Dabar įsivaizduoju Luką skubantį į restoraną, kur jo laukia Venecija. Ji sėdi su vyno taure rankoje, o visi padavėjai susižavėję ją stebi.

Venecija atsistoja ir jiedu bučiuojasi, o Lukas sako: „Atsiprašau, kad pavėlavau. Netikėtai pasirodė mano žmona.“

Ne. Liaukis. Liaukis, Beki.

Tačiau negaliu. Mintys lenda į galvą taip greitai ir taip tirštai lyg sniego pūga. Matyt, jie susitikinėja per kiekvienus priešpiečius. Ir visas personalas tą žino. Štai kodėl Karen ir Dona taip keistai elgėsi ir štai kodėl jos mėgino manęs atsikratyti...

Kitas liftas laukia praviromis durimis ir aš impulsyviai žengiu į jį. Nusileidžiu į žemutinį aukštą ir kuo greičiau Skuodžiu per fojė, nekreipdama dėmesio į Karen ir Donos šūksnius. Matau, kaip Luką nuveža įmonės mersedesas. Paklaikusi stabdau taksi, įšoku į jį ir numetu krepšį ant sėdynės.

— Kur nuvežti, meilute? — klausia taksistas.

Užtrenkiu duris ir pasilenkiu į priekį.

— Matote tą mersedesą priešais? Sekite paskui.

Negaliu patikėti, kad taip elgiuosi. Seku Luką Londono gatvėmis. Kai važiuojame paskui mersedesą Laivyno gatve, jaučiuosi lyg vaidinčiau kokiame filme. Netgi atsigręžiu pažvelgti pro galinį langą, ar kokie blogiečiai nesiveja.

— Ten jūsų vaikinas, ar ne? — staiga klausia taksistas. Jis kalba su stipriu pietų Londono akcentu.

— Vyras.

— Taip ir maniau. Įsitaisė kitą moterį, ar ne?

Jaučiu siaubingą dūrį krūtinėje. Iš kur jis žino? Ar aš atrodau kaip apgaudinėjama sutuoktinė?

— Nesu tikra, — prisipažįstu. — Galbūt. Kaip tik tai ir noriu sužinoti.

Atsilošiu ir stebiu turistų grupę, einančią paskui gidę. Paskui man pasivaidena, kad šis taksistas yra tikras žmonių, sekančių savo sutuoktinius, ekspertas. Tikriausiai jis nuolat tokius vežioja! Impulsyviai pasilenkiu į priekį ir nuleidžiu mus skiriantį stiklą.

— Ar manote, kad turėčiau tiesiai šviesiai paklausti? Ką tokiu atveju daro dauguma žmonių?

Netikėtai eismas sulėtėja ir taksistas atsigręžia, kad matytų mane. Jo veidas pailgas lyg pėdsekio šuns, o akys tamsios ir liūdnos.

— Priklauso nuo to, ar norite turėti sąžiningą santuoką.

— Žinoma, noriu! — sušunku.

— Visai gali būti, kad išrėžusi tiesą į akis tik pastūmėsite jį į kitos paukštytės glėbį.

— Teisingai, — sakau abejodama. — O... koks kitas pasirinkimas?

— Apsimeskite, kad nieko nepastebite, ir taip vaidinkite iki gyvenimo pabaigos.

Nė vienas iš tų pasirinkimų manęs nevilioja.

Dabar mes skverbiamės pro autobusus ir pėsčiuosius Oksfordo gatve. Ištempiu kaklą, kad matyčiau gatvę priešais. Staiga pamatau, kaip Luko mersedesas suka į šoninę gatvelę.

— Ten! Mačiau jį! Jis pasuko ten!

— Aš irgi mačiau.

Taksistas mikliai pervažiuoja į kitą eismo juostą ir po kelių akimirkų mes pasukame į tą pačią šoninę gatvelę. Gatvės gale pamatome mersedesą, sukantį už kampo. Mano rankos ima prakaituoti. Kai sustabdžiau taksi, man tai atrodė lyg žaidimas. Tačiau dabar viskas labai rimta. Kada nors Luko automobilis sustos, jis išlips ir... ir ką tada darysiu?

Sukinėjamės siauromis Soho gatvėmis. Graži, giedra rudens diena. Keletas drąsių žmonių sėdi gatvės kavinukėse, rankose laikydami kavos puodelius. Staiga taksistas signalizuoja ir sustoja už furgono.

— Jie stoja, — sako jis.

Užgniaužusi kvapą stebiu, kaip mersedesas sustoja kitoje gatvės pusėje. Vairuotojas atidaro keleivio dureles ir Lukas išlipa lauk, į mūsų pusę net nepažvelgia. Jis žiūri į lapelį rankoje, o paskui nueina prie nepatrauklių rudų durų. Paskambina ir durys atsiveria.

Mano žvilgsnis nukrypsta į nušiurusį užrašą ant lango: KAMBARIAI.

Kambariai? Lukas išsinuomojo kambarį?

Jaučiu, kaip spaudžia krūtinę.

Kažkas čia vyksta. Tikriausiai viršuje jo laukia Venecija, apsivilkusi juodu kailiuku puoštu peniuaru.

Bet kam pasirinkti tokį bjaurų kambarį Soho? Kodėl ne Four Seasons? Dėl Dievo meilės.

Dėl to, kad ten jį gali kas nors pastebėti. Jis atvažiavo čia, nuošaliau. Viskas suprantama...

— Meilute? — per miglą suvokiu, kad taksistas kalba su manimi.

— Taip? — išstenu.

— Ar norite sėdėti čia ir laukti?

— Ne! — pagriebiu iškylos krepšį ir atidarau dureles. — Ačiū. Kaip nors... parvažiuosiu. Labai jums ačiū.

— Palaukite minutėlę, — jis išlipa iš automobilio ir pasiūlo man ranką. Pasiraususi rankinėje, ištraukiu gniužulą grynųjų ir net neskaičiavusi paduodu jam. Vairuotojas atsidūsta, keletą banknotų pasiima, o likusius grąžina.

— Jūs nepratusi prie tokių žaidimų, ar ne, meilute?

— Nelabai, — prisipažįstu.

— Jeigu reikės pagalbos... — jis pasirausia kišenėje ir ištraukia pilką vizitinę kortelę. — Čia mano brolio Lu. Jis teikia paslaugas daugybei skyrybų advokatų, o jums gali prireikti advokato paslaugų. Pasirūpinkite savimi ir vaikais.

— Taip. Gerai.

Įbruku kortelę į kišenę nelabai suvokdama, ką darau.

— Sėkmės, meilute, — taksistas vis dar purtydamas galvą įlipa į automobilį ir nuvažiuoja.

Stoviu prieš pastatą su iškaba KAMBARIAI. Galėčiau paskambinti į duris ir pažiūrėti, kas bus.

Ne. Nereikia. O ką, jei duris atidarys ji?

Man ima linkti kojos. Reikėtų atsisėsti. Pirmame aukšte kaip tik yra vizitinių kortelių biuras. Įeinu į jį ir susmunku kėdėje. Ką man dabar daryti? Ką?

— Sveiki!

Pašoku nuo balso ir atsisukusi pamatau džiugiai nusiteikusį vyrą, vilkintį trumparankovius dryžuotus marškinius.

— Ar norėtumėte ką nors išsispausdinti? Galime pasiūlyti įvairiausių vizitinių kortelių pavyzdžių. Minkštų, laminuotų, su įvairiais piešiniais...

— Hmm... ačiū, — linkteliu tik tam, kad jo atsikratyčiau.

— Štai, prašom! — vyras man įteikia kortelių pavyzdžių knygą ir aš nieko nereginčiomis akimis imu ją vartyti. Gal man tiesiog reikėtų užlipti laiptais ir... įsiveržti į kambarį. Bet kas bus, jeigu juos tikrai užtiksiu kartu?

Vis karštligiškiau vartau lapus. Negaliu patikėti, kad dedasi tokie dalykai. Kad aš čia, vidury Soho, svarstau, ar namo viršuje mano vyras laiką leidžia su kita moterimi?

— Štai mūsų blankas. Jei tik užpildysite... — vyras grįžta su lentele bei rašikliu rankose ir kiša juos man. Automatiškai viską paimu ir viršuje užrašau „Blumvudų susivienijimas".

— Koks jūsų verslas? — klausia vyras.

— Hmm... stiklinimas.

— Stiklinimas? — vyras susimąstęs susiraukia. — Siūlyčiau gražią laminuotą baltą kortelę su apvadu. Čia parašytume adresą, o čia — įmonės moto... bet ar jūsų įmonė turi moto?

— Visiems jūsų stiklinimo poreikiams, — girdžiu savo balsą. — Londonas, Paryžius, Dubajus.

Neturiu supratimo, apie ką kalbu. Žodžiai tiesiog liejasi man iš burnos.

— Dubajus!

Atrodo, vyrukui padariau įspūdį.

— Galiu lažintis, kad jie ten turi langų.

— Žinoma, turi, — linkteliu. — Tai pasaulio langų sostinė.

— O, niekada to nežinojau! — sako vyrukas susidomėjęs, bet kaip tik tą akimirką aš įsitempiu.

Ką tik išgirdau šiurenančius žingsnius. Kažkas lipa laiptais žemyn.

Lukas. Ko gero jis.

Išskyrus... na, jie tikrai greitai apsisuko.

— Eee... labai ačiū! Pagalvosiu apie tai... — įgrūdu lentelę atgal vyrui į rankas ir išbėgu iš biuro į gatvę. Tiesiai prieš mane atsiveria rudosios durys ir aš skubiai pasislepiu už medelio.

Visas mano kūnas sukaustytas siaubo. Ausyse tvinkčioja kraujas. Privalau išlikti rami. Kad ir kas atsitiktų, kad ir su kuo jis būtų...

Durys atsidaro ir pro jas išeina Lukas, lydimas kelių kostiumuotų vyrų.

— Aptarsime per priešpiečius, — sako jis. — Turime keletą klientų, kuriems toks požiūris atneštų naudos.

Jis ne su Venecija. Jis ne su Venecija!

Noriu šokti tiesiai ant šaligatvio. Mano širdy palengvėjimas. Kaip galėjau galvotu kad jis mane apgaudinėja? Esu paranojiška. Visai kvaila! Važiuosiu namo ir nuo šiol Luku visiškai pasitikėsiu...

— Ponia Blumvud?

Iš biuro išlindo vyrukas ir, ranka nuo saulės prisidengęs akis, stengiasi mane įžiūrėti. Prakeikimas. Tas medis gal ir ne puikiausia vieta pasislėpti? Pamiršau, kad iš už jo kyšos mano pilvas.

— Beki? — Lukas atsigręžia ir nustebęs spokso į mane. — Ar tai tu?

Jaučiu, kad trims vyrams žiūrint į mane skruostai išrausta lyg burokai.

— O, sveikas! — sakau džiugiai.

— Jei norite, galiu parodyti jums tos vizitinės kortelės maketą.

Prie manęs artinasi vyras iš spausdinimo biuro.

— Ačiū! — čiumpu iš jo kortelę. — Pranešiu jums.

— Beki, ką tu čia darai? — Lukas eina prie medžio.

— Tiesiog... Apsipirkinėju! Koks sutapimas!

— Kaip minėjau, ponia Blumvud, rekomenduočiau laminuotą kortelę, — vyras iš kortelių biuro vis dar kalba, po velnių. — Tik ji brangesnė, taigi sudariau jums pasirinkimų sąrašą...

— Ačiū! Šiuo metu čia yra mano vyras, taigi aš... vėliau su jumis susisieksiu.

— Aha! — vyrukas iš spausdinimo biuro grįžta prie savo durų ir įsivyrauja nejauki tyla.

— Stiklinimo verslas? — galiausiai klausia Lukas.

— Na... jis supainiojo mane su kažkuo kitu, — įsikišu kortelės maketą į rankinę.

— O ką tu čia darai?

— Susitikau su keletu žmonių, kurie galėtų dirbti mūsų įmonėje. Ryšių su visuomene skyriuje. — Lukas vis dar atrodo suglumęs. — Leisk tau pristatyti Naidželą ir Ričardą. Mano žmona Beki.

— Labai malonu su jumis susipažinti, Beki, — sako Naidželas griebdamas mane už rankos. — Kaip jūs ir akcentavote, reikia tobulinti ryšius su visuomene. Lukas mums sakė, kaip jums nepatiko klientų aptarnavimas biure.

— Teisingai! — truputį nudžiungu. Net neįsivaizdavau, kad Lukas įsidėmėjo mano patarimą, o dar mažiau, kad papasakojo apie jį kitiems žmonėms.

— Atleiskite, kad mūsų biuras dar neatrodo labai gerai įrengtas, — įsikiša antrasis vyras. — Mes ką tik čia atsikraustėme.

— Netgi nepastebėjau to! — sakau ir šaižiai nusijuokiu. — Na, turiu eiti. Tiesiog bėgau pro šalį...

— Gerai praleisk popietę, — pabučiuoja mane Lukas.

— Taip ir padarysiu, — akimirksnį palaikau jo ranką. — Gal galime surengti savo iškylą vėliau?

Lukas krūpteli.

— Ne, labai gaila. Reikėjo pasakyti anksčiau, kad šį vakarą grįšiu vėlai. Pietausiu su naujuoju klientu.

— Ach, — negaliu nuslėpti nusivylimo. Tačiau verslas yra verslas. — Ką gi, nekreipk dėmesio. Kas tas naujasis klientas?

— Venecija.

Šypsena sustingsta mano veide.

— Venecija?

— Venecija Karter, — Lukas aiškina kitiems. — Žinote, ta visų įžymybių akušerė? Panašu, kad jos ankstesnė ryšių su visuomene agentūra dirbo prastai.

Venecija samdo Brandon Communications? Negaliu tuo patikėti.

— Kas dar dalyvaus pietuose?

— Tik mudu, — Lukas gūžteli pečiais. — Aš tvarkysiu jos sąskaitas, nes mes seni draugai.

Negaliu to ištverti. Manyje vėl sukyla įtarimai, dar greičiau ir jų dar daugiau.

— Tai... tu susitikinėsi su ja ir taip toliau? — nusišluostau aprasojusią viršutinę lūpą.

— Daugiau mažiau, Beki, — Lukas klausiamai kilsteli antakius. — Ar galiu perduoti jai nuo tavęs linkėjimų?

— Taip! — šiaip taip išspaudžiu šypseną. — Būtinai perduok! Lukas su abiem vyrais nueina šalin, o aš spoksau jiems įkandin besidaužančia širdimi.

Ką gi, matyt, šiandien viską truputį klaidingai suvokiau. Venecija persekioja Luką. Žinau tą giliai širdyje lygiai taip pat, kaip ir žinau, kad pirkti naują oranžinę palaidinę eBay parduotuvėje buvo klaida. Venecija ketina pagrobti mano vyrą. Turiu ją sustabdyti.

Prendergast de Witt Connell Finansų patarėjai

INVESTICIJŲ ATASKAITA

KLIENTAS:“KŪDIKIS BRENDONAS“

2003 M. SPALIO 24 DIENOS ATASKAITA

Fondas A: „Luko portfelis“

Investicijos šiai dienai:

Veterbio vertybiniai popieriai 20%

Somerseto Europos plėtros fondas 20%

Teisingo starto kaupiamasis fondas 30%

Likusios lėšos dar neinvestuotos.

Fondas B: „Beki portfelis“

Investicijos šiai dienai:

Auksas (Tiffany vėrinys, žiedas) 10%

Varis (apyrankė) 5 %

Bangladešo banko akcijos 10%

Geriausių pasakiškų rankinių internete akcijos 10%

Aukštos kokybės Dior paltas 5%

1964 metų šampano butelis 5%

Žirgų lenktynių akcijos „Mieloji, lėk galvotrūkčiais“ 5%

Akiniai nuo saulės „kartą dėvėti Greisės Keli“ 1%

Likusios lėšos dar neinvestuotos

Vienuoliktas skyrius

Nusprendžiau pasikalbėti su Luku. Elgsiuosi kaip suaugusi subrendusi moteris ir atvirai su juo pasikalbėsiu. Taigi, kai tą naktį jis grįžta namo, atsisėdu lovoje tvirtai apsisprendusi. Durys prasiveria gerokai po vidurnakčio, o Lukas atsiduoda dūmais, alkoholiu ir... o Dieve, Allure kvepalais.

Gerai. Neverta panikuoti. Vien tai, kad nuo Luko sklinda Allure kvepalų aromatas, dar nieko neįrodo.

— Sveikas! Kaip praėjo pietūs? — Stengiuosi kalbėti draugiškai ir padrąsinamai, o ne kaip kokia nuolat besiskundžianti žmona iš filmo Rytų londoniečiai.

— Jie buvo puikūs, — Lukas nusirengia švarką. — Venecija labai protinga. Labai ryžtinga.

— Neabejoju, — po pūkine antklode, kad jis nematytų, grąžau rankas. — Apie ką, be darbo, jūs dar kalbėjotės?

— Et, nežinau, — Lukas mėgina išsivaduoti nuo kaklaraiščio. — Menus... knygas....

— Juk tu neskaitai knygų! — žodžiai lėkte išlekia man iš burnos. Ir tai tiesa. Jis neskaito, išskyrus apie tai, Kaip padaryti, kad jūsų verslo imperija klestėtų.

— Gal dabar ir neskaitau, — sako jis, metęs į mane kreivą žvilgsnį, — bet skaitydavau.

Ką tai reiškia? Iki tol, kai sutiko mane? Vadinasi, dabar esu kalta, kad jis nebeskaito knygų, ar ne?

— O apie ką dar kalbėjotės? — atkakliai kvočiu.

— Beki, tiesą sakau, nepamenu.

Jo telefonas supypsi, kad atėjo žinutė, ir Lukas ją perskaito. Nusišypso ir parašo kažką atgal, paskui toliau nusirenginėja. Kaip jis gali taip elgtis? Tiesiai man po nosimi?

— Ar žinutė lotyniška? — klausiu negalėdama susitvardyti.

— Ką? — Lukas atsigręžia, vis dar tampydamas rankoves.

— Tiesiog atsitiktinai mačiau... — užsikertu. Nutylu. Velniai griebtų! Daugiau neapsimetinėsiu. Giliai įkvepiu ir pažvelgiu Lukui tiesiai į akis. — Ji tau siunčia lotyniškas žinutes, ar ne? Ar tai jūsų slaptas kodas?

— Apie ką čia kalbi? — Lukas raukydamasis žengia žingsnį į priekį. — Ar tu tikrini mano žinutes?

— Esu tavo žmona! Apie ką ji tau rašo, Lukai? — iš nuoskaudos mano balsas kyla. — Lotyniškas knygas? Ar... kokius kitus dalykus?

— Atsiprašau? — Lukas suglumęs.

— Juk supranti, kad ji paskui tave laksto, ar ne?

— Ką? — Lukas nusijuokia. — Beki, žinau, kad turi lakią vaizduotę, bet iš tikrųjų... — jis nusitraukia marškinius ir įmeta juos į skalbinių dėžę.

Kaip jis gali būti toks bukas? O maniau, kad protingas.

— Ji laksto paskui tave! — taip susinervinu, kad net pasilenkiu į priekį. — Ar nematai? Ji yra šeimų ardytoja! Štai kas ji tokia...

— Ji nelaksto paskui mane! — nutraukia mane Lukas. — Tiesą sakant, Beki, esu šokiruotas. Niekada negalvojau, kad tu tokia savininkiška. Dėl dievo meilės, juk man galima turėti keletą draugų. Vien dėl to, kad ji moteris...

— Ne dėl to! — nutraukiu jį paniekinamai.

Esmė, kad Venecija buvo jo mergina ir turi besiplaikstančius raudonus plaukus. Bet to aš nepasakysiu.

— Tai... — užsikertu. — Tai... mes susituokę, Lukai. Turėtume viskuo dalytis. Niekas neturėtų būti atskira. Aš atvira knyga! Gali tikrinti mano telefoną! — plačiai mosteliu ranka. — Tikrinti mano stalčius! Neturiu jokių paslapčių! Eik, žiūrėk!

— Beki, jau vėlu, — Lukas pasitrina akis. — Gal galėtume atidėti tai rytojui?

Žiūriu į jį pasipiktinusi. Ką jis nori tuo „atidėti rytojui“ pasakyti? Mes čia ne „Monopolį“ žaidžiame, o rimtai diskutuojame apie mūsų santuoką.

— Eik! Žiūrėk!

— Gerai, gerai, — Lukas iškelia rankas į viršų ir eina prie mano rašomojo stalo.

— Neturiu jokių paslapčių! Gali žiūrėti kur nori, visur kaišioti savo nosį...

Staiga užsičiaupiu.

Mėšlas. O lyties nustatymo testas? Jis viršutiniame kairiajame stalčiuje.

— Na... išskyrus tą stalčių, — skubiai sušunku. — Neliesk viršutinio kairiojo stalčiaus.

Lukas stabteli.

— Man negalima liesti to stalčiaus?

— Ne. Tai... staigmena. Neliesk ir to krepšelio iš Harrods, — skubiai priduriu. Nenoriu, kad jis pamatytų sąskaitą už puikios kokybės drėkinamąjį kremą. Pati vos nenumiriau, pamačiusi kainą.

— Dar ko nors? — klausia Lukas.

— Hmm... kelių daiktų spintoje. Ten išankstinės dovanos tau gimtadienio proga, — sakau iššaukiamai.

Miegamajame tylu. Sunku pasakyti, ką galvoja Lukas. Galiausiai jis atsisuka, o veide keista išraiška.

— Taigi mūsų santuoka yra visiškai sąžininga, atversta knyga, išskyrus tą stalčių, Harrods krepšelį ir spintos kampą?

Pajuntu, kad vertinant iš moralinės pusės mano padėtis darosi ne tokia tvirta.

— Esmė ta... — ištariu. — Esmė ta, kad aš kažkur su kažkuo nedingau visai nakčiai ir nedariau velniaižin ko!

O Dieve! Iš tikrųjų kalbu kaip nuolat verkšlenanti žmona iš Rytų londoniečių.

— Beki, — atsidūsta Lukas ir atsisėda šalia manęs ant lovos. — Venecija nėra „kažkas“. Ji mano klientė. Mano draugė. Ji norėtų būti ir tavo draugė.

Nusigręžusi iš pūkinės antklodės lankstau vėduoklę.

— Nesuprantu, iš ko tu čia darai problemą. Juk tai tu nutempei mane pas Veneciją!

— Taip, bet...

Juk negaliu imti ir pasakyti: „Tada nežinojau, kad ji vyrų grobike.“

— Po kelių savaičių tu gimdysi mūsų kūdikį! Tau reikėtų geriau su ja susipažinti. Jaustis su ja laisvai!

Aš nenoriu gimdyti kūdikio su ja.

— Kalbant apie tai... — Lukas atsistoja. — Venecija klausė, ar negalėtume pas ją atvykti rytoj. Ji jau kurį laiką tavęs nematė ir prastai dėl to jaučiasi. Pažadėjau jai, kad atvyksime abu. Gerai?

Jis eina į vonią.

— Puiku, — sakau niūriai ir atsidususi sukniumbu į pagalves. Galvoje sukasi minčių spiečus. Gal iš tikrųjų esu paranojiška ir elgiuosi beprotiškai? Gal ji visai nesivaiko Luko?

Be to, ji geriausia akušerė pasaulyje. Na, gerai. Pamėginsiu, labai labai pasistengsiu su ja susidraugauti.

Kai penktadienį atvykstame į Holistinį gimdymo centrą, paparacai darbuojasi iš peties ir galiu suprasti kodėl. Bondo mergina ir naujasis Lancome veidas kartu pozuoja ant laiptelių. Abi mūvi madingas kelnes žemu liemeniu ir apsitempusios palaidinukes, išryškinančias nedidelius pilvukus.

— Beki, nelėk! — man iš paskos šaukia Lukas, kai skubu prisidėti prie jų. Kai prilekiu, tos jau įėjusios pro duris. Viltingai stabteliu ant laiptų, bet į mane neatsuktas nė vienas fotoobjektyvas. Tiesą sakant, visi fotografai kažkur eina, o tai mane įžeidžia. Galėtų nors iš mandagumo nufotografuoti.

Viduje Bondo mergina prilekia prie stalo greičiau už mane. Girdžiu, kaip registratorė klausia:

— Ar jūs gavote kvietimą į Savoy? Jums atsiųsti automobilį?

— Ne, ačiū, — sako Bondo mergina, linktelėdama į Lancome modelį. — Mes atvažiuosime kartu su Lula.

Mano širdis apmiršta. Arbatėlė Savoy? Niekada nesu gavusi kvietimo į arbatėlę Savoy. Gal dabar jį gausiu! Prieinu prie registratorės nutaisiusi viltingą šypseną, siekdama savo kalendoriaus, kad galėčiau pasižymėti svarbią datą. Tačiau jokio kvietimo ji man neduoda.

— Sėskitės, ponia Brendon, — nusišypso ji. — Venecija tuoj jus priims.

— Ir... daugiau nieko? — lūkuriuoju prie stalo. — Ko nors, ką turėčiau turėti?

— Ar atnešėte šlapimo tyrimams? — nusišypso registratorė. — Tai viskas, ko iš jūsų reikia.

Ne apie tai kalbėjau. Dėl visa ko dar keletą sekundžių palaukiu, paskui stengdamasi paslėpti nusivylimą nuslenku atsisėsti. Ji manęs nepakvietė. Visos įžymybės kartu gers arbatą, pasakos viena kitai nėštumo istorijas ir dalinsis įspūdžiais, kur perka sukneles, o aš viena tupėsiu namuose.

— Beki? — Lukas žiūri į mane nustebęs. — Kas atsitiko?

— Nieko, — jaučiu, kaip virpa apatinė lūpa. — Tik manęs nepakvietė arbatėlės. Visos eis į Savoy. Visos! Tik ne aš.

— Beki, gal ten nebus jokios arbatėlės. Esu tikras... noriu pasakyti... — Lukas nutyla, aiškiai sutrikęs. — Net jeigu tavęs nepakvietė, ar tai taip svarbu? Juk pas gydytoją eini ne dėl arbatėlių.

Išsižioju ir vėl užsičiaupiu.

— Belei? — pasigirsta melodingas balsas. — Lukai?

O Dieve. Tai ji.

Daugybę savaičių nemačiau Venecijos. Tiesą sakant, mano atmintyje ji buvo kiek kitokia. Įsivaizdavau ją aukštesnę, su ilgesniais, raganiškais plaukais ir... iltimis. Betgi štai ji stovi čia, liekna ir graži, apsirengusi prašmatniu juodu golfu ir šypsosi, lyg būčiau jos geriausia draugė.

— Malonu tave matyti! — ji pabučiuoja mane. — Atsiprašau, kad tiek gėdingai mažai dėmesio tau skyriau, — tą sakydama ji žiūri į Luką, lyg čia būtų koks privatus jų pokalbis.

Gal ir vėl paranojiškai elgiuosi?

— Įeikite! — ji įsiveda mus į kabinetą, kur visi atsisėdame. — Na, Beki, — Venecija atverčia mano medicininę kortelę, — kaip jautiesi?

— Puikiai, — sakau. — Ačiū.

— Ar kūdikis gerai juda?

— Taip. Visą laiką.

Uždedu ranką ant pilvo. Žinoma, kaip tyčia jis miega.

— Gerai, pažiūrėkime, — Venecija mosteli, kad gulčiau ant kušetės, ir aš nuėjusi ant jos užsiritu. Venecija tuo metu nusiplauna rankas.

— Kai laukėme, kažką girdėjau apie arbatėlę, Ven, — nerūpestingai sako Lukas. — Tai puiki reklaminė akcija.

Spoksau į Luką nustebusi, o jis pamerkia man akį.

Kartais aš tikrai myliu Luką.

— Aaa, — Venecija atrodo apstulbusi. — Teisingai. Tai pacientėms, kurių nėštumas kiek didesnis negu tavo, Beki. Bet, žinoma, tu įtraukta į sąrašą kitai arbatėlei.

Kokia ji melagė! Net neabejoju, kad manęs tame sąraše nebuvo.

Jos rankoms čiupinėjant mano pilvą, negaliu atsipalaiduoti. Spoksau į Venecijos rankas, grakščias, baltas, su masyviu deimantiniu žiedu ant trečiojo dešinės rankos piršto. Svarstau, kas galėjo jį padovanoti.

— Kūdikis gero dydžio. Šiuo metu sėdmeninė pirmeiga, bet dar daug laiko iki gimdymo.

Venecija susirūpinusi susiraukia.

— Jeigu jis ir liks šioje padėtyje, reikės apsvarstyti galimus gimdymo būdus, bet dar turime laiko.

Ji pasižiūri į užrašus.

— Tu nėščia trisdešimt dvi savaites. Kūdikis dar daug kartų gali apsisukti. Dabar paklausykime širdutės...

Ji išsitraukia doplerį, išspaudžia šiek tiek gelio man ant pilvo ir ištrina. Po akimirkos pasigirsta kūdikio širdies dūžiai: tuk tuk tuk.

— Puikūs, stiprūs dūžiai, — Venecija linkteli man, o aš atgal, kaip tik įstengiu gulėdama. Kurį laiką visi trys klausomės ritmiško, neryškaus tuksenimo. Kaip keista. Štai mes čia, užhipnotizuoti garso, o kūdikis net neturi supratimo, kad klausomės jo širdies plakimo.

— Tai jūsų vaikas, — Venecija žvelgia Lukui į akis. — Nuostabu, ar ne?

Ji pasilenkia ir pataiso jam kaklaraištį.

Pasipiktinu. Kaip ji drįsta taip elgtis? Tai mūsų akimirka. Ir visi žino, kad kaklaraištį tiesinti gali tik žmona.

— Venecija, — sakau mandagiai, kai ji pagaliau išjungia doplerį. — Liūdna, kad išsiskyrėte su savo vaikinu. Kaip gaila!

— Ką padarysi, — Venecija skėsteli rankomis, — kai kuriems dalykams tiesiog nelemta įvykti.

Ji meiliai nusišypso.

— Kaip tavo sveikata apskritai, Beki? Nieko neskauda? Negraužia rėmuo? Neatsirado hemoroidinių mazgų?

Negaliu patikėti. Ji tyčia renkasi visiškai neseksualius negalavimus.

— Ne, ačiū. Jaučiuosi puikiai, — atsakau tvirtai.

— Tada tau sekasi, — Venecija mostu vėl pasiūlo mums sėstis. — Nėštumui baigiantis tavo kūnas tikrai pajus įtampą. Gali išberti... atsirasti varikozinių mazgų venose... seksas bus akivaizdžiai sudėtingas ar išvis neįmanomas...

— Ooo. — Ji tikra karvė.

— Na, šioje srityje mes neturime jokių rūpesčių, — paimu Luko ranką ir suspaudžiu. — Ar ne, brangusis?

— Na, dar ne nėštumo pabaiga, — Venecija ir toliau maloniai šypsosi. — Kai kurios mano pacientės po gimdymo apskritai praranda lytinį potraukį. Deja, kai kuriems vyrams naujoji partnerės figūra taip pat pasirodo kiek... nepatraukli.

Nepatraukli? Ar ji pasakė, kad aš nepatraukli?

Ant mano rankos ji užmauna kraujospūdžio matavimo manžetę ir raukosi, kai ši prisipučia.

— Tavo kraujospūdis didėja, Beki.

Visiškai nesistebiu! Dirsteliu į Luką, bet panašu, kad jis nieko neįtaria.

— Brangioji, turėtum pasakyti apie tą kojos skausmą, — sako jis. — Atsimeni, kaip vieną vakarą tau skaudėjo?

— Kojos skausmas? — Venecija susirūpinusi pakelia akis.

— Nieko rimto, — skubiai sakau. — Tiesiog nudiegė, ir tiek.

Visą praėjusią savaitę darbe kasdien avėjau Manolo aukštakulnius, gal ir be reikalo, nes grįžusi namo vos galėdavau paeiti ir turėdavau prašyti Luko pamasažuoti blauzdas.

— Vis tiek reikia patikrinti, — Lukas suspaudžia mano ranką. — Blogiau nebus.

— Teisingai! — Venecija atstumia savo kėdę. — Apžiūrėkime ją. Gerai, Beki? Vėl gulk ant kušetės.

Man nepatinka jos akių žvilgesys. Nenoromis nusimaunu savo elastines kojines ir atsigulu ant kušetės.

— Hmm... — Venecija paima mano koją, pažiūri, paskui patrina ranka. — Manau, tai venų varikozės pradžia!

Su siaubu žvelgiu į savo lygią odą. Ji meluoja. Nėra jokių varikozės pėdsakų.

— Nieko tokio nematau, — sakau mėgindama išlikti rami.

— Tau jos gali atrodyti nematomos, bet aš tokius dalykus sugebu nustatyti labai anksti.

Venecija patapšnoja man per petį.

— Patarčiau tau, Beki, nuo šiol nuolat mūvėti šias specialias kojines, — iš savo rašomojo stalo stalčiaus ji išima pakuotę ir paduoda man. Panašu į baltas tinklines kojines. — Užsimauk jas.

— Nesimausiu jų! — su siaubu atšoku. Vos prisiverčiu jas paliesti, ką jau kalbėti apie mūvėjimą. Tai pats šlykščiausias daiktas, kokį tik kada nors teko matyti.

— Beki, brangioji. — Lukas pasilenkia prie manęs. — Jeigu Venecija sako, kad turėtum jas mūvėti...

— Esu tikra, kad nėra jokios venų varikozės! — mano balsas dar spigesnis. — Lukai, juk dėl visko kalti mano batai, prisimeni?

— O, — įsiterpia Venecija, — gal tu ir teisi. Leisk man pažiūrėti, ką avi.

Ji apžiūri mano naujus platforminius batus pleištiniais kulnais ir liūdnai papurto galvą.

— Tokie batai tikrai netinka vėlyvuoju nėštumo periodu. Štai, pamėgink šiuos.

Ji pasirausia apatiniame stalo stalčiuje ir ištraukia bjaurias rudas gumines šlepetes.

— Tai ortopedinės šlepetės. Norėčiau išgirsti, ką apie jas manai.

Spoksau į jas suglumusi.

— Ar jos tiktų vietoj elastinių kojinių?

— O ne! — nusišypso ji. — Manau, kad elastines kojines taip pat turėtum dėvėti. Dėl visa ko.

Kalė. Kalė.

— Apsimauk jas, brangioji, — sako Lukas ir padrąsinamai linkteli. — Venecija galvoja apie tavo sveikatą.

Ne, negalvoja! — noriu sušukti. — Ar tu nematai, ką ji daro?

Tačiau negaliu. Neturiu pasirinkimo. Jiedu mane stebi. Man reikės tą padaryti. Šlykščiai jausdamasi lėtai užsitraukiu vieną chirurginę kojinę, paskui — kitą.

— Užsitrauk jas iki pat viršaus! — sako Venecija. — Ant šlaunų.

Nusiaunu savo batus ir įkišu pėdas į siaubingąsias šlepetes. Tada paimu savo naują didžiulę Marc Jacobs rankinę (blyškiai gelsvą, tiesiog nuostabią) ir į ją įkišu batus.

— Ar tai tavo rankinė? — mažos žvilgančios Venecijos akys įsminga į ją ir mane sukausto siaubas. Tik ne rankinė. Maldauju, tik ne rankinė!

— Ji gerokai per sunki nėščiai moteriai! — tardama Venecija paima iš manęs rankinę ir susiraukusi kilnoja. — Ar suvoki, kaip gali pakenkti savo stuburui? Žinai, — kreipiasi ji į Luką, — metus glaudžiai bendradarbiavau su fizioterapeute. Kokių tik stuburo pažeidimų ji nematė dėl to, kad žmonės tampo nenormalaus dydžio krepšius!

— Didelės rankinės labai madingos, — sakau tvirtai.

— Mada! — sidabriniu juoku nusijuokia Venecija. — Mada kenkia tavo sveikatai! Pamėgink štai šitą, Beki. Jas siūlo mano fizioterapeute.

Ji atidaro spintelę ir ištraukia prie juosmens tvirtinamą rankinę iš chaki spalvos tinklinio audinio.

— Ši kur kas sveikesnė tavo nugarai. Dėl saugumo galėsi paslėpti ją po marškinėliais.

— Kaip puiku! — sušunka Lukas. Jis paima mano Marc Jacobs iš Venecijos ir padeda ant grindų, kur aš jos negaliu pasiekti. — Venecija, kokia tu maloni.

Maloni? Jis neturi jokio supratimo, kas čia vyksta. Jokio.

— Nagi, Beki! — Venecija lyg katė, žaidžianti su leisgyve pele ir besidžiaugianti jos kančiomis. — Pažiūrėk, ar tau tinka.

Drebančiomis rankomis apsijuosiu chaki diržą, užsisegu ir leidžiu marškinėliams užkristi ant jo. Atsisukdama pamatau save dideliame veidrodyje, pritvirtintame prie durų.

Noriu verkti. Atrodau kaip groteskiška baidyklė. Mano kojos lyg du balti kolbos formos medžio kamienai. Pėdos lyg močiutės. Ir iš priekio, ir iš užpakalio pūpso išsikišimai.

— Puikiai atrodai, Beki! — Venecija žvitriai užšoka ant stalo ir daro jogos tempimo pratimus, kurie išryškina jos ilgas, lanksčias rankas. — Lukai, mūsų susitikimas buvo nuostabus! Mane tikrai sudomino tie interneto puslapiai, apie kuriuos kalbėjai...

Liūdnai nuslenku atsisėsti ir laukiu, kol jiedu baigs kalbėti apie Venecijos reklamą. Šiuo metu jiedu aptaria jos reklaminę brošiūrėlę ir kaip ją pagerinti.

— Atsiprašau, Beki! — Venecija staiga atkreipia dėmesį į mane. — Tau tikriausiai labai nuobodu. Tavo apžiūra baigta ir, jei tau čia neįdomu...

— Ar neplanavai susitikti su Sjuzi ir Džese priešpiečių? — Lukas pakelia akis. — Kodėl tau ten nenulėkus? Noriu kai ką aptarti su Venecija.

Kone įaugu į grindis. Neturiu jokio noro palikti jų vienų. Visi instinktai man liepia to nedaryti. Tačiau jei tą pasakysiu, pamanys, kad savinuosi jį, esu įtari ir mes vėl siaubingai susiriesime.

— Gerai, — sakau pagaliau. — Važiuosiu.

— Pasiimk viską, ko tau reikia, — sako Venecija ir ranka mosteli į mano Marc Jacobs rankinę. — Daugiau nieko apie ją nenoriu girdėti!

Ji pagrasina man pirštu.

Norėčiau ją nušauti. Tačiau nėra prasmės ginčytis. Lukas vis tiek palaikys ją. Tyliai pasiimu savo piniginę, telefoną, raktus ir keletą būtiniausių makiažo priemonių. Viską susimetu į chaki rankinę ir užtraukiu užtrauktuką.

— Sudie, brangioji, — Lukas bučiuoja mane. — Vėliau tau paskambinsiu.

— Sudie, Venecija, — negaliu žiūrėti jai į akis. Išeinu iš kabineto į fojė.

Prie registratorės stalo stovi susijaudinusi blondinė su mažiausiu pilvuku, kokį galima įsivaizduoti, ir sako:

— Aš taip džiaugiuosi, kad patekau pas Veneciją!

Dabar džiaugiesi, pagalvoju įniršusi. Kol ji pavers tave baidykle vyro akyse.

Jau prie durų staiga prisimenu, kad šį rytą, kai maudžiausi duše, skambėjo Luko mobilusis ir aš atsiliepiau. Ne dėl to, kad esu savininkiška ar įtari, bet todėl, kad...

Na, gerai. Prisipažįstu. Galvojau, kad tai Venecija. Tačiau skambino Džonas iš Brandon Communications. Pamiršau pasakyti Lukui, kad jam paskambintų. Verčiau grįšiu ir pasakysiu.

Per laukiamąjį einu atgal, mėgindama nekreipti dėmesio į smalsius blondinės ir jos vyro žvilgsnius. Tos prakeiktos kojinės ėmė smukti vos išėjus iš kabineto.

Koridoriumi priešais eina moteris, apsivilkusi seselės uniforma. Slenku iš paskos. Ji stabteli ties Venecijos durimis. Du kartus pasibeldžia, paskui jas atidaro.

— Ach, atsiprašau! — girdžiu ją sakant. — Nenorėjau sutrukdyti...

Sutrukdyti ką? Ką sutrukdyti?

Mano širdis pašėlusiai daužosi. Nuskubu koridoriumi ir žvilgteliu pro duris kaip tik tada, kai seselė pasitraukia.

Ir pamatau juos. Abu sėdi ant stalo ir tyliai besijuokdami kalbasi. Venecija nerūpestingai apkabinusi Luką per pečius. Kita ranka laiko Luko ranką. Jie atrodo laimingi, atsipalaidavę, artimi.

Jie atrodo kaip pora.

Net neprisimenu, kaip nusigaunu iki restorano, kuriame turiu susitikti su Sjuzi ir Džese. Einu lyg valdoma autopiloto, lyg zombis. Kiekvieną kartą, kai tik juos prisimenu, noriu vemti.

Jie buvo kartu. Jie buvo kartu.

— Bekse?

Nežinau, kaip įėjau pro stiklines duris, ir dabar visiškai apsvaigusi stoviu, o aplink mane zuja padavėjai. Girdžiu žmonių balsus.

— Bekse, ar gerai jautiesi? — prie manęs skuba Sjuzi. Ji suglumusi žiūri į mano baltas kojas. — Ką tu čia apsimovusi? Kas atsitiko? Bekse... ar gali kalbėti?

— Aš... ne. Man reikia atsisėsti.

Kulniuoju paskui ją prie staliuko kampe, prie kurio sėdi Džesė.

— Kas atsitiko? — Džesė apstulbusi žiūri į mane. Ji skubiai stumteli kėdę ir padeda man atsisėsti. — Ar tau viskas gerai? Ar kas nors nutiko kūdikiui?

— Mačiau juos, — išstenu.

— Ką?

— Luką ir Veneciją. Kartu.

— Kartu? — Sjuzi ranka užsidengia burną. — Kartu? O ką jie darė?

— Sėdėjo ant stalo ir kalbėjo, — vos išspaudžiu žodžius. — Ji apkabinusi jo pečius, o jis laikė jos ranką.

Stebiu jų reakciją. Panašu, kad abi laukia ko nors daugiau.

— Ar jie... bučiavosi? — išdrįsta paklausti Sjuzi.

— Ne, jie juokėsi. Atrodė laimingi. Aš tiesiog... turėjau kuo greičiau iš ten išsinešdinti.

Nuryju didelį gurkšnį vandens. Sjuzi su Džese persimeta žvilgsniais.

— Ir... dėl to tu užsimovei tas baltas kojines? — surizikuoja paklausti Sjuzi.

— Ne! Žinoma, ne! — pastatau stiklinę jausdama, kaip manyje vėl sukyla patirtas pažeminimas. — Viską padarė Venecija! Atėmė iš manęs batus bei rankinę ir privertė užsitraukti tas kojines, kad Lukui atrodyčiau bjauri.

Sjuzi aikteli:

— Kokia karvė!

— Ir dabar negaliu jų nusimauti, — beveik verkiu. — Įstrigau jose!

— Eikš! Padėsiu tau! — Sjuzi padeda taurę ir siekia mano kojinės. Džesė susiraukusi stebi.

— Beki... ar nemanai, kad turėtum jas dėvėti dėl sveikatos?

— Ne! Ji iš bjaurumo liepė jas apsimauti! Sakė, kad mada kenkia sveikatai!

Džesė neatrodo sujaudinta.

— Mada gali kenkti sveikatai.

— Mada nekenkia sveikatai! — pratrūkstu. — Ji naudinga sveikatai! Ji padaro žmogų... padaro jį lieknesnį ir priverčia stovėti tiesiai, o tada ir švarkas guli gražiau... mada verčia rūpintis savimi ir tada nekankina depresija.

Lenkdama pirštus vardiju mados privalumus.

— Aukšti kulniukai yra puiki mankšta blauzdų raumenims...

— Bekse, išgerk truputėlį vyno, — raminamai sako Sjuzi ir pastumia man taurę. — Gurkšnelis vaikui nepakenks. O tave... tave truputėlį nuramins.

— Gerai. Ačiū.

Dėkinga gurkšteliu vyno.

— Man akušeris leido išgerti po taurę vyno kas antrą vakarą, — priduria Sjuzi. — Jis prancūzas.

Gurkšteliu dar ir jaučiu, kaip rimsta širdis. Reikėjo man vykti gimdyti į Prancūziją. Ar bet kur, tik ne pas Veneciją Karter. Gal apskritai man reikia pamiršti visas tas ligonines ir gimdyti vaiką parduotuvėje, kaip visada planavau. Ten jausčiausi atsipalaidavusi ir laiminga. Be to, nemokamai gaučiau drabužių.

— Nežinau, ką man daryti, — padedu taurę ir liūdnai žiūriu tai į Sjuzi, tai į Džesę. — Mėginau kalbėti su Luku, bet jis pasakė, kad niekas nevyksta, kad jie tik draugai. Bet man jie neatrodo tik draugai.

— Kaip tiksliai Lukas laikė jos ranką? — Sjuzi susirūpinusi susiraukia. — Gal iš tikrųjų tik draugiškai? Ar Venecija iš tų žmonių, kurie mėgsta prisilietimus?

— Ji... — mėginu prisiminti ir prisimenu, kaip ji spaudė man petį, glostė ranką, — na, taip, — išstenu galiausiai.

— Tai gal čia tik tiek ir yra! Gal ji iš tų žmonių, kurie labai mėgsta liestis prie kitų.

— Ar turi dar kokių nors įrodymų? — klausia Džesė.

— Dar ne, — žaidžiu su duoninių lazdelių pakuote, svarstydama, ar pasakoti joms. — Vieną dieną sekiau jį.

— Ką tu darei? — Sjuzi priblokšta. — Ką, jeigu būtų tave pamatęs?

— Jis ir matė. Apsimečiau, kad apsipirkinėju.

— Bekse... — Sjuzi susiima už galvos. — O ką, jeigu tikrai niekas nevyksta?

— Tai, kad jie laikėsi už rankų, joks įrodymas. Juk nenori sugriauti pasitikėjimo tarp savęs ir Luko?

— Tai ką man daryti? — klaidžioju akimis nuo veido prie veido. — Ką man daryti?

— Nieko, — tvirtai sako Sjuzi. — Bekse, žinau, kad Lukas tave myli. Be to, jis nepadarė nieko nusikalstamo, ar ne? Viskas būtų kitaip, jeigu meluotų tau arba būtum mačiusi juos bučiuojantis...

— Sutinku, — gyvai linkčioja Džesė. — Manau, kad neteisingai viską supratai, Beki.

— Bet... — užsikertu. Aplink pirštus vynioju popierėlį. — Nežinau, kaip viską paaiškinti, bet mane kamuoja bloga nuojauta. Net ne dėl žinučių ar pietų. Ir ne dėl to, kad ką tik juos mačiau. Kažką bauginamo pamačiau jos akyse. Ji plėšrūnė.

Jei pasakysiu tą kitiems, jie sakys, kad aš viską tik įsivaizduoju.

— Gerai, — sutinku. — Nieko nedarysiu.

— Užsisakykime ko nors, — tvirtai sako Sjuzi, pastumdama man meniu.

— Štai čia yra restorano meniu, — sako Džesė, dėdama atskirą spausdintą lapelį ant meniu knygelės. — Bus daug ekonomiškiau, jeigu pasirinksime dviejų patiekalų priešpiečius iš jo, o ne užsisakysime ko nors su triufeliais.

Noriu nedelsdama paprieštarauti ir pasakyti, kad triufeliai yra mano mėgstamiausias patiekalas ir kad man visai nerūpi, kiek jie kainuoja. Bet bėda ta, kad aš lyg ir pritariu. Niekada neturėjau atliekamo tūkstančio svarų triufelių patiekalui.

O Dieve. Tik nesakykite, kad pradedu sutikti su Džese.

— Padėkite man sugalvoti, kaip atsikratyti Lulu, — paprašo Sjuzi paduodama duonos krepšelį.

— Ooo, — sakau džiūgaudama. — Kas atsitiko?

— Jos buvo paprašyta sukurti televizijos programą, — paniekinamai aiškina Sjuzi. — Jos metu ji turėtų nueiti į kokios nors netikusios motinos namus ir pamokyti ją gaminti vaikams sveiką maistą. Ir ji paprašė manęs pabūti ta netikusia motina!

— Siaubas!

— Ji jau pasakė mano pavardę laidos kūrėjams, — iš pasipiktinimo Sjuzi kalba garsiau. — Ir jie skambino paklausti, ar tiesa, kad savo vaikus maitinu tik konservuotu maistu, o šie nemoka kalbėti?

— Koks įžūlumas! — paimu bandelę ir užtepu ant jos sviesto. Nieko nėra geresnio už kažkieno kito neapykantą. Tai padeda pamiršti savas bėdas.

Trise suvalgome puikius priešpiečius, po kurių jaučiuosi kur kas geriau. Nusprendžiame, kad Lulu yra niekingiausia būtybė. (Džesė niekada nėra jos mačiusi, bet aš pakankamai tiksliai ją apibūdinu). O tada Džesė iškloja savo rūpesčius. Ji pasakė Tomui apie Čilę, o tas sureagavo pernelyg jautriai.

— Iš pradžių pagalvojo, kad juokauju, — sako Džesė trupindama duoną. — Paskui pamanė, kad noriu išbandyti, ar stiprūs jo jausmai. Taigi ėmė ir pasipiršo.

— Tomas pasipiršo? — sucypiu iš susijaudinimo.

— Tada liepiau jam liautis būti juokingam, — pasakė Džesė. — O dabar... mes beveik nesikalbame.

Džesė dėsto dalykišku tonu, bet jos akyse įžvelgiu liūdesį.

— Tiesiog taip yra, — ji išgeria didelį vyno gurkšnį, o tai Džesei visiškai nebūdinga.

Pažvelgiu į Sjuzi, o ši susirūpinusi suraukia antakius.

— Džese, ar tau būtinai reikia į Čilę? — atsargiai klausiu.

— Taip, — linkteli ji. — Turiu ten vykti. Tiesiog turiu tą padaryti. Daugiau tokia proga nepasitaikys.

— O Tomas bet kada gali atskristi ir tave aplankyti, — paaiškina Sjuzi.

— Tikrai. Jeigu tik jis liautųsi nuolat klausyti savo motinos! — Džesė įpykusi papurto galvą. — Dženisė kelia isterijas. Nesiliauja man siuntinėjusi iš interneto duomenis apie tai, kaip Čilėje pavojinga, nesaugu, nes galima susirgti pavojingomis ligomis ar užlipti ant kokios minos.

— Iš tikrųjų?

— Žinoma, ne! — atsako Džesė. — Ji kalba visiškas nesąmones. — Džesė gurkšteli vyno. — Gal ten ir yra keletas minų, bet tik tiek. Na, dar nedidelis choleros protrūkis.

Keletas minų? Cholera?

— Džese, tikrai būk atsargi, — sakau impulsyviai ir griebiu ją už rankos. — Nenoriu, kad tau kas nors atsitiktų.

— Taip, būk atsargi, — įsikiša Sjuzi.

— Būsiu, — Džesės kaklas parausta. — Viskas bus gerai. Ačiū. Be to... — kai padavėjas atneša mums kavos, ji atitraukia ranką ir atrodo suglumusi. — Man... man patinka tavo plaukų segė, Beki.

Akivaizdu, kad ji nori pakeisti pokalbio temą.

— O, ačiū, — meiliai paliečiu segę. — Ji pasakiška, ar ne? Tai Miu Miu. Tiesą sakant, tai dalis kūdikio investicinio portfelio.

Įsivyrauja tyla ir pakėlusi akis sutinku į mane spoksančių Sjuzi ir Džesės žvilgsnius.

— Bekse, kaip gali Miu Miu plaukų segė būti investicinio portfelio dalimi? — neužtikrintu balsu klausia Sjuzi.

— Tai ateities antikvarinė vertybė! — sakau išraudusi.

— O kas yra ateities antikvarinė vertybė? — Sjuzi atrodo dar labiau suglumusi.

Cha. Matote, kokia aš pažangi!

— Tai naujas nuostabus būdas investuoti pinigus, — paaiškinu. — Paprasčiau už paprastą! Tiesiog ką nors nusiperki ir išsaugai pakuotę, o po penkiasdešimties metų tą daiktą parduodi ir gauni krūvą pinigų!

— Teisingai, — sako Sjuzi, bet panašu, kad ji abejoja. — O ką dar tu nupirkai?

— Hmm... — galvoju. — Dar keletą daiktų iš Miu Miu. Be to, kelias Hario Poterio figūrėles ir Barbės princeses... ir šią nuostabią apyrankę iš Topshop...

— Beki, apyrankė iš Topshop — jokia investicija, — skeptiškai sako Džesė.

Atrodo, ji nieko nesuprato.

— Dabar gal ir ne, — kantriai aiškinu. — Bet bus. Pamatysi ją kada nors per televizorių antikvarinių vertybių aukcione.

— Bekse, o kuo netinka bankas? — susirūpinusi teiraujasi Sjuzi.

— Neketinu, kaip daro kiti, kišti vaiko pinigų į kokį nors niekam tikusį banką! — sakau. — Neužmiršk, kad esu finansų specialistė. Profesionalė.

— Buvai.

— Tai tas pat, kas važiavimas dviračiu, — užtikrinu ją iškilmingai. Ne taip jau puikiai važiuoju dviračiu, bet nebūtina to minėti.

— Taip? — teiraujasi Džesė. — Ar jau investavai visus pinigus?

— O ne. Dar turiu visą krūvą! — gurkšteliu kavos, paskui pastebiu abstraktų paveikslą, kabantį netoliese ant sienos. Drobėje aliejiniais dažais nupieštas didelis kvadratas, o šalia prisegta nedidelė etiketė: 195 svarai.

— Ei, tik pažvelkite į šitą! — sakau susidomėjusi. — Kaip manote, gal reikėtų...

— Ne! — vienu balsu sušunka Džesė su Sjuzi.

Tiesą sakant, jos net nežinojo, ką noriu pasakyti.

Kai tą vakarą grįžtu namo, butas tamsus ir tuščias. Luko nėra. Jis su ja.

Ne. Ne su ja. Nustok. Užsitepu sumuštinį, nusispiriu batus ir susirangau ant sofos su nuotolinio valdymo pulteliu rankose. Tuo metu, kai perjunginėju kanalus ieškodama Gimdymo istorijų, kurias esu įpratusi žiūrėti (tik kai rodo baisiausias vietas, akis prisidengiu rankomis), suskamba telefonas.

— Sveika! — tai Lukas beria skubėdamas. — Beki, pamiršau tau pasakyti, kad dalyvausiu finansiniuose apdovanojimuose ir grįšiu vėlai.

— Gerai, — dabar prisimenu, kad žinojau apie finansinius apdovanojimus. Iš tikrųjų Lukas kvietė mane eiti kartu, bet aš net negalėjau pagalvoti apie nuobodų vakarą su lėšų fondų valdytojais. — Gerai. Pasimatysime vėliau, Lukai...

Nutylu, o mano širdis daužosi. Nebežinau nei ką, nei kaip sakyti.

— Man reikia eiti, — Lukas net nepastebėjo, kad susirūpinusi tyliu. — Pasimatysime vėliau.

— Lukai... — vėl pamėginu kalbėti, bet telefono linijoje tylu.

Akimirką spoksau į tuštumą įsivaizduodama tobulą pokalbį, kuriame Lukas manęs klausia, kas atsitiko, o aš sakau „O, nieko“, tada jis „jaučiu, kad kažkas negerai“, ir viskas baigiasi, kai jis pasako, kad mane myli, o Venecija yra bjauri, ir pasiūlo rytoj kartu skristi į Paryžių.

Televizoriaus garsai grąžina mane į realybę ir aš pažvelgiu į ekraną. Man atrodo, nuėjau kažkur per toli ir įjungiau neaiškų verslo ir finansų kanalą. Mėginu prisiminti norimo televizijos kanalo numerį, bet mano dėmesį ekrane patraukia apkūnus vyrukas su smokingu. Atpažįstu jį. Tai Alanas Proktoras iš Foreland investicijų. O šalia jo Džilė iš Investicinių portfelių skyriaus. Kas čia, po velnių...

Negaliu patikėti. Kaip tik transliuojami Finansiniai apdovanojimai! Per kažkokį kabelinės televizijos kanalą, kurio niekas niekada nežiūri, bet vis tiek! Pamėginu susikaupti. Gal pamatysiu Luką!

„...Tai tiesioginė transliacija iš Grounoro. Matote šių metų Finansinius apdovanojimus... — skelbia laidos vedėjas. Renginio vieta šiais metais buvo pakeista dėl gausėjančių dalyvių skaičiaus...

Tiesiog dėl įdomumo paimu telefoną ir skambinu Lukui. Kamera klaidžioja po salę ir aš atidžiai stebiu ekraną, visus iškilmingai apsirengusius žmones, sėdinčius prie staliukų. Matau vyną siurbčiojantį Filipą, kuris buvo mano redaktorius žurnale Succesful Saving. Ir merginą iš Lloyds banko, per visas spaudos konferencijas besirengiančią žaliai...

— Sveika, Beki, — atžariai sako Lukas. — Ar viskas gerai?

— Sveikas! — atsakau. — Tik norėjau paklausti, kaip sekasi per Finansinius apdovanojimus?

Laukiu, kad kamera atsigręžtų į Luką. Tada galėčiau pasakyti: „Atspėk, ką matau? Ogi tave!"

— Nieko naujo, nieko naujo, — sako Lukas patylėjęs. — Sausakimša salė Dorčesteryje... siaubingos minios...

Dorčesteryje?

Kurį laiką spoksau į telefoną. Tai mušama karščio, tai krečiama šalčio prispaudžiu prie ausies ragelį. Fone negirdėti jokio triukšmo. Lukas ne žmonių prisikimšusioje salėje, ar ne?

Lukas meluoja.

— Beki? Ar tu klausai?

— Aš... hmm... taip.

Nuo šoko man svaigsta galva.

— Šalia ko tu sėdi?

— Šalia... Mei. Na, jau geriau eisiu, brangioji.

— Gerai, — sakau priblokšta. — Iki.

Kamera kaip tik atsukta į Mei. Ji suspausta tarp dviejų stambių kostiumuotų vyrų... prie stalo nė vienos laisvos kėdės.

Lukas man melavo. Jis kažkur kitur. Su kažkuo kitu.

Ryški šviesa ir apdovanojimų ceremonijos triukšmas pjauna mano nervus, taigi išjungiu televizorių. Kurį laiką tiesiog spoksau į tuštumą, paskui apsvaigusi imu telefoną ir surenku mamos numerį. Man reikia su kuo nors pasikalbėti.

— Alio? — vos išgirdusi saugų, pažįstamą mamos balsą, noriu pulti į ašaras.

— Mama, tai Beki.

— Beki! Kaip laikaisi, brangute? Kaip kūdikis? Ar spardosi?

— Kūdikis laikosi puikiai, — automatiškai paliečiu savo pilvą. — Bet... aš turiu rūpesčių...

— Kokių rūpesčių? — mama sunerimusi. — Beki, tai ne dėl tų žmonių iš Mastercard?

— Ne... tai asmeninė bėda.

— Asmeninė?

— Tai... tai... — prikandu lūpą, staiga trokšdama, kad būčiau geriau pagalvojusi prieš skambindama. Juk negaliu sakyti mamai, kas negerai. Negaliu versti jos nerimauti.

Bet gal galiu paklausti jos patarimo, neišklodama tiesos? Pavyzdžiui, kaip žmonės rašo į žurnalų konsultacijų skyrelius, lyg teirautųsi apie „draugų“ bėdas, nors iš tikrųjų patys buvo pagauti apsivilkę savo žmonos maudymosi kostiumėliu.

— Na... tai kolegė darbe, — pradedu ir mano balsas užsikerta. — Panašu, kad ji ketina pereiti į kitą skyrių. Ji veikia man už nugaros ir jau priešpiečiauja kartu su to skyriaus darbuotojomis ir aš ką tik sužinojau, kad ji man melavo... — mano skruostu nurieda ašara. — Ar gali man ką nors patarti?

— Žinoma, kad galiu patarti! — džiugiai sako mama. — Meilute, juk ji tik kolegė! Jos atsiranda ir prapuola. Jau po kelių savaičių ją pamirši ir atsiras kokia nors kita!

— Teisingai, — sakau patylėjusi.

Tiesą sakant, tai nebuvo ypatinga pagalba.

— O dabar, — klausia mama, — ar jau turi kur susidėti vystyklus? Mačiau puikų vystyklų dėklą John Lewis...

— Esmė ta, mama... — dar kartą pamėginu. — Esmė ta, kad aš tikrai mėgstu tą kolegę. Ir tiksliai nežinau, ar ji nesusitikinėja su kitomis kolegėmis man už nugaros...

— Brangioji, kas ta draugė? Ar esi kada nors anksčiau ją minėjusi?

— Na, ji... kažkas, su kuo puikiai sutariu. Kartu smagiai leidžiame laiką ir vykdome... bendrą projektą... ir, žinai, jaučiau, kad mums kartu gerai sekasi. Atrodė, mes tokios laimingos kartu... — gerklėje įstringa gumulas. — Negaliu jos prarasti.

— Tu jos neprarasti — sako mama juokdamasi. — Net jeigu ji išeis į kitą skyrių, kartkartėmis jūs galėsite kartu išgerti kavos...

— Kartais išgerti kavos? — mano nusiminęs balsas darosi vis garsesnis. — Kokia nauda iš atsitiktinai kartu išgertos kavos?

Mano skruostais pasipila ašaros, kai įsivaizduoju save ir Luką formaliai susitinkančius išgerti kavos. O tuo metu kur nors kampe sėdi Venecija ir pirštais barškina stalą.

— Beki? — susirūpinusi šaukia mama. — Mieloji? Ar tau viskas gerai?

— Viskas puiku, — šniurkščioju nosimi ir trinu akis. — Tiesiog truputį... liūdna.

— Ar ta mergina iš tikrųjų tau tokia svarbi? — mama akivaizdžiai priblokšta. Girdžiu, kaip fone tėtis klausia „Kas atsitiko?“ Paskui girdžiu šiurenimą — mama pasisuka nuo telefono.

— Tai Beki, — girdžiu, kaip ji tyliai sako, — manau, kad jai, vargšelei, truputį sukilo hormonai.

Tiesą sakant, tai jokie hormonai. Tiesiog mano vyras užmezgė romaną.

— Beki, dabar paklausyk, — mama vėl prie telefono. — O ar tu apie viską atvirai pasikalbėjai su drauge? Tiesiai šviesiai paklausei, ar ji ketina pereiti į kitą skyrių? Ar esi tikra, kad žinai visus faktus?

Tyliu mėgindama įsivaizduoti, kaip užduosiu visus šiuos klausimus Lukui, kai šiąnakt jis grįš namo. Ką, jeigu jis ims siautėti ir apsimes, kad buvo apdovanojimų ceremonijoje? Ką, jeigu pasakys, kad myli Veneciją ir mane palieka?

Abi perspektyvos verčia mane blogai jaustis.

— Viskas ne taip paprasta, — sakau pagaliau.

— O, Beki, — atsidūsta mama. — Tau visada nelabai sekėsi žvelgti įvykiams tiesiai į akis, ar ne?

— Ko gero, nelabai, — koja krapštau kilimą. — Nelabai.

— Tačiau dabar tu suaugusi, meilute, — švelniai sako mama. — Turi pati dorotis su savo bėdomis. Juk žinai, ką turi daryti.

— Tu teisi, — sunkiai atsidustu, nors jaučiu, kad įtampa kūne kiek atslūgo. — Ačiū, mama.

— Saugok save, brangute. Nenusimink. Tėtis perduoda linkėjimų.

— Netrukus pasimatysime, mama. Sudie. Ačiū.

Ryžtingai išjungiu telefoną. Motinos geriau žino. Mama privertė mane pirmą kartą į viską pažiūrėti blaiviai. Galutinai apsisprendžiu, ką darysiu.

Pasamdysiu privatų detektyvą.

KLASIKINĖS FILOLOGIJOS FAKULTETAS

OKSFORDO UNIVERSITETAS

OKSFORDAS

OX 16TH

Poniai R. Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. lapkričio 3 d.

Mieloji ponia Brendon,

ačiū už skambutį, apie kurį man pranešė sekretorė. Ji pasistengė viską kuo tiksliau perduoti.

Man labai gaila, kad, kaip sakėte, Jūsų vyras „užmezgė romaną lotyniškai“. Suprantu Jūsų susirūpinimą ir džiaugsiuosi galėdamas išversti visas žinutes, kurias man persiųsite. Labai tikiuosi, kad tai padės viską išsiaiškinti.

Nuoširdžiai Jūsų

Edvardas Forteskju,

klasikinės filologijos profesorius

P. S. Beje, norėčiau paaiškinti, kad „lotyniška meilužė“ nereiškia moters, kalbančios su meilužiu lotyniškai. Tikiuosi, Jus tai šiek tiek nuramins.

Denny and George

Gėlių gatvė 44

Kovent Gardenas

Londonas Wi

Poniai R. Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. lapkričio 4 d.

Mieloji Rebeka,

ačiū už laišką. Gaila, kad susipykote su savo akušere.

Mus sujaudino Jūsų prisipažinimas, kad praleidote pas mus daug laimingų valandų ir jaučiate, jog tai geriausia vieta „ateiti į pasaulį kūdikiui“. Tačiau bijau, kad negalime parduotuvės paversti taikina gimdymo vieta net dėl senos ir gerbiamos klientės.

Vertiname ir tai, kad ketinate kūdikį pavadinti Denio Džordžo Brendono vardu, bet tai vis tiek nepakeis mūsų sprendimo.

Sėkmingo gimdymo!

Su pačiais geriausiais linkėjimais

Frančeska Gudman,

parduotuvės vedėja

KARALIŠKOSIOS ORO LINIJOS

Pagrindinis biuras

Prestono namai

354 KINGSVĖJUS • LONDONAS WC2 4

Poniai Rebekai Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

NW60YF

2003 m. lapkričio 4 d.

Mieloji ponia Brendon, ačiū už laišką.

Atrodo, kad Jūs kažką klaidingai supratote. Jeigu pagimdytumėte kūdikį skrisdama Karališkųjų oro linijų lėktuvu, Jūsų vaikas negautų nemokamo lėktuvo bilieto visam gyvenimui. Taip pat jo negautumėte ir Jūs, kaip vaiko globėja.

Mūsų stiuardesės tikrai nėra „priėmusios daugybės vaikų“, be to, norėčiau atkreipti Jūsų dėmesį, kad mūsų įmonės politika yra neskraidinti moterų, kurios nėščios daugiau nei 36 savaitės.

Tikiuosi, ateityje skraidysite mūsų lėktuvais.

Nuoširdžiai Jūsų

Margarita Makneir,

Klientų aptarnavimo skyriaus vadybininkė

KENETAS PRENDERGASTAS

Prendergast de Witt Connell

Finansų patarėjai

Forvardo namai

394 Hai Holbornas, Londonas WCIV 7EX

Poniai R. Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. lapkričio 5 d.

Mieloji ponia Brendon, ačiū už laišką.

Jūsų „naujas genialus planas“ man kelia nerimą. Primygtinai patariu neinvestuoti likusių savo vaiko lėšų į vadinamąsias „ateities antikvarines vertybes! Grąžinu Jums bikinio iš Topshop nuotrauką, kurios nekomentuosiu. Tokie pirkiniai tikrai nėra laimikiai ir iš jų neįmanoma uždirbti didelio pelno, „jeigu tik pakankamai jų prisipirksi“.

Patarčiau pasirinkti įprastus investavimo būdus, kaip antai, akcijos ir obligacijos.

Nuoširdžiai Jūsų

Kenetas Prendergastas,

šeimos investicijų specialistas

Dvyliktas skyrius

Nežinau, kodėl nepadariau to anksčiau. Reikia daryti taip, kaip patarė mama. Išsiaiškinti viską tiesiai šviesiai. Viskas, ko man reikia, — tai atsakymo į vieną paprastą klausimą: ar Lukas užmezgė romaną su Venecija? Taip ar ne.

Ir jeigu užmezgė...

Vien apie tai pagalvojus, skrandį sutraukia spazmai ir aš keletą kartų paviršutiniškai įkvepiu. Iškvepiu. Įkvėpiu. Iškvepiu. Ignoruoju skausmą. Tą tiltą pereisiu, kai jį pasieksiu.

Stoviu vakarų Ruislipo metro stotyje tyrinėdama savo A-Z planelį. Niekada nebūčiau pamaniusi, kad vakarų Ruislipas yra tokia vieta, kurioje gyvena privatūs detektyvai. (Greičiau įsivaizdavau Čikagos centrą 1940 metais.)

Pasileidžiu pagrindine gatve, vis pažvelgdama į savo atspindį parduotuvių vitrinose. Šįryt labai ilgai svarsčiau, ką apsivilkti, ir galiausiai pasirinkau paprastą juodą raštuotą suknutę, puikios kokybės batus ir didelius nepermatomus akinius nuo saulės. Nors paaiškėjo, kad akiniai nuo saulės — niekam tikusi maskuotė. Jei kas nors iš pažįstamų dabar mane pamatytų, pagalvotų ne „Štai paslaptinga juodai apsirengusi moteris“, bet „Matai — Beki, užsidėjusi akinius nuo saulės, skuodžia pas privatų detektyvą“.

Nervindamasi žingsniuoju sparčiau. Sunku patikėti, kad ryžausi tam. Iš pradžių viskas buvo taip lengva, lyg užsakinėčiau pedikiūrą. Paskambinau numeriu iš taksisto man duotos vizitinės kortelės, deja, tas detektyvas kaip tik buvo beišvykstąs į Kosta dei Solį. (Žaisti golfo, o ne sekti kokio nors niekšo.) Taigi privačių detektyvų ėmiau ieškoti internete ir paaiškėjo, kad jų yra daugybė! Galiausiai pasirinkau Deivą Šarpnesą, privatų detektyvą (vedybų specializacija), ir mes susitarėme susitikti. Todėl dabar aš čia, vakarų Ruislipe.

Pasuku į šoninę gatvelę ir priešais pamatau pastatą. Kurį laiką jį apžiūrinėju. Tikrai ne tokį įsivaizdavau. Mintyse regėdavau kokį nors apšiurusį biurą su lange siūbuojančia vienintele lempa ir kulkomis suvarpytomis durimis. O čia stovi gerai prižiūrimas neaukštas daugiabutis su žaliuzėmis ant langų ir lopinėliu žolės priešais. Ir skelbimu

PRAŠAU NEŠIUKŠLINTI.

Ką gi, privatūs detektyvai nebūtinai turi būti šiurkštūs, ar ne? Planelį įsikišu į rankinę, pasuku prie stiklinių paradinių durų ir atidarau jas. Prie staliuko sėdi išblyškusi moteris su nevykusia šukuosena. Jos plaukai baklažanų spalvos. Moteris pakelia akis nuo knygos plonais viršeliais ir aš staiga pajuntu pažeminimo dūrį. Tikriausiai ji nuolat turi reikalų su tokiais žmonėmis kaip aš.

— Atvykau čia susitikti su Deivu Šarpnesu, — sakau stengdamasi neprarasti orumo.

— Žinoma, brangute.

Ji bereikšmiu žvilgsniu nužvelgia mano pilvą.

— Sėskitės.

Prisėdu ant rudos poroloninės kėdės ir nuo kavos staliuko paimu žurnalą Readers Digest. Po akimirkos atsiveria durys ir pamatau besiartinantį maždaug šešiasdešimtmetį vyrą. Jis pilvotas, mėlynakis ir baltais plaukais, styrančiais ant įdegusio pakaušio. Pagurklis sudribęs.

— Deivas Šarpnesas, — prisistato su aiškiu rūkaliaus švokštimu. — Užeikite, užeikite.

Nuseku paskui į nedidelį kabinetą su žaliuzėmis ant langų ir raudonmedžio stalu. Taip pat čia stovi knygų spinta, o joje, panašu, sukrautos teisinės knygos ir kartoteka. Pamatau kortelę su žymele „Brendon“. Ji guli atversta ant stalo. Pajuntu nerimą. Ar tai jie vadina diskretiškumu? Ką, jeigu Lukas atvyktų į vakarų Ruislipą verslo reikalais, eitų pro šalį ir pro langą ją pamatytų?

— Ponia Brendon, — įsispraudęs užstalėn užkimusiu balsu kreipiasi į mane Deivas Šarpnesas. — Pirmiausia leiskite prisistatyti. Trisdešimt metų užsiėmiau automobilių prekyba, o paskui tapau privačiu detektyvu. Turėjau įvairiausios skaudžios patirties, todėl puikiai suprantu, kokią traumą patiriate.

Vyras pasilenkia į priekį, o jo smakras dreba.

— Būkite tikra, esu pasiryžęs pateikti jums tyrimo rezultatus visu šimtu penkiasdešimčia procentų.

— Gerai. Puiku, — nuryju seiles. — Tik norėjau paklausti, ar negalėtumėte atvirai nedemonstruoti mano duomenų? Juos bet kas gali pamatyti.

— Tai maskuotė, ponia Brendon, — sako Deivas Šarpnesas ranka mostelėdamas į lentyną. — Prašau nesirūpinti. Jūsų duomenys saugiai paslėpti mūsų klientų duomenų bazėje.

— Suprantu, — sakau kiek nurimusi. „Slapta klientų duomenų bazė“ skamba neblogai. Kaip kokia požeminė sistema su koduotomis spynomis ir susikertančiais lazerio spinduliais. — O... kas tiksliai ją sudaro?

— Tai kartotekų spintelė galiniame biuro kambaryje, — detektyvas nosine nusišluosto savo blizgantį veidą. — Ją kiekvieną vakarą užrakina Vende, mūsų biuro sekretorė. O dabar prie reikalo.

Jis prisitraukia popieriaus lapą.

— Pradėkime iš pradžių. Jus verčia nerimauti vyro elgesys. Galvojate, kad vyras jus apgaudinėja.

Staiga noriu sušukti: „Ne! Lukas niekada manęs neapgaudinėtų!“

Atsistoti ir išbėgti iš kambario.

Bet kokia tada būtų prasmė iš mano atvažiavimo?

— Aš... nežinau, — prisiverčiu pasakyti. — Galbūt. Mes susituokę jau metus ir atrodė, kad viskas puiku. Bet dabar atsirado ta... moteris. Venecija Karter. Praeityje tarp jų buvo romanas, o dabar ji atvyko į Londoną. Jie dažnai susitikinėja ir atrodo, kad vyras nuo manęs tolsta. Elgiasi su manimi atžariai. Jie siuntinėja vienas kitam koduotas žinutes, o vakar... — nutylu, nes pritrūkstu oro. — Tiesiog noriu sužinoti, kas vyksta.

— Žinoma, kad norite, — sako Deivas Šarpnesas kažką rašydamas. — Kodėl turėtumėte toliau taikstytis su skausmu ir netikrumu?

— Tikrai, — linkeliu galva.

— Tiesiog norite gauti atsakymus. Jūsų intuicija sako, kad kažkas negerai, bet negalite pasakyti, kas tiksliai.

— Būtent!

Koks jis supratingas!

— Ir norite nuotraukų, įrodančių neteisėtą ryšį.

— Aš... eee... — nutylu. Nebuvau nė pagalvojusi apie įrodymus. Viskas, ko tikėjausi, tai atsakymo į savo klausimą — taip ar ne.

— Arba vaizdinės medžiagos, kurią galime įrašyti į DVD diską.

Deivas Šarpnesas pakelia akis.

— DVD? — pakartoju priblokšta. Gal nepakankamai apgalvojau visą šį planą? Ar tikrai ketinu pasamdyti žmogų, kad sektų Luką su vaizdo kamera? O jeigu Lukas sužinos?

— Gal užtenka, kad man pasakytumėte, ar vyras užmezgęs romaną ar ne. Be nuotraukų ir vaizdo įrašų.

Deivas Šarpnesas pakelia antakius.

— Ponia Brendon, patikėkite, kai mes turėsime įrodymų, jūs tikrai norėsite pamatyti juos savo akimis.

— Norite pasakyti... jeigu turėsite įrodymų. Gal aš tiesiog suklydau! Gal viskas kuo puikiausiai... — pamačiusi jo išraišką, užsičiaupiu.

— Pirma tokio tyrimo taisyklė yra ta, kad moterys klysta labai retai, — sako jis liūdnai šypsodamasis. — Jos turi moterišką intuiciją.

Šis vyrukas yra ekspertas. Greičiausiai jis žino.

— Taigi jūs galvojate... — nulaižau staiga išdžiūvusias lūpas. — Ar jūs tikrai galvojate...

— Aš nieko negalvoju, — atsako Deivas Šarpnesas lengvai nurausdamas. — Tiesiog renku faktus. Aš arba mano operatyviniai darbuotojai sužinos, ar jis susitikinėja su viena moterimi, dviem, ar turi jų daug, ir pateiksime jums visus reikiamus įrodymus.

— Jis tikrai nesusitikinėja su daugybe moterų! — sušunku pasibaisėjusi. — Žinau, kad taip nėra! Tik viena moteris, Venecija Karter... — užsičiaupiu, kai Deivas Šarpnesas priekaištingai pakelia pirštą.

— Pirmiau sužinokime, gerai? Dabar man reikia, kad pateiktumėte kuo daugiau informacijos apie visas jo ir jūsų pažįstamas moteris. Visas vietas, kuriose jis lankosi, visus įpročius. Visada dirbu labai kruopščiai, ponia Brendon. Surinksiu dosjė apie jūsų vyro gyvenimą, taip pat viską apie moteris ir kitus žmones, kurie tik gali būti susiję su šiuo reikalu. Baigus tyrimą nebus dalykų, kurių jūs nežinotumėte.

— Klausykite, — mėginu išlikti rami, — aš ir taip viską apie Luką žinau, išskyrus šį vieną mažą dalykėlį. Juk jis mano vyras.

— Jeigu būčiau gavęs po svarą už kiekvieną moterį, kuri man taip sakė, — šiurkščiai sukikena Deivas Šarpnesas. — Pateikite detales, o mes atliksime visą likusį darbą.

Jis paduoda man švarų bloknotą. Paėmusi jį vartau. Jaučiuosi nepatogiai.

— Ar turėčiau... duoti jo nuotrauką?

— Mes tuo pasirūpinsime. Pasakokite apie moteris. Neužmirškite nė vienos. Draugės... kolegės... gal turite seserį?

— Taip... — atsakau priblokšta. — Bet jis niekada... niekada gyvenime...

Deividas Šarpnesas purto galvą, aiškiai pralinksmėjęs.

— Nustebtumėte sužinojusi, kad tas, kas turi nors vieną mažytę paslaptį, turi jų visą virtinę. Taip rodo mano praktika.

Jis paduoda rašiklį.

— Nesijaudinkite. Labai greitai viską sužinosite.

Lapo viršuje užrašau „Venecija Karter". Paskui stabteliu.

Ką aš darau?.

— Negaliu taip elgtis, — sakau ir numetu rašiklį. — Atleiskite. Tiesiog tai taip keista. Taip neteisinga. Šnipinėti savo vyrą! — pastumiu kėdę ir atsistoju. — Nereikėjo man čia atvažiuoti. Nereikėjo!

— Neprivalote apsispręsti šiandien, — sako Deivas Šarpnesas ir ramiai paima čiulpiamųjų saldainių pakelį. — Galiu tik pasakyti, kad devyniasdešimt procentų klienčių, kurių reakcija tokia pat kaip jūsų, sugrįžta čia per savaitę. Tada prašo tęsti tyrimą. Tačiau vieną savaitę jos jau būna praradusios. Moteriai jūsų padėtyje... — jis reikšmingai nužvelgia mano pilvą, — geriau apsispręsti tuojau pat.

— Ach, — vėl lėtai atsisėdu į kėdę. — Tiesiog nepagalvojau apie tai.

— Mes nevartojame žodžio „šnipinėti“, — priduria jis, suraukdamas savo raudoną nosį. — Niekas nemėgsta galvoti, kad šnipinėja savo mylimąjį. Suteikiame pirmenybę terminui „stebėjimas per atstumą“.

„Stebėjimas per atstumą.“ Tikrai geriau skamba.

Pirštais rakinėju savo gimdymo akmenį, o galvoje — minčių spiečius. Gal jis teisus. Jei dabar iš čia pabėgsiu, po savaitės tikriausiai grįšiu. Tikriausiai dabar pat reikia pasirašyti ant punktyrinės linijos.

— O ką, jei mano vyras jus pamatys? — pakeliu akis. — Jeigu jis, būdamas visiškai nekaltas, staiga sužinos, kad pasamdžiau detektyvą? Daugiau niekada manimi nepasitikės.

— Leiskite jus užtikrinti, — pakelia ranką Deivas Šarpnesas, — kad visi mano operatyviniai darbuotojai dirba nepaprastai apdairiai ir diskretiškai. Jeigu jūsų vyras nekaltas, neatsitiks nieko blogo. O jeigu jis kaltas, tiesiog turėsite reikiamų įrodymų, kad galėtumėte imtis kitų veiksmų. Abiem atvejais laimite.

— Vadinasi, nėra jokios tikimybės, kad jis sužinos? — klausiu norėdama galutinai įsitikinti.

— Prašau jūsų, ponia Brendon, juk esu profesionalas.

Tiesą sakant, niekada nemaniau, kad pasamdyti privatų detektyvą yra taip sunku. Man prireikia beveik keturiasdešimt penkių minučių, kad užrašyčiau visą informaciją, kurios nori Deivas Šarpnesas. Kiekvienąkart, kai tik mėginu paaiškinti, kad viskas, kas man rūpi, tai — sužinoti, ar Lukas susitikinėja su Venecija, jis pakelia ranką ir sako:

— Patikėkite, ponia Brendon, jums tikrai bus įdomu, kai ką nors sužinosime.

— Štai viskas, — sakau pagaliau ir pastumiu bloknotą. — Daugiau nieko nesugalvoju.

— Puiku.

Deivas Šarpnesas paima bloknotą ir piršto nagu braukia per visus vardus.

— Gerai, patyrinėsime šį būrelį, o jūsų vyrui skirsime nedidelę priežiūrą.

— O ką tai reiškia? — nervingai klausiu.

— Vienas mano labiausiai patyrusių operatyvininkų iš pradžių dvi savaites seks jūsų vyrą. Paskui mes vėl susitiksime. Visa per tą laiką surinkta informacija bus tiesiogiai perduota jums. Dabar paprašysiu užstato.

— Taip, — sakau siekdama rankinės, — žinoma.

— Kadangi esate nauja klientė... — jis pasirausia stalčiuje ir ištraukia mažą skrajutę, — jums priklauso specialus pasiūlymas.

Specialus pasiūlymas? Ar jis tikrai mano, kad man gali rūpėti koks nors kvailas pasiūlymas? Mano santuokai iškilęs pavojus. Mane gerokai žeidžia jau vien tai, kad jis kažką tokio siūlo.

— Jis galioja tik šiandien, — sako Deivas Šarpnesas įteikdamas man skrajutę. — Vieną perkate, antras — pusė kainos. Tai unikali galimybė naujiems klientams. Būtų gaila praleisti tokią progą.

Tvyro tyla. Nors ir įsižeidžiau, manyje pamažu bunda susidomėjimas.

— Apie ką jūs? — nenoriai gūžteliu pečiais. — Antrą detektyvą galiu gauti už pusę kainos?

— Va čia tai mintis! — Deivas ima švokšti nuo juoko. — Ne. Jeigu užsisakote dar vieną tyrimą, jį atliksime už pusę kainos. Nereikės atvažiuoti antrą kartą. Kitaip sakant, galite patenkinti visus savo tyrinėjimų poreikius vienu kartu.

— Bet aš neturiu jokių kitų tyrinėjimo poreikių.

— Jūs tikra? — detektyvas pakelia antakius. — Gerai pagalvokite, ponia Brendon. Tikrai nėra jokių paslapčių, kurias norėtumėte atskleisti? Pasiūlymas galioja tik šiandien. Pasigailėsite, jei juo nepasinaudosite.

Jis įteikia man skrajutę.

— Čia rasite visus mūsų pasiūlymus...

Žiojuosi norėdama pasakyti, kad man tai neįdomu, bet greitai vėl užsičiaupiu.

Gal verta apie tai pagalvoti? Pasiūlymas tikrai geras. Gal tikrai norėčiau dar ką nors sužinoti? Akimis perbėgu pavadinimus skrajutėje. Galėčiau susirasti mokyklos laikų draugę... arba iš palydovo sekti automobilį... ar tiesiog daugiau sužinoti apie draugę arba kaimynę...

O, Dieve. Sugalvojau!

Nesu tikra, kad Deivas tinkamai suprato visą tą antakių reikalą. Tačiau paaiškinau jį kaip galėdama išsamiau, nupiešiau tokį paveikslą, kad galiausiai jį apėmė entuziazmas. Jis pasakė, kad jeigu nesugebės sužinoti, kur ir kaip Džezminė tvarko antakius, tai reikš, kad jis niekada nebuvo tapęs geriausiu pietvakarių regiono pardavėju 1989 metais. Neįsivaizduoju, kaip tai susiję su privataus detektyvo darbu, bet nesvarbu. Svarbiausia, kad jis imasi šio reikalo. Abiejų reikalų.

Taigi viskas sutarta. Blogai tik tai, kad dabar jaučiuosi siaubingai kalta.

Kuo arčiau namų, tuo kaltesnė jaučiuosi, kol visiškai negaliu to ištverti. Nuskubu į parduotuvę mūsų gatvės gale ir nuperku Lukui puokštę gėlių bei šokoladinių saldainių. Galiausiai pridedu ir mažą viskio buteliuką.

Luko automobilis mūsų stovėjimo aikštelėje, o tai ženklas, kad jis namuose. Kildama liftu kuriu istoriją. Planas toks: pasakysiu, kad visą popietę dirbau.

Ne. Netinka. Gal jis dėl kokios nors priežasties man skambino ir sužinojo, kad pasiėmiau laisvą popietę.

Pasakysiu, kad apsipirkinėjau. Tik, žinoma, ne šalia vakarų Ruislipo.

O ką, jeigu kas nors mane matė vakarų Ruislipe? Ką, jeigu kuri nors Luko darbuotoja gyvena vakarų Ruislipe ir šiandien dirbo namuose? Gal ji paskambino Lukui ir pasakė:

— Atspėk, ką mačiau? Tavo žmoną!

Na, gerai. Sakysiu, kad buvau vakarų Ruislipe. Buvau ten dėl... kokios nors priežasties. Pavyzdžiui, susitikti su nėštumo hipnoterapeute. Taip. Puiku.

Jau priėjau paradines duris, kai jas rakinu, širdis siaubingai daužosi.

— Sveika! — Lukas išdygsta fojė su didžiule puokšte, o aš lyg užhipnotizuota spoksau į jį. Mes abu su gėlėmis?

O Dieve. Tikriausiai jis žino.

Ne. Nebūk kvaila. Iš kur jis galėtų žinoti? Ir argi dėl to pirktų gėles?

Lukas taip pat atrodo kiek nustebęs.

— Šios gėlės tau, — sako jis patylėjęs.

— Taip, — sakau gniaužiama gerkle. — O šios... tau.

Nerangiai apsikeičiame puokštėmis, o paskui paduodu Lukui saldainius ir viskį.

— Eime... — Lukas linkteli į virtuvę, o aš nuseku iš paskos. Ten mes turime sofą ir žemą staliuką. Pro langą šviečia vėlyvos popietės saulė ir atrodo panašu į vasarą.

Lukas įsitaiso ant sofos šalia manęs ir trukteli alaus iš butelio.

— Beki, noriu tavęs atsiprašyti, — jis pasitrina antakį, lyg rikiuodamas mintis. — Žinau, kad pastaruoju metu buvau nuo tavęs nutolęs. Tai buvo keistas laikas. Bet... manau, man pasisekė išspręsti tai, kas kėlė rūpestį.

Pagaliau jis pakelia akis ir aš viską suprantu. Lukas kalba su potekste! Negalėtų būti aiškiau. Kažkas, kas kėlė rūpestį. Aišku, tai apie ją. Venecija jį persekiojo, o Lukas ją atstūmė. Štai ką jis mėgina pasakyti! Lukas ją atstūmė!

O aš samdau privačius detektyvus lyg juo nepasitikėčiau. Lyg jo nemylėčiau.

— Lukai, aš taip pat noriu atsiprašyti, — sakau užplūdus apgailestavimo bangai. — Tikrai.

— Už ką? — Lukas atrodo priblokštas.

— Už... na... — Neišpliurpk visko, Beki. — Už... tai, kad tąkart pamiršau užsakyti maisto produktų. Tikrai blogai dėl to jaučiuosi.

— Eikš, — juokiasi Lukas ir prisitraukia mane, kad pabučiuotų. Kurį laiką sėdime besidžiaugdami saule ant mūsų veidų. Kūdikis energingai spurda manyje ir mes abu stebime, kaip nuo jo judesių kilnojasi mano suknelė. Atrodo keistai, kaip sakė Sjuzi. Tačiau nepaprastai jaudina.

— Na, — sako Lukas uždedamas ranką man ant pilvo, — kada važiuosime žiūrėti vežimėlių?

— Greitai! — stipriai jį apkabinu ir man palengvėja. Lukas mane myli. Aš vėl laiminga. Žinojau, kad taip bus.

Kam: Deivui Šarpnesui

Nuo: Rebekos Brendon

Tema: Lukas Brendonas

Mielasis pone Šarpnesai,

tiesiog norėdama pakartoti pranešimą, kurį palikau jūsų autoatsakiklyje, rašau norėdama ATŠAUKTI mano vyro veiksmų tyrimą. Kartoju: ATŠAUKTI. Esu įsitikinusi, kad romano jis neužmezgęs.

Susisieksiu su jumis dėl įmokėto užstato.

Su geriausiais linkėjimais

Rebeka Brendon

KLASIKINĖS FILOLOGIJOS FAKULTETAS

OKSFORDO UNIVERSITETAS

OKSFORDAS

OX 16TH

Poniai R. Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. lapkričio 11 d.

Mieloji ponia Brendon,

džiaugiuosi galėdamas pateikti Jūsų atsiųstų lotyniškų žinučių vertimus. Tikiuosi, tai Jus nuramins. Visos jos visiškai nekaltos. Pavyzdžiui, žodžiai „sum suci plena“ reiškia „esu pilna gyvybės“, o ne tai, ką Jūs galvojote.

Taip pat manau, kad Jūs visiškai be reikalo jaudinotės dėl frazių „licitum dic“, „fac me“ ir „sex“, kuri lotyniškai reiškia „šeši“.

Jei dar galėčiau kuo padėti, neabejodama susisiekite su manimi. Pavyzdžiui, dėl lotynų kalbos pamokų.

Su geriausiais linkėjimais.

Nuoširdžiai Jūsų

Edmundas Forteskju,

klasikinės filologijos profesorius

Tryliktas skyrius

Kai sužinai, kad tavo vyras nėra užmezgęs romano, visas pasaulis pasikeičia.

Staiga telefono skambutis virsta paprasčiausiu telefono skambučiu. SMS žinutė — tiesiog žinute, o jei vyras kur nors užtrunka vakare, nereikia dėl to kivirčytis. Netgi paaiškėja, kad žodžiai „fac me“ visiškai nereiškia to... ką maniau.

Ačiū Dievui, kad atsisakiau privataus detektyvo. Tai viskas, ką galiu pasakyti. Sudeginau visus jo raštus ir sąskaitas, kad Lukui nebūtų jokių galimybių apie tai sužinoti (staiga įsijungus dūmų detektoriui žaibiškai sugalvojau istoriją apie sugedusias plaukų garbanojimo žnyples.)

Šiomis dienomis Lukas atrodo gerokai atsipalaidavęs ir jau dvi savaitės neminėjo jos. Išskyrus tą kartą, kai atėjo kvietimas į Kembridžo studijų draugų susitikimą ir jis nerūpestingai pasakė: „Taip, Venecija man minėjo.“ Tai bus iškilmingas šokių vakaras Londono Gildhole ir aš ketinu atrodyti taip pasakiškai ir įspūdingai kaip Katerina Zeta-Džouns per „Oskarų“ teikimo ceremoniją. Vakar nusipirkau geriausią suknelę, tamsiai mėlyną, prigludusią ir seksualią. Dabar trūksta tik prie jos tinkamų aukštakulnių. (Atrodysiu taip, kad Venecija tiesiog užsprings viščiuku.)

Taigi viskas puiku. Kitą savaitę pasirašysime namo pirkimo dokumentus, o vakar vakare aptarėme, kokį nuostabų įkurtuvių ir krikštynų vakarėlį surengsime. O pati didžiausia naujiena — šiandien atskrenda Denis!

Jis atskrenda šį rytą, atvyks tiesiai į parduotuvę su visais susipažinti ir paskelbti, kad bendradarbiaus su The Look. Paskui mudu kartu priešpiečiausime. Labai nekantriai tų priešpiečių laukiu.

Kai pusę dešimtos atvažiuoju į The Look, parduotuvėje jau tvyro jaudulys. Apatiniame aukšte viskas parengta sutikti — stovi stalelis su šampano taurėmis, o dideliame ekrane rodoma filmuota medžiaga iš Denio madų demonstravimo šou. Keli žurnalistai atvyko į spaudos konferenciją. Ryšių su visuomene skyriaus darbuotojai sukasi aplink žvilgančiomis akimis ir įteikinėja visiems informacinius bukletus.

— Rebeka, — dar net nespėjus nusivilkti palto prie manęs artinasi Erikas, — noriu tau tarti žodelį. Ar turi kokių nors naujienų apie projektą?

Tai vienintelis mažytis kabliukas. Denis buvo pažadėjęs pateikti pirminį projektą praėjusią savaitę. Ir vis dar nepateikė. Prieš kelias dienas kalbėjomės ir jis patvirtino, kad projektas beveik baigtas, reikia tik galutinio įkvėpimo. O tai gali reikšti bet ką. Netgi tai, kad jis dar išvis nepradėjo kurti. Žinoma, Erikui to nesakysiu.

— Projektas beveik baigtas, — sakau taip įtikinamai, kaip tik galiu.

— O ar tu jį matei?

— Žinoma! — už nugaros laikau špygą.

— Tai kaip jis atrodo? — Erikas suraukia antakius. — Ar tai kokia nors viršutinė drabužių dalis, ar suknelė? Kas?

— Tai... labai novatoriška. — Neapibrėžtai sumosuoju rankomis. — Tai... na, jums reikia pačiam pamatyti, kai viskas bus baigta.

Nepanašu, kad Erikas įtikintas.

— Jūsų draugas ponas Kovicas pateikė dar vieną pageidavimą, — sako jis. — Jis nori dviejų bilietų į Eurodisneilendą.

Eriko žvilgsnis grėsmingas.

— Kam jam reikia to Eurodisneilendo?

Mintyse negaliu liautis keikusi Denio. Kodėl, po velnių, jis pats nenusiperka tų bilietų į Eurodisneilendą?

— Įkvėpimui! — pagaliau atsakau. — Gal jis sumanė kaip nors sarkastiškai pakomentuoti... moderniąją kultūrą.

Erikui mano žodžiai nedaro jokio įspūdžio.

— Rebeka, šis jūsų planas kainuoja kur kas daugiau laiko ir pinigų negu tikėjausi, — niūriai sako jis. — Pinigų, kuriuos galėjome panaudoti įprastai rinkodaros programai. Jau geriau tas jūsų projektas pasiteisintų.

— Jis pasiteisins! Pažadu!

— O ką, jeigu nepasiteisins?

Mane užplūsta nusiminimas. Kodėl jis taip negatyviai nusiteikęs?

— Tada... aš atsistatydinsiu! — sakau nurausdama. — Gerai? Jūs patenkintas?

— Prisiminsiu šiuos jūsų žodžius, Rebeka, — grėsmingai sako Erikas.

— Gerai, galite prisiminti! — sakau savimi pasitikinčio žmogaus balsu ir žiūriu jam į akis, kol šis nusigręžia.

Mėšlas. Ką aš čia dabar pasiūliau? Atsistatydinti. Kodėl, po velnių, tą padariau? Ar nepasivijus Eriko ir nepasakius, kad cha cha cha, tik juokavau! Kaip tik tą akimirką suskamba mano telefonas.

— Alio?

— Sveika, Beki. Skambina Bafė.

Užgniaužiu atodūsį. Bafė yra Denio sekretorė, pastaruoju metu ji skambina man kas vakarą norėdama patikslinti vieną ar kitą detalę.

— Sveika, Bafe, — prisiverčiu ištarti džiugiai. — Kuo galiu padėti?

— Tik norėjau pasiteirauti, ar pono Kovico viešbučio kambarys bus toks, kokio jis pageidavo? Kambaryje turi būti aštuoniasdešimt laipsnių šilumos pagal Farenheitą, televizoriuje nustatytas MTV kanalas, o prie lovos padėtos trys skardinės Dr. Pepper gėrimo?

— Taip. Viską užsakiau.

Staiga man kyla mintis.

— Bafe, o kiek dabar laiko Niujorke?

— Keturios ryto, — džiugiai sako ji, o aš priblokšta spoksau į telefoną.

— Jūs atsikėlėte ketvirtą ryto, kad pasiteirautumėte, ar Deniui viešbučio kambaryje bus padėtas gėrimas Dr. Pepper?

— O nieko tokio! — jos balsas visiškai linksmas. — Tai nieko ypatingo, kai dirbi madų pramonėje!

— Jis čia! — pasigirsta riksmas prie durų. — Denis Kovicas čia!

— Bafe, man reikia eiti, — sakau skubiai ir išjungiu telefoną. Skubėdama prie durų lauke pamatau limuziną ir nepaprastai susijaudinu. Nuostabu, koks dabar svarbus tapo Denis!

Tada durys atsiveria — ir štai jis čia! Toks pat liesas kaip visada, apsirengęs senais džinsais ir madingiausiu juodu švarku, kurio viena rankovė pasiūta iš čiužinio užvalkalo. Atrodo pavargęs, o garbanoti plaukai susivėlę, bet tą akimirką, kai pamato mane, jo mėlynos akys sužiba. Jis pasileidžia bėgti prie manęs.

— Beki! O, Dieve, tik pažvelkite į ją! — jis stipriai stipriai apkabina mane. — Tu pasakiškai atrodai.

— Žiūrėti reikia į tave! — atsakau. — Pone Įžymusis!

— Eik sau. Aš nesu įžymus... — dvi sekundes Denis menkina save. — Na... gerai. Sutinku. Esu įžymus. Argi tai ne nuostabu?

Negaliu nekikenti.

— Ar tai tavo palyda? — linkteliu galva į moterį su ausinėmis, kuri ką tik įėjo kartu su stambiu plikiu, atrodančiu kaip slaptosios tarnybos agentas.

— Tai mano sekretorė Karia, — aiškina Denis.

— Maniau, kad tavo sekretorė yra Bafė.

— Tai antroji sekretorė, — paaiškina Denis. — O štai mano asmens sargybinis Stenas.

— Ar tau reikia asmens sargybinio? — klausiu nustebusi. Net aš neįsivaizdavau, kad Denis toks įžymus.

— Iš tikrųjų gal ir nereikia, — sutinka Denis, — bet pamaniau, kad taip bus šauniau. Ei, ar pasistengei, kad mano kambaryje būtų Dr. Pepper?

— Ten padėtos trys skardinės.

Pamatau artėjantį Eriką ir skubiai nuvedu Denį prie šampano staliuko.

— Na, — nerūpestingai klausiu jo, — kaip sekasi dizainas? — Mane truputį spaudžia bosas...

Denio veidas įgauna gerai pažįstamą besiginančio žmogaus šypseną.

— Aš gi dirbu, dirbu, — teisinasi jis. — Mano komanda turėjo keletą idėjų, bet man jos nelabai patiko. Reikia pajusti parduotuvės atmosferą, Londono terpę... gal pasisemti įkvėpimo iš kelių kitų Europos miestų...

Kitų Europos miestų?

— Žinoma. O... kiek laiko, tavo manymu, tai užtruks? Maždaug?

— Leiskite prisistatyti, — įsikiša Erikas, galiausiai pasivijęs mus. — Esu Erikas Vilmotas, The Look parduotuvės rinkodaros skyriaus vedėjas. Sveiki atvykę į Britaniją, — niūriai šypsodamasis jis papurto Denio ranką. — Džiaugiamės galėdami bendradarbiauti su tokiu talentingu jaunu dizaineriu, dirbančiu prie įdomaus mados projekto.

Tai sakinys iš spaudos — žodis į žodį. Žinau, nes pati parašiau.

— Denis man ką tik pasakojo, kaip arti projekto pabaiga! — sakau Erikui, mintyse melsdamasi, kad tik Denis neprasižiotų. — Argi tai ne nuostabu? Nors tikslios projekto pabaigos datos jis dar nenumatęs...

— Pone Kovicai? — prie jo droviai artinasi maždaug dvidešimties metų mergina, apsiavusi žaliais batais ir apsivilkusi labai keistu apsiaustu, kuris atrodo lyg iš plonos plastikinės plėvelės. — Aš esu iš laikraščio Fashion Student Gazette. Tik norėjau pasakyti, kad esu didelė jūsų gerbėja. Kaip ir visi mano kurso draugai. Ar galėčiau užduoti keletą klausimų apie įkvėpimą?

Aha. Matote? Metu pergalingą žvilgsnį į Eriką, kuris stebi mane iš padilbų.

Labai jaudinantis dalykas dalyvauti svarbiame mados projekte didelėje drabužių parduotuvėje. Netgi jei tai nepopuliari, visada tuščia parduotuvė.

Visi sako kalbas. Netgi aš. Brajana sveikina iniciatyvą ir padėkoja visiems žurnalistams, kad šie atvyko. Erikas dar kartą pabrėžia, kaip džiaugiamės galėdami bendradarbiauti su Deniu. Aš paaiškinu pažįstanti Denį nuo tų laikų, kai jis pirmą kartą pateikė savo darbus Barneys parduotuvėje. (Neminiu, kad visi marškinėliai, kuriuos jis pasiūlė, labai greitai virto skudurais, o manęs vos neišmetė iš darbo.) Denis sako esąs nepaprastai sujaudintas, kurį laiką jis bus The Look parduotuvės dizaineriu ir yra tikras, kad po pusmečio visi norės apsipirkinėti tik šioje parduotuvėje.

Pabaigoje visų nuotaika kuo puikiausia. Visų, išskyrus Eriką.

— Laikinas dizaineris? — klausia Erikas, kai liekame vieni. — Ką jis tuo nori pasakyti? Gal jis, po velnių, mano, kad visus metus čia laikysime?

— Ne! — sakau. — Žinoma, ne!

Man teks pasikalbėti su Deniu.

Pagaliau, kai nelieka šampano, išgaruoja ir mados žurnalistai. Brajana ir Erikas dingsta savo kabinetuose, o aš lieku su Deniu. Tiksliau, su Deniu ir jo komanda.

— Tai gal važiuokime priešpiečių? — siūlau.

— Žinoma! — sako Denis ir žvilgteli į Karlą, kuri iškart ima kalbėti į mikrofoną.

— Travis? Travi, tai Karia. Ar gali privairuoti automobilį?

Šaunu! Važiuosime limuzinu!

— Už kampo yra visai šauni vietelė... — pradedu, bet Karia mane nutraukia.

— Bafė rezervavo vietas Zagato rekomenduotuose restoranuose. Japonų, prancūzų, o trečiasis, atrodo, italų...

— Gal važiuojame į marokiečių restoraną? — sako Denis, kai vairuotojas atidaro dureles.

— Paskambinsiu Bafei, — atsako Karia net nemirktelėjusi. Mums lipant į limuziną, ji skambina. — Bafe, čia Karia. Ar gali atšaukti mano užsakymą ir surasti priešpiečiams marokiečių restoraną? Taip, marokiečių, — pakartoja ji, aiškiai tardama žodžius. — Vakarų Londone. Ačiū, meilute.

— Norėčiau išgerti kavos su pienu, — staiga sako Denis.

Visiškai ramiai Karia vėl skambina telefonu.

— Travi, tai Karia, — sako ji. — Ar galėtume sustoti prie Starbucks kavinės? Taip, Starbucks.

Po trisdešimties sekundžių limuzinas jau stoja prie Starbucks. Karia atidaro dureles.

— Tik kavos su pienu? — pasiteirauja.

— Aha, — sako Denis ir tingiai pasirąžo.

— Ar nori ko nors, Stenai? — Karia kreipiasi į apsaugininką, sudribusį sėdynėje.

— Ką? — atsimerkia šis. — A, taip. Čia Starbucks. Noriu kapucino. Su didele puta.

Automobilio durelės užsidaro ir aš, negalėdama patikėti tuo, ką matau, atsigręžiu į Denį. Ar žmonės taip ir laksto paskui jį visą dieną?

— Deni...

— Aha, ką? — Denis pakelia akis nuo žurnalo Cosmo Girl — Ar tau šalta? Man šalta. — Jis paima telefoną ir surenka numerį. — Karia, automobilyje truputį per vėsu. Gerai, ačiū.

Tai mane galutinai pribaigia.

— Deni, tai juokinga! — sušunku. — Ar pats negali pakalbėti su vairuotoju? Ar pats negali nueiti ir pasiimti kavos?

Denis atrodo nuoširdžiai priblokštas.

— Ką gi, tikriausiai galėčiau, — sako jis. — Taip manau. — Telefonas suskamba ir jis atsiliepia. — Taip, su cinamonu. O, tai blogai. — jis uždengia telefoną ir sako man: — Bafė neranda marokiečių restorano, ar mums tiks pusiau marokiečių, pusiau libaniečių restoranas?

— Deni... — jaučiuosi lyg būčiau iš kitos planetos. — Netoliese yra puikus restoranas, — mosteliu ranka. — Ar negalime tiesiog nueiti į jį? Tik dviese, be visų kitų?

— O, — atrodo, Denis virškina šią mintį, — žinoma. Taip ir padarykime.

Mums belipant iš automobilio, kaip tik prieina Karia su Starbucks padėklu.

— Ar kas nors atsitiko? — nerimastingai klausia ji.

— Tiesiog einame valgyti priešpiečių, — sakau. — Tik mudu su Deniu. Štai čia.

Parodau į restoraną, kuris vadinasi Annies.

— Gerai, — Karia gyvai linkteli, mėgindama suvokti padėtį. — Puiku! Tuoj užsakysiu jums staliuką...

Mano galutiniam nustebimui, ji vėl skubiai renka numerį.

— Sveika Bafe, ar galėtum užsakyti staliuką restorane Annies? Tuoj pasakysiu pavadinimą paraidžiui...

Bafė yra Niujorke. Mes stovime per dešimt pėdų nuo restorano. Ar tai turi kokią nors prasmę?

— Tiesą sakant, mums nieko netrūksta, ačiū! — sakau Karlai. — Pasimatysime vėliau!

Ir tempiu Denį į restoraną.

Mums tenka šiek tiek palaukti staliuko. Pasistengiu kaip galėdama labiau atkišti pilvą ir administratoriui einant pro šalį liūdnai atsidūstu. Po kelių minučių jau jaukiai sėdime kampe ant minkštasuolio, mirkydami duoną labai skaniame alyvuogių aliejuje. Man palengvėja, nes nereikės prisipažinti pralaimėjus ir vėl skambinti Bafei.

— Kaip čia puiku, — sako Denis, kai padavėjas pila jam vyno. — Į tavo sveikatą, Beki!

— Ir į tavo! — susidaužiu su juo savo vandens taure. — Ir už tavo nuostabų projektą The Look parduotuvei.

Pasistengiu truputį patylėti.

— Taigi tu ketinai pasakyti, kada ką nors mums parodysi.

— Ar aš ketinau? — Denis atrodo nustebęs. — Ar norėtum su manimi kitą savaitę skristi į Paryžių? Ten vyks gėjų paradas...

— Puiku, — pritariamai linkteliu. — Bet svarbiausia, Deni, kad kažkaip... kažką nedelsiant reikia pateikti.

— Nedelsiant? — Denis išpučia akis lyg būtų išduotas. — Ką tu nori tuo pasakyti?

— Na, pats supranti! Kuo greičiau, tuo geriau. Mėginame išgelbėti parduotuvę, taigi kuo greičiau ką nors padarysime, tuo bus geriau... — užsikertu, kai Denis įbeda į mane priekaištingą žvilgsnį.

— Galėčiau, žinoma, padaryti ką nors „nedelsiant“, — sako paniekinamai. — Ir per penkias minutes įmanoma pasiūlyti keletą niekam tikusių idėjų. Betgi taip pat galėčiau padaryti ir ką nors ypatingo. Tik tam reikia laiko. Tai kūrybinis procesas. Atleisk man, kad esu menininkas.

Jis nuryja gurkšnį ir vėl pastato taurę.

Juk negaliu pasakyti, kad keletas niekam tikusių idėjų man pakankamai gerai skamba, ar ne?

— O ar nėra kokio nors tarpinio varianto? — išdrįstu paklausti. — Pavyzdžiui... kokia nors nebloga idėja per savaitę?

— Savaitę?

Denis atrodo dar labiau įžeistas nei anksčiau.

— Ar... nesvarbu. — Atsitraukiu. — Esi kūrybingas žmogus ir geriau žinai, kaip reikia dirbti. Taigi! Ko norėtum valgyti?

Užsisakome makaronų (aš) ir omarų (Denis), taip pat ypatingų putpelių kiaušinių salotų bei šampano kokteilį (Denis).

— Pasakok, kaip laikaisi, — sako Denis, kai padavėjas galiausiai nueina. — Aš tai su savo draugužiu Natanu išgyvenau siaubingą košmarą. Jau maniau, kad jis ėmė susitikinėti su kitu.

— Aš taip pat, — prisipažįstu.

— Ką? — iš netikėtumo Denis net išmeta bandelę. — Tu galvojai, kad Lukas užmezgė...

— Romaną, — užbaigiu.

— Juokauji, — jis atrodo nuoširdžiai nustebęs. — Juk jūs tobulai sutariate.

— Dabar vėl viskas gerai, — užtikrinu jį. — Žinau, kad niekas nevyksta. Bet vos nepasamdžiau privataus detektyvo, kad jį sektų.

— Eik sau, — Denis net palinksta į priekį. Jo akys dega. — Tai kas atsitiko?

— Tiesiog atsisakiau detektyvo.

— Jėzau, — Denis kramto bandelę ir mėgina suvirškinti faktus. — O kodėl manei, kad jis tave apgaudinėja?

— Yra tokia moteris. Mano akušerė. Ji buvusi Luko mergina.

— Ooo, — susiraukia Denis. — Buvusi mergina. Žiauru. O kaip ji atrodo?

Staiga mano atmintyje iškyla scena, kai Venecija vertė mane užsimauti tas baisias kojines, o jos akys triumfuojamai žvilgėjo.

— Ji raudonplaukė kalė ir aš jos nekenčiu, — sakau įnirtingiau nei ketinau. — Vadinu ją Žiauriąja Venecija.

— Ir tu pas ją gimdysi vaiką? — ima juoktis Denis. — Ar tai tiesa?

— Tai visai nejuokinga!

Tačiau aš irgi negaliu susilaikyti nekikenusi.

— Man reikia pamatyti tą gimdymą! — Denis kokteiliniu pagaliuku perduria alyvuogę. — Stumk! Nestumsiu, tu kale! Turėtumėte pardavinėti bilietus į jį.

— Baik! — nuo juoko man suka skrandį. Ant stalo supypsi mano telefonas. Atėjo SMS žinutė. Paimu telefoną, kad pažiūrėčiau nuo ko.

— Ei, ji nuo Luko! Jis sustos čia pasisveikinti su tavimi.

Aš parašiau Lukui žinutę, kai užsakinėjome patiekalus, kad žinotų, kur mes valgome.

— Puiku, — Denis siurbteli savo šampano kokteilio. — Taigi šiuo metu jūs sutariate?

— Puikiausiai. Šiuo metu viskas nuostabu. Rytoj kartu važiuosime apžiūrėti vaikiškų vežimėlių.

Nusišypsau Deniui laiminga šypsena.

— Lukas net nežino, kad manei, jog jis tave apgaudinėja?

— Keletą kartų mėginau su juo apie tai pasikalbėti, — sakau lėtai tepdama sviestą ant bandelės. — Tačiau jis viską neigė ir sakė, kad niekas nevyksta. Todėl neketinu daugiau apie tai kalbėti.

— Nei minėti privataus detektyvo, — Denio akys sužvilga.

— Jokiu būdu neminėti, — mano akys susiaurėja. — Žiūrėk, kad neprasitartum, Deni.

— Niekada! — nekaltai sušunka Denis ir vėl siurbteli šampano kokteilio.

— Sveiki! — matau, kaip pro žmones Lukas stengiasi prasibrauti prie mūsų. Jis vilki naują Paul Smith kostiumą, o rankose laiko pranešimų gaviklį. Mirkteli man ir reikia labai pasistengti, kad išlikčiau rimta, nors iš tikrųjų, prisiminusi šį rytą, norėčiau šelmiškai nusišypsoti. Neketinu aiškinti kodėl. Jeigu jau aš tokia „nepatraukli“ ir „neseksuali“, tai kodėl Lukas...

Nesvarbu. Jis jau čia.

— Deni! Šimtas metų!

— Lukai! — Denis pašoka ir tapšnoja Lukui per nugarą. — Kaip malonu tave matyti!

— Sveikinu tave su sėkme! — Lukas paima kėdę nuo gretimo stalo. — Negaliu čia ilgiau pasilikti, bet labai norėjau pasveikinti tave atvykusį į Londoną.

— Į sveikatą, drauguži, — Denis ištaria pačiu baisiausiu kokni dialektu, kokį tik kada nors girdėjau. Jis ištuština savo šampano taurę ir paprašo padavėjo, kad atneštų dar vieną. — Sveikinu jus, draugužiai! — Jis lengvai ranka perbraukia man per pilvą ir atšoka, nes kūdikis įspiria. — Jėzau! Ar tai kūdikis?

— Tai labai jaudina! — linkteli Lukas šypsodamasis. — Liko tik kelios savaitės!

— Jėzau, — Denis vis dar spokso į mano pilvą. — Ką, jeigu ten mergaitė? Dar viena mažytė Beki Blumvud? Geriau lėk į savo biurą uždirbinėti pinigų, Lukai. Tau jų prireiks.

— Užsičiaupk! — trinkteliu jam per ranką. Bet Lukas jau stojasi.

— Tik važiavau pro šalį. Jenas laukia manęs automobilyje. Pasimatysime vėliau, Deni. Iki, mieloji.

Jis pabučiuoja mane į kaktą, paskui įdėmiai pasižiūri pro restorano langą lyg ko ieškotų.

— Į ką žiūri? — klausiu, pasekusi jo žvilgsnį.

— Tai... — Lukas susiraukia. — Nenorėjau nieko sakyti, bet kelias pastarąsias dienas man atrodo, kad mane seka.

— Seka?

— Nuolat pastebiu tą patį vyruką, — gūžteli pečiais Lukas. — Vakar mačiau jį prie savo biuro, o dabar vėl.

— Bet kas, po velnių... — staiga užsičiaupiu.

Mėšlas. Ne. Negali būti.

Juk aš juos atšaukiau. Žinau, kad tą padariau. Paskambinau ir palikau žinutę Deivo Šarpneso autoatsakiklyje. Taip pat nusiunčiau žinutę elektroniniu paštu.

Pakeliu akis ir pastebiu į mane nukreiptą džiugų Denio žvilgsnį.

— Galvoji, kad tave kažkas seka, Lukai? — klausia jis ir kilsteli antakius. — Pavyzdžiui, privatus detektyvas, ar ne?

Aš jį užmušiu.

— Tikriausiai tau tik pasirodė! — Mano balsas duslus. — Tik sutapimas!

— Tikriausiai, — Lukas linkteli pritardamas. — Vis dėlto keista. Pasimatysime vėliau.

Jis paliečia mano ranką, o paskui abu su Deniu stebime, kaip Lukas skinasi kelią tarp staliukų.

— Pasitikėjimas tarp sutuoktinių yra nuostabus dalykas, — pastebi Denis. — Jums pasisekė.

— Užsičiaupk! — grabaliodama ieškau telefono. — Turiu juos atšaukti.

— Maniau, kad tą jau padarei.

— Padariau! Seniai! Tai klaida!

Surandu Deivo Šarpneso kortelę ir negrabiais nuo jaudulio pirštais suspaudau numerį.

— Kaip, tavo manymu, sureaguos Lukas, sužinojęs, kad tu pasamdei žmogų jį sekti? — klausia Denis, palaikydamas pokalbį. — Aš jo vietoje žiauriai supykčiau.

— Tu tikrai nepadedi, — sužaibuoju akimis. — Ir ačiū, kad paminėjai privačius detektyvus!

— Ach, atsiprašau! — Denis prisidengia burną apsimestinai atsiprašinėdamas. — Pats jis niekada nebūtų to supratęs.

Išgirstu įsijungiant balso paštą ir giliai įkvepiu.

— Pone Šarpnesai, tai Beki Brendon. Atrodo, įvyko nesusipratimas. Prašau baigti sekti mano vyrą Luką. Aš nenoriu jokio tyrimo. Atšaukite savo operatyvinius darbuotojus. Ačiū.

Išjungiu telefoną ir išgeriu didelį gurkšnį Denio šampano kokteilio.

— Štai. Viskas sutvarkyta.

KENETAS PRENDERGASTAS

Prendergast de Witt Connell

Finansų patarėjai

Forvardo namai

394 Hai Holbornas, Londonas WCIV 7EX

Poniai R. Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. lapkričio 20 d.

Mieloji ponia Brendon, ačiū už laišką.

Pastebėjau, kad Jūs vėl įsigijote Londono kapucino įmonės akcijų.

Rekomenduoju Jums daugiau nepirkti akcijų vien dėl tokių priežasčių, kaip antai, „pasakiškų priedų prie akcijų 1 Pavyzdžiui, nemokamo kavos puodelio. Reikėtų ieškoti tvirtų, ilgalaikių kapitalo didėjimo perspektyvų.

O dėl Jūsų klausimo turiu pasakyti, kad nežinau tokių juvelyrinių dirbinių įmonių, kurios savo akcininkams nemokamai dalytų deimantus.

Nuoširdžiai Jūsų

Kenetas Prendergastas,

šeimos investicijų specialistas

Keturioliktas skyrius

Belieka tikėtis, kad jie gavo mano žinutę. Arba tą, kurią palikau aną vakarą. Arba kurią palikau šį rytą. Tikriausiai Deivo Šarpneso balso paštas jau užsikimšo nuo mano žinučių, kuriose prašau nutraukti tyrimą. Bet kol pati nepasikalbėsiu, negaliu būti tikra, kad jis gavo mano žinutes.

O tai reikštų, kad jie ir toliau seka.

Kai kitą rytą abu su Luku išeiname iš buto, ketindami važiuoti apžiūrėti vaikiškų vežimėlių, visi mano instinktai budi. Esu tikra, kad mus kažkas stebi. Bet kur? Slepiasi medžiuose? Sėdi automobilyje ir stebi pro žiūronus? Atsargiai, nuolat dairydamasi į šalis, nulipu laiptais. Kairėje išgirstu elektroninį signalą ir instinktyviai ranka prisidengiu veidą, paskui suvokiu, kad tai joks fotoaparatas, o tik kažkas atidaro savo automobilio dureles.

— Ar tau viskas gerai, brangioji? — suglumęs stebi mane Lukas.

Metu įtarų žvilgsnį į pro šalį einantį paštininką. Ar jis tikrai paštininkas?

O taip. Žinoma, paštininkas.

Nuskubu prie Luko. Gerai, lipkime į automobilį. Tučtuojau.

Mums reikėjo įsigyti automobilį tamsintais stiklais. Seniai sakiau Lukui. Ir su šaldikliu.

Mano mobilusis suskamba kaip tik tuo metu, kai pasiekiame namo vartus, ir aš šokte pašoku. Per daug keistas sutapimas. Aišku, skambina detektyvas, norėdamas pasakyti esąs automobilio bagažinėje. Arba jis priešais esančiame pastate, nukreipęs šautuvą į Luką...

Baik. Juk žmogžudžio nesamdžiau. Viskas gerai.

Tačiau išimant telefoną mano rankos vis tiek virpa.

— Taip... alio? — nervingai atsiliepiu.

— Sveika, tai aš! — girdžiu nerūpestingą Sjuzi balsą. Fone girdėti vaikų balsai. — Klausyk, jei ten pamatysi Urban Baby batelius su raudona apdaila mano dvynukams, nupirk, gerai? Pinigus grąžinsiu.

— O, žinoma, — griebiu rašiklį ir užsirašau. — Dar ką nors?

— Ne, tai viskas. Turiu eiti. Pasikalbėsime vėliau.

Vis dar nerami išjungiu telefoną. Mus seka. Tikrai žinau.

— Tai kur toji vieta? — Lukas žiūri į skrajutę ir spaudo savo palydovinio kelrodžio mygtukus. Pamačius žemėlapį jo veidas ištįsta. — Tai velniškai toli. Ar mums būtina ten važiuoti?

— Tai geriausia parduotuvė Londone! Klausyk! — skaitau jam iš skrajutės. — Galima išbandyti visus aukščiausios kokybės vežimėlius įvairiose vietose, o konsultantas padės nepasiklysti šiame labirinte.

— Vežimėlių pirkimo labirinte ar tikrame labirinte? — teiraujasi Lukas.

— Nežinau, — prisipažįstu apžiūrėjusi skrajutę. — Bet ten didžiausias pasirinkimas, o ir Sjuzi sakė, kad reikia važiuoti ten.

— Pakankamai rimta priežastis, — Lukas kilsteli antakius ir staigiai apsisuka. Tada susiraukia žiūrėdamas į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. — Tas automobilis man jau matytas.

Mėšlas.

Mėgindama atrodyti nerūpestinga, pasuku galvą pažiūrėti. Paskui mus važiuoja rudas fordas. Jį vairuoja tamsiaplaukis vyrukas raupuotu veidu, panašus į privatų detektyvą.

Mėšlas, mėšlas, mėšlas.

— Paklausykime radijo, — sakau. Perjunginėju radijo stotis, pagarsinu, kad tik išblaškyčiau Luką. — Na ir kas, kad jau esi jį matęs? Pasaulyje pilna rudų fordų. Kas žino, kiek jų yra? Gal... penki milijonai. Ne, dešimt...

— Rudas fordas? — Lukas keistai pažiūri į mane. — Koks?

Pasuku galvą. Rudasis fordas pranykęs. Kur jis nuvažiavo?

— Aš kalbėjau apie tą BMW kabrioletą, pro kurį pravažiavome, — sako Lukas patildydamas radiją. — Jis panašus į Mei vyro automobilį.

— Gerai, — sakau patylėjusi. Gal geriau kurį laiką pabūsiu užsičiaupusi.

Net nemaniau, kad iki Vežimėlių miesto reikės važiuoti visą valandą. Tai didelė parduotuvė šiaurės Londone. Po teritoriją vežioja autobusas. Šito irgi nežinojau. Bet vis tiek. Kai turėsime ypatingąjį vežimėlį, žinosime, kad tikrai buvo verta važiuoti.

Mums belipant autobuso laipteliais įtariai apsižvalgau, bet akiratyje nėra nieko, kas atrodytų kaip privatus detektyvas. Daugiausia tai poros. Tokios kaip ir aš nėščios moterys. Nebent... Deivas Šarpnesas būtų pasamdęs kitą nėščią moterį mus sekti?

Ne. Darausi paranojiška. Reikia liautis apie tai galvoti. Galų gale, ar jau būtų taip labai blogai, jei Lukas tą sužinotų? Aš bent jau rūpinuosi mūsų santuoka. Iš dalies jis net turėtų būti pamalonintas, kad yra sekamas.

Tiksliai.

Kartu su kitomis poromis nuskubame prie didžiulių durų, o kai įeiname į vidų, mane užplūsta džiugesys. Mes čia abu ir renkamės vežimėlį. Kaip tik taip ir įsivaizduodavau!

— Štai! — nusišypsau Lukui. — Ką galvoji? Nuo ko pradėsime?

— Jėzau, — sako Lukas žvalgydamasis. Tai didžiulis kupolo formos pastatas su baisia oro kondicionavimo sistema. Per garsiakalbius sklinda lopšinės. Ant stiebų plevėsuoja vėliavos su užrašais „Sportiniai vežimėliai“, „Visureigiai“, „Kelioninės sistemos“, „Vežimėliai dvynukams“ ir taip toliau.

— Ko mums reikia? — Lukas pasitrina kaktą. — Vežimėlio? Kelioninės sistemos? Sulankstomo vežimėlio?

Stengiuosi pasirodyti viską išmananti, bet tiesa ta, kad aš vis dar neišmanau viso šito vežimėlių ir jų pirkimo reikalo. Sjuzi mėgino paaiškinti visą sistemą, bet tai buvo panašu į spaudos konferenciją, kurioje iš tikrųjų esu tik finansų žurnalistė. Klausiausi apie besisukiojančių priekinių ratų visus „už“ ir „prieš“, bet kai Sjuzi baigė, sutrikusi suvokiau, kad neatsimenu nė žodžio.

— Esu atlikusi kai kuriuos tyrimus, — sakau ir iš rankinės išsitraukiu vežimėlių sąrašą. Didžiuodamasi įteikiu jį Lukui. Keletą pastarųjų savaičių, vos pamačiusi madingą vežimėlį, užsirašydavau jo pavadinimą. Tai nebuvo lengva. Kartą paskui vieną vežimėlį teko lėkti per visą Kensingtono gatvę.

Lukas apstulbęs varto lapus.

— Beki, čia apie trisdešimt vežimėlių.

— Tai visas sąrašas! Mums reikia jį kiek sutrumpinti...

— Gal galiu jums padėti?

Pakėlę akis pamatome prie mūsų artėjantį apskritagalvį vyruką trumpai kirptais plaukais. Jis vilki trumparankovius marškinėlius ir prisisegęs parduotuvės „Vežimėlių miestas“ ženkliuką, ant kurio parašyta „Mano vardas Stiuartas“. Jis meistriškai viena ranka stumia sportinį vežimėlį.

— Mums reikia vaikiško vežimėlio, — sako Lukas.

— Žinoma, — Stiuarto akys nukrypsta į mano pilvą. — Sveikinu! Ar jūs čia lankotės pirmą kartą?

— Pirmą ir vienintelį, — tvirtai sako Lukas. — Nenoriu pasirodyti šiurkštus, bet norėtume viską padaryti per vieną kartą, ar ne, Beki?

— Visiškai taip! — linkteliu.

— Žinoma. Glenda? Ar gali pasirūpinti šiuo vežimėliu? Reikia grąžinti į D skyrių.

Spindinčiomis grindimis Stiuartas nustumia violetinį vežimėlį prie merginos, stovinčios maždaug už dešimties jardų, paskui atsigręžia į mus.

— Kokio maždaug vežimėlio ieškote?

— Dar tiksliai nežinome, — sakau žvelgdama į Luką. — Manau, kad mums reikia pagalbos.

— Žinoma! — linkteli Stiuartas. — Prašom.

Jis nusiveda mus į skyriaus vidurį, paskui stabteli lyg muziejaus gidas.

— Visos sutuoktinių poros skirtingos, — ištaria jis monotonišku balsu. — Kiekvienas kūdikis yra unikalus. Taigi prieš mums kur nors einant noriu užduoti keletą klausimų apie jūsų gyvenimo būdą, kad galėčiau geriau patenkinti jūsų poreikius.

Jis paima mažą bloknotėlį, spyruokle pritvirtintą prie jo diržo.

— Pasižvalgykime po teritoriją. Kokius reikalavimus keliate vežimėliui? Ar norite tik eiti pasivaikščioti šaligatviais ir apsipirkti? Ar vykti į iškylas? O gal net į kalnus?

— Visur, — atsakau pakerėta jo balso.

— Visur? — sušunka Lukas. — O kada tu kopi į kalnus?

— Galiu kopti! — atkertu. — Tai gali tapti mano pomėgiu!

Ir iškart įsivaizduoju save stumiančią vežimėlį aukštyn Everesto papėde. Kūdikis džiaugsmingai čiauška.

— Man atrodo, kad kol kas nieko nereikėtų išbraukti.

— Aha, — Stiuartas kažką užsirašinėja. — Ar norėtumėte vežimėlio, kurį būtų lengva sulankstyti ir įdėti į automobilį? Arba jį paversti automobiline sėdyne? Norite lengvo ir manevringo vežimėlio ar tvirto ir stabilaus?

Pažvelgiu į Luką, bet jis atrodo suglumęs ne mažiau už mane.

— Apžiūrėkime kelis modelius, — sako Stiuartas. — Gal ką nors nuspręsite.

Po pusvalandžio man ima svaigti galva. Jau apžiūrėjome vežimėlius, paverčiamus į automobilines sėdynes, sportinius su hidrauline sulankstymo sistema, sportinius su dviračių ratais, paprastus su specialiais vokiškais spyruokliniais čiužiniais ir nuostabų modernų vežimėlį, kuris apsaugo kūdikį nuo oro užterštumo ir yra idealus „apsipirkimams bei kavos su pienu gėrimui“. (Man jis labai patinka.) Apžiūrėjome kojų movas, stogelius nuo lietaus, sauskelnių dėklus ir įvairius vežimėlių gaubtus.

Tiesą sakant, dabar mielai išgerčiau puodelį kavos su pienu, bet Lukas visiškai pasinėrė į procesą. Jis gilinasi į didžiausio sportinio vežimėlio su masyviausiais kada nors mano matytais ratais konstrukciją. Šis chaki spalvos vežimėlis atrodo kaip gremėzdiškas Action Man žaislas.

— Vežimėlyje įmontuota šarnyrinė važiuoklė, — sako Lukas susidomėjęs. — Kaip tai veikia ratų sukimąsi?

Dėl Dievo meilės, juk tai ne automobilis.

— Niekas nepranoksta šio modelio ratų sukimosi, — Stiuarto akys demonstruojant vežimėlį blizga. — Warrior — puikiausias visureigis. Ar matote spyruoklinę ašį?

— Warrior 6? — pakartoju pasibaisėjusi. Mes nepirksime vežimėlio tokiu pavadinimu.

Abu vyrai mane ignoruoja.

— Tai puikus techninis sprendimas, — Lukas paima už rankenų. — O, patogu.

— Tai vyriškas vežimėlis, o ne koks paskutinis mados klyksmas, — Stiuartas su lengva panieka pažvelgia į mano laikomą Lulu Guinness sulankstomą raštuotą vežimėlį. — Neseniai pas mus lankėsi buvęs specialiųjų oro pajėgų darbuotojas, — jis pritildo balsą, — ir pasirinko kaip tik šį vežimėlį.

— Man jis labai patinka, — Lukas stumdo vežimėlį pirmyn atgal. — Beki, man atrodo, pirkime šitą.

— Gerai, — vartau akis, — šis gali būti tavo.

— Ką turi omenyje, šis mano? — Lukas spokso į mane.

— Nes aš noriu šito! — sakau iššaukiamai. — Jis yra riboto leidimo Lulu Guinness, raštuotas, be to, turi dėklą iPod grotuvui. Ir pažvelk į tą baldakimą nuo saulės. Jis pasakiškas!

— Juk kalbi nerimtai, — Lukas priekabiai apžiūri vežimėlį, — jis atrodo lyg žaislinis.

— Na, o taviškis lyg tankas! Net neketinu su tokiu išeiti į gatvę!

— Norėčiau tik pasakyti, — delikačiai įsiterpia Stiuartas, — kad nė vienas jų, nors ir pritariu jūsų pasirinkimui, neturi tų funkcijų, kurių iš pradžių pageidavote. Jų negalima paversti automobilinėmis sėdynėmis ar paguldyti vaiko visu ūgiu.

— Ach, — aš apžiūriu Lulu Guinness vežimėlį, — tikrai.

— Ar galiu jums pasiūlyti šiek tiek pailsėti, išgerti kavos ir aptarti savo poreikius. Galbūt jums tikrai reikia ne vieno vežimėlio. Vieno iškyloms, o kito — lakstyti po parduotuves.

Nebloga mintis.

Stiuartas nuskuba prie kitos sutuoktinių poros, o mudu su Luku traukiame į kavinę.

— Gerai, — sakau eidama prie staliukų, — tu atnešk kavos, o aš pagalvosiu, ko mums reikia.

Atsitraukiu kėdę, atsisėdu ir išsiimu rašiklį bei vežimėlių sąrašą. Antroje lapo pusėje užrašau: vežimėlių prioritetai. Nupiešiu kvadratą. Tai atlikti prireikia daug kruopštumo.

Po kelių minučių pasirodo Lukas su gėrimų padėklu.

— Ar ką nors nusprendei? — klausia jis sėsdamasis šalia.

— Taip! — sakau ir pakeliu nuo pastangų įraudusį veidą. — Mėginau mąstyti logiškai... ir suskaičiavau, kad mums reikia penkių vežimėlių.

— Penkių? — Lukui vos neiškrenta iš rankų kava. — Beki, vienam mažam kūdikiui tikrai nereikia penkių vežimėlių.

— Taip, reikia. — Parodau jam savo kvadratą. — Mums reikia kelioninio vežimėlio su nešyne ir paverčiamo automobiline sėdyne, kol kūdikis bus labai mažas. — Skaičiuoju lenkdama pirštus. — Paskui reikės visureigio pasivaikščiojimams. Toliau to apsipirkimams ir baltos kavos gėrimui. Taip pat sulankstomo vežimėlio, kurį galima įsidėti į automobilį, ir Lulu Guinness su dėklu iPod grotuvui.

— Kam?

— Juk jis šaunus, — sakau gindamasi. — Visos šauniosios mamytės tokį turės.

— Kokios šauniosios mamytės?

— Vogue žurnale! Turiu būti pati šauniausia!

Stiuartas eina pro kavos barą ir Lukas linkteli jam, kad prieitų.

— Atleiskite, bet mano žmona dabar svarsto, kad reikėtų įsigyti net penkis vežimėlius. Gal galite jai paaiškinti, kad tai visiškai neprotinga.

— Nustebtumėte sužinojęs, pone, — sako Stiuartas, slapta mirktelėjęs man, — kiek klientų čia sugrįžta. O jeigu jūs pageidaujate viską atlikti vieno apsilankymo metu, tai gali būti prasminga... — jis užsikerta pastebėjęs akmeninę Luko veido išraišką. Ir atsikrenkščia. — Kodėl neišmėginus kelių modelių mūsų aikštelėje? Tada bus lengviau nuspręsti.

Bandymų aikštelė yra už parduotuvės. Stiuartas padeda ten nusigabenti visus mūsų pasirinktus modelius.

— Mes labai didžiuojamės savo bandymų aikštele, — sako Stiuartas lengvai stumdamas net šešis vežimėlius išilgai linijos. — Šioje aikštelėje eidami rasite įvairiausio tipo grindinio, kokį tik galite rasti gyvenime — nuo blizgančio marmuro prekybos centre iki akmenuoto paplūdimio vasaros atostogų metu. Net akmeniniai katedros laiptais... Štai ir atėjome!

Oho. Man tai padaro įspūdį. Aikštė maždaug trisdešimties metrų ilgio, lyg bėgimo takelis, aplink ją žmonės stumia vežimėlius ir šūkauja vieni kitiems. Žvyruotame plote viena mergina visiškai įklimpo su savo vežimėliu rausvu gaubtu, o paplūdimio teritorijoje du mažyliai mėtosi smėliu.

— Šaunu! — griebiu apsipirkinėjimui ir baltai kavai skirtą vežimėlį ir lekiu prie tako. — Eisime lenktynių su Warrior.

— Gerai, pradedame, — Lukas ima už didžiulių chaki rankenų, bet iškart susiraukia. — Kaip išjungti stabdį?

— Cha! Pralaimėtojas! — pasileidžiu šaligatviu su savo greituoju vežimėliu. Po akimirkos pastebiu, kad Lukas jau stumia savo baidyklę ir panašu, kad tuoj mane pavys.

— Nedrįsk! — šaukiu per petį ir iš visų jėgų skubu.

— Warrior nenugalimas, — atsiliepia Lukas. — Warrior nepripažįsta pralaimėjimų.

— Ar Warrior lengvai sukiojasi? — atsikertu. Dabar esame marmuriniame plote ir mano vežimėlis rieda nuostabiai! Stumiu jį vienu pirštu ir jis gali padaryti aštuoniukę. — Ar matai? Jis visiškai... — pakeliu akis ir matau, kad Lukas jau ant žvyro. — Ei, tu praleidai privalomas figūras! — šaukiu įpykusi. — Dvidešimt antra bauda!

Warrior ant žvyro rieda gerai. Reikia tą pripažinti. Jis kažkaip priverčia akmenis pasiduoti. O mano vežimėlis elgiasi kažkaip... šlamštiškai.

— Ar tau reikia pagalbos? — teiraujasi Lukas stebėdamas, kaip aš važiuoju. — Turi rūpesčių su savo netikusiu vežimėliu?

— Neketinu vežioti kūdikio po žvyrduobes, — švelniai atkertu. Pasiekiu žolę ir atsitiktinai (specialiai) trenkiuosi savo vežimėliu į Luko.

— Sunkiai valdomas? — Lukas kilsteli antakius.

— Tiesiog tikrinu, kaip veikia tavo oro pagalvės, — sakau lengvabūdiškai. — Nepanašu, kad jos apskritai veikia.

— Kokia tu sumani. Gal galiu išbandyti tavąsias? — Jis stukteli savo vežimėliu į manąjį, o aš kikendama trenkiu atgal. Prie šoninės tvoros matau kiek nusiminusį Stiuartą.

— Ar jau ką nors nusprendėte? — sušunka jis.

— O taip, — šaukia Lukas jam. — Norėtume trijų Warriors.

— Užsičiaupk! — trenkiu Lukui atgalia ranka, o šis ima juoktis.

— Na, tada keturių... — jis nutyla, suskambėjus jo mobiliajam. — Palauk sekundėlę. — Išsiima telefoną ir prisideda prie ausies. — Lukas Brendonas. O, sveiki.

Palieka vežimėlį ir nusigręžia. Gal dabar aš galėčiau išmėginti Warrior. Paimu už masyvių rankenų ir pastumiu.

— Juokaujate, — girdžiu aštrų Luko balsą.

Apsuku su Warrior ratą, kad matyčiau Luko veidą. Veidas įsitempęs ir išblyškęs, o klauso susiraukęs.

— Ar viskas gerai? — klausiu vien lūpomis, bet Lukas akimirksniu nusisuka ir žengia keletą žingsnių į šalį.

— Teisingai, — girdžiu jį sakant, — mums reikia... pagalvoti, — eidamas per vežimėlių lauką jis pirštais šiaušia savo plaukus. Net nepastebi poros su triračiu, kuri suskumba jį aplenkti.

Jausdamasi kiek susirūpinusi, einu iš paskos stumdama Warrior vežimėlį. Kas atsitiko? Kas skambina? Nuriedu su vežimėliu laiptais ir pagaliau prie paplūdimio jį pasiveju. Artėdama jaučiu iš jo plūstantį nervingumą. Lukas stovi suspaudęs telefoną, o jo veide įsirėžusi įtampa.

— Tai ne pasirinkimas, — kartoja jis tyliu balsu. — Ne pasirinkimas.

Staiga pastebi mane ir visas jo veidas suvirpa.

— Lukai...

— Aš kalbuosi, Beki. — Jis suirzęs. — Gal galiu turėti nors kiek privatumo?

Jis atsistoja ir matau jį nueinantį per smėlį, o aš žiūriu įkandin ir jaučiuosi taip, lyg ką tik būčiau gavusi per veidą.

Privatumas? Nuo manęs?

Mano kojos dreba. Kas atsitiko? Dar prieš minutę abu kartu stūmėme vežimėlius, juokėmės ir erzinomės, o dabar...

Staiga suvokiu, kad rankinėje skamba mano mobilusis. Akimirką pagalvoju, kad tai Lukas skambina atsiprašyti, bet juk matau, kad kitoje aikštės pusėje jis vis dar kalba telefonu.

Išsitraukiu telefoną.

— Alio?

— Ponia Brendon? — pasigirsta braškantis balsas. — Skambina Deivas Šarpnesas.

O, dėl Dievo meilės. Kaip tik dabar jam reikia skambinti.

— Pagaliau! — sakau išliedama savo susirūpinimą. — Klausykite, juk jus atšaukiau! O jūs ką darote? Vis dar sekate mano vyrą? Jis matė vieną jūsų vyrukų.

— Ponia Brendon, — Deivas Šarpnesas sukikena, — jeigu man kas nors duotų po pensą už kiekvieną moterį, kuri paskambina, kad atšauktų vyro sekimą, o kitą dieną jau to gailisi...

— Bet aš norėjau atšaukti, — iš nusiminimo ketinu trenkti į žemę telefoną. — Mano vyras pastebėjo, kad yra sekamas! Matė vieną jūsų darbuotojų!

— O, — Deivas Šarpnesas atrodo priblokštas. — Taip neturėjo atsitikti. Pakalbėsiu su tuo vyruku...

— Atšaukite juos visus! Tučtuojau atšaukite juos visus, kol dar nesubyrėjo mano santuoka! Ir daugiau man neskambinkite!

Telefonas vis labiau braška.

— Beveik negirdžiu jūsų, ponia Brendon. — Deivo Šarpneso balsas silpnas. — Nuoširdžiai atsiprašau. Esu pakeliui į Liverpulį.

— Sakiau, kad liautumėtės sekę mano vyrą! — šaukiu taip garsiai ir taip aiškiai, kaip tik drįstu.

— O kaip tyrimų duomenys? Juk dėl jų skambinu. Ponia Brendon, jums yra parengta ataskaita... — jo balsas kažkur paskęsta.

— Duomenys? — spoksau į telefoną, o mano širdis daužosi. — Ką jūs sužinojote, pone Šarpnesai? Ar girdite mane?

— ...manau, jums reikėtų pamatyti nuotraukas...

Braškesiai virsta ištisu gaudesiu. Detektyvo balsas dingsta.

Stoviu sustingusi ant smėlio, viena ranka suspaudusi Warrior rankenas. Nuotraukos? Ar jis nori pasakyti, kad...

— Beki, — Luko balsas mane taip išgąsdina, kad išmetu iš rankų telefoną. Jis pakelia jį nuo smėlio ir paduoda man. Nedrįstu pažiūrėti į Luką, tik drebančiomis rankomis paimu telefoną ir įsikišu į kišenę.

Kokios nuotraukos?

— Beki, man reikia važiuoti, — Luko balsas toks pat įsitempęs kaip ir mano. — Tai buvo... Mei. Biure šis tas atsitiko.

— Gerai, — linkteliu ir stumiu Warrior į bandymų tako pradžią. Žiūriu tiesiai į priekį. Jaučiuosi nustėrusi. Kokios nuotraukos?

— Gali pirkti Lulu Guinness vežimėlį, — sako Lukas, kai grįžtame prie starto. — Aš nieko prieš.

— Ne. Pirk Warrior, — mėginu nuryti seiles, bet gerklėje įstrigęs gniužulas. — Man jokio skirtumo.

Visas smagumas ir linksmumas nežinia kur prapuolė. Mane krečia šaltis. Deivas Šarpnesas turi įrodymų, kad Lukas... kažką daro. Neturiu jokio supratimo ką.

Penkioliktas skyrius

Šį kartą nesivarginu užsidėti akinių nuo saulės, nesišypsau registratorei. Tiesiog sėdžiu tiesi ant tos pačios rudos poroloninės kėdės, į smulkius skutelius draskydama popierinę nosinę ir įnirtingai galvodama. Negaliu tuo patikėti.

Visą savaitgalį negalėjau nieko imtis. Reikėjo palaukti, kol Lukas šįryt išvažiuos į darbą. Pirmiausia įsitikinau, kad jis tikrai išvažiavo (žiūrėjau pro langą, o paskui du kartus paskambinau į automobilį, norėdama įsitikinti, kad jis nepasuko atgal) ir tik tada įsidrąsinau paskambinti į Deivo Šarpneso biurą. Netgi tada vis dar kalbėjau pašnibždomis. Registratorė atsisakė telefonu pasakyti kokias nors detales. Taigi vėl atsiradau čia, vakarų Ruislipe. Dabar vienuolikta valanda ryto.

Viskas atrodo siurrealistiškai. Luko sekimas turėjo būti nutrauktas. Jie nieko neturėjo rasti.

— Ponia Brendon, — pakeliu akis jausdamasi kaip pacientė prie gydytojo durų. Šalia manęs stovi Deivas Šarpnesas, niūresnis nei bet kada. — Gal užeisite?

Pakeliui į kabinetą atrodo, kad jis labai manęs gaili. Negaliu to ištverti. Stengiuosi atrodyti drąsi. Apsimesiu, kad man visiškai nesvarbu, ar Lukas užmezgęs romaną, ar ne. O aš tik iš neturėjimo ką veikti ir smalsumo norėjau tą sužinoti. Iš tikrųjų tik džiaugiuosi, kad taip yra, nes jau seniai trokštu skyrybų. Taip, apsimesiu.

— Taigi jūs kažką sužinojote, — sėsdamasi sakau abejingai. — Įdomu.

Pamėginu nerūpestingai nusišypsoti.

— Suprantu, kad išgyvenate nelengvą laikotarpį, ponia Brendon, — Deivas Šarpnesas, pasirėmęs ant alkūnių, palinksta į priekį.

— Visiškai nesunkus, — atsakau džiugiai. — Man niekas nerūpi. Iš tikrųjų ir aš turiu draugą, su kuriuo ketinu pabėgti į Monaką, todėl dėl nieko nesijaudinu.

Tačiau nepanašu, kad Deivas Šarpnesas tuo tiki.

— Manau, kad rūpi, — sako jis dar žemesniu balsu. — Ir labai rūpi.

Jo krauju pasruvusios akys tokios liūdnos, kad aš neišlaikau.

— Gerai, prisipažįstu. Man rūpi! — šniurkšteliu nosimi. — Taigi tiesiog viską pasakykite, gerai? Ar jis su ja susitikinėja?

Deivas Šarpnesas atverčia aplanką ir, purtydamas galvą, peržvelgia turinį.

— Ši darbo dalis niekada nebūna lengva, — jis atsidūsta, pavarto popierius, o paskui sunkiai pakelia akis. — Ponia Brendon, jūsų vyras gyvena dvigubą gyvenimą.

— Dvigubą gyvenimą? — spoksau į jį išsižiojusi.

— Bijau, kad jis visai ne toks žmogus, kokiu jį laikėte.

Kaip Lukas gali būti ne toks žmogus, kokiu jį laikiau? Apie ką jis čia kalba?

— Ką jūs turite omenyje? — beveik agresyviai klausiu.

— Praėjusį trečiadienį vienas mano darbuotojų sekė jūsų vyrą nuo darbovietės. Jis užsiregistravo viešbutyje svetima pavarde. Užsakė kokteilius kelioms... moterims. Na... tam tikros rūšies. Manau, suprantate, apie ką kalbu.

Aš tokia priblokšta, kad negaliu ištarti nė žodžio. Lukas? Tam tikros rūšies moterys?

— Mano darbuotojas pasidomėjo jo pseudonimu, — Deivas iškalbingu žvilgsniu pažvelgia į mane, — ir sužinojo, kad tame viešbutyje praeityje jis yra turėjęs rūpesčių su moterimis. — Deivas žiūri į popierius su pasibjaurėjimu veide. — Visos tos istorijos buvo užglaistytos pinigais. Jūsų vyras akivaizdžiai galingas žmogus. Mano darbuotojas iškniso keletą seksualinio priekabiavimo atvejų, dėl kurių jis niekada nepakliuvo į teismą... Taip pat buvo kaltinimų kolegų bauginimu, tačiau į viešumą niekas taip ir neiškilo...

— Nutilkite! — sušunku negalėdama daugiau klausyti. — Tikriausiai tai klaidinga informacija! Jūs arba jūsų darbuotojas suklydo.

Mano vyras negeria kokteilių su prostitutėmis! Jis tikrai nieko nebaugintų! Pažįstu jį!

Deivas Šarpnesas atsidūsta. Atsilošia kėdėje ir ant pilvo susineria rankas.

— Užjaučiu jus, ponia Brendon, tikrai užjaučiu. Nė viena žmona nenori sužinoti, kad jos vyras, švelniai tariant, netobulas.

— Nesakau, kad jis tobulas, bet...

— Jeigu tik žinotumėte kiek apgavikų esu matęs, — jis liūdnai mane nužvelgia. — Žmona visada sužino paskutinė.

— Jūs nieko nesuprantate! — šaukiu ir man kyla noras jam trenkti. — Tai negali būti Lukas. Tiesiog negali būti!

— Visada sunku pažvelgti tiesai į akis. — Deivas nepermaldaujamas. — Tam reikia drąsos.

— Liaukitės kalbėjęs su manimi pamokomu tonu! — šaukiu įpykusi. — Man užtenka drąsos. Tačiau aš puikiai žinau, kad mano vyras nėra priekabiautojas. Duokite man tuos užrašus!

Pagriebiu aplanką ir iš jo ant stalo iškrenta krūva nespalvotų nuotraukų.

Spoksau į jas sutrikusi. Tai Jeno Vilerio nuotraukos. Jenas prie Brandon Communications. Jenas lipantis viešbučio laiptais.

— Tai ne mano vyras, — pakeliu akis. — Tai ne mano vyras.

— Štai pagaliau ima šis tas aiškėti, — Deivas patenkintas linkčioja. — Jūsų vyras turi dvi asmenybės puses, taip sakant...

— Užsičiaupkite, kvaily! — šaukiu įpykusi. — Tai Jenas! Sekėte ne tą žmogų!

— Ką? — Deivas Šarpnesas atsisėda tiesiai. — Ne tą tiesiogine prasme?

— Tai vienas mano vyro klientų. Jenas Vileris.

Deivas Šarpnesas pagriebia vieną nuotrauką ir keletą sekundžių į ją spokso.

— Tai ne jūsų vyras?

— Ne! — staiga pamatau nuotrauką, kurioje Jenas lipa į savo limuziną. Paimu ją ir pirštu duriu į Luką, stovintį kitoje automobilio pusėje, nelabai gerai matomą.

— Štai Lukas! Štai mano vyras.

Deivas Šarpnesas ima sunkiau alsuoti, jo žvilgsnis nuo neryškaus Luko vaizdo nukrypsta į Jeną, paskui į užrašus ir vėl į Luką.

— Li! Ateik čia!

Jo balsas iš maloniai dalykiško virsta piktu pietų londoniečio dialektu.

Po kelių akimirkų atsiveria durys ir pro jas galvą įkiša maždaug septyniolikos metų liesas vaikinukas. Jo rankose Game Boy žaidimas.

— Taip? — sako jis.

— Ar jis patyręs darbuotojas?

— Li, man jau tavęs gana, — Deivas piktai trinkteli per stalviršį. — Antrą kartą pavedi. Po velnių, sekei ne tą vyrą. Ne Luką Brendoną, — jis duria pirštu į nuotrauką. — Štai kur Lukas Brendonas!

— Aaa, — Li visiškai abejingai trina nosį. — Mėšlas.

— Taip, mėšlas! Išmesiu tave iš darbo, tad nešk greičiau iš čia savo sušiktą subinę!

Deivo Šarpneso sprandas įrausta.

— Kaip galėjai sekti ne tą vyrą?

— Nežinau! — ginasi Li. — Radau jo nuotrauką laikraštyje.

Vaikinukas paima aplanką ir ištraukia laikraščio The Times iškarpą.

Žinau tą nuotrauką. Tai Luko ir Jeno nuotrauka iš Arcodas spaudos konferencijos.

— Štai, matote? — klausia Li. — Čia parašyta: „Lukas Brendonas dešinėje kalba su Jenu Vileriu kairėje.“

— Blogai užrašyta! — spjaute išspjaunu žodžius. — Kitą dieną laikraštyje buvo atsiprašymas! Ar jūs nepatikrinote?

Li akys vėl nukrypsta į žaidimą.

— Atsakyk, jei ponia tavęs klausia! — sustaugia Deivas Šarpnesas. — Tu tik tuščiai užimi vietą!

— Klausyk, tėti, aš suklydau, — verkšlena Li.

Tėti?

Tai paskutinis kartas, kai renkuosi privatų detektyvą iš geltonųjų puslapių.

— Ponia Brendon... — Deivas Šarpnesas iš visų jėgų stengiasi nusiraminti. — Galiu jūsų tik atsiprašyti. Mes iš naujo atliksime tyrimą be jokio papildomo mokesčio ir šįsyk seksime reikiamą asmenį...

— Ne! — nutraukiu jį. — Tiesiog liaukitės ir viskas. Gerai? Aš nieko nenoriu.

Staiga man pasidaro silpna. Kaip apskritai galėjau ką nors samdyti, kad sektų Luką? Ką aš čia, šioje nušiurusioje vietoje veikiu? Staigiai atsistoju.

— Eisiu. Prašau man daugiau niekada neskambinti.

— Žinoma, — Deivas Šarpnesas skubiai atsistumia kėdę. — Li, pasitrauk! Jeigu tik galėsiu pateikti jums kitus duomenis, ponia Brendon...

— Kitus duomenis? — atsigręžiu į jį negalėdama patikėti. — Negi jūs tikrai manote, kad aš dar ką nors noriu iš jūsų išgirsti?

— Pavyzdžiui, apie tą antakių reikalą? — delikačiai nusikosėja Deivas Šarpnesas.

— O, taip. Visai apie tai pamiršau.

Sustoju.

— Viskas čia. Duomenys apie gydytoją ir gydymą, nuotraukos, stebėjimo užrašai...

Noriu mesti aplanką jam į veidą ir išdidžiai išeiti.

Tik... Džezminės antakiai iš tiesų puikiai atrodo.

— Galbūt ir žvilgtelsiu į tai, — sakau taip šaltai, kaip tik moku.

— Taip pat rasite čia ir kitos naudingos informacijos, — aiškina Deivas Šarpnesas, skubėdamas paskui mane prie durų, — kuri buvo surinkta tiriant jūsų vyro reikalą. Pavyzdžiui, apie jūsų draugę Sjuzi Klyt-Stiuart. Ji labai turtinga jauna moteris.

Man bloga. Jis sekė Sjuzi?

— Jos turtas įvertintas...

— Užsičiaupkite! — atsigręžiu įsiutusi. — Nenoriu daugiau jūsų nei matyti, nei girdėti! O jeigu kas nors iš jūsų firmos dar pamėgins sekti Luką ar ką nors iš mano draugų, iškviesiu policiją.

— Žinoma, — pritaria linkčiodamas Deivas Šarpnesas, lyg tai jis būtų sugalvojęs tokią puikią idėją. — Suprantama.

Nutipenu į gatvės galą ir pamojuoju taksi. Automobilis nupukši tolyn, o aš laikausi įsitvėrusi į rankeną, niekaip negalėdama atsipalaiduoti, kol gerokai nutolstame nuo vakarų Ruislipo. Negaliu žiūrėti į skreite gulintį aplanką. Jis man atrodo kaip siaubingai baisi paslaptis.

Nors, kai pagalvoju, tikriausiai gerai, kad jį pasiėmiau. Nusivešiu visą šią informaciją ir įkišiu į popieriaus pjaustymo mašiną. O paskui skutus dar kartą susmulkinsiu. Nenoriu, kad Lukas kada nors sužinotų, ką padariau.

Negaliu patikėti, kad apskritai tą dariau. Juk mudu susituokę. Neturėtume vienas kito šnipinėti. Panašiai pasakyta tuoktuvių priesaikoje: „Mylėti, branginti ir niekada nesamdyti privataus detektyvo vakarų Ruislipe“.

Turėtume vienas kitu pasitikėti. Tikėti vienas kitu. Impulsyviai išsitraukiu mobilųjį telefoną ir surenku Luko numerį.

— Sveikas, brangusis! — sakau vos tik jis atsiliepia. — Tai aš.

— Sveika! Ar viskas...

— Viskas puiku. Tiesiog galvojau, — giliai įkvepiu, — apie telefono skambutį tą dieną, kai buvome vaikiškų vežimėlių parduotuvėje. Tu atrodei nuliūdęs. Ar dabar viskas gerai?

— Beki, atsiprašau dėl to, — atrodo, jis tikrai atgailauja. — Nuoširdžiai atsiprašau. Turėjome čia tokį nedidelį rūpestį, bet viskas išsispręs. Esu tikras. Nesijaudink.

— Gerai, — iškvepiu. Net nepastebėjau, kad buvau sulaikiusi kvėpavimą.

Tai dėl darbo. Nieko daugiau. Lukas darbe nuolat turi įvairiausių bėdų ir dėl to nerimauja. Taip atsitinka, kai vadovauji didžiulei įmonei.

— Pasimatysime vėliau, brangute. Ar tu jau pasirengusi ypatingam vakarui?

Šį vakarą susitikimas su studijų draugais. Vos nepamiršau.

— Negaliu sulaukti, — sakau. — Iki, Lukai.

Padedu telefoną į šalį ir keletą kartų giliai įkvepiu. Svarbiausia, Lukas nenutuokia, kad buvau pas privatų detektyvą. Ir niekada to nesužinos.

Kai pasiekiame pažįstamą vakarų Londono dalį, atverčiu aplanką ir imu apžiūrinėti nuotraukas bei stebėjimo užrašus. Prieš sukarpant popierius reikia surasti duomenis apie Džezminės antakius. Pastebiu neryškią Sjuzi, einančios gatve Kensingtone, nuotrauką ir užsimerkiu — mane vėl užplūsta gėda. Savo gyvenime esu padariusi baisių klaidų, bet dabar iškrėčiau kažką milijoną kartų baisesnio.

Kaip galėjau pakišti savo geriausią draugę kažkokiam nesveikam privačiam detektyvui?

Kitos dešimt ar panašiai nuotraukų yra Venecijos, jas labai vikriai peržvelgiu. Nenoriu į ją net žiūrėti. Paskui pamatau keletą Luko sekretorės Mei, išeinančios iš biuro, nuotraukų... o paskui... O Dieve, ar tai Lulu?

Priblokšta spoksau į nuotrauką. Paskui prisimenu, kad paminėjau ją sudarinėdama Luko pažįstamų moterų sąrašą. Sakiau, kad Lukas su ja nesutaria, o Deivas Šarpnesas supratingai linksėjo galva, esą tai dažnai būna tik dūmų uždanga. Kvailys. Tikriausiai buvo įsikalęs į galvą, kad Luką ir Lulu sieja slaptas audringas romanas ar kas nors panašaus.

Palauk. Sumirksiu ir pažiūriu į nuotrauką atidžiau...

Negali būti...

Užsidengiu burną ranka, pusiau priblokšta, pusiau mėgindama nesijuokti. Na, gerai, žinau, kad samdyti privatų detektyvą buvo kvaila, bet tai, ką dabar pamačiau, labai pralinksmins Sjuzi.

Kai kišu visas nuotraukas ir popierius atgal į aplanką, kaip tik suskamba mano mobilusis.

— Taip? — sakau atsargiai.

— Beki, tai Džezminė! — pasigirsta linksmas balsas. — Pagaliau atvažiuoji į darbą, ar ne?

Sėdžiu nustebusi. Pirmiausia maniau, kad niekas net nepastebės, jog vėluoju. Be to, nuo kada Džezminė kelia balsą? Juk ji visada kalba tik nuobodžiai lėtais, vienskiemeniais žodžiais.

— Aš pakeliui, — sakau. — Kas nutiko?

— Tai dėl tavo draugo Denio Kovico.

Mane apima panika. Prašau, tik nepasakyk, kad jis prarado susidomėjimą. Prašau, tik nepasakyk, kad jis viską metė.

— Ar iškilo... kokių nors rūpesčių? — vos išdrįstu paklausti.

— Ne, tikrai ne! Jis baigė projektą! Dabar jis čia. Projektas nuostabus!

Pagaliau, pagaliau kažkas sėkminga! Atvažiavusi į The Look einu tiesiai į posėdžių salę septintame aukšte, kur visi susirinko pažiūrėti drabužių.

Prie lifto mane pasitinka Džezminė žibančiomis akimis.

— Projektas toks nuostabus! — sušunka ji. — Tikriausiai jis dirbo visą naktį, kol baigė. Sako, kad būtent viešnagė Anglijoje buvo tas paskutinis įkvėpimo lašas, kurio jam trūko. Visi labai susijaudinę. Manau, tuos drabužius graibstyte graibstys. Aš be paliovos siuntinėju žinutes savo draugams ir visi jų nori.

— Puiku! — sakau nustebusi.

Pati nežinau, kas mane labiau stebina, ar tai, kad Denis taip vikriai baigė kolekciją, ar tai, kad Džezminė tokia atgijusi.

— Štai čia... — ji atveria sunkias šviesaus medžio duris ir įėjusi į posėdžių salę girdžiu Denio balsą. Denis sėdi ant ilgo stalo ir postringauja. Jo klauso Erikas, Brajana ir visi rinkodaros bei ryšių su visuomene skyrių darbuotojai.

— Man tik tiek ir reikėjo, tos paskutinės paskatos, — sako jis. — O kai ji atėjo į galvą...

— Tiesiog ypatinga! — šūkauja Brajana. — Neapsakomai originalu.

— Beki! — staiga pastebi mane Denis. — Ateik apžiūrėti modelių! Karia, ateik čia.

Jis mostu pakviečia Karlą, o aš žiopteliu iš nustebimo.

— Ką tu čia padarei? — suklykiu pasibaisėjusi, nė nespėjusi savęs sustabdyti.

Tai marškinėlių modelis. Jie rauktomis siūlėmis ir Denio Kovico firminėmis apdriskusiomis klostytomis rankovėmis. Pasiūti iš blyškiai melsvos medžiagos. Priekyje stilizuotas šeštojo dešimtmečio piešinys, kuriame pavaizduota raudonplaukė lėlė.

Po ja užrašas spausdintomis raidėmis:

JI YRA RAUDONPLAUKĖ KALĖ

IR AŠ JOS NEKENČIU

Pažvelgiu į Denį, į marškinėlius, vėl į Denį.

— Tu negali... — mano liežuvis neklauso. — Deni, tu negali...

— Argi tai ne nuostabu? — klausia Džezminė.

— Žurnalams tai patiks, — entuziastingai linkčioja mergina iš Ryšių su visuomene skyriaus. — Mes jau išsiuntėme žurnalui InStyle trumpą apžvalgą, kurią jie išspausdins skyrelyje Daiktai, kuriuos būtina turėti. O jeigu dar įdėsime marškinėlius į firminį maišelį, visi jų norės.

— Nuostabus šūkis! — sako kažkas. „Ji yra raudonplaukė kalė ir aš jos nekenčiu!“

Visi kambaryje juokiasi. Išskyrus mane. Aš vis dar priblokšta. Ką pasakys Venecija? Ką pasakys Lukas?

— Šį paveikslėlį iškabinsime autobusų stotelėse, spausdinsime plakatuose, žurnaluose... — tęsia Ryšių su visuomene skyriaus mergina. — Dar Denis turi puikią idėją išleisti seriją tokių marškinėlių būsimoms mamytėms.

Iš siaubo mano galva ima drebėti. Jis ką?..

— Nuostabi idėja, Deni! — sakau, piktai smaigstydama jį akimis.

— Ir aš taip manau, — jis nekaltai šypsosi. — Tokius marškinėlius galėtum vilkėti per gimdymą!

— O iš kur jūs pasisėmėte įkvėpimo, pone Kovicai? — klausia jaunas energingas rinkodaros darbuotojas.

— Kas ta raudonplaukė kalė? — įsikiša mergina iš Ryšių su visuomene skyriaus ir nusijuokia. — Tikiuosi, neprieštaraus, kad bus pagaminta tūkstantis marškinėlių su jos atvaizdu?!

— Ką apie tai manai, Beki? — Denis šelmiškai kilsteli antakius ir žiūri į mane.

— Ar Beki ją pažįsta? — klausia nustebusi Brajana. — Ar tai tikras asmuo?

Staiga tuo susidomi visi.

— Ne! — suklykiu išsigandusi. — Ne! Ne, jokiu būdu! Ji nėra... turiu omenyje... tiesiog galvojau. Kodėl mums nepadidinus to paveikslėlio? Taip pat dar galėtume sukurti modelius su blondine ir brunete.

— Puiki mintis, — sako Brajana. — Ką apie tai manai, Deni?

Man vos nesustoja širdis pagalvojus, kad jis tuoj pasakys:

„Ne, ji turi būti tik raudonais plaukais, nes Venecija yra raudonplaukė“, bet, ačiū Dievui, Denis pritardamas linkteli.

— Man ši mintis patinka. Kiekvienas galės išsirinkti savo kalę.

Staiga jis plačiai lyg katė nusižiovauja.

— Ar dar turime kavos?

Ačiū Dievui. Nelaimė praėjo pro šalį. Namo nusinešiu blondinės versiją ir Lukas niekada nesužinos apie originalą.

— Mums tikrai jos reikia! — sako Karia pilstydama kavą. — Visą naktį nemiegojome. Denis baigė kurti apie antrą valandą ryto. Tada suradome visą naktį dirbantį biurą Hokstone ir jie pagamino pavyzdžius.

— Na, mes tikrai vertiname jūsų pastangas, — sako Erikas. — The Look parduotuvės vardu noriu padėkoti jums, Deni, ir jūsų komandai.

— Padėka priimta, — žavingai atsako Denis. — O aš norėčiau padėkoti Beki Blumvud, nes šie žodžiai gimė jos galvoje.

Jis ima ploti ir aš nenoromis nusišypsau. Ant Denio sunku ilgai pykti.

— Į Beki, mano mūzos, sveikatą! — sako Denis keldamas šviežiai užplikytos kavos puodelį, kurį jam pripylė Karia.

— Ačiū, — sakau ir pakeliu puodelį į jo sveikatą. — Už tave, Deni.

— Tu jo mūza? — ištaria šalia manęs stovinti Džezminė. — Kaip nuostabu!

— Na... — abejingai gūžteliu pečiais. O tuo metu mano viduje viskas verda. Juk visada norėjau būti madų dizainerio mūza!

Taip ir būna. Kai gyvenimas ima rodytis šiukšlių krūva, viskas apsiverčia aukštyn kojomis. Ši diena yra milijoną kartų geresnė nei tikėjausi. Lukas negyvena dvigubo gyvenimo. Denio projektas tikrai pagyvins pardavimus. Ir dar aš — Denio mūza!

Iki dienos pabaigos net keletą kartų pasikeičiu drabužius, nes mados mūzos mėgsta eksperimentuoti su savo išvaizda. Galiausiai pasirenku rausvą šifoninę ampyro stiliaus suknelę, į kurią šiaip taip pasiseka įbrukti pilvą, o ant viršaus dar užsimaukšlinu Denio marškinėlius, žalią velvetinį švarką ir užsidedu juodą skrybėlę su plunksna.

Teks dažniau dėtis skrybėles, jeigu jau ketinu būti mūza. Ir dažniau puoštis segėmis.

Kai pusę šešių vakaro Denis atsiranda prie asmeninio apsipirkinėjimo skyriaus įėjimo, jaučiuosi nustebusi.

— Tu vis dar čia? — klausiu. — Kur buvai visą šį laiką?

— O... tiesiog slankiojau po vyriškų drabužių skyrių, — nerūpestingai sako jis. — Tas vaikinas Tristanas, kuris čia dirba, gana gražus, ar ne?

— Tristanas ne gėjus, — reikšmingai pažvelgiu į Denį.

— Dar ne, — sako Denis ir paima rausvą vakarinę suknelę iš mūsų „kruizinio“ skyriaus. — Ši suknelė bjauri. Neturėtumėte tokių laikyti parduotuvėje, Beki.

Šiuo metu Denis puikios nuotaikos. Jis visada toks, kai baigia kokią nors kolekciją. Atsimenu tą dar iš Niujorko laikų.

— Kur visi tavo „žmonės“? — klausiu vartydama akis, bet Denio net ironija neveikia.

— Sudarinėja sutartis, — sako jis abstrakčiai. — O Stenas išvažiavo apžiūrėti miesto. Jis nėra buvęs Londone. Ei, gal einame kur nors išgerti?

— Man reikia namo, — nenoriai pažvelgiu į laikrodį. — Šį vakarą man susitikimas su koledžo draugais.

— Tik trumpam, — zyzia Denis. — Beveik nemačiau tavęs. Ei, o kas tai skrybėlei?

— Ar ji tau patinka? — nesąmoningai paliečiu skrybėlės kraštą. — Tiesiog norėjau plunksnų.

— Plunksnos, — Denis susiraukęs atidžiai apžiūrinėja. — Puiki mintis.

— Iš tikrųjų? — net šviečiu iš pasididžiavimo. Gal jis pasirinks plunksnas savo naujos kolekcijos pagrindu ir tai vėl bus mano idėja! — Ei, gal nori pagal mane nusipiešti kokį eskizą ar panašiai... — sakau nerūpestingai, bet Denis nesiklauso. Tik vaikšto susiraukęs aplink mane.

— Tau reikėtų plunksnų boa, — sako jis staiga. — Didelio... labai didelio.

Didelis plunksnų boa. Kaip puiku. Tai galėtų būti kitas įspūdingas daiktas.

— Aksesuarų skyriuje mes turime boa! — sušunku. — Eime!

Pagriebiu rankinę ir užsegu užtrauktuką, prieš tai įsitikinusi, kad aplankas viduje. Grįžusi namo iškart sukarpysiu. Kai Lukas nematys.

Eskalatoriumi nusileidžiame į pirmą aukštą, kur yra aksesuarų skyrius.

— Užsidarinėjame... — įspėja skyriaus vadybininkė Džeinė, kol nemato, kad tai mes.

— Atsiprašau, — sakau uždususi, o Denis eina prie išdėliotų boa ir šalikų. — Ilgai neužtruksime. Tiesiog norime čia pasisemti mados idėjų...

— Štai, — sako Denis puošdamas mane spalvotų plunksninių boa girliandomis, — tai didžiausias plunksnų boa, kokį tu kada nors matei. — Jis į vieną krūvą lyg dešrą riša aštuonis boa. — Atrodo puikiai.

Kai jis puošia mane boa, visas kūnas virpa. Štai mes kuriame mados istoriją! Visiškai naują liniją! Kitais metais jau visi dėvės didelius Denio Kovico boa. Įžymybės puošis jais per „Oskarų“ teikimo ceremoniją, dėl jų pešis didžiausios parduotuvės.

— Gigantiškas boa, — sako Denis, grąžindamas į vietą išlindusias plunksnas. — Gigantiškas. Jis pasakiškas. Tik pažiūrėk! — Jis apsuka mane priešais veidrodį ir aš išsižioju iš nustebimo.

— E... oho!

— Nuostabu, ar ne? — šypsosi jis.

Jeigu visai atvirai, tai aš išsižiojau, kad taip kvailai atrodau. Per plunksnas beveik nematyti galvos. Atrodau lyg didžiulis nėščias plunksninis dulkių rinktuvas.

Tik nereikia taip siaurai mąstyti. Tai yra mada. Kai žmonės pirmą kartą pamatė prigludusius džinsus, taip pat tikriausiai manė, kad jie juokingi.

— Žavinga, — ištariu traukdama iš burnos plunksnas. — Tu genijus, Deni.

— Eime išgerti, — Denis visas išraudęs nuo pakilios būsenos. — Noriu išgerti martinio.

— Ar galite šiuos boa įrašyti į mano sąskaitą? — klausiu Džeinės. — Aštuoni. Ačiū!

Iš parduotuvės išeiname labai pakilios nuotaikos ir aš nusivedu Denį į Portmano aikštę už kampo. Jau dega gatvės šviestuvai, o iš Templeton viešbučio išeina būrelis elegantiškai apsirengusių žmonių. Jie keistai nužvelgia mane ir aš net išgirstu kikenimą. Tačiau tik dar aukščiau pakeliu galvą. Jei ketini žengti į pačią mados viršūnę, gali tikėtis kelių keistų žvilgsnių.

— Ar eisime į šį barą? — siūlau stabtelėdama. — Jis nuobodokas, tačiau nereikia toli eiti.

— Na, jeigu tik jie sugeba paruošti gėrimą... — Denis pastumia sunkias stiklines duris ir pirmą įleidžia mane.

Templeton baras yra smėlio spalvos: smėlinis kilimas, tokios pat pliušinės kėdės ir net padavėjai smėlio spalvos uniformomis. Baras pilnas verslininkų, tačiau matau kelias laisvas vietas prie pianino.

— Užsiimkime tą staliuką, — sakau Deniui ir staiga sustingstu.

Ten Venecija. Sėdi kampe už kelių jardų nuo mūsų, o jos plaukai žvilga baro šviesoje. Ji su kostiumuotu vyru ir kažkokia puošniai apsirengusia moterimi. Nepažįstu nė vieno iš jų.

— Kas atsitiko? — Denis prisimerkęs žiūri į mane. — Ar kas nors atsitiko?

— Tai... — nuryju seiles ir diskretiškai mosteliu galva jos link. Denis paseka mano žvilgsnį ir teatrališkai, džiaugsmingai aikteli.

— Ar tai Žiaurioji Venecija?

— Uužžsičiaupk! — sušvokščiu.

Bet jau per vėlu. Venecija atsisuko. Pamatė mus. Jau stojasi ir eina pas mus. Neįmanomai elegantiška figūra, juodas kelnių kostiumas ir aukštakulniai batai, ypač tvarkingi plaukai.

Viskas gerai, sakau sau. Nusiramink. Nesuprantu, kodėl taip blaškosi mano širdis ir prakaituoja pirštai.

Ach. Na, gerai. Galbūt todėl, kad mano rankinėje yra aplankas su dešimčia Venecijos nuotraukų, darytų ilgo nuotolio objektyvu. Bet ji juk to nežino, ar ne?

— Beki! — Venecija šypsosi ir bučiuoja mane į abu skruostus. — Mano mylimiausia kliente, kaip laikaisi? Jau nedaug tau liko laukti! Keturios savaitės, ar ne?

— Teisingai. Taigi... hmmm... kaip jūs laikotės, Venecija? — mano balsas trūkčioja, o veidas išraudęs. Vis dėlto jei nekreipsime dėmesio į tai, elgiuosi visai natūraliai. — Čia mano draugas Denis Kovicas.

— Denis Kovicas. — Iš akių matyti, kad apie jį girdėjo. — Kokia garbė. Neseniai Milane įsigijau vieną iš jūsų drabužių. Corso Como parduotuvėje. Švarką, puoštą karoliukais.

— Žinau apie ką kalbate! — entuziastingai sako Denis. — Jį vilkėdama atrodysite tikrai pasakiškai.

Kodėl Denis taip maloniai su ja elgiasi? Juk jis turėtų būti mano pusėje.

— O kelnes ar nusipirkote? — klausia jis. — Turime dviejų ilgių — kapri stiliaus ir ilgas. Jūs puikiai atrodytumėte pasirinkusi kapri.

— Ne, nusipirkau tik švarką, — Venecija nusišypso jam, paskui pažvelgia į mane. — Beki, fantastiškai atrodai su visomis tomis... plunksnomis. Ar gerai jautiesi?

— Puikiai! — nupučiu prie lūpdažio prilipusias plunksnas. — Tai nauja Denio mados koncepcija.

— Taip, — Venecija abejodama pažvelgia į mano milžinišką boa. — Tik perkaisti nėštumo metu nesveika.

Tipiška. Vėl man komanduoja. Aiškina, kad mada nesveika. Tačiau ji teisi. Iš tikrųjų po tais visais sluoksniais pradedu prakaituoti. Vis dėlto boa ir paltą nusirengiu labai nenoriai.

Tvyro keista tyla. Akimirką nesuprantu, kodėl Venecija spokso man į krūtinę. Kai suvokiu, apsiverčia skrandis.

Aš apsivilkusi Denio marškinėliais. Pažvelgiu žemyn ir labai aiškiai pamatau užrašą:

JI YRA RAUDONPLAUKĖ KALĖ

IR AŠ JOS NEKENČIU

Mėšlas.

— Iš tikrųjų man šiek tiek šalta!

Vėl apsivynioju aplink kaklą boa, desperatiškai mėgindama paslėpti užrašą.

— Brrrrr! Kaip čia šalta! Ar ne per šalta šiam metų laikui?

— Kas ten parašyta? — keistu balsu klausia Venecija. — Ant tavo marškinėlių?

— O, nieko, — sakau nurausdama. — Nieko! Tai... humoras! Turiu omenyje, kad tai ne apie jus. Tai kita raudonplaukė kalė. Eee... moteris. Asmenybė.

Kažkaip viskas nevykusiai klostosi.

— Gerai užvarei, Beki, — sako Denis man į ausį. — Taktiškai.

Venecija giliai įkvepia, lyg mėgintų susivaldyti. Ji atrodo gerokai susinervinusi.

— Beki, — galiausiai sako ji. — Ar galėtume truputį pasikalbėti?

— Pasikalbėti? — nervingai pakartoju.

— Taip pasikalbėti. Tik mes abi, jeigu jūs nieko prieš? — Ji meta žvilgsnį į Denį.

— Žinoma. Per tą laiką užsakysiu gėrimų.

Kai pažvelgiu į Veneciją, mano viduje kažkas virpteli. Tarp akių jai įsimetusi raukšlė. Venecija barškina pirštais į taurę. Atrodo kaip jauna žavinga direktorė, ketinanti pasakyti man, kad nuvyliau visą mokyklą.

— Na? — pasitelkiu žvalų toną. — Ką norite pasakyti?

Ji negali skaityti tavo minčių, — karštligiškai aiškinu sau. — Ji nežino, kad tu užsakei seklį. Negali įrodyti, kad marškinėlių užrašas — apie ją. Elkis nekaltai.

— Klausyk, Beki, — Venecija vienu gurkšniu ištuština taurę. — Baikime tas nesąmones.

Spoksau į ją priblokšta. Ar ji pasakė „nesąmones“?

— Mėginome apsaugoti tave nuo bet kokių nemalonumų. — Venecijos raukšlė pagilėja. — Norėjome būti... et, nežinau. Kiek įmanoma draugiški. Bet jei tu į viską taip žiūri... — ji mosteli į marškinėlius.

Kažko aš čia nesuprantu. Tiksliau, nieko nesuprantu.

— Ką norite pasakyti tuo „mes“? — klausiu.

Venecija žvelgia į mane, lyg tikėtųsi kokio nors triuko. Paskui labai lėtai jos išraiška pasikeičia. Ji iškvepia ir pasitrina kaktą.

— O Dieve, — sako ji lyg pati sau.

Giliai viduje mane apima bloga nuojauta. Kažkoks karštas šleikštulys kyla aukštyn gerkle. Ji negali...

Ne, negali.

Baro triukšmas ir klegesys užtvindo mano ausis. Keletą kartų stengdamasi susivaldyti nuryju seiles. Taip ir maniau, kad kažkas vyksta. Kalbėjau apie tai su Sjuzi, Deniu ir Džese.

Tačiau staiga stovėdama čia suvokiu, kad niekada nemaniau, jog tai tiesa. Iš tikrųjų nemaniau. Nemaniau.

— Ką norite pasakyti? — man sunku valdyti balsą. — Tiksliai.

Venecija sustabdo pro šalį einantį padavėją su gėrimų padėklu.

— Prašyčiau degtinės su toniku ir ledukais, — užsisako ji. — Tučtuojau. Beki, ko nors nori?

— Tik... noriu, kad viską pasakytumėte. — Iš akių pasipila ašaros. — Tik paaiškinkite, apie ką kalbate.

Padavėjas nueina, o Venecija ranka persibraukia plaukus. Atrodo, mano reakcija ją kiek sutrikdė.

— Beki... taip ir maniau, kad bus nelengva. Tu turėtum žinoti, kad dėl to, kas vyksta, Lukas blogai jaučiasi. Jis tikrai tavimi rūpinasi. Supyks vien už tai, kad su tavimi kalbėjau.

Keletą sekundžių negaliu nieko atsakyti. Tik spoksau, o visas mano kūnas įsitempęs. Jaučiuosi lyg patekusi į paralelinį pasaulį.

— Ką jūs sakote? — pakartoju kimiu balsu.

— Jis tikrai nenori tavęs įskaudinti, — Venecija pasilenkia arčiau ir į mane padvelkia šleikštulį keliantis Allure kvapas. — Jis nesiliauja kartoti, kad padarė klaidą. Paprasta ir aišku. Vedė ne tą moterį. Bet dėl to tu nekalta.

Krūtinėje kažkas duria. Akimirksnį netenku žado.

— Lukas vedė tą, kurios norėjo, — pagaliau išstenu. — Jis kaip tik susituokė su tinkama moterimi. Jis myli mane, supratote?

— Jūs susitikote iškart po to, kai jis išsiskyrė su Saša, ar ne? — Venecija linkteli, nors aš nieko nepasakiau. — Jis man viską papasakojo. Tu tiesiog buvai atgaiva po visko, Beki. Grąžinai jam juoką. Tačiau tu visiškai kitokia. Iš tikrųjų jo net nesupranti.

— Suprantu, — žodžiai stringa gerklėje, — visiškai suprantu Luką! Buvome išvykę medaus mėnesiui aplink pasaulį...

— Beki, pažįstu Luką nuo jo devyniolikos metų, — ji pjausto mane, nenugalima, negailestinga. — Pažįstu jį. Tai, kas buvo tarp mūsų Kembridže, buvo galinga. Jis buvo mano pirmoji tikra meilė. O aš — jo. Buvome lyg Odisėjas ir Penelopė. Kai pamatėme vienas kitą mano kabinete... — ji užsikerta. — Atsiprašau, bet tą pačią akimirką mums abiem viskas buvo aišku. Klausimas buvo tik kada ir kur.

Panašu, kad netekau kojų. Veidas nutirpo. Savyje ieškau kokių nors stiprių, sąmojingų... galiausiai apskritai kokių nors žodžių. Tačiau galva lyg vatinė. Apima siaubingas pojūtis, kad mano skruostais ritasi ašaros.

— Siaubingai netinkamas laikas, — Venecija paima gėrimą iš padavėjo. — Lukas nieko nenorėjo sakyti, kol negims kūdikis. Tačiau aš manau, kad tu turi žinoti tiesą.

— Vakar mes važiavome žiūrėti vežimėlių, — skubiai sakau kimiu balsu. — Kodėl jis važiavo kartu?

— Jis labai džiaugiasi būsimu kūdikiu! — nustebusi sako Venecija. — Jis nori matyti savo vaiką kuo dažniau po... — ji delikačiai nutyla. — Nori, kad viskas vyktų draugiškai. Bet akivaizdu, kad tai priklauso nuo tavęs.

Daugiau negaliu klausytis jos saldaus nuodingo balso. Reikia iš čia nešdintis.

— Jūs klystate, Venecija, — sakau, negrabiai mėgindama apsivilkti paltą. — Skendite iliuzijų pasaulyje. Mudviejų santuoka stipri ir kupina meilės! Mes kartu juokiamės, kalbame ir mylimės...

Venecija pažvelgia į mane su begaliniu gailesčiu.

— Beki, Lukas tiesiog apsimeta, kad tu jaustumeis laiminga. Bet tu neturi santuokos. Jau nebeturi.

Net su Deniu neatsisveikinu. Klupdama išlekiu iš baro ir išsikviečiu taksi. Visą kelią mano galvoje sukasi Venecijos žodžiai, kol galiausiai noriu vemti.

Tai negali būti teisybė, kartoju sau. Negali būti. Žinoma, gali, atsako silpnas balselis. Juk jau seniai įtarei.

Įeinu į butą ir iškart išgirstu virtuvėje besikrapštantį Luką.

— Sveika! — sušunka jis.

Man taip gniaužia gerklę, kad nepajėgiu atsakyti. Jaučiuosi paralyžiuota. Galiausiai Lukas iškiša galvą pro duris. Jis jau apsirengęs šventinėmis kelnėmis ir naujutėliais Armani marškiniais. Jo varlytė laisvai kabo po kaklu ir laukia, kol kaip visada ją užrišiu.

Spoksau į jį negalėdama ištarti nė žodžio. Ar tu palieki mane dėl Venecijos? Ar visa mūsų santuoka klastotė?

— Sveika, brangute, — Lukas gurkšteli vyno.

Man atrodo, kad stoviu ant bedugnės krašto. Kai tik prabilsiu, viskas baigsis.

— Beki? Meilute? — Lukas sutrikęs žengia kelis žingsnius manęs link. — Ar gerai jautiesi?

Jis smalsiai pažvelgia į plunksnas.

Negaliu to padaryti. Negaliu paklausti. Pernelyg bijau to, ką išgirsiu.

— Eisiu susiruošti, — sušnibždu negalėdama pakelti akių. — Netrukus mums reikės važiuoti.

Nuėjusi į miegamąjį nusirengiu. Susuku į gumulą Denio marškinėlius ir sviedžiu juos į spintos dugną, kur Lukas niekada nežiūrės. Tada vikriai išsimaudau duše tikėdamasi, kad pasijusiu geriau. Deja, taip neatsitinka. Pažvelgusi į veidrodį, matau jame save išsigandusią ir išblyškusią.

Nagi, Beki. Aukštyn smakrą. Galvok, kad esi žavi. Galvok, kad esi kaip Katerina Zeta-Džouns. Išsitraukiu iš spintos savo prigludusią tamsiai mėlyną suknelę ir apsirengiu tikėdamasi, kad nors ji man pagerins nuotaiką. Tačiau kažkodėl suknelė nebeatrodo taip gerai kaip anksčiau. Ji ne prigludusi. Ji susiraukšlėjusi. Patraukiu užtrauktuką, bet jis neužsitraukia. Suknelė per ankšta.

Mano nuostabioji suknelė per ankšta. Matyt, dar pastorėjau. Mano pilvas ar šlaunys, ar dar kuri nors vieta. Visas mano kūnas staiga pasidarė toks didelis.

Jaučiu, kaip dreba smakras, todėl desperatiškai suspaudžiu lūpas. Neverksiu. Kuo atsargiau nusitraukiu suknelę ir einu prie spintos ieškoti ko nors kito. Pasižiūriu į veidrodį ir sustingstu. Aš krypuoju.

Esu išbalusi, stora, krypuojanti... baidyklė.

Atsisėdu ant lovos. Man svaigsta galva. Ji tvinksi, o akyse raibuliuoja dėmės. Nieko nuostabaus, kad jis pasirinko Veneciją.

— Beki, ar tau viskas gerai? — klausia susirūpinęs Lukas. Net nepastebėjau kada jis atsirado prie durų.

— Aš... — ašaros gniaužia gerklę. — Aš...

— Tu prastai atrodai. Gal atsigultum? Atnešiu vandens.

Žiūriu į jį nueinantį, o mano galvoje lyg gyvatė susisukęs Venecijos balsas. Jis tik apsimeta, kad tavęs nenuliūdintų.

— Štai, prašau, — Luko balsas priverčia mane pašokti. Jis paduoda man stiklinę vandens ir du šokoladinius sausainius. — Manau, tau reikėtų truputėlį pailsėti.

Paimu stiklinę, bet negeriu. Staiga viskas atrodo lyg spektaklis. Jis vaidina. Aš vaidinu.

— O kaip susitikimas? — sakau pagaliau. — Netrukus mums reikės važiuoti.

— Galime vėluoti. Arba iš viso nevažiuoti. Brangioji, atsigerk vandens ir atsigulk...

Nenoromis praryju gurkšnį, paskui ant pagalvės padedu galvą. Lukas apkamšo mane pūkine antklode ir išeina iš kambario.

Nežinau, kiek laiko guliu. Man atrodo, gal pusę minutės. O gal šešias valandas. Vėliau apskaičiuosiu, kad gulėjau maždaug dvidešimt minučių.

Tada išgirstu balsus. Jo balsą. Jos balsą. Artėja koridoriumi.

— ...tikiuosi, tu neprieštarauji...

— ...tikrai ne. Lukai, gerai, kad paskambinai. Kaip laikosi pacientė?

Atmerkiu akis — prieš mane tikras košmaras. Virš manęs pasilenkusi Venecija.

Ji jau persirengusi ilga be petnešėlių juodos taftos suknele su besiplaikstančiu sijonu. Prie plaukų prisegtas šinjonas, o ausyse žvilga deimantai. Atrodo kaip princesė.

— Lukas sakė, kad prastai jautiesi, Beki. — Jos šypsena saldi lyg sirupas. — Leisk, apžiūrėsiu tave.

— Ką tu čia veiki? — spjaute išspjaunu žodžius.

— Lukas mane iškvietė. Jis labai susirūpinęs. — Venecija prideda ranką man prie kaktos, bet aš atšoku. — Leisk pamatuoti temperatūrą. — Ji prisėda ant lovos. Girdžiu, kaip šiugžda tafta. Venecija atidaro nedidelį medicininį lagaminėlį.

— Lukai, nenoriu, kad ji čia būtų! — iš mano akių pasipila ašaros. Be jokio įspėjimo. — Aš nesergu!

— Išsižiok! — Venecija prikiša termometrą prie mano burnos.

— Ne! — nusuku galvą lyg vaikas, atsisakantis košės.

— Nagi, nusiramink, Beki, — kalba Venecija meilikaujamu tonu. — Tik noriu pamatuoti temperatūrą.

— Beki, — Lukas paima mane už rankos. — Nusiramink. Juk negalime rizikuoti.

— Aš nesergu... — mane užčiaupia Venecija, įkišdama į burną termometrą ir atsistodama.

— Tikrai nemanau, kad šiandien jai reikėtų kur nors važiuoti, — sako ji tyliai, pasivedusi Luką į šalį. — Ar gali įtikinti ją pasilikti čia ir pailsėti?

— Žinoma, — linkteli Lukas. — Perduok visiems, kad mes apgailestaujame.

— Ir tu pasilieki? — susiraukia Venecija. — Lukai, tikrai manau... — ji galvos mostu pasikviečia Luką iš kambario, aš girdžiu iš koridoriaus sklindantį murmesį. Po kelių akimirkų tarpduryje vėl pasirodo Lukas su vandens ąsočiu.

Pastebiu, kad kažkas jam užrišo varlytę. Trokštu apsipilti ašaromis.

— Beki, mieloji, Venecija mano, kad neturėtum į tai kreipti didelio dėmesio.

Tyliai spoksau į jį, vis dar su termometru burnoje.

— Aš liksiu su tavimi, žinoma, jeigu tik tu nori. — Jis sutrikęs abejoja. — Bet jeigu kokį pusvalandį aš tau nebūtinas, tai tame susitikime bus daugybė žmonių, kuriuos norėčiau pamatyti.

Man gniaužia gerklę. Į akis vėl plūsta ašaros. Dabar viską aiškiai matau. Jis nori į tą šventę vykti su Venecija. Tikriausiai jie viską suplanavo.

Ką aš darysiu? Maldausiu, kad jis nevažiuotų? Ne. Man užtenka išdidumo.

— Gerai, — sumurmu nusigręždama, kad jis nematytų ašarų. — Važiuok.

— Ką?

— Gerai, — išimu termometrą iš burnos. — Važiuok.

Pasigirsta šnaresys, vėl į kambarį įeina Venecija.

— Pažiūrėkime, — sako ji. Kiek susiraukusi apžiūrinėja termometrą. — Taip, turi šiek tiek temperatūros. Duosiu paracetamolio.

Ji paduoda man dvi tabletes ir aš praryju jas užsigerdama Luko atneštu vandeniu.

— Ar tu tikra, kad viskas bus gerai? — klausia jis, stebėdamas mane susirūpinusiu žvilgsniu.

— Taip. Gerai praleisk laiką.

Užsitraukiu antklodę ant galvos ir mano pagalvė šlampa nuo ašarų.

— Iki, brangute, — jaučiu, kaip Lukas paplekšnoja antklodę. — Pailsėk.

Girdžiu prislopintus balsus, o paskui užsitrenkiančias duris. Viskas. Jie išėjo.

Praeina koks pusvalandis, kol aš apskritai imu judėti. Nusimetu antklodę ir nusišluostau ašarotas akis. Išlipu iš lovos, nusvyruoju į vonią ir pažiūriu į save. Baidyklė. Akys raudonos, užburkusios. Skruostai dėmėti nuo ašarų. Plaukai išsitaršę.

Apsiprausiu ir atsisėdu ant vonios krašto. Ką daryti? Juk negaliu čia sėdėti visą naktį, svarstydama, kas vyksta, ir įsivaizduodama blogiausius dalykus. Geriau jau pričiupsiu juos. Geriau pamatysiu viską savo akimis.

Nuvažiuosiu ten. Mintis perskrodžia mane lyg kulka.

Nuvažiuosiu į susitikimą tuojau pat, šią minutę. Kas mane sustabdys? Juk nesergu. Jaučiuosi puikiai.

Įkvėpta pasiryžimo grįžtu į miegamąjį. Atidarau spintos duris ir išsitraukiu juodą šifoninį nėščiosios kaftaną, kurį nusipirkau dar vasarą, bet niekada nedėvėjau, nes jis atrodė lyg palapinė. Gerai. Priedai. Keli ilgi blizgantys vėriniai... blizgantys aukštakulniai... deimantiniai auskarai... atidarau savo kosmetinę ir kuo mikliau pasidarau makiažą.

Žengiu žingsnį atgal ir apžiūriu save nuo galvos iki kojų veidrodyje. Aš atrodau... gerai. Gal ne taip, kaip apsirengusi savo tobuliausia apranga, bet vis dėlto gerai.

Adrenalinas pulsuoja mano gyslomis, kai griebiu vakarinį rankinuką ir kišu į jį raktus, mobilųjį telefoną ir piniginę. Ant pečių užsimetu šaliką ir išlekiu pro duris, aukštai iškėlusi smakrą. Aš jiems parodysiu. Ar pagausiu juos. Ar... kažką. Nesu bejėgė auka, kuri tyliai gulės lovoje, kol jos vyras laiką leis su kita moterimi.

Man pasiseka susistabdyti taksi prie pat namų ir, kai automobilis nušvilpia gatvėmis, mintyse repetuoju būsimą akistatą. Turiu laikyti galvą aukštai, būti sarkastiška, bet kilni. Ir nepulti į ašaras ar mušti Veneciją.

Na, gal Venecijai ir galėčiau trenkti. Skambiai pliaukštelėti per veidą po to, kai užvošiu Lukui.

— Tu vis dar vedęs, Lukai, — repetuoju tyliai sau po nosimi, — gal ką nors pamiršai? Pavyzdžiui, savo žmoną?.

Artėjame prie reikiamos vietos ir man nuo nervų ima svaigti galva... bet nekreipiu į tai dėmesio. Vis tiek padarysiu ką sumaniau. Būsiu stipri. Kai taksi sustoja, vairuotojui paduodu gniužulą pinigų ir išlipu. Pradėjo lyti, ir šaltas vėjas kiaurai košia per mano šifoninį kaftaną. Greičiau į vidų.

Nutipenu per atvirą Gildholo aikštę ir įeinu pro sunkias ąžuolines duris. Viduje kabo daugybė blyškiai mėlynų helio balionų, surištų į puokštes, ir vėliavos su užrašais „Kembridžo absolventų susitikimas“, o skelbimų lentoje prisegta gausybė senų nuotraukų. Tiesiai priešais mane keturi vyrai vienas kitam plekšnoja per nugarą ir šūkalioja: „Negaliu patikėti, kad tu vis dar gyvas, senasis niekše!“ Man besvarstant, į kurią pusę reikėtų eiti, mergina raudona vakarine suknele, sėdinti prie raudonai užtiesto stalelio, nusišypso ir paklausia:

— Sveiki! Ar turite kvietimą?

— Mano vyras jį turi, — mėginu kalbėti ramiai, kaip bet koks normalus svečias. — Jis atvažiavo kiek anksčiau. Lukas Brendonas.

Mergina pirštu braukia per sąrašą. Paskui sustoja.

— Žinoma! — nusišypso dar kartą. — Įeikite, ponia Brendon.

Nuseku paskui grupelę besijuokiančių vyrukų į didžiąją salę ir automatiškai čiumpu šampano taurę. Niekada čia nebuvau ir neįsivaizdavau, kokia didelė ši salė. Langai — didžiuliai vitražai, stovi senovinės akmeninės statulos, o balkone groja orkestras. Garsą sustiprina garsiakalbiai, nustelbiantys plepalus salėje. Aplinkui sukasi vakariniais drabužiais pasipuošę žmonės. Jie šnekučiuojasi ir užkandžiauja, o kai kurie lyg filme net šoka senovinius valsus. Apsidairau aplink, bet salė pilnut pilnutėlė moterų nuostabiomis suknelėmis ir vyrų su smokingais. Keli — ypač prašmatniais frakais...

Staiga pamatau juos. Šokančius kartu.

Lukas buvo teisus. Jis tikrai valsą šoka taip pat gerai kaip Fredas Asteras. Lyg profesionalas slysta parketu su Venecija. Jos sijonas sukasi, o galva atmesta ir ji šypsosi Lukui.

Jie abu labai dera vienas prie kito. Pati nuostabiausia pora salėje. Žiūrėdama į juos priaugu prie grindų. Šlapias kaftanas limpa prie blauzdų. Visos sarkastiškos, narsios pastabos sustingo ant mano lūpų. Negaliu ne tik kalbėti, beveik negaliu kvėpuoti.

— Ar jūs gerai jaučiatės? — kreipiasi į mane padavėjas. Man atrodo, kad jo balsas sklinda iš kažkur labai toli, o veidas neryškus. Man niekada neteko šokti valso su Luku. O dabar jau per vėlu.

— Ji krinta! — jaučiu, kaip mane sugriebia kažkieno rankos. Mano ranka į kažką stipriai atsitrenkia, ausyse ūžia, o kažkokia moteris šaukia:

— Atneškite vandens! Čia nėščia moteris!

Paskui akis užlieja tamsa.

Šešioliktas skyrius

Kažkada galvojau, kad santuoka amžina. Tikrai tuo tikėjau. Galvojau, kad su Luku kartu pražilsime ir pasensime. Arba bent jau pasensime. (Kadangi aš pražilti neketinu. Ar dėvėti tų bjaurių suknelių elastiniu liemeniu.)

O dabar žinau, kad ne kartu mes sensime. Nesėdėsime kartu ant suoliuko ir nežiūrėsime, kaip žaidžia mūsų vaikaičiai. Tikriausiai man dar nė trisdešimties nebus suėję, kai mes jau nebegyvensime kartu. Mūsų santuoka žlugo.

Kiekvieną kartą, kai tik mėginu kalbėti, atrodo, tuoj pat pravirksiu, todėl stengiuosi tylėti. Laimė, kalbėti nėra su kuo. Guliu vienvietėje Kavendišo ligoninės palatoje, į kurią vakar vakare mane paguldė. Jeigu ligoninėje norite gauti pakankamai dėmesio, reikia atvykti su prabangiai apsirengusia įžymybių akušere. Niekada nesu mačiusi tiek aplink lakstančių seselių. Iš pradžių jie galvojo, kad jau gimdau, paskui manė, kad tai preeklampsinė būsena, bet galiausiai nusprendė, kad tiesiog esu truputį pervargusi ir man trūksta skysčių. Taigi paguldė mane į šią lovą ir pastatė lašinę. Šiandien, kai tik leis, važiuosiu namo.

Lukas visą naktį buvo su manimi. Tačiau negalėjau prisiversti pasikalbėti su juo, tad apsimečiau mieganti. Net šį rytą, kai jis tyliai paklausė:

— Beki? Tu miegi?

Dabar jis duše, todėl atsimerkiu. Tikrai graži palata — švelniai žalios sienos, yra netgi sofutė. Tačiau koks skirtumas, kai iš esmės mano gyvenimas baigtas? Ar iš viso dar kas nors svarbu?

Žinau, kad išsiskiria dvi iš trijų porų, ar kaip ten sako. Bet aš tikrai galvojau...

Maniau, kad mes...

Šiurkščiai nubraukiu ašarą. Neketinu verkti.

— Sveiki? — pro duris stumdama serviravimo vežimėlį įeina seselė. — Pusryčiai!

— Ačiū, — sakau gergždžiančiu balsu ir atsisėdu, o ji apkamšo mane pagalvėmis. Sriūbteliu arbatos ir sukramtau gabalėlį skrudintos duonos, kad kūdikis gautų maisto. Tada pažiūriu į savo atvaizdą veidrodėlyje. Dieve, kaip baisiai atrodau. Ant veido vakarykščio makiažo likučiai, o plaukai nuo lietaus smarkiai susigarbiniavę. Lašinė niekaip nepagražino mano odos.

Atrodau kaip atmata.

Dar kartą žvilgteliu į save ir mane apima kartėlis. Ko gero, visoms taip atsitinka. Išteka svajodamos apie amžiną laimę, o vyrai ir toliau rezga romanus, paskui palieka jas dėl kokios nors vėjavaikiškos raudonplaukės. Vertėjo tai numatyti. Niekada nereikia atsipalaiduoti.

Atidaviau tam vyrui geriausius savo gyvenimo metus, o dabar jis iškeitė mane į naujesnį modelį.

Na, gerai. Atidaviau jam tik pusantrų savo gyvenimo metų. Be to, ji vyresnė už mane. Bet vis tiek.

Prie durų kažkas sujuda ir aš sustingstu. Po akimirkos durys atsidaro ir į vidų atsargiai įeina Lukas. Po jo akimis tamsūs ratilai ir jis įsipjovė skusdamasis.

Gerai. Taip jam ir reikia.

— O, tu atsibudusi! — sako jis. — Kaip jautiesi?

Suspaudusi lūpas linkteliu galva. Nesuteiksiu jam malonumo matyti mane nusiminusią. Išliksiu ori, nors tai reikš kalbėjimą vienskiemeniais žodžiais.

— Atrodai geriau, — jis atsisėda ant lovos. — Jaudinausi dėl tavęs.

Vėl išgirstu tvirtą Venecijos balsą: „Lukas tik apsimeta, kad tu jaustumeis laiminga“. Žiūriu jam į akis, tikėdamasi, kad išsiduos, kad rasiu kokį nors plyšį. Tačiau jis vaidina geriau negu bet kada. Susirūpinęs mylintis vyras prie žmonos lovos.

Žinau, kad Lukui visada sekėsi bendrauti su žmonėmis. Tai jo darbas. Jį dirbdamas susikrovė milijoną. Tačiau niekada neįsivaizdavau, kad gali taip įtikinamai vaidinti. Niekada nemaniau, kad jis toks... dviveidis.

— Beki? — dabar jis tyrinėja mano veidą. — Ar tau viskas gerai?

— Ne. Negerai.

Tvyro tyla, galiausiai sukaupiu visas jėgas.

— Lukai, aš viską žinau.

— Tu žinai? — Luko tonas lengvas, bet jo akyse pastebimas atsargumas. — Ką žinai?

— Neapsimetinėk, gerai? — sunkiai nuryju seiles. — Venecija man viską papasakojo. Ji man papasakojo, kas tarp jūsų vyksta.

— Ji tau papasakojo? — Lukas atsistoja, jo veide siaubas. — Ji neturėjo jokios teisės... — jis užsikerta ir nusigręžia. Giliai viduje jaučiu bjaurų dunksėjimą. Staiga man viską ima skaudėti. Galvą, akis, galūnes.

Net neįsivaizdavau, kaip smarkiai buvau įsikibusi į paskutinį vilties siūlą. Tikėjausi, kad Lukas vis dėlto paims mane ant rankų, paaiškins viską ir pasakys, kad myli. Tačiau ir tas siūlas ištirpo. Viskas baigta.

— Ji pagalvojo, kad turėčiau žinoti, — kažkaip man pasiseka nutaisyti sarkastišką toną. — Pagalvojo, kad man gali būti įdomu.

— Beki... aš mėginau tave apsaugoti, — Lukas nusisuka ir atrodo, kad nuoširdžiai apgailestauja. — Kūdikis. Tavo kraujospūdis.

— Tai kada ketinai man pasakyti?

— Nežinau, — Lukas iškvepia ir trypinėja pirmyn atgal — nuo lango iki lovos, vėl prie lango. — Gimus vaikui. Norėjau pažiūrėti, kaip viskas susiklostys.

— Suprantu.

Staiga aš pajuntu, kad daugiau nepajėgiu apsimetinėti. Negaliu elgtis oriai kaip suaugusi. Noriu rėkti. Noriu raudoti ir mėtyti daiktus.

— Lukai, prašau... tiesiog išeik, — mano balsas vos garsesnis už šnabždesį. — Daugiau nenoriu apie tai kalbėti. Pavargau.

— Gerai, — sako jis, bet nepajuda iš vietos. — Beki...

— Ką?

Lukas stipriai pasitrina veidą, lyg mėgintų nutrinti visus rūpesčius.

— Man reikia vykti į Ženevą. Į De Savatier investicinio fondo atidarymą. Žinau, tam dabar labai netinkamas laikas. Aš galiu atšaukti...

— Važiuok. Man viskas bus gerai.

— Beki...

— Važiuok į Ženevą.

Nusigręžiu ir spoksau į žalsvą ligoninės sieną.

— Mums reikia apie tai pasikalbėti, — atkakliai tvirtina jis. — Turiu paaiškinti.

Ne. Ne, ne, ne. Neketinu klausyti pasakojimo, kaip jis pamilo Veneciją, nenorėjo manęs skaudinti, bet nieko negalėjo sau padaryti, tačiau vis tiek nori likti mano draugu.

Jau geriau nieko apie tai negirdėsiu. Niekada.

— Lukai, tiesiog palik mane vieną! — išspjaunu žodžius nepasukdama galvos. — Sakiau tau, kad nenoriu apie tai kalbėti. Be to, dėl vaiko turiu pasistengti išlikti rami. Tu neturėtum manęs liūdinti.

— Gerai. Puiku. Tada eisiu.

Atrodo, dabar jau ir Lukas visiškai nusiminęs. Ką padarysi, karti dalia.

Jaučiu, kaip jis eina per kambarį, jo žingsniai lėti ir vangūs.

— Mano mama vieši mieste, — sako jis. — Bet nesijaudink. Pasakiau jai, kad paliktų tave ramybėje.

— Puiku, — sumurmu į pagalvę.

— Aplankysiu tave, kai grįšiu. Penktadienį apie priešpiečius. Gerai?

Tyliu. Ką jis nori tuo pasakyti? Aplankys mane? Kai ateis pasiimti savo daiktų, nes persikrausto į Venecijos butą? Ar kai pakvies į susitikimą su skyrybų advokatais?

Ilgokai tylu, bet aš žinau, kad Lukas vis dar laukia. Paskui išgirstu, kaip durys atsidaro ir užsidaro, o jo žingsniai nutolsta koridoriumi.

Kokias dešimt minučių palaukiu. Paskui pakeliu galvą. Jaučiuosi lyg viskas aplink būtų netikra, vaizdas liejasi kaip sapne. Negaliu patikėti, kad visa tai vyksta iš tikrųjų. Esu aštuntą mėnesį nėščia, o Lukas užmezgė romaną su mano akušere. Mūsų santuoka žlugusi.

Mūsų santuoka žlugusi. Įnirtingai kartoju šiuos žodžius, bet jie neskamba kaip tiesa. Negaliu jų įsisąmoninti. Atrodo, kad vos prieš penkias minutes buvo mūsų medaus mėnuo ir mes palaimingai tinginiavome paplūdimyje. Ką tik šokome per savo vestuves mamos ir tėčio sode. Aš su sena, bet puošnia mamos vestuvine suknele ir su pakrypusiu ant šono gėlių vainiku. Per spaudos konferenciją visi nutilo, kai Lukas norėjo perduoti man dvidešimties dolerių banknotą, kad nusipirkčiau Denny and George šaliką. Prisimenu tas dienas, kai jo beveik nepažinojau, kai buvo tik seksualus paslaptingas Lukas Brendonas, o aš net nebuvau tikra, kad jis žino mano vardą.

Giliai širdyje pajuntu siaubingą skausmą ir staiga iš akių pasipila ašaros, aš slepiu savo raudančią galvą paklodėse. Kaip jis gali mane palikti? Argi jam nepatiko mūsų santuoka? Ar mes blogai leidome laiką?

Dar nespėjus jo sustabdyti, man į galvą įsiropščia Venecijos balsas. Tu buvai gaivus pokytis, Beki. Sugebėjai jį pralinksminti. Bet vargu ar tu esi tokio pat lygio kaip jis.

Kvaila... kvaila... karvė. Kalė. Sudžiūvusi... siaubinga... pretenzinga...

Nusišluostau ašaras, atsisėdu tiesiai ir tris kartus giliai įkvepiu. Negalvosiu apie ją. Apskritai apie tai negalvosiu.

— Ponia Brendon?

Girdžiu beldimą į duris. Atrodo, tai viena iš seselių.

— Palaukite. — Paskubomis apsišlakstau veidą vandeniu iš ąsočio ir nusišluostau paklode. — Taip?

Durys atsidaro ir man nusišypso ta pati gražioji seselė, atnešusi pusryčius.

— Pas jus atėjo.

Man šauna džiaugsminga mintis — Lukas. Jis grįžo. Jis gailisi, viskas buvo klaida.

— Kas? — pagriebiu iš spintelės veidrodėlį, pasimaivau savo atvaizdui, patampau plaukus.

— Kažkokia ponia Šerman.

Iš nusiminimo vos neišmetu veidrodėlio. Elaina? Elaina čia? Maniau, kad Lukas liepė jai palikti mane ramybėje.

Nebuvau mačiusi Elainos nuo mūsų vestuvių Niujorke. Gal geriau sakyti „vestuvių“? (Kadangi galiausiai viskas itin komplikavosi.) Iš tikrųjų mes niekada nesutarėme, nes ji tokia snobė, ledo šaltumo kalė, palikusi Luką, kai jis dar buvo visai mažutis, ir taip jį sužlugdžiusi. O dar ji buvo itin šiurkšti su mano mama. Be to, nenorėjo įleisti manęs į mano pačios sužadėtuvių pokylį! Ir...

— Ar jūs gerai jaučiatės, Rebeka? — šiek tiek susirūpinusi seselė žiūri į mane ir aš suvokiu, kad kvėpuoju vis sunkiau ir sunkiau. — Jeigu norite, pasakysiu, kad jūs miegate.

— Taip, prašau. Pasakykite jai, kad eitų iš čia.

Šiuo metu nesu tokios būklės, kad galėčiau su kuo nors bendrauti. Tik ne tada, kai mano veidas išraudęs ir ašarotas. Be to, kodėl turėčiau bendrauti su Elaina? Vienintelis skyrybų su vyru privalumas yra tas, kad daugiau nereikės pakęsti anytos. Aš jos nesiilgėsiu, o ji nesiilgės manęs.

— Gerai, — seselė prieina arčiau ir apžiūri lašinę.

— Netrukus ateis gydytoja jūsų apžiūrėti, o paskui, manau, galėsite vykti namo. Ar man pasakyti poniai Šerman, kad jūs išleidžiama?

— Iš tiesų...

Į galvą ateina kita mintis. Aš neprivalau būti mandagi su anyta. Galiu sakyti Elainai ką tik noriu. Galiu būti tokia įžūli, kokia tik noriu! Pirmą kartą po daugelio dienų pajuntu džiaugsmo antplūdį.

— Aš persigalvojau. Tegul ji ateina. Tik leiskite man kiek pasiruošti... — Paimu savo kosmetinę ir negrabiai numetu ant grindų. Seselė ją pakelia ir susirūpinusi pažvelgia į mane.

— Ar jums viskas gerai? Atrodote labai susierzinusi.

— Viskas gerai. Iš pradžių buvau kiek nusiminusi, bet dabar viskas bus gerai.

Seselė dingsta, o aš atsegu kosmetinę. Pasitepu geliu paakius ir pasipudruoju. Neketinu atrodyti kaip auka. Nenoriu atrodyti kaip patetiška žmona, su kuria blogai elgiamasi. Neturiu supratimo, ką Elaina žino, bet jeigu ji išdrįs paminėti Luką ar parodys pasitenkinimą dėl to, kad mes skiriamės, aš... pasakysiu, kad kūdikis ne Luko. Jo tėvas — mano susirašinėjimo draugas iš kalėjimo ir visas skandalas bus aprašytas rytojaus laikraščiuose. Tai ją išgąsdins.

Pasipurškiu kvepalais, vikriai persibraukiu lūpas blizgiu, o tada išgirstu artėjančius žingsnius, beldimą į duris ir sušunku:

— Įeikite!

Po akimirkos durys atsidaro ir pamatau ją.

Apsivilkusi mėtų žalumo kostiumu ir su tokia pačia Ferragamo liemenėle, kokias perka kiekvieną sezoną, bei Kelly krokodilo odos rankine. Lieknesnė nei bet kada, plaukai supurkšti laku lyg šalmas, o veidas išblyškęs ir įsitempęs. Kai dirbau Barneys parduotuvėje Niujorke, mačiau tokias moteris kaip Elaina kas antrą dieną. Tačiau čia ji atrodo... negaliu rasti kito žodžio. Keista. Jos burna prasižioja vos milimetrą ir aš suvokiu, kad taip ji pasisveikino.

— Sveika, Elaina, — nesivarginu mėgindama nusišypsoti. Ji tik prieis prie išvados, kad aš irgi pasiryžau botokso injekcijai. — Sveika atvykusi į Londoną.

— Londonas šiuo metu toks niūrus, — sako ji, — toks beskonis.

— Taip, ypač karalienė, — sakau. — Ji nieko nesupranta.

Ignoruodama mane Elaina išdidžiai nueina prie kėdės ir atsisėda ant kraštelio. Keletą minučių žvelgia į mane akmeniniu žvilgsniu, paskui sako:

— Kaip suprantu, Rebeka, atsisakei to gydytojo, kurį rekomendavau. Pas ką dabar vaikštai?

— Jos pavardė... Venecija Karter.

Vos ištarusi šią pavardę pajuntu, kad skausmas duria kaip peilis. Elaina nė trupučio nesureaguoja. Tačiau ji juk nieko nežino.

— Ar jūs matėte Luką? — išdrįstu paklausti.

— Dar ne, — ji nusitraukia veršelio odos pirštines ir nužvelgia mane, vilkinčią ligoninės chalatu. — Tu priaugai labai daug svorio, Rebeka. Ar naujoji gydytoja tam pritaria?

Matote? Štai kokia ji. Nepaklaus „kaip laikaisi?“ ir nepasakys „tu tiesiog žydi“.

— Esu nėščia, — atsikertu, — o vaikas bus didelis.

Elainos išraiška nesuminkštėja.

— Tikiuosi, ne per didelis. Per dideli kūdikiai negražūs.

— Na, aš džiaugiuosi, kad jis bus didelis, — sakau iššaukiamai. — Tada bus daugiau vietos... tatuiruotėms.

Jos visiškai nejudriame veide pastebiu šoko žymes. Nuo to gali trūkti siūlės ar kabės, ar kas ten laiko jį sukabinęs.

— Ar Lukas jums nepasakojo apie mūsų tatuiruočių planus? — pasirenku nuostabos kupiną toną. — Suradome naujagimių tatuiruočių meistrą, kuris atvyksta tiesiai į gimdyklą. Pagalvojome, kad ant kūdikio nugaros ištatuiruosime erelį ir sanskritu užrašysime savo vardus...

— Jūs netatuiruosite mano vaikaičio, — jos balsas lyg patrankų ugnis.

— O, taip. Tatuiruosime. Povestuvinės kelionės metu Lukas užsikrėtė tatuiruočių virusu. Jis jau turi penkiolika! — ramiai nusišypsau jai. — O vos tik gims kūdikis, ant savo rankos dar išsitatuiruos kūdikio vardą. Argi ne miela?

Elaina taip sugriebia savo Kelly rankinę, kad ant rankų iššoka venos. Matau, kad ji nežino, tikėti manimi ar ne.

— Ar nusprendėte, kokį duosite vardą? — galiausiai klausia ji.

— Aha, — linkteliu. — Armagedonas berniukui, Pomegranate mergaitei.

Atrodo, kad kurį laiką ji neįstengia nė žodžio išspausti. Matau, kad desperatiškai norėtų pakelti antakius, susiraukti ar ką nors. Beveik pradedu gailėtis jos tikrojo veido, patekusio į botokso spąstus.

— Armagedonas? — išstena ji pagaliau.

— Argi ne puiku? — linkteliu. — Vyriška, bet elegantiška. Ir neįprasta!

Atrodo, kad Elaina tuoj sprogs.

— Šito nebus! — staiga pratrūksta ji pašokdama. — Tatuiruotės! Tokie vardai! Tu... neatsakinga iki...

— Neatsakinga? — pratrūkstu netikėdama. — Ar jūs rimtai kalbate? Aš bent jau neketinu palikti... — staiga nutylu jausdama, kad žodžiai per aštrūs mano burnai. Negaliu to padaryti. Negaliu iki galo baigti atakos prieš Elainą. Pirmiausia neturiu pakankamai energijos. Be to... jaučiuosi apkvaišusi. Galva zvimbia nuo minčių.

— Rebeka, — Elaina artėja prie lovos, o jos akys blykčioja. — Neturiu supratimo, ar tu atvira su manimi...

— Užsičiaupkite! — pakeliu ranką nekreipdama dėmesio, kad tai įžūlu. Man reikia susikoncentruoti. Turiu viską apgalvoti. Staiga viskas atrodo taip aišku, lyg teisingai grojama melodija.

Elaina paliko Luką. Dabar Lukas paliks mūsų kūdikį. Istorija kartojasi. Ar Lukas tą suvokia? Jeigu tik jis staiga suprastų... ką daro.

— Rebeka!

Apsvaigusi pakeliu akis. Atrodo, Elaina sprogs iš pasipiktinimo.

— O, Elaina... atsiprašau.

Visas mano apmaudas išgaruoja.

— Labai malonu, kad mane aplankėte, bet dabar jaučiuosi truputį pavargusi. Užsukite kada nors arbatos.

Elaina atrodo taip, lyg jai būtų išmuštas pagrindas iš po kojų. Manau, ji taip pat rengėsi kovai.

— Gerai, — sako ji šaltai. — Apsistojau Claridges. Čia informacija apie mano parodą.

Ji įteikia man asmeninį kvietimą ir brošiūrą žvilgančiu viršeliu. Ji vadinasi Elainos Šerman kolekcija. Ant viršelio elegantiškas baltas plintąs, o ant jo — kitas, mažesnis plintąs.

Viešpatie, nesuprantu moderniojo meno.

— Ačiū, — sakau ir abejingai apžiūrinėju. — Pasistengsime ateiti. Ačiū, kad aplankėte. Geros dienos!

Elaina dar kartą žvilgteli į mane primerktomis akimis, paskui pasiima pirštines, Kelly rankinę ir dideliais žingsniais išeina iš palatos.

Kai tik ji išeina, suimu galvą rankomis ir mėginu galvoti. Juk Lukas negali norėti taip elgtis. Giliai širdyje tikrai ne. Jaučiuosi taip, lyg jį būtų nuviliojusios piktosios fėjos, o man reikia išsklaidyti burtus.

Bet kaip? Ką turėčiau daryti? Jei paskambinsiu, jis kaip nors išsisuks, pažadės paskambinti vėliau ir niekada daugiau nepaskambins. Jo elektroninio pašto žinutes skaito sekretorės... be to, tokio dalyko negalima aptarti žinutėmis...

Reikia parašyti laišką.

Mintis trenkia lyg perkūnas iš giedro dangaus. Turiu parašyti laišką kaip senovės laikais, kai nebuvo telefonų ir elektroninio pašto. Dieve, taip. Parašysiu geriausią savo gyvenime laišką. Paaiškinsiu Lukui savo ir jo jausmus (nes kartais jam reikia aiškinti). Viską kuo aiškiausiai išdėstysiu.

Ketinu išsaugoti mūsų santuoką. Jis tikrai nenori, kad šeima subyrėtų. Žinau, kad nenori.

Pašaukiu pro šalį einančią seselę:

— Atsiprašau?

— Taip? — ji šypsodamasi pažvelgia į vidų.

— Ar galėčiau gauti laiškinio popieriaus?

— Jo galima nusipirkti ligoninės parduotuvėje arba... — ji susiraukia kažką prisiminus. — Manau, kad viena kolegė turi. Palaukite minutėlę.

Po akimirkos seselė grįžta su bloknotu rankose.

— Ar užteks vieno lapo? — klausia.

— Gali prireikti daugiau, — sakau. — Gal galėčiau gauti... tris?

Pati negaliu patikėti, kiek daug prirašiau Lukui. Kartą pradėjusi, negalėjau sustoti. Nė nenutuokiau, kiek visko manyje susikaupė.

Pradėjau nuo mūsų vestuvių ir kokie laimingi tada jautėmės. Paskui priminiau visus dalykus, kuriuos mes mėgstame daryti kartu, kaip susijaudinome, kai sužinojome, kad turėsime kūdikį. Tada perėjau prie Venecijos. Nevadinau jos vardu. Pavadinau ją „Grėsme mūsų santuokai“. Jis žinos, apie ką kalbu.

Dabar jau rašau septynioliktą puslapį. Viena seselė nubėgo ir nupirko man visą Basildon Bond bloknotą. Tik dabar imu artėti prie esmės. Maldavimo pamėginti išsaugoti mūsų santuoką. Mano veidu teka ašaros ir kartais reikia padaryti pertraukėlę, kad išsišnypščiau nosį.

Per priesaiką tu pažadėjai mane mylėti amžinai. Žinau, kad dabar tau viskas atrodo kitaip. Žinau, kad pasaulyje yra kitų moterų, kurios galbūt protingesnės už mane ir moka kalbėti lotyniškai. Žinau, kad tu turėjai...

Negaliu prisiversti parašyti žodžio „romaną“. Tiesiog negaliu. Geriau rašysiu daugtaškį kaip senovinėse knygose.

Žinau, kad turėjai... Tačiau galbūt nereikėtų visko sugriauti. Esu pasirengusi užmiršti praeitį, nes manau, kad svarbiausia likti kartu. Tau, man ir vaikui.

Galime tapti laiminga šeima. Žinau, kad galime. Nepalik mūsų. Gal slapta tu bijai tėvystės, bet kartu mes viską įveiksime! Kaip tu kažkada sakei, tai bus mūsų didžiausias nuotykis.

Vėl nusišluostau akis. Turiu pagaliau viską baigti. Reikia, kad jis man parodytų... atsakytų... leistų žinoti...

Staiga gimsta mintis. Mums reikia aukšto bokšto kaip romantiškuose filmuose. Vidurnaktį mes susitiksime jo viršuje...

Ne. Iki vidurnakčio aš per daug pavargstu. Mes susitiksime bokšto viršūnėje... šeštą valandą. Pūs vėjas, skambės Geršvino muzika, o aš iš akių suprasiu, kad Lukas amžiams atsisakė Venecijos. Paprastai paklausiu:

— Ar einame namo?

O jis pasakys...

— Ar jums viskas gerai, Beki? — pro duris galvą įkiša seselė. — Kaip sekasi?

— Beveik baigiau, — išsišnypščiu nosį. — Kur Londone yra aukštas bokštas? Norėčiau ten su kai kuo susitikti.

— Nežinau, — suraukia nosį seselė. — Okso bokštas pakankamai aukštas. Neseniai ten buvau. Jie turi apžvalgos aikštelę ir restoraną...

— Ačiū!

Lukai, jei myli mane ir nori išgelbėti mūsų santuoką, susitikime Okso bokšte penktadienį šeštą valandą vakaro. Lauksiu tavęs apžvalgos aikštelėje.

Tavo mylinti žmona

Beki

Padedu rašiklį jausdamasi visiškai išsekusi, lyg būčiau sukūrusi Bethoveno simfoniją. Viskas, ką dabar turiu padaryti, tai išsiųsti laišką greituoju paštu į Luko kontorą Ženevoje... o tada sulaukti penktadienio vakaro.

Perlenkiu tuos septyniolika puslapių į dvi dalis ir mėginu sukišti į Basildon Bond voką. Kaip tik tuo metu ant spintelės suskamba mobilusis.

Lukas! O Dieve. Juk jis dar neperskaitė laiško!

Drebančiomis rankomis sugriebiu telefoną, bet paaiškėja, kad tai ne Lukas. Kažkoks nežinomas numeris. Tikiuosi, tai ne Elaina, ketinanti man išrėžti pamokslą.

— Alio? — sakau atsargiai.

— Alio, Beki? Tai Marta.

— Ach, — nusibraukiu nuo veido plaukus, mėgindama prisiminti vardą. — E... labas.

— Tik norėjau patikslinti, ar viskas parengta fotografavimui penktadienį? — klausia ji draugiškai. — Negaliu sulaukti, kada pamatysiu jūsų namą!

Vogue. Mėšlas. Visiškai buvau apie tai pamiršusi.

Kaip galėjau pamiršti Vogue fotosesiją? Dieve, matyt, mano gyvenimas iš tikrųjų byra į šipulius.

— Ar viskas gerai? — linksmai aidi Martos balsas ragelyje. — Dar nepagimdėte vaiko, ar ne?

— Ne... bet esu ligoninėje. — Ištarusi šiuos žodžius, prisimenu, kad ligoninėje neturėčiau laikyti įjungto telefono, bet Vogue, žinoma, galima padaryti išimtį.

— O ne! — jos balsas nusiminęs. — Mums taip nesiseka su šiuo straipsniu! Viena iš šauniųjų mamyčių anksčiau laiko pagimdė dvynukus — tai tikrai sunervino, o kitai preeklampsinė būsena ir ji guli lovoje! Juk iš nieko neįmanoma padaryti interviu! Ar jūs taip pat privalote gulėti lovoje?

— Aš... palaukite minutėlę...

Padedu telefoną ant lovos, mėgindama sukaupti jėgas. Niekada savo gyvenime nesijaučiau tokia netinkama fotografuotis. Esu stora, apsipylusi ašaromis, plaukai baisūs, santuoka žlugusi... Virpėdama giliai atsidustu ir staiga pamatau savo neryškų atvaizdą šalia stovinčios spintelės veidrodyje. Susikūprinusi, galva nuleista. Atrodau nugalėta, atrodau siaubingai.

Automatiškai atsisėdu tiesiau. Ką aš kalbu? Ar mano gyvenimas baigtas? Vien dėl to, kad vyras užmezgė romaną?

Jokiu būdu. Neketinu savęs gailėtis. Neketinu pasiduoti. Gal mano gyvenimas ir subyrėjęs, bet aš vis dar galiu būti šauni. Po velnių, būsiu pati šauniausia mamytė, kokią tik kas kada nors matė.

Vėl pridedu telefoną prie ausies.

— Ei, Marta? — sakau mėgindama išlaikyti lengvą toną. — Viskas bus parengta fotografavimui penktadienį. Šiandien išeisiu iš ligoninės, o penktadienį susitiksime!

— Puiku! — Martos balse girdžiu palengvėjimą. — Negaliu sulaukti! Tai užtruks tik kokias dvi tris valandas, pažadu, per daug jūsų nenuvarginsime! Esu tikra, kad turite daug puikių drabužių, bet mūsų stilistė taip pat keletą atveš... Norėčiau patikslinti adresą. Jūs gyvenate Delameino gatvė 33?

Staiga prisimenu, kad Fabijai taip ir negavau, ko ji prašė. Bet dar yra laiko. Viskas bus gerai.

— Taip, teisingai.

— Kaip jums pasisekė! Tie namai nuostabūs! Susitiksime ten vienuoliktą valandą.

— Susitiksime!

Išjungiu telefoną ir giliai iškvepiu. Mano nuotraukas spausdins Vogue. Atrodysiu šauniai. Ir išgelbėsiu savo santuoką.

Nuo: Beki Brendon

Kam: Fabijai Paskali

Tema: Rytojus

Sveika Fabija!

Noriu priminti, kad rytoj atvyksiu su Vogue komanda. Fotosesija tęsis nuo 11 iki 15 val.

Gavau jums violetinę palaidinukę ir Chloe rankinę, tik, deja, nors tikrai stengiausi, niekur negavau Olly Bricknell batų, kurių norėjote. Gal dar ko nors norėtumėte?

Ačiū dar kartą ir nekantraudama lauksiu susitikimo rytoj!

Beki

Nuo: Fabijos Paskali

Kam: Beki Brendon

Tema: Atsakymas į laišką „rytojus“

Beki,

Nebus batų, nebus namo.

Fabija

KENETAS PRENDERGASTAS

Prendergast de Witt Connell

Finansų patarėjai

Forvardo namai

394 Hai Holbornas, Londonas WCIV 7EX

Poniai R. Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. lapkričio 26 d.

Mieloji ponia Brendon, ačiū už laišką.

Pastebėjau, kad įsigijote konditerijos, Estelle Rodin kosmetikos įmonių ir sveikatingumo centro akcijų. Tačiau nesutinku, kad tai „pačios geriausios investicijos pasaulyje“.

Leiskite man pasikartoti: Nemokami šokoladiniai saldainiai, kvepalų mėginukai ir grožio procedūros su nuolaidomis, nors ir malonūs dalykai, nėra tinkamiausi investuoti Siūlau iš naujo apsvarstyti dabartinę savo investicijų strategiją ir su malonumu patarsiu jums ateityje.

Nuoširdžiai Jūsų

Kenetas Prendergastas,

šeimos investicijų specialistas

Septynioliktas skyrius

Tie prakeikti, prakeikti batai. Nė poros neliko Londone. Ypač žalių. Nesistebiu, kad Fabija jų nori, nes tai kaip Gralio taurė ar panašiai, išskyrus tik, kad nėra tokių piešinių, pagal kuriuos būtų galima juos rasti. Vakar pasinaudojau visais savo ryšiais ir susisiekiau su visais tiekėjais. Paskambinau į visas parduotuves. Ieškojau visur. Net skambinau savo buvusiai kolegei Barneys parduotuvėje, o ji tik apgailestaudama nusijuokė.

Netgi Denis pamėgino padėti. Jis paskambino keletui žmonių ir galiausiai aptiko, kad porą tokių batų turi jo pažįstama, garsus modelis Paryžiuje. Mainais už modernų švarką ji įdavė juos draugui, skrendančiam į Londoną. Denis turėjo su juo susitikti ir atvežti tuos batus man.

Toks buvo planas, bet Denio vis dar nėra. O jau penkios po dešimtos ir aš imu panikuoti. Stoviu prie Delameino gatvės kampo, apsirengusi savo gražiausia raudona raštuota susiaučiama suknele, Prada aukštakulniais ir senovinio stiliaus dirbtinio kailio boa. Visi pro šalį pravažiuojantys automobiliai stabteli norėdami mane apžiūrėti. Kai pagalvoju, tai ne pačią geriausią vietą pasirinkau susitikimui. Dabar iškrypėliams vyrukams atrodau lyg aštuntą mėnesį nėščia prostitutė.

Paimu telefoną ir surenku Denio numerį.

— Deni?

— Mes jau beveik vietoje! Atvažiuojame. Jau važiuojame per tiltą... oho!

Denis turėjo atvežti man tuos batus dar vakar vakare, tačiau, užuot tą padaręs, su kažkokiu per atostogas sutiktu fotografu trynėsi bare. (Neklauskite jokių smulkmenų! Jis pradėjo man pasakoti apie kartu praleistą naktį Marakeše ir, tiesą sakant, turėjau uždengti kūdikio ausis.) Dabar girdžiu spiegiantį Denio juoką ir jo draugo „Harley Davidson“ burzgimą. Kaip jis gali taip linksmai leisti laiką, kai mane kamuoja stresas?

Nuo to laiko, kai išvyko Lukas, beveik nemiegojau. O kai pagaliau praėjusią naktį užmigau, susapnavau siaubingą košmarą. Sapnavau, kad užlipau į Okso bokšto viršūnę, bet Lukas nepasirodė. Ilgai stovėjau košiant stipriam vėjui, lietui lyjant, kol galiausiai išvydau Luką. Tačiau jis iškart virto Elaina ir ėmė ant manęs rėkti. O paskui iškrito visi mano plaukai...

— Atsiprašau!

Prie manęs artinasi moteris su dviem mažais vaikais už rankų ir žiūri į mane keistu žvilgsniu.

— Ach, tai aš atsiprašau, — atsipeikėju ir pasitraukiu iš kelio.

Nekalbėjau su Luku nuo to laiko, kai jis išvyko. Keletą sykių skambino, bet aš tik nusiunčiau keletą trumpų žinučių, kad man viskas gerai. Nenorėjau kalbėti, kol neperskaitys mano laiško, o jis galėjo perskaityti tik vakar vakare. Žinau pagal savo stebėjimo sistemos duomenis. Kažkas paėmė laišką Ženevos biure 18.11 val. Taigi Lukas jau bus jį perskaitęs.

Burtai mesti. Iki vakaro sužinosiu atsakymą. Arba jis lauks manęs, arba...

Manyje sukyla šleikštulys ir aš vikriai papurtau galvą. Negalvosiu apie jį. Pirmiausia fotosesija. Atsikandu kąsnelį KitKat, kad gaučiau energijos, ir vėl pažvelgiu į Martos atsiųstą spausdintą lapą. Tai interviu su viena iš šaunių busimųjų mamyčių, Martos nuomone, galintis man „mestelėti keletą minčių“. Kita šauni mamytė — Amelija Gordon Baraklu. Ji pozuoja erdviame vaikų kambaryje Kensingtone, apsivilkusi karoliukais siuvinėtu kaftanu. Ir pasipuošusi kokiomis penkiasdešimt devyniomis apyrankėmis. Visi jos atsakymai skamba įnoringai.

Baldus vaikų kambariui užsisakėme pas amatininkus Provanse.

Na, gerai. Cha. Tada aš pasakysiu, kad mes pirkome pas amatininkus... tolimojoje Mongolijoje. Ne, ne pirkome, o apsirūpinome. Žmonės iš blizgančių žurnalų niekada nieko neperka, jie apsirūpina. Arba randa šiukšlyne. Arba paveldi iš savo garsios močiutės dizainerės.

Mudu su vyru du kartus per dieną padarome po keletą jogos pratimų savo „slaptame kambarėlyje“. Jaučiame, kad tai didina mūsų santuokos harmoniją.

Skausmingai prisimenu, kaip mudu su Luku taip pat darydavome „keletą jogos pratimų“ per medaus mėnesį.

Darėme jogos pratimus ir buvome pora.

Gerkle pakyla gumulas. Ne. Baik. Pasitikėk savimi. Galvok, kad esi šauni. Pasakysiu, kad mudu su Luku darėme ką nors dar puikesnio nei jogos pratimai. Pavyzdžiui, ką nors tokio, apie ką skaičiau aną dieną. Apie kažkokį Qi.

Mano mintis nutraukia motociklo burzgimas ir pakėlusi akis pamatau ramia gyvenamojo rajono gatvele atlekiantį „Harley“.

— Ei! — mosuoju rankomis. — Aš čia!

— Sveika, Beki! — Visas virpėdamas motociklas sustoja šalia manęs. Denis nusitraukia šalmą ir nušoka nuo motociklo su batų dėžute rankose. — Štai!

— O Deni, ačiū, — stipriai jį apkabinu. — Išgelbėjai man gyvybę.

— Jokių rūpesčių! — sako Denis vėl lipdamas ant motociklo. — Parodyk man, koks yra tikrasis važiavimas! Beje, čia Zeinas.

— Sveikas! — pamojuoju Zeinui, nuo galvos iki kojų vilkinčiam odinius drabužius. — Ačiū, kad atvežėt batus!

Motociklas nuzvimbia. Paimu lagaminą, kuriame sukrauti mano drabužiai ir aksesuarai, ir puokštę gėlių, kurias nusprendžiau pamerkti name, kad atrodytų jaukesnis. Nueinu prie trisdešimt trečiojo namo, šiaip taip laiptais užvelku lagaminą ir paskambinu.

Jokio atsako.

Po kurio laiko vėl paskambinu ir pašaukiu Fabiją. Jokio atsako.

Juk ji negalėjo užmiršti, kad filmavimas šį rytą.

— Fabija! Ar girdi mane? — daužau į duris. — FA-BI-JA!

Mirtina tyla. Nieko nėra. Mane apima panika. Ką dabar daryti?

Žmonės iš Vogue gali pasirodyti bet kurią...

— Sveiki! — pašaukia mane balsas iš gatvės ir atsigręžusi pamatau merginą, išlindusią per „Mini Cooper“ automobilio langą.

Ji liekna, žvilgančiais plaukais su kabalos apyranke ir didžiuliu sužadėtuvių deimantu. Ji turi būti iš Vogue.

— Ar jūs Beki? — klausia ji.

— Taip! — pasistengiu linksmai nusišypsoti. — Sveika! Ar jūs Marta?

— Taip! — jos akys perbėga namą. — Jūsų namas nuostabus! Negaliu sulaukti, kada pateksiu į vidų!

— Ach. E... ačiū!

Tvyro laukimas. Atsiremiu į vieną iš stulpų. Lyg stoviniuočiau ant savo namų paradinių laiptelių. Kaip dažnai daro žmonės.

— Ar viskas gerai? — klausia Marta. Ji atrodo priblokšta.

— Puiku! — lengvai mosteliu ranka. — Tiesiog... na žinote... kvėpuoju grynu oru...

Karštligiškai mąstau. Gal galėtume viską atlikti čia, ant laiptų. Taip. Galėčiau pasakyti, kad gražiausias namo akcentas yra paradinės durys, o visa kita neverta dėmesio...

— Beki, ar jūs pametėte raktą? — klausia sutrikusi Marta.

Genialu. Žinoma. Kodėl apie tai nepagalvojau?

— Taip! Kvailė! — trinkteliu sau per kaktą. — Ir kaimynai jo neturi, o nieko nėra...

— O ne! — Martos veidas nuliūsta.

— Žinau, — gūžteliu pečiais apgailestaudama. — Man tikrai labai gaila. Tačiau jeigu jau negalime patekti į vidų...

Man ištarus šiuos žodžius, atsidaro paradinės durys ir aš vos neįvirstu vidun. Išlenda Fabija, apsivilkusi oranžinę Mami suknelę ir trindama akis.

— Sveika, Beki.

Fabija kažkokia apsvaigusi. Lyg būtų išgėrusi migdomųjų ar ko nors panašaus.

— Oho! — Martos veidas nušvinta. — Kažkas vis dėl to buvo viduje. Kaip pasisekė! Kas tai?

— Tai Fabija. Mūsų... nuomininkė.

— Nuomininkė? — suraukia nosį Fabija.

— Nuomininkė ir gera draugė, — skubiai pasitaisau apkabindama ją. — Mes labai artimos...

Ačiū Dievui, gatvėje už „Mini" sustoja automobilis ir ima signalizuoti.

— O, nutilk! — šūkteli Marta. — Beki, mes kaip tik važiuojame kavos. Ar tau ko nors atvežti?

— Ne, ačiū. Palauksiu jūsų namuose. Savo namuose. — Uždedu savininkišką ranką ant durų rankenos. — Pasimatysime vėliau!

Žvilgsniu palydžiu tolstantį automobilį ir atsigręžiu į Fabiją.

— Maniau, kad jūsų nėra! Na, gerai, mums reikia pasiruošti. Atvežiau tai, ko prašėte. Štai krepšelis... — paduodu jį Fabijai.

— Puiku. Jos akys godžiai įsisiurbia į daiktus. — O batus gavote?

— Žinoma! — sakau. — Mano draugas gavo juos Paryžiuje iš modelio. Denis Kovicas, dizaineris.

Ištraukusi dėžutę, pajuntu užplūstant triumfą. Niekas pasaulyje šių batų negali gauti. Turiu tokių puikių ryšių. Laukiu, kol Fabija pasakys: „Tu neįtikėtina!“ Tačiau ji atidaro batų dėžutę, kurį laiką spokso į juos, o paskui suraukia antakius.

— Ne ta spalva, — sako, uždaro ir pastumia dėžutę prie manęs. — Norėjau žalių.

Ar ji neskiria spalvų? Juk jie nuostabiausio blyškių šalavijų atspalvio. Ant dėžutės didelėmis spausdintomis raidėmis užrašyta: ŽALI.

— Norėjau, kad... — ji mosteli ranka. — Kad jie būtų melsvai žali.

Labai stengiuosi susitvardyti.

— Ar turite omenyje... turkio spalvos?

— Taip! — jos veidas nušvinta. — Turkio. Tą ir turėjau omenyje. Šie pernelyg blyškūs.

Negaliu patikėti. Šie batai atkeliavo iš paties Paryžiaus, iš modelio drabužinės per pasaulinio garso dizainerį, o Fabijai jų nereikia?

Gerai, aš juos pasiimsiu.

— Gerai, — sakau ir pasiimu dėžutę atgal. — Gausiu jums turkio spalvos porą. Tačiau man reikia patekti į namus...

— Na, nežinau, — Fabija atsiremia į durų staktą ir tyrinėja iš rankovės ištrauktą siūlą. — Tiesą sakant, kažkaip nelabai patogu.

— Nepatogu? Reikia, kad būtų patogu! Bet, jeigu pamenate, dėl šios dienos mes susitarėme. Žmonės iš Vogue jau čia!

— O ar negalite jų atšaukti?

— Žmonės iš Vogue neatšaukiami, — susinervinus mano balso tonas pakyla. — Jie iš Vogue!

Fabija nerūpestingai gūžteli pečiais ir tai mane galutinai įsiutina. Juk ji žinojo, kad atvyksiu. Viskas buvo iš anksto suplanuota. Taip elgtis negalima!

— Fabija, — pasilenkiu arčiau sunkiai kvėpuodama. — Jūs nesužlugdysite mano vienintelės galimybės pakliūti į Vogue. Gavau jums palaidinę, kurios prašėte. Gavau jums rankinę ir batus! Turite mane įleisti į šiuos namus arba... arba...

— Arba kas? — klausia Fabija.

— Arba... paskambinsiu į Barneys parduotuvę ir jie įtrauks jus į juoduosius sąrašus, — sušnypščiu, pagauta įkvėpimo. — Kai gyvensite Niujorke, tai jums nesuteiks daug džiaugsmo, ar ne?

Fabija išblykšta. Cha. Pakliuvo.

— Na, o kur man dingti? — niūriai klausia ji patraukdama ranką nuo durų staktos.

— Nežinau! Važiuokite ir pasidarykite karštų akmenų masažą ar panašiai! Tiesiog išsinešdinkite!

Įkišu savo lagaminą į namą ir pastumiu pro ją tolyn į holą.

Teisingai. Reikia veikti greitai. Atsegusi lagaminą, iš jo ištraukiu mudviejų su Luku vestuvių nuotrauką sidabriniuose rėmeliuose ir pastatau gerai matomoje vietoje ant staliuko. Iškart atrodo, kad tai mano namai.

— Beje, o kur jūsų vyras? — klausia Fabija. Ji stebi mane, susidėjusi ant krūtinės rankas. — Argi jis neturėtų čia dalyvauti? Antraip atrodysite lyg vieniša motina.

Jos žodžiai užklumpa mane netikėtai. Keletą sekundžių nesusigriebiu, ką atsakyti.

— Lukas... užsienyje, — išstenu pagaliau. — Vėliau su juo susitiksiu. Šeštą valandą. Okso bokšto apžvalgos aikštelėje. Jis ten bus, — giliai iškvepiu. — Žinau, kad bus.

Mano akys dega ir imu nervingai mirkčioti. Tačiau aš nepasiduosiu.

— Ar jums viskas gerai? — spokso į mane Fabija.

— Tiesiog... tai man labai svarbi diena, — išsitraukiu popierinę nosinę ir nusausinu akis. — Ar galėčiau gauti stiklinę vandens?

— Jėzau, — girdžiu murmant Fabiją, — tai tik prakeiktas Vogue.

Gerai. Pagaliau viskas gerai. Maždaug po dvidešimties minučių Fabija išeina ir aš tikrai pasijuntu lyg savo namuose. Nuimu visas Fabijos nuotraukas, o jų vietoje sustatau savo šeimos. Svetainėje ant sofos padedu pagalvėles su inicialais B ir L. Vazose pamerkiu gėlių. Įsidėmiu, kas stovi virtuvės spintelėse, o ant šaldytuvo priklijuoju atmintukų su tokiais užrašais: „Reikia nupirkti ekologiškų balandų, brangusis.“

Ir „Lukai, neužmiršk Qi-gong užsiėmimų šeštadienį!“

Šiuo metu paskubomis perkraunu kai kuriuos savo batus į Fabijos spintą, nes, aišku, kad jie manęs klausinės apie drabužius ir aksesuarus. Kaip tik skaičiuoju, kiek porų Jimmy Choos batų turiu, kai staiga suskamba skambutis ir aš, apimta panikos, pašoku. Skubiai sukišu likusius batus į spintą, patikrinu savo atvaizdą veidrodyje ir drebančiomis kojomis pasileidžiu laiptais žemyn.

Pagaliau! Visą gyvenimą troškau, kad mano dėvimi drabužiai atsirastų žurnale!

Kol nubėgu iki holo, mintyse pakartoju, kaip rengsiuosi. Suknelė: Diane von Furstenburg. Batai: Prada. Kelnės: Topshop. Auskarai: mamos dovana.

Ne, tai nepakankamai prašmatnu. Pavadinsiu juos... modelio auskarais. Ne, senoviniais. Pasakysiu, kad radau juos užsiūtus 1930-ųjų korsete, kurį pirkau senoje ateljė nuošalioje Paryžiaus gatvelėje. Puiku.

Plačiai atveriu duris, prisiklijavusi šviečiančią šypseną ir... sustingstu.

Tai ne Vogue. Tai Lukas.

Jis apsivilkęs paltu, nesiskutęs, o rankose laiko nedidelį lagaminėlį.

— Kas, po velnių, čia? — klausia be įžangos, pakėlęs mano laišką.

Spoksau į jį priblokšta. Taip neturi būti. Jis turi atsirasti Okso bokšte, romantiškas ir mylintis. Ne čia, tarpduryje, paniuręs ir susitaršęs.

— Aš... — nuryju seiles. — Ką tu čia darai?

— Ką aš čia darau? — pakartoja netikėdamas. — Aš reaguoju į šitą! Tu neatsakei į mano skambučius ir aš neturėjau jokio supratimo, kas vyksta... „Susitikime Okso bokšto viršuje“, — jis purto laišką man prieš nosį. — Kokių nesąmonių čia prirašei?

Nesąmonių?

— Tai ne nesąmonės! — surinku įskaudinta. — Tik mėginimas išsaugoti mūsų santuoką, jeigu dar nesuvokei...

— Išgelbėti santuoką? — spokso jis į mane. — Okso bokšte?

— Filmuose tai padeda! Tu turėjai ten pasirodyti ir viskas turėjo būti taip nuostabu kaip Nemiegančiame Sietle...

Iš nusivylimo mano balsas kimsta. Taip tikėjausi, kad viskas susiklostys gerai. Taip tikėjausi, kad jis ten bus ir mes pulsime vienas kitam į glėbį, o mūsų šeima vėl bus laiminga.

— Gerai. Matyt, aš čia kažko nesuprantu, — raukosi Lukas žiūrėdamas į laišką. — Nesuprantu šito laiško. „Aš žinau, kad tu užmezgei...“ Daugtaškis vietoj žodžio. Ką užmezgiau? Emboliją?

Jis tyčiojasi iš manęs. Kaip jis grįsta?

— Romaną! — suklykiu. — Romaną! Su Venecija! Viską žinau. Gal pamiršai? Pagalvojau, gal ir tu nori pamėginti išsaugoti mūsų santuoką, bet akivaizdu, kad ne. Taigi tiesiog dink. Man dabar Vogue fotosesija, — piktai nusišluostau ašarų pilnas akis.

— Ką? — atrodo, kad jis nuoširdžiai priblokštas. — Beki, tu juokauji?

— Ne, nejuokauju, — pamėginu uždaryti duris, bet jis stipriai sugriebia mane už riešo.

— Sustok. — Luko balsas lyg griaustinis. — Po velnių, nežinau, kas vyksta. Šitas laiškas lyg liūtis iš giedro dangaus... tu mane kaltini užmezgus romaną... negali taip pabėgti nieko nepaaiškinusi.

Ar jis persikėlė į paralelinį pasaulį? Ar jam kas trenkė per galvą, ar ką?

— Lukai, juk tu prisipažinai! — klykiu iš nusiminimo. — Prisimeni, kaip sakei, jog mėgini „apsaugoti“ mane, kad man nepadidėtų kraujospūdis ar panašiai. Prisimeni?

Luko akys gręžia man veidą, lyg ieškodamos atsakymų.

— Tu apie tą pokalbį ligoninėje, — sako staiga. — Prieš man išvykstant.

— Taip! Ar tau dabar grįžta atmintis? — Negaliu nebūti sarkastiška. — Ketinai man viską pasakyti kūdikiui gimus. Norėjai pažiūrėti, kaip viskas „susiklostys“. Faktiškai prisipažinai...

— Bet aš, po velnių, kalbėjau visai ne apie romaną! — pratrūksta Lukas. — Kalbėjau apie Arcodas ištikusią krizę!

Man iš po kojų slysta grindys.

— K... ką?

Staiga pamatau, kad ant šaligatvio stovi du vaikai ir spokso į mus. Suprantu, kad mes gerokai krentame į akis. Ypač aš su savo didžiuliu pilvu ir visu kitu.

— Eime į vidų, — sakau išdidžiai. Lukas paseka mano žvilgsnį.

— Taip. Gerai.

Jis įeina į namą, o aš uždarau duris. Akimirksnį hole tvyro tyla. Neišmanau, ką sakyti. Jaučiuosi pribaigta.

— Beki... nežinau, kokią klaidingą informaciją esi gavusi, — Lukas giliai iškvepia. — Tiesiog darbe turėjau sunkumų ir norėjau tave nuo jų apsaugoti. Aš neužmezgiau jokio romano. Juo labiau su Venecija.

— Bet ji pati man sakė.

Lukas atrodo priblokštas.

— Ji negalėjo taip pasakyti.

— Bet pasakė! Pranešė, kad palieki mane dėl jos. Ji pasakė... — prikandu lūpą. Per daug skausminga prisiminti, ką sakė Venecija.

— Tai tėra... velniška... beprotybė, — Lukas susierzinęs purto galvą. — Neturiu supratimo, apie ką tu kalbėjai su Venecija, ką ji tau primelavo... kokią klaidingą informaciją...

— Tai tu nori pasakyti, kad tarp jūsų nieko nėra? Visiškai nieko?

Lukas susigriebia už plaukų ir trumpam užsimerkia.

— Kodėl tu apskritai manei, kad kas nors vyksta?

— Kodėl? — spoksau į jį. — Lukai, tu rimtai kalbi? Nuo ko pradėti? Ar nuo tų visų kartų, kai judu kur nors ėjote? Tik judu? Ar nuo tų lotyniškų žinučių, apie kurias man nenorėjai nieko pasakoti? Ar nuo to, kad tavo biure visi taip keistai su manimi elgėsi... aš mačiau, kaip jūs kartu sėdėjote ant jos rašomojo stalo... ir tu melavai apie tą finansinių apdovanojimų vakarą... — mano balsas ima drebėti. — Žinau, kad iš tikrųjų nebuvai jame...

— Melavau, nes nenorėjau, kad jaudintumeis! — Lukas labiau susirūpinęs ir piktas nei kada nors gyvenime. — Mano personalas keistai elgėsi su tavimi, nes visi gavo įspėjimus, kad bus atleisti iš darbo, jei nors vienu žodžiu prasitars tau apie įmonės problemas. Beki... tik mėginau tave apsaugoti.

Staiga prisimenu, kaip jis sėdėjo prie rašomojo stalo nusiminęs, suraukta kakta. Tai buvo prieš kelias savaites. Nuo tada jis nuolat buvo paniuręs ir nutolęs.

Tačiau kodėl tada Venecija sakė...

Kodėl ji...

— Ji pasakė, kad palieki mane dėl jos. — Mano balsas trūkčioja. — Ji pasakė, kad vaiką norėsi lankyti.

Staiga imu kūkčioti.

— Palieku tave? Beki, eikš čia. — Lukas tvirtai mane apkabina ir staiga aš priglaudžiu galvą jam prie krūtinės, o ašaros merkia jo marškinius. — Aš myliu tave, — sako jis tvirtai. — Niekada nepaliksiu nei tavęs, nei mažojo Birkino.

Iš kur jis...

Ach. Matyt, rado mano vardų sąrašą.

— Dabar tai jau Armagedonas arba Pomegranate. Taip pasakiau tavo motinai.

— Nuostabu. Tikiuosi, ji apalpo.

— Beveik, — mėginu šypsotis, bet negaliu. Žaizdos dar pernelyg šviežios. Praleidau daugybę savaičių besirūpindama, įsivaizduodama ir bijodama blogiausio. Negaliu taip žaibiškai vėl elgtis normaliai.

— Maniau, kad būsiu vieniša motina, — nuryju seiles. — Maniau, kad myli ją. Nežinojau, kodėl taip keistai elgiesi. Tai buvo siaubinga. Jei turėjai rūpesčių darbe, reikėjo man pasakyti.

— Žinau, kad reikėjo.

Kurį laiką Lukas tyli, įrėmęs smakrą man į galvą.

— Tiesą sakant, Beki... buvo puiku nuo viso to pabėgti.

Pakeliu galvą ir tyrinėju Luką. Jis atrodo niūrus. Ir pavargęs, pagalvoju.

— O kas čia vyko? — nusišluostau veidą. — Kas atsitiko? Turi man papasakoti.

— Arcodas, — trumpai atsako Lukas.

— O aš maniau, kad viskas taip puikiai sekasi, — sakau sutrikusi. — Maniau, kad dėl to ir steigti naujus biurus.

— Gailiuosi, kad apskritai jiems pasiūliau savo paslaugas.

Jis toks niūrus, kad mane apima baimė.

— Lukai, kas atsitiko? — klausiu nervingai. — Atsisėskime. Nueinu į Fabijos svetainę ir atsisėdu ant minkštos zomšinės sofos.

— Daugybė dalykų, — sako Lukas sekdamas paskui mane. Pamatęs B ir L pagalvėles iš nustebimo kilsteli antakius, paskui atsisėda ir rankomis pasiremia galvą.

— Tau jie nebus įdomūs.

— Man įdomu. Noriu žinoti viską. Nuo pat pradžių.

— Tai buvo tikras košmaras, — jis veidu atsigręžia į mane. — Baisiausias dalykas buvo kaltinimas priekabiavimu.

— Priekabiavimu? — spoksau į jį išsižiojusi.

— Selė Ana Deivis. Atsimeni tokią?

— Žinoma, — linkteliu. — Kas atsitiko?

Selė Ana dirba įmonėje nuo to laiko, kai susipažinau su Luku. Ji santūri, miela ir patikima.

— Tarp jos ir Jeno kai kas nutiko. Buvo incidentų. Selė Ana sako, kad jis su ja elgėsi nemaloniai ir agresyviai. Ji parašė skundą, iš kurio Jenas tik pasijuokė.

— Dieve, kaip baisu, — tyliai ištariu. — O... ką tu?..

— Be abejo, tikiu Sele Ana, — tvirtai taria Lukas.

Tyliu. Mintyse grįžtu prie aplanko iš Deivo Šarpneso biuro. Prie dosjė, kurią jis surinko apie Jeną. Prisimenu visus tuos „užglaistytus atvejus“.

Gal reikėtų apie tai papasakoti Lukui?

Ne. Nebent tai būtų neišvengiama. Kiltų begalė nepatogių klausimų, be to, sužinojęs, ką padariau, jis supyktų. Visus popierius sunaikinau pjaustykle, tai ir įrodymų neturiu.

— Taip, — sakau lėtai. — Aš irgi ja tikėčiau. Tai... ką sako Jenas?

— Nieko tokio, ką norėčiau pakartoti. — Luko veidas įsitempęs. — Jenas apkaltino Selę Aną, esą ji tyčia išgalvojo istoriją, kad būtų paaukštintos pareigos. Jo nuomonė apie moteris pasibaisėtina.

Susiraukiu galvodama apie kelias pastarąsias savaites.

— Ar visa tai vyko, kai tu negalėjai ateiti į mano gimdymo pamokas?

— Kaip tik tada viskas prasidėjo, — jis pasitrina kaktą. — Beki, negalėjau tau to sakyti. Patikėk, norėjau, bet žinojau, kad tu nuliūsi. O Venecija vis kartojo, kad svarbu nedrumsti tavo ramybės.

Išlikti ramiai. Taip, jų planas gerai veikė.

— Tai kas atsitiko?

— Selė elgėsi labai kilniai. Pasakė, kad nutrauks visą šį reikalą, jei tik jai bus leista tvarkyti kitas sąskaitas. Žinoma, mes tą padarėme, tačiau pakenkė visai įmonei, — Lukas atsidūsta. — Tiesą sakant, su Arcodas nuo pat pradžių buvo nelengva dirbti.

— Jenas siaubingas, ar ne? — sakau tiesiai.

— Ne tik jis, — purto galvą Lukas. — Visa aplinka. Jie visi priekabiautojai. — Luko veidu perbėga šešėlis. — O dabar... ir vėl iš naujo.

— Su Sele Ana?

Lukas papurto galvą.

— Su Eime Hil, viena mūsų asistenčių. Vienas vyrukas iš Arcodas ją pravirkdė. Jis žiauriai įsiuto ir Eimė Hil pasijuto fiziškai nesaugi.

— Juokauji.

— Jie laksto po mano įmonę lyg būtų tikrieji savininkai.

Lukas garsiai atsikvepia, mėgindamas susivaldyti.

— Sušaukiau susirinkimą ir pareikalavau, kad tas vyrukas atsiprašytų Eimės.

— Ar atsiprašė?

— Ne, — Luko veidas persikreipia. — Jis nori, kad Eimė būtų atleista iš darbo.

— Atleista? — išsižioju nustebusi.

— Anot jo, ji nekompetentinga. Jeigu sugebėtų gerai atlikti savo pareigas, jam nereikėtų šaukti. Mano kolektyvas labai įpykęs. Jie siunčia man elektronines protesto žinutes. Atsisako tvarkyti Arcodas sąskaitą, grasina išeisią iš darbo... — Lukas pirštais perbraukia plaukus. Jis atrodo labai nerimaująs. — Kaip sakiau, tai tikras košmaras.

Vėl sudrimbu ant Fabijos sofos, mėgindama viską suvokti. Negaliu patikėti, kad Lukas taip ilgai vaikščiojo ir nieko nesakė. Mėgindamas mane apsaugoti.

Neužmezgęs jokio romano.

Pažvelgiu į jo išsunktą veidą. Gal jis vis dėlto meluoja? Net jeigu viskas apie Arcodas yra tiesa. Gal jis vis dar susitikinėja su Venecija. Jis tik vaidina, kad tu būtum laiminga, jau tūkstantąjį kartą ši mintis perskrodžia mano galvą.

— Prašau, Lukai, — sakau skubėdama. — Kartą ir visam laikui pasakyk man teisybę. Ar tu susitikinėji su ja?

— Ką? — Lukas apstulbęs atsigręžia į mane. — Beki, maniau, kad tai jau aptarėme...

— Ji sakė, kad tu tik vaidini, — nuliūdusi sukioju pirštus. — Juk gali būti, kad vaidini. Kad... jausčiausi laiminga.

Lukas atsigręžia tiesiai į mane ir tvirtai paima už rankų.

— Beki, mes nesusitikinėjame. Niekas nevyksta. Nežinau, kaip aiškiau galėčiau pasakyti.

— Tai kodėl ji sakė, kad susitikinėjate?

— Nežinau, — atrodo, kad Luko kantrybė senka. — Neturiu supratimo, apie ką ji kalbėjo. Klausyk, Beki, tau tiesiog teks patikėti manimi. Ar gali tiek daug?

Tvyro tyla. Tiesa ta, kad aš nežinau, ar dar galiu juo pasitikėti.

— Noriu puodelio arbatos, — sumurmu ir atsistoju.

Galvojau, kad atvirai pasikalbėjus palengvės. Dabar viskas kaip ant delno, o vis tiek nežinau, kuo tikėti. Nežiūrėdama į Luką nueinu į virtuvę ir atidarinėju vieną po kitos rankų darbo spinteles ieškodama arbatos. Dieve, juk tai atseit mano namas. Turėčiau žinoti, kur padėta arbata.

— Pamėgink pažiūrėti toje spintelėje, — sako Lukas, kai atidarau pilną puodų spintelę ir vėl ją užtrenkiu. Tik ji neužsitrenkia garsiai, nes yra brangi ir puikiai pagaminta. — Tą kampinę.

— Gerai, — atidarau ją ir iškart aptinku dėžutę su arbatos maišeliais. Padedu juos ant stalo ir pasiremiu, nes netenku jėgų. Tuo metu Lukas nueina prie didelių stiklinių durų namo užpakalyje ir žiūri į sodą. Jo pečiai įsitempę.

Ne taip buvau suplanavusi mūsų susitikimą. Tikrai ne taip.

— Ką ketini daryti su Arcodas? — klausiu tarp pirštų sukdama arbatos pakelio siūlą. — Juk negali atleisti Eimės.

— Žinoma, kad neketinu atleisti Eimės.

— Tada kokį pasirinkimą turi?

— Pirmas pasirinkimas: pasistengiu viską užglaistyti, — sako Lukas nepasukdamas galvos. — Priimu kritiką, nusiraminu ir tęsiu veiklą.

— Kol vėl kas nors atsitiks.

— Kaip tik taip, — Lukas niūriai linkteli. — Antras pasirinkimas: sušaukiu susirinkimą, kuriame dalyvauja Arcodas atstovai, ir tiesiai šviesiai jiems pasakau, kad neleisiu terorizuoti darbuotojų. Paprašau atsiprašyti Eimės. Priverčiu juos pagalvoti apie priežastis.

— O trečias pasirinkimas? — klausiu, nes iš Luko išraiškos matau, kad turi ir trečią pasirinkimą.

— Trečias pasirinkimas: jeigu jie nebendradarbiaus... — jis ilgam nutyla. — Mes su jais nebedirbsime. Nutrauksime sutartį.

— Ar tai įmanoma?

— Įmanoma, — jis krumpliais pasitrina akis. — Tačiau tai mums brangiai kainuotų. Nutraukus sutartį pirmais bendradarbiavimo metais tektų sumokėti baudą. Be to, biurus Europoje mes atidarėme remdamiesi šia sutartimi. Tai turėjo tapti mūsų nauja erdve. Mūsų vartais į geresnius ir didesnius dalykus.

Luko balse girdžiu didžiulį nusivylimą. Staiga sukyla noras jį tvirtai apkabinti. Juk tiek džiaugsmo buvo, kai Arcodas pasirinko Luko firmą. Brandon Communications taip stengėsi laimėti Arcodas palankumą. Atrodė, kad tai didžiulė sėkmė.

— Ką ketini daryti? — klausiu atsargiai.

Lukas, paėmęs nuo staliuko, rankose varto senovinį riešutų spaustuką. Susikaupęs suka rankenėlę.

— Arba galiu liepti personalui tiesiog toliau dirbti su Arcodas. Tokiu atveju keli darbuotojai galbūt išeitų iš darbo, bet likusieji ryžtingai veiktų toliau. Žmonėms reikia darbo, todėl jie ir su mėšlu susitaikytų.

— Ir dirbtų prastoje įmonėje.

— Prastoje pelningoje įmonėje, — jo balse girdėti gaidelės, kurios man nepatinka. — Ar atsimeni, kad susidėjome su jais dėl pelno?

Staiga man taip įspiria kūdikis, kad aš net krūpteliu.

Viskas taip... skausminga. Man. Lukui. Visa ši situacija.

— Bet tu to nenori, — sakau.

Luko veide nesujuda nė raumenėlis. Jo veidas kietas lyg akmuo. Kas nors vos pamatęs nuspręstų, kad jam niekas nerūpi, bet aš žinau, ką Lukas jaučia. Jis dievina savo įmonę ir džiaugiasi, kad ji klesti.

— Lukai, Brandon Communications personalas tau kaip šeima. Visus tuos metus buvo tau lojalūs. Pagalvok, kaip jaustumeis, jei Eimė būtų tavo dukra. Tada norėtum, kad jos darbdavys užimtų tam tikrą poziciją. Noriu pasakyti... tu pats sau bosas! Esmė ta, kad tu visiškai neprivalai su kuo nors dirbti.

— Aš su jais pasikalbėsiu, — Luko akys vis dar nuleistos. — Mes viską išsiaiškinsime. Galbūt dar galima viską sutvarkyti.

— Galbūt, — linkteliu stengdamasi, kad mano balsas skambėtų viltingiau negu iš tikrųjų jaučiuosi.

Staiga Lukas padeda spaustukus atgal ant stalo ir pakelia akis:

— Beki, jei atsisakysiu sandorio su Arcodas, milijardieriais nebūsime. Manau, supranti tai?

Pajuntu aštrų skausmą. Juk buvo taip nuostabu, kai gerai sekėsi ir mes ketinome užkariauti pasaulį, skraidyti privačiais reaktyviniais lėktuvais. Dar ketinau nusipirkti Viviene Westwood aukštakulnius už tūkstantį svarų.

Na, nesvarbu. Galima nusipirkti jų kopiją už penkiasdešimt svarų Topshop. Juos ir nusipirksiu.

— Na, gal ne dabar, — iššaukiamai pakeliu smakrą, — bet tapsime jais, kai tu sudarysi kitą sėkmingą sandorį. O kol kas... — Apsidairau po nuostabią dizainerių įrengtą virtuvę. — Mes pakankamai gerai gyvename. Salą galime nusipirkti kitais metais.

Kurį laiką mąstau.

— Galų gale mums tų salų ir nereikia.

Lukas akimirksnį spokso į mane, paskui ima juoktis.

— Žinai ką, Beki Blumvud? Tu būsi puiki motina.

— Ach, — nustebinta nuraustu. — Iš tikrųjų?

Lukas pereina virtuvę ir švelniai uždeda rankas man ant pilvo.

— Šitam mažam žmogučiui labai pasisekė, — sumurma jis.

— Išskyrus tai, kad aš nemoku lopšinių, — atsakau truputį niūriai.

— Na, lopšinės nebūtinos, — užtikrina Lukas. — Paskaitysiu jam pasakų ištraukas. Tai jį ir užmigdys.

Kurį laiką abu žiūrime į mano išsipūtusį pilvą. Vis dar sunkiai suvokiu faktą, kad mano pilve kūdikis. Kuris kažkaip... turės išlįsti.

Gerai, negalvokime apie tai. Gal iki to laiko jie dar ką nors išras.

Po kurio laiko Lukas pakelia galvą. Veide keista, nepaaiškinama išraiška.

— Tai... pasakyk man, Beki, — taria jis nerūpestingai. — Ar ten Armagedonas, ar Pomegranate?

— Ką? — žiūriu į jį sutrikusi.

— Šį rytą, kai grįžau namo, pamėginau atspėti, kur tu galėtum būti. Norėdamas rasti atsakymą, pasirausiau tavo stalčiuose... — jis abejoja... — ir radau lyties nustatymo testą. Taigi tu jau žinai, ar ne?

Mano širdis galingai sutvinksi. Mėšlas. Reikėjo išmesti tą testą. Kokia aš kvaila.

Nors Lukas šypsosi, jo akyse matyti nuoskaudos žymės. Staiga pasijuntu siaubingai. Kaip galėjau nepasakyti Lukui apie tokį svarbų dalyką. Net nežinau, kodėl taip labai norėjau sužinoti kūdikio lytį. Pagaliau koks skirtumas?

Uždedu ranką ant jo rankos ir suspaudžiu.

— Iš tikrųjų, Lukai, to testo neatlikau, todėl nieko nežinau. — Liūdna Luko veido išraiška nepasikeičia.

— Nagi, Beki. Pasakyk. Net jeigu tik vienas iš mūsų nustebs, nėra prasmės laukti.

— Aš to testo nedariau! — pakartoju. — Sąžiningai sakau. Būtų per ilgai užtrukę.

Lukas manimi netiki. Matau iš jo veido išraiškos. Kai mes būsime gimdykloje ir kažkas sušuks „berniukas!“ ar ką nors kita, jis tik pagalvos: „Beki žinojo.“

Gerklėje įstringa gniužulas. Nenoriu, kad taip būtų. Noriu, kad tai sužinotume abu vienu metu.

— Lukai, aš nežinau, — kartoju desperatiškai, o ašaros graužia akis. — Tikrai tikrai nežinau. Juk nemeluočiau tau. Privalai patikėti. Tai bus nuostabi... puiki... staigmena. Mums abiem.

Žiūriu į jį, o visas mano kūnas įsitempęs. Rankomis gniaužau sijoną. Lukas akimis gręžia mano veidą.

— Gerai, — jo antakiai pagaliau atsileidžia. — Gerai. Tikiu.

— Ir aš tavimi tikiu, — pačiai sau netikėtai pasakau.

Bet kai ištariu tuos žodžius, suvokiu, kad taip ir yra. Galėčiau norėti daugiau įrodymų, kad Lukas nesusitikinėja su Venecija. Galėčiau vėl užsakyti jį sekti. Galėčiau amžiams tapti paranojiška ir nelaiminga.

Galiausiai tenka pasirinkti, ar tikėsiu kuo nors, ar ne. Ir aš pasirenku. Tikėsiu.

— Eikš čia, — Lukas prisitraukia mane, kad galėtų apkabinti. — Viskas gerai, brangioji. Viskas bus gerai.

Po akimirkos atsitraukiu nuo Luko. Giliai įkvepiu, kad atgaučiau savitvardą ir paimu porą didelių puodukų. Tada atsigręžiu į jį.

— Lukai, kodėl Venecija sakė, kad tarp jūsų romanas, jeigu jūs nesusitikinėjate?

— Neturiu supratimo, — Lukas atrodo sumišęs. — Ar tu tikra, kad ji pasakė būtent tai? Gal ką nors ne taip supratai?

— Ne! — sušunku piktai. — Nesu tokia kvaila! Akivaizdu, ką ji turėjo omenyje.

Atplėšiu gabalą Fabijos rankšluosčio ir išsipučiu nosį.

— Dar noriu pasakyti, kad pas ją negimdysiu. Ir neisiu į jos kvailas arbatėles.

— Puiku, — linkteli Lukas. — Esu tikras, kad galime grįžti pas daktarą Breiną. Jis man parašė keletą elektroninių žinučių teiraudamasis, kaip tu laikaisi.

— Iš tikrųjų? Kaip malonu...

Suskamba durų skambutis ir aš pašoku. Tai jie. Beveik pamiršau juos.

— Kas ten? — klausia Lukas.

— Žmonės iš Vogue! — atsakau susinervinusi. — Atvyko į fotosesiją!

Nuskubėjusi į holą, žvilgteliu į veidrodį ir susinervinu. Veidas dėmėtas, akys pasruvusios krauju ir užtinusios, šypsena nenatūrali. Jau dabar pasiklystu name. Pamiršau viską, ką ketinau pasakyti. Net neprisimenu, kur mano kelnaitės. Ne, aš to neištversiu.

Vėl suskamba durų skambutis. Du kartus.

— Ar neketini atidaryti durų? — klausia Lukas eidamas iš paskos.

— Tą fotosesiją reikia atšaukti! — sielvartingai atsigręžiu į jį. — Tik pažvelk į mane. Kaip baisiai atrodau! Juk negaliu taip atrodyti Vogue žurnale!

— Atrodysi puikiai! — tvirtai atsako Lukas ir plačiais žingsniais eina prie durų.

— Jie galvoja, kad tai mūsų namas! — paniškai sušunku jam. — Pasakiau, kad čia gyvename.

Lukas per petį meta man žvilgsnį — kuo tu mane laikai? — ir plačiai atidaro duris.

— Sveiki! — taria jis užtikrintu, didelės įmonės vadovo balsu. — Prašom, užeikite į mūsų namus.

Makiažo meistrės turėtų gauti Nobelio premiją už tai, kad prisideda prie žmonių laimės. Taip pat ir kirpėjos.

Lukas irgi.

Prabėgo jau trys valandos. Fotosesija vyksta puikiai. Lukas sužavėjo Vogue darbuotojus, vos tik šie atvažiavo. Jis elgėsi labai užtikrintai ir aprodė visą namą. Jie nė neabejoja, kad čia gyvename!

Jaučiuosi kaip visai kitas žmogus. Ir atrodau kaip kitas žmogus. Visos veido dėmės buvo paslėptos pudra, o makiažo specialistė tikrai maloniai elgėsi. Ji sakė, kad yra mačiusi kur kas blogesnių variantų, be to, džiaugėsi, kad nesu apsvaigusi nuo kokaino. Ir nevėlavau šešias valandas ir neatsivilkau kokio kvailo kiauksinčio šuniuko. (Panašu, kad manekenėmis ji nelabai žavisi.)

Mano plaukai dabar pasakiškai žvilga, be to, atvežė nuostabių drabužių krovininiu automobiliu, kuris šiuo metu stovi prie namo. Dabar aš ant plačių laiptų, apsivilkusi Missoni suknele ir jaučiuosi, lyg būčiau Klaudija Šifer ar panašiai.

O Lukas stovi laiptų apačioje padrąsinamai šypsodamasis. Jis čia išbuvo visą laiką. Atšaukė visus rytinius susitikimus, dalyvavo interviu, visur. Be to, pasakė, kad būsimas kūdikis pakeitė jo požiūrį į daugelį dalykų ir apskritai tėvystė pavers jį kitu žmogumi. Ir dar pasakė, kad dabar jam esu gražesnė nei bet kada (nors tai visiškas melas, bet vis tiek). Jis pasakė...

Daugybę mielų dalykų. Ir paklaustas jis žinojo, kas nutapė svetainėje virš židinio kabantį paveikslą. Lukas nuostabus!

— Gal dabar eisime į lauką? — fotografas klausiamai žiūri į Martą.

— Puiki mintis, — linkteli ji ir aš atsargiai nulipu laiptais, šonuose prilaikydama suknelę.

— Gal galėčiau apsivilkti Oscar de la Renta suknelę?

Stilistė atvežė nuostabiausią violetinę vakarinę suknelę ir skraistę. Šie drabužiai, matyt, buvo pasiūti kokiai nors nėščiai žvaigždei premjeriniam pasirodymui, bet ta jos niekada nedėvėjo. Man tik reikia ją pasimatuoti.

— Taip, šie drabužiai labai puikiai atrodys sodrios žolės fone, — Marta eina į holo galą ir prisimerkusi žiūri pro stiklines duris.

— Koks nuostabus sodas! Patys jį projektavote?

— Žinoma! — metu žvilgsnį į Luką.

— Mes pasamdėme žmones iš sodininkystės firmos darbams atlikti, bet projektas buvo mūsų.

— Teisingai, — linkčioju, — mus įkvėpė Zen...

— Projekte labai svarbus medžių išdėstymas, — priduria Lukas. — Keitėme jį bent tris kartus.

— Oho, — Marta supratingai linkteli ir kažką užsirašo į sąsiuvinį. — Jūs tikri perfekcionistai!

— Tiesiog mums rūpi dizainas, — rimtai sako Lukas. Jis vikriai mirkteli man, o aš mėginu nekikenti.

— Tikriausiai nekantriai laukiate, kol pamatysite savo vaiką žaidžiantį pievelėje, — ji šypsodamasi pakelia akis. — Stebėsite, kaip jis mokosi šliaužioti... vaikščioti...

— Taip, — Lukas paima mane už rankos. — Žinoma, laukiame.

Ketinu kažką pridurti, bet staiga man sugniaužia skrandį, lyg jį kas spaustų abiem rankomis. Pilvas sukietėja. Tai kartojasi jau kuris laikas. Tik šį kartą viskas stipriau.

— Ooo, — nevalingai sudejuoju.

— Kas atsitiko? — suklūsta Lukas.

— Nieko, — sakau skubiai. — Ar man apsisiausti skraiste?

— Leisk, pataisysiu makiažą, — sako Marta. — Pradedame bandomąjį fotografavimą?

Nulekiu per holą, pasiekiu paradines duris ir staiga sustoju. Pilvas vėl sukietėjo. Neįmanoma suklysti.

— Kas nutiko? — klausia Lukas stebėdamas mane. — Beki, kas darosi?

Gerai. Nepanikuok.

— Lukai, — sakau taip ramiai, kaip tik galiu. — Manau, kad prasidėjo gimdymas. Jau kurį laiką kartojasi sąrėmiai.

Pilvas vėl sukietėja ir aš imu paviršutiniškai kvėpuoti, kaip darydavome per gimdymo pamokas. Dieve, nuostabu, kaip instinktyviai viską darau.

— Kurį laiką? — Lukas dideliais žingsniais eina prie manęs ir atrodo sunerimęs. — Kaip ilgai, sakyk tiksliai.

Mėginu prisiminti, kada pirmą kartą tai pajutau.

— Penkias valandas? Tai reiškia, kad galbūt... kaklelis atsidaręs jau per penkis centimetrus.

— Atsidaręs penkis centimetrus? — Lukas spokso į mane. — O ką tai reiškia?

— Tai reiškia, kad gimdymas įpusėjęs, — mano balsas dreba iš susijaudinimo. — Mes tuoj turėsime vaiką!

— Jėzau Kristau, — Lukas išsitraukia savo mobilųjį ir spaudinėja mygtukus. — Alio? Greitąją pagalbą, prašau. Skubiai!

Kai jis diktuoja adresą, pajuntu silpnumą. Tai neturėjo atsitikti iki devynioliktos dienos. Maniau, kad dar turiu tris savaites.

— Kas darosi? — klausia Marta pakėlusi akis nuo užrašų. — Ar einame fotografuotis sode?

— Beki gimdo, — sako Lukas išjungdamas telefoną. — Bijau, kad mums reikia važiuoti.

— Gimdo?

Martai iš rankų iškrenta bloknotas ir rašiklis. Ji skuba juos pakelti.

— O Dieve, bet juk gimdymas dar neturėjo prasidėti, ar ne?

— Dar tris savaites neturėjo, — sako Lukas. — Matyt, prasidėjo anksčiau laiko.

— Ar tau viskas gerai, Beki? — Marta prisimerkusi žiūri į mane. — Gal reikia kokių vaistų?

— Aš už natūralius metodus, — žiopčioju ir sugriebiu savo gimdymo vėrinį. — Tai senovinis maorių gimdymo akmuo.

— Oho! — sušunka Marta rašydama. — Ar gali paraidžiui pasakyti žodį „maorių“?

Pilvas vėl sukietėja. Ir aš tvirčiau suspaudžiu akmenį. Nepaisant skausmo, jaučiuosi pakiliai. Teisingai sakoma, kad gimdymas yra nuostabi patirtis. Jaučiu, kad mano kūnas harmoningai dirba ir kad jis puikiai tam pritaikytas.

— Ar turite susidėjusi krepšį? — klausia Marta neramiai stebėdama. — Ar nereikėtų turėti paruoštos rankinės?

— Turiu lagaminą, — atsakau uždususi.

— Gerai, — sako Lukas padėdamas telefoną. — Greičiau jį paimkime. Kur jis? Ir tavo ligoninės popieriai?

— Visa tai... — aš nutylu. Viskas namuose. Mūsų tikruose namuose.

— Hmm... miegamajame, ant staliuko prie lovos.

Desperatiškai žiūriu į Luką. Jo akyse matau supratimą.

— Žinoma, — sako jis. — Na... manau, pakeliui galime stabtelėti.

— Aš nulėksiu ir atnešiu, — paslaugiai siūlosi Marta. — Ant kurios pusės staliuko jis yra?

— Ne! Ne taip... hmm... iš tikrųjų jis čia! — pirštu parodau į Mulberry kelioninį krepšį, kurį netikėtai pamatau holo spintoje. — Pamiršau, kad įdėjau jį čia, kad prireikus būtų po ranka.

— Teisingai, — Lukas ištraukia krepšį iš spintos, o iš jo iškrenta teniso kamuoliukas.

— Kam jums teniso kamuoliukai ligoninėje? — sutrikusi klausia Marta.

— Na... e... masažui. O Dieve... — tvirtai sugriebiu maorių akmenuką ir giliai kvėpuoju.

— Ar viskas gerai, Beki? — klausia susirūpinęs Lukas. — Panašu, kad blogiau. — jis pažvelgia į laikrodį. — Kur ta prakeikta greitoji?

— Sąrėmiai stiprėja, — iš skausmo vos sugebu linktelėti. — Manau, kad kaklelis jau atsidarė kokius šešis septynis centimetrus.

— Ei, greitoji jau čia, — pro paradines duris įkiša galvą fotografas. — Ji jau stoja.

— Mums reikia važiuoti, — Lukas paduoda man ranką. — Ar gali eiti?

— Manau, kad galiu. Beveik galiu.

Išeiname pro paradines duris ir stabtelime ant viršutinio laiptelio. Greitoji užblokavusi kelią ir blyksi mėlynu švyturėliu. Kitoje gatvės pusėje matau mus stebinčius žmones.

Na, štai. Kai išeisiu iš ligoninės... turėsiu vaiką!

— Sėkmės! — linki Marta. — Tikiuosi, viskas bus gerai.

— Beki, myliu tave, — Lukas tvirtai suspaudžia mano ranką. — Didžiuojuosi tavimi. Tu puikiai laikaisi! Ramiai, šaltakraujiškai...

— Viskas taip natūralu, — sakau su pagarbia baime, lyg būčiau Patrikas Sveizas, kuris pasakoja Dėmi Mur, kaip atrodo dangus filmo Vaiduoklis pabaigoje. — Gerokai skauda... bet gražu.

Du medikai išlipa iš greitosios ir eina prie manęs.

— Pasirengusi? — klausia Lukas.

— Aha, — giliai įkvepiu ir lipu laiptais žemyn. — Įveiksim.

Aštuonioliktas skyrius

Negaliu patikėti. Pasirodo, tai ne gimdymas. Dar neturiu jokio vaiko. Nieko.

Kažkokia nesąmonė. Vis dar galvoju, kad gydytojai suklydo. Juk jaučiau visus simptomus! Reguliarius sąrėmius ir nugaros skausmą (na, gal lengvą, į skausmą panašų jausmą) kaip knygoje. Tačiau iš ligoninės buvau išsiųsta namo. Man pasakė, kad negimdau ir kad tai ne ikigimdyminė būsena. Iki gimdymo dar toloka. Tai netikri gimdymo skausmai.

Visa tai mane kiek sutrikdė. Ypač kai paprašiau epidurinės narkozės, o jie pradėjo juoktis. Nereikėjo jiems juoktis. Arba skambinti draugams ir pasakoti. Girdėjau, kaip kalbėjo akušerė, nors ir pašnibždomis.

Visas tas nuotykis privertė mane apgalvoti gimdymą. Turiu omenyje, jei tai dar nebuvo tikras gimdymas... kaip, po velnių, atrodo tikrasis? Taigi, kai grįžome iš ligoninės, ilgai ir atvirai kalbėjausi su Luku. Pasakiau, kad viską rimtai apgalvojau ir supratau, jog nesugebėsiu gimdyti, todėl reikės rasti kokį nors kitą sprendimą.

Lukas elgėsi labai maloniai ir nesakė tokių dalykų, kaip antai, „mieloji, viskas bus gerai“ (ne taip, kaip tie akušeriai telefonu). Jis pasakė, kad nepaisant kainos reikia apgalvoti visus nuskausminimo būdus. Taigi pasisamdžiau refleksologę, masažuotoją, gydančią karštais akmenimis, aromaterapeutę, akupunktūrininkę, homeopatę ir dvasinę pagalbininkę. Įpratau kasdien skambinti į ligoninę, norėdama įsitikinti, kad jų anesteziologai nesusirgo, nebuvo užrakinti kur nors spintoje ir nepatyrė kitų nelaimių. Be to, išmečiau tą gimdymo akmenį. Juk visą laiką galvojau, kad tai šlamštas.

Nuo tų įvykių prabėgo savaitė ir nieko naujo neatsitiko, išskyrus tai, kad dabar esu dar storesnė ir gremėzdiškesnė. Vakar nuėjome pas gydytoją Breiną, kuris pasakė, kad viskas gerai. Be to, kūdikis atsisuko reikiama padėtimi, o tai — gera žinia. Hmm. Galbūt tai gera žinia kūdikiui. Ne man. Vargiai begaliu vaikščioti ar miegoti. Praėjusią naktį atsibudau trečią valandą ir jaučiausi taip nepatogiai, kad negalėjau ilgiau gulėti lovoje. Taigi įsijungiau televizorių ir per kabelinį kanalą pažiūrėjau programą Tikri gimdymai: Gimdymo traumos. Kai dabar pagalvoju, be reikalo. Laimė, Lukas taip pat nemiegojo, taigi paruošė puodelį karšto šokolado, kad nusiraminčiau. Anot jo, tikrai nepanašu, kad mes galėtume įstrigti pūgoje beprasidedant dvynukų gimdymui, o dviejų šimtų myliu atstumu nėra jokio gydytojo. Be to, tikrai žinotume, ką tokiu atveju daryti.

Pastaruoju metu Lukas prastai miega ir tai, žinoma, susiję su Arcodas. Jis kasdien konsultuojasi su savo advokatais, tariasi su kolektyvu ir vis mėgina susitarti dėl susirinkimo su Arcodas vadovais. Tačiau Jenas du kartus atšaukė susitikimą, o paskui išvyko į kažkokią kelionę. Taigi niekas galutinai nenuspręsta, ir kuo ilgiau viskas tęsiasi, tuo labiau Lukas darosi įsitempęs. Atrodo, kad abu sėdime ant tiksinčios bombos, tiesiog... laukdami.

Niekada nemokėjau laukti. Nei kūdikių, nei telefono skambučių, nei mėginukų išpardavimo... nieko.

Vienintelis pozityvus dalykas šiomis aplinkybėmis yra tai, kad mudu su Luku esame milijoną kartų artimesni nei kada nors anksčiau. Pastarąją savaitę kalbėjomės apie viską — jo įmonę, ateities planus... vieną vakarą net išsitraukėme medaus mėnesio nuotraukas ir visas peržiūrėjome.

Kalbėjomės apie viską... išskyrus Veneciją.

Tiesa, aš mėginau. Per vakarienę mėginau pasakyti, kokia ji yra iš tikrųjų. Tą dieną, kai grįžome iš ligoninės. Tačiau Lukas negalėjo tuo patikėti. Negali patikėti, jog Venecija pasakė, kad tarp jų romanas. Iš tikrųjų jie tėra seni draugai — gal aš tik suklydau ar ne taip supratau?

Panorau trenkti lėkštę į sieną ir užrikti: „Ar manai, kad esu kvaila?“ Bet... to nepadariau. Viskas būtų virtę siaubingomis rietenomis, nenorėjau sugadinti vakaro.

Daugiau prie šios temos negrįžau. Lukas toks susierzinęs, kad negaliu apie tai prabilti. Kaip jis sako, galime daugiau niekada nesusitikti su Venecija, jei nenorime. Apie viską jis pranešė jai kaip savo klientei, o gydytojas Breinas priėmė mane atgal kaip savo pacientę. Ir dar Lukas pažadėjo neplanuoti jokių susitikimų su Venecija. Jam tai buvo tik trumpas gyvenimo epizodas, kuris jau baigėsi.

Tik... man jis nesibaigė. Giliai širdyje vis dar esu apsėsta šios minties. Nepadariau klaidos. Ji tikrai man taip sakė. Sakė, kad tarp jų romanas. Venecija vos nesugriovė mūsų santuokos, o dabar švariai nusiplaus, ir tiek.

Jei tik galėčiau su ja susitikti... ir pasakyti, ką manau...

— Bekse, tu vėl grieži dantimis, — kantriai pastebi Sjuzi. — Liaukis.

Ji atvažiavo prieš pusvalandį, apsikrovusi namuose gamintomis kalėdinėmis dovanomis Ernio mokyklinei mugei. Dabar Sjuzi atsineša aviečių arbatos bei glazūruotą kalėdinį sausainį ir padeda ant stalo.

— Nustok vieną kartą nervintis dėl tos Venecijos. Tai kenkia kūdikiui.

— Gera tau kalbėti, kai nežinai, kas tai yra! Niekas tau neliepė dėvėti šlykščių kojinių ir nepasakė, kad tavo santuoka žlugusi, o vyras tave palieka.

— Klausyk, Bekse, — atsidūsta Sjuzi. — Kad ir ką Venecija tau pasakė... ar ji tą pasakė, ar ne...

— Žinoma, pasakė! — pasipiktinusi pakeliu akis. — Ji tą pasakė kaip tik taip. Žodis į žodį! Ar tu irgi manimi netiki?

— Žinoma tikiu! — sako Sjuzi atsitraukdama. — Betgi, žinai, nėštumo metu viskas gali pasirodyti blogiau, negu yra iš tikrųjų. Gal per jautriai reaguoji...

— Ne per jautriai reaguoju! Ji mėgino pagrobti mano vyrą! Manai, esu suklaidinta? Manai, viską išsigalvojau?

— Ne! — skubiai paneigia Sjuzi. — Klausyk, atsiprašau. Gal ir mėgino jį pagrobti, bet juk nepagrobė, ar ne?

— Na... ne.

— Tai palik viską ramybėje. Tau tuoj gims vaikas, Bekse. Tai svarbiausia.

Ji atrodo tokia susirūpinusi, kad atsisakau minties papasakoti, kaip įsibrausiu į Holistinį gimdymo centrą ir visiems pasakysiu, kokia apgavikė yra Venecija Karter.

Ar tada ji labai holistiškai atrodys?

— Gerai, — ištariu pagaliau. — Pasistengsiu pamiršti.

— Puiku, — Sjuzi plekšnoja man per ranką. — Kada vyksime?

Nors oficialiai man atostogos, šiandien turiu nuvažiuoti į The Look, nes bus sudarinėjamas naujos Denio Kovico drabužių kolekcijos laukiančiųjų sąrašas. Denis ten bus nuo dvyliktos valandos ir pasirašinės užsiregistravusiems klientams ant marškinėlių. Parduotuvė jau gavo šimtus paklausimų!

Visa tai staiga tapo didele naujiena po to, kai Denis nusifotografavo apsikabinęs su nauju vaikinu iš Karūnavimo gatvės. Visi laikraščiai puolė rašyti, o tas viešumas mums atnešė daug naudos. Šį rytą Denis net buvo pakviestas į televizijos laidą Rytinė kava ir sėdėdamas ant sofos kalbėjo apie pavasario madą bei kvietė visus užsukti į The Look parduotuvę.

Cha! O juk čia mano idėja pakviesti Denį.

— Po kelių minučių, — sakau žvilgtelėjusi į laikrodį. — Nėra ko skubėti. Juk nebūsiu išmesta iš darbo už tai, kad pavėlavau, ar ne?

— Manau, kad ne, — sako Sjuzi ir braunasi prie kriauklės pro mūsų naują dar neišpakuotą Warrior vežimėlį. Vaikų kambaryje neradau jam vietos, o holas užgriozdintas prekėmis iš Bugaboo. Šioje parduotuvėje vyko ypatinga akcija, be to, gavau nuostabų triratį, kuris gali tapti automobilio sėdynėle. — Bekse, kiek vežimėlių tu užsisakei?

— Keletą, — atsakau nelabai aiškiai.

— Kur ketini visus juos laikyti?

— Viskas gerai, — užtikrinu ją. — Naujajame name visiems jiems atsiras vietos, nes bus atskiras kambarys, kurį pavadinsiu vežimėlių kambariu.

— Vežimėlių kambariu? — Sjuzi apstulbusi spokso į mane. — Turėsi batų kambarį ir vežimėlių kambarį?

— O kodėl ne? Galima turėti įvairiausių kambarių. Gal dar turėsiu rankinių ir krepšių kambarį. Na, mažytį... — gurkšteliu aviečių arbatos, nes Sjuzi sako, kad ji pagreitina gimdymą, bet net krūpteliu nuo jos bjauraus skonio.

— Ooo, kas nutiko? — susirūpinusi klausia Sjuzi. — Ar vėl nudiegė?

Tiesą sakant, tai jau trečias šį rytą jos klausimas apie dieglius.

— Sjuzi, dar dvi savaitės iki gimdymo, — primenu jai.

— Visai nesvarbu! — atsako Sjuzi. — Tos datos — tik gydytojų sutartiniai ženklai.

Ji atidžiai apžiūri mane.

— Ar tau nekyla noras pašluoti grindis arba sutvarkyti šaldytuvą?

— Šaldytuvas švarus! — sakau kiek įsižeidusi.

— Et, besmegene! — sušunka Sjuzi. — Kalbu apie lizdų sukimo instinktą. Kai man turėjo gimti dvyniai, staiga mane apsėdo Tarkio marškinių lyginimo manija. O Lulu tokiu atveju pradeda siurbti dulkes.

— Siurbti? — žiūriu į ją abejodama. Negaliu įsivaizduoti, kad staiga man užeitų noras siurbti dulkes.

— Tikrai! Daugybė moterų puola valyti grindis... — ji nutyla, nes suskamba skambutis. — Alio, Brendonu rezidencija! — šūkteli į mikrofoną. — Sako, kažkokia siunta. Ar ko nors lauki?

— O, taip! — padedu puodelį. — Tai kalėdiniai daiktai!

— Dovanos? — nudžiunga Sjuzi. — Ar tarp jų yra ir dovana man?

— Ne dovanos, — paaiškinu. — Nuostabūs kalėdiniai niekučiai. Vakar mane apėmė labai keistas jausmas, lyg privalėčiau viską paruošti Kalėdoms dar iki gimsiant kūdikiui. Taigi užsakiau naujus angelus Kalėdų eglutei, advento žvakę ir prakartėlę... — atsikandu sausainio ir kramsnoju jį. — Suplanavau, kaip viskas atrodys naujame name. Hole stovės didžiulė eglutė, visur švies girliandos, o ant raudonų kaspinų kabės meduoliai...

Suskamba skambutis ir aš nulekiu prie durų. Jas atidariusi pamatau du vyrus, laikančius dideles kartonines dėžes ir milžinišką ryšulį, kuriame, kaip spėju, žmogaus ūgio Marija ir Juozapas.

— Žiūrėk tu man! — sušunka Sjuzi išpūtusi akis. — Tau dar ir kalėdinių niekučių kambario reikės.

O, visai nebloga mintis!

— Sveiki! — nusišypsau vyrams. — Padėkite viską bet kur. Ačiū labai... — pasirašau ir, vyrukams išėjus, vėl atsigręžiu į Sjuzi. — Noriu parodyti kalėdinę kūdikio kojinę...

Nutylu. Su keista linksma veido išraiška Sjuzi akimis vedžioja nuo manęs prie dėžių ir atgal.

— Ką?

— Bekse, na, matai. Tu iš tikrųjų tuoj gimdysi!

Nieko nesuprasdama spoksau į ją.

— Bet juk nepradėjau nieko valyti...

— Kiekviena moteris skirtinga! Gal tu nevalysi, o tik užsakinėsi prekes pagal katalogus! Ar tai buvo panašu... į labai stiprų norą, kurio niekaip negalėjai nugalėti?

— Taip!

Kaip puikiai ji viską supranta.

— Tikrai! Tik atnešė katalogą ir aš nedelsdama iš jo užsisakiau. Niekaip negalėjau savęs sustabdyti!

— Na, matai! — sako patenkinta Sjuzi. — Tai didžiojo gamtos plano dalis! O noras tvarkytis tau tikrai nekyla? — dar kartą smalsiai klausia ji. — Arba noras ką nors išvalyti?

Tyrinėju savo jausmus.

— Manau, ne.

— Nenori suplauti šių lėkščių? — Sjuzi ranka mosteli į pusryčių indus kriauklėje.

— Ne, — sakau tvirtai. — Visiškai ne.

— Tai tik parodo, — Sjuzi stebėdamasi purto galvą, — koks skirtingas kiekvienas nėštumas.

Staiga man šauna nauja mintis.

— Ei, Sjuzi, tai gal kūdikis gims labai greitai? Pavyzdžiui, šią popietę?

— Taip negalima! — nusiminusi sako Sjuzi. — Tik ne prieš kūdikio dovanų dieną!

— Ar tu ketini surengti kūdikio dovanų dieną? — negaliu nešvytėti iš susijaudinimo.

— Ne! — nukerta Sjuzi. — Aš... tai ne... neplanavau... aš ne...

Draugės veidas išrausta ir ji sukioja kojas vieną aplink kitą. Sjuzi tokia beviltiška melagė.

— Taip, planuoji!

— Na, gerai, — sutinka ji. — Bet tai staigmena. Nesakysiu tau, kada ji bus.

— Ar šiandien? — klausiu. — Galiu lažintis, kad šiandien!

— Neketinu tau sakyti! — sako ji išraudusi. — Liaukis apie tai kalbėti. Įsivaizduok, kad niekada nieko nesakiau. Eime.

Išsikviečiame taksi ir išvažiuojame į The Look. Kai privažiuojame, vargiai galiu patikėti savo akimis. Viskas geriau, nei būčiau galėjusi įsivaizduoti per milijoną metų.

Aplink pastatą vingiuoja žmonių eilė, kurios nė galo nematyti. Žmonių šimtai. Daugiausia — merginos madingais drabužiais, plepančios tarpusavy arba mobiliaisiais telefonais. Visos laiko helio balionus su užrašais The Look-Denis Kovicas. Per garsiakalbius sklinda muzika, o viena mergina iš ryšių su visuomene skyriaus dalija dietinės kolos buteliukus ir Denio Kovico čiulpiamuosius saldainiukus.

Tvyro iškilminga atmosfera. Televizijos komanda iš laidos Vakarinis Londonas viską filmuoja, o radijo korespondentas ima interviu iš eilės priekyje stovinčios merginos. Mums išlipus iš taksi, pastebiu moterį, jaunai ilgakojei merginai prisistatinėjančią kaip agentę iš Models One.

— Nuostabu, — tyliai mano pašonėje sako Sjuzi.

— Žinau! — mėginu išlikti šaltakraujiška, bet veide plinta didžiulė šypsena. — Eime į vidų!

Mes braunamės į eilės priekį ir parodau apsaugininkui savo leidimą. Kai jis įleidžia mus pro duris, jaučiu, kaip kartu nori įsiveržti merginų banga.

— Ar matėte tą moterį? — girdžiu reiklius, įsiutusius balsus. — Ji įžūliai prasibrovė į priekį! Ar jai viskas galima tik dėl to, kad yra nėščia?

Oi. Galbūt mums reikėjo eiti pro šonines duris.

Viduje randame kitą susijaudinusių plepančių merginų eilę. Ji vingiuoja pro aksesuarų skyrių, pro didžiulius ekranus, rodančius Denio kolekcijas, iki Art Deco stalelio, prie kurio ant panašios į sostą kėdės sėdi Denis. Virš jo kaba vėliava su užrašu: išskirtinė proga — susitikimas su deniu Kovicu! Priešais stovi trys paauglės panašiais į kariškus švarkais ir į arklio uodegas surištais plaukais. Kai Denis pasirašinėja ant baltų marškinėlių, šios spokso į jį su pagarbia baime. Jis pamato mano žvilgsnį ir pamerkia akį.

— Ačiū, — pasakau vien lūpomis ir pasiunčiu oro bučinį. Denis — visiška, šimtaprocentė žvaigždė.

Be to, žinau, kad jam visa tai patinka. Netoli staliuko kita televizijos komanda ima interviu. Priėjusi arčiau išgirstu, ką jis kalba.

— Visada jaučiau, kad The Look parduotuvė turėtų dalyvauti kokiame nors bendrame dizaino projekte... — porina jis rimtai. Staiga jis „pastebi“ mane. — Hm. Leiskite jums pristatyti Rebeką Brendon, mūsų asmeninių pirkimų skyriaus vadovę. Ji šios idėjos autorė.

— Sveiki! — einu prie kameros nutaisiusi plačią, kupiną pasitikėjimo savimi šypseną. — Mudu su Eriku prie šio projekto dirbome kaip komanda ir manau, kad tai lemia visiškai naują The Look parduotuvės ateitį. O visi tie žmonės, kurie juokėsi iš mūsų, galės paspringti savo žodžiais.

Pasakau dar keletą skambių frazių, tada atsiprašau ir palieku Eriką vieną. Staiga netikėtai pamatau Džesę, nejaukiai stovinčią prie saulės akinių stendo, apsivilkusią džinsais ir skranda su gobtuvu. Pasakojau jai apie šiandienos renginį, bet nemaniau, kad ateis.

— Džese! — sušunku artindamasi. — Tu atvažiavai!

— Tai neįtikėtina, Beki, — Džesė žvalgosi į aplink besisukiojančius žmones. — Sveikinu.

— Ačiū! — nušvintu. — Argi ne nuostabu? Ar matei visas televizijos komandas?

— Lauke mačiau vyruką iš The Times laikraščio, — sako linkčiodama Džesė, — ir iš Standard. Spauda daug prirašys, — ji šypteli. — Beki Brendon vėl daro stebuklus.

— Na... — gūžteliu pečiais ir paraustu. — Kaip tau sekasi? Pasiruošusi kelionei į Čilę?

— Viskas puiku, — atsidūsta Džesė.

Kartais sunku pasakyti, kokios iš tikrųjų nuotaikos yra Džesė. Net kai laiminga, vis tiek atrodo truputį niūri. (Kaip tik tokia ji ir yra, nieko blogo nenoriu pasakyti.) Tačiau dabar žiūrėdama į ją galiu tvirtinti, kad sesuo tikrai nusiminusi.

— Džese, kas nutiko? — uždedu savo ranką ant jos. — Kas nors negerai?

— Negerai, — sutinka Džesė, — tikrai negerai. — Ji pakelia akis ir matau, kad jos blizga. — Tomas dingo.

— Dingo? — klausiu apstulbusi.

— Neketinau tau sakyti. Nenorėjau, kad rūpintumeisi. Tačiau jau tris dienas jo niekas nematė. Manau, jis prastai nusiteikęs.

— Dėl tavo kelionės?

Džesė linkteli, o aš pajuntu Tomui pyktį. Kodėl jis toks egoistiškas keistuolis?

— Tik vieną žinutę atsiuntė tėvams, kad yra saugus. Ir viskas. Jis gali būti bet kur. O Dženisė, žinoma, kaltina mane.

— Bet juk tai ne tavo kaltė! Jis tiesiog... — nutylu.

— Ar tu bent numanau kur jis galėtų būti, Beki?

Jos kakta suraukta.

— Juk pažįsti jį visą gyvenimą.

. Sutrikusi gūžteliu pečiais. Kiek pažįstu Tomą, jis galėjo padaryti bet ką. Netgi nueiti į tatuiruočių saloną ir ant savo kiaušų išsitatuiruoti žodžius „Džese, neišvažiuok.“

— Neimk į galvą. Kada nors jis pasirodys. Nėra jau toks visiškas kvailys. Gal nusigėrė kur nors, ir tiek.

— Sveika, Beki.

Pakeliu akis ir pamatau prie mūsų besiartinančią Džezminę. Jos glėbyje šalikai ir skrybėlės. Skruostai paraudę nuo įtampos.

— Sveika, Džezmine! Argi ne nuostabu? Kaip viskas atrodo viršuje?

— Chaosas, — ji pavarto akis. — Visur pilna žmonių. Gerai, kad turime papildomų darbuotojų.

— Argi tai ne puiku?

Tačiau Džezminės žvilgsnyje jokio entuziazmo.

— Man geriau patikdavo, kaip buvo anksčiau. Dabar turėsime dirbti iki vėlumos. Nelieka nė minutėlės sau.

— Tačiau dabar parduotuvė nebankrutuos, — aiškinu, bet mano žodžiai Džezminei įspūdžio nedaro.

— Man nesvarbu.

Staiga jos veidas persikreipia. Akimirką ji netenka žado.

— Beki... ar tu tvarkeisi antakius?

Mintyse svarsčiau, kada ji pastebės!

— Ai, — sakau nerūpestingai, — na, taip, tvarkiausi. Gražiai atrodo, ar ne? — palyginu vieną pirštu.

— O pas ką tvarkeisi? — atkakliai klausia Džezminė.

— Nemanau, kad galiu pasakyti, — sakau apgailestaudama. — Tai mažutė paslaptis. Atleisk.

Džezminės smakras sustingsta iš pasiutimo.

— Pasakyk, pas ką buvai!

— Ne!

— Džezmine! — nuo laiptų šaukia mergina. — Ar radai tuos šalikus klientei?

— Sužinojai, kur aš vaikštau, ar ne? — išspjauna žodžius Džezminė. — Tikriausiai šnipinėjai mane.

— Kaip būčiau galėjusi? — sakau nekaltai žiūrėdama į savo atspindį veidrodyje. Mano antakiai tikrai atrodo vaizdingai. Bent man taip atrodo. Taip juos sutvarko toji indė Endė Krauč. Reikia nueiti pas ją į namus ir ji išpešioja bei padažo. Tai labai ilgai užtrunka, bet verta.

— Džezmine! — dar garsiau šūkteli mergina.

— Man reikia eiti, — Džezminė meta į mane dar vieną piktą žvilgsnį.

— Iki! — sušunku džiaugsmingai. — Kada nors atnešiu tau parodyti vaiką.

Džesė suglumusi klausosi pokalbio.

— Ką jūs kalbėjote apie antakius? — klausia ji, kai Džezminė išdidžiai nueina.

Apžiūriu Džesės antakius. Jie rudi ir auga kuokštais. Akivaizdu, kad jie niekada nematė nei pinceto, nei šepetuko, nei antakių pieštuko.

— Vieną dieną tau paaiškinsiu, — sakau, o tuo metu suskamba mano telefonas. Išsitraukiu jį ir įjungiu. — Alio?

— Sveika, — tiesiai į ausį sako Lukas. — Atrodo, jūsų projektas labai sėkmingas. Ką tik apie jį girdėjau per žinias. Gerai padirbėjai, brangioji!

— Ačiū! Viskas tikrai nuostabu... — žengiu keletą žingsnių toliau nuo Džesės ir užlendu už šifoninių, karoliukais siuvinėtų skraisčių kabyklos.

— Tai kokios naujausios žinios? — klausiu dar tylesniu balsu.

— Buvo susirinkimas. Ką tik ištrūkau.

— O Dieve! — stipriau suspaudžiu telefoną. — Kaip jis praėjo?

— Blogiau negalėtų būti.

— Taip gerai? — mėginu juokauti, bet širdis smunka į kulnus. Labai tikėjausi, kad Lukas išgelbės padėtį.

— Nemanau, kad kas nors kada nors būtų prieštaravęs Jenui. Jam tai nepatinka. Jie — bjaurių banditų gauja. — Luko balse girdžiu pyktį. — Įsivaizduoja esantys pasaulio viešpačiais.

— Iš tikrųjų taip ir yra, — sakau.

— Bet aš jiems nepriklausau, — tvirtai kalba Lukas. — Mano įmonė taip pat jiems nepriklauso.

— Ką ketini daryti?

— Šią popietę kalbėsiuosi su visu kolektyvu. — Jis nutyla, o aš mintyse matau Luką, sėdintį prie stalo ir tampantį kaklaraištį, kad šiek tiek palaisvintų. — Ko gero, mums teks nutraukti sutartį. Negalime dirbti su tokiais žmonėmis.

Tai štai. Atrodo, baigėsi stebuklingas pasaulio užkariavimo su Arcodas sapnas. Visi Luko planai ir viltys žlugo. Manyje auga ir galiausiai visą užlieja pyktis Jenui Vikriui. Kaip jis drįsta taip blogai elgtis su žmonėmis, o paskui išneša sveiką kailį? Kas nors juk turėtų jį demaskuoti.

— Lukai, man reikia eiti, — staiga sakau ryžtingai. — Susitiksime vėliau. Pakalbėsime apie viską vakare.

Baigiu pokalbį ir imu skubiai peržiūrinėti telefonų numerius, galiausiai radusi vieną vikriai surenku. Po keturių šaukimo signalų atsiliepia balsas.

— Deivas Šarpnesas.

— O, sveiki, pone Šarpnesai, — sakau. — Skambina Beki Brendon.

— Ponia Brendon! — jo užkimęs balsas sustiprėja. — Kaip malonu jus girdėti! Tikiuosi, gerai laikotės?

— E... na, taip, puikiai. — Pro mane praeina dvi merginos. Pasitraukiu kiek toliau į tuščią vietą už perukų stendo.

— Ar galime jums kuo nors padėti? — klausia Deivas Šarpnesas. — Mūsų sekliai tobulinosi kursuose. Manau, jums verta tai žinoti. Be to, galiu pasiūlyti jums dvidešimties procentų nuolaidą visiems tyrimams.

— Ne! — nutraukiu jį. — Ačiū. Man tik reikia tos dosjė, kurią buvote surinkęs, kadangi tą, kurią man davėte, supjausčiau. O dabar... man jos reikia. Gal galėčiau gauti kopiją?

Deivas Šarpnesas nusijuokia savo gerkliniu juoku.

— Ponia Brendon, vargu ar galėčiau suskaičiuoti, kiek pažįstu moterų, kurios sunaikina gyvybiškai svarbius įrodymus, o kai reikalas pasiekia skyrybų procesą teisme, skambina man ir prašo kopijų...

— Aš nesiskiriu! — sakau stengdamasi neprarasti kantrybės. — Man jų reikia dėl kitos priežasties. Tai ar turite kopiją?

— Ką gi. Paprastai, ponia Brendon, kopiją galime parengti per valandą, tačiau... — jis nutyla.

— Kas atsitiko? — klausiu susirūpinusi.

— Nedideli nesklandumai dėl klientų duomenų saugojimo, — Deivas Šarpnesas atsidūsta. — Bėdų pridarė mūsų sekretorė Vende su kavinuku. Nenoriu leistis į detales, bet kai kurie mūsų archyvai... tiesą sakant, truputį suniokoti. Kai ką teko išmesti.

— Man reikia duomenų. Visų jūsų turimų duomenų apie Jeną Vilerį. Apie tą vyruką, kurį manėte esant mano vyru. Nuotraukų ir įrodymų apie tuos užglaistytus atvejus... viso purvo.

— Ponia Brendon, padarysiu, ką galiu. Peržiūrėsiu visus dokumentus ir surinksiu, ką turiu.

— O ar gali kurjeris atgabenti juos kaip galima greičiau?

— Pasistengsime.

— Ačiū, — sakau. — Neliksiu skolinga.

Išjungiu telefoną, o mano širdis pašėlusiai daužosi. Gausiu tuos įrodymus. O jeigu viskas prapuolė, užsakysiu dar vieną tyrimą. Susidorosime su tuo Jenų Vileriu.

Džesė vėl prasibrauna pro žmonių spūstį, rankose laikydama Denio Kovico balioną. Ji truputį nustemba pamačiusi mane pasislėpusią už perukų.

— Štai kur tu, Beki, — sako ji, kai įsilieju į pagrindinę minią. — Ką tik mačiau Sjuzi, ji matuojasi šimtus drabužėlių. Ar norėtum puodelio arbatos?

— Iš tiesų jaučiuosi truputį pavargusi, — sakau, o tuo metu kita pirkėja vos neįvaro alkūnės man į pilvą. — Gal geriau važiuosiu namo pailsėti. Tik atsisveikinsiu su visais.

— Gera mintis, — gyvai linkčioja Džesė. — Taupyk energiją, ryt... — ji nutyla.

— Rytojui? — klausiu apstulbusi. — O kas bus rytoj?

— Norėjau pasakyti... taupyk jėgas kūdikiui. — Džesė išsisukinėdama slepia akis. — Taupyk jėgas gimdymui. Kad ir kada jis įvyktų.

Ką, po velnių, ji...

Ir staiga man nušvinta galva. Tai paslaptis. Štai apie ką ji prasitarė!

Rytoj — kūdikio dovanų diena!

KŪDIKIO DOVANŲ DIENA-STAIGMENA

1. Rausvi blizgus marškinėliai, nėščiosios džinsai, sidabriniai batai.

Už: atrodysiu pasakiškai

Prieš: neatrodysiu nustebusi

2. Naktinukai ir chalatas, jokio grimo, susivėlusi.

Už: atrodysiu nustebusi

Prieš: atrodysiu netvarkingai

3. Madingas treningas.

Už: atrodysiu neoficialiai, bet elegantiškai, kaip namuose besiilsinti Holivudo įžymybė

Prieš: į tą treningą neįtelpu

4. Vėliavos spalvų nėščiosios suknelė iš „Ginger Spice“, priderintas perukas, pirktas per vasaros išpardavimą su 90% nuolaida.

Už: dar neturėjau progos ją dėvėti

Prieš: maskaradinėmis suknelėmis daugiau niekas nevilkės

KENETAS PRENDERGASTAS

Prendergast de Witt Connell

Finansų patarėjai

Forvardo namai

394 Hai Holbornas, Londonas WCIV 7EX

Poniai R. Brendon

37 Meida Veilio namai

Meida Veilis

Londonas NW6 OYF

2003 m. gruodžio 5 d.

Mieloji ponia Brendon, ačiū už laišką.

Negaliu sutikti nė su vienu Jūsų teiginiu ir noriu pasakyti, kad investavimas nėra žaidimas.

Galiu Jus užtikrinti, kad pamačius Jūsų Odrės Hepburn magnetukų kolekciją mano nuomonė nepasikeistų. Labai abejoju, kad jie ar bet kuri kita Jūsų portfelio dalis „sukraus Jums milijoną“.

Nuoširdžiai Jūsų

Kenetas Prendergastas,

šeimos investicijų specialistas

Devynioliktas skyrius

Jeigu tik žinočiau, kada tiksliai būsiu nustebinta.

Dabar aštuonios ryto, o aš jau apsirengusi, pasidažiusi ir visiškai pasiruošusi. Galiausiai pasirinkau rausvą susiaučiamą suknelę ir zomšinius batus. Be to, vakar vakare pasidariau manikiūrą, nupirkau gėlių ir truputį pasitvarkiau butą.

Senose dėžėse išknisau nuostabų atviruką, kurį kažkada nusipirkau Niujorke. Ant jo nupieštas nedidelis lopšelis su aplink sudėtomis mažytėmis dovanėlėmis ir užrašu blizgančiomis raidėmis „Draugai, ačiū, kad surengėte man kūdikio dovanų dieną!“ Žinojau, kad kada nors man jo prireiks. Radau ir vieną tamsiai pilką su užrašu „Liūdna girdėti apie jūsų nemalonumus versle“, bet šį suplėšiau. Kvailas atvirukas.

Iš Deivo Šarpneso kol kas jokių žinių. Lukui apie tai nieko neužsimenu, nors alpstu iš noro pasakyti. Nenoriu žadinti jo vilčių, kol pati nesu tikra, kad turiu įrodymų.

Prieš išvykdamas į darbą Lukas virtuvėje geria stiprią juodą kavą. Kurį laiką jį stebiu. Jis maišo cukrų savo espreso kavos puodelyje, žandikaulis įsitempęs. Stiprią ir saldžią kavą Lukas geria tik tada, kai jam reikia penkių tūkstančių voltų energijos įkrovos.

Pastebėjęs mane, mosteli ranka į baro kėdę priešais. Aš užsiropščiu ant jos ir alkūnėmis atsiremiu į granito stalviršį.

— Beki, mums reikia pasikalbėti.

— Tu viską teisingai darai, — nedelsdama sakau. — Pats žinai.

Lukas linkteli.

— Žinai, jau jaučiuosi laisvas. Jie buvo man našta. Našta visai įmonei.

— Tikrai! Tau jų nereikia, Lukai! Tau nebūtina lakstyti paskui arogantišką, įsivaizduojančią, kad valdo pasaulį, firmą.

Lukas pakelia ranką.

— Ne viskas taip paprasta. Turiu tau šį tą pasakyti. — Jis nutyla ir ilgai maišo kavą. Veidas įsitempęs. — Arcodas su mumis neatsiskaitė. Nesumokėjo pinigų.

— Ką? — nieko nesuprasdama spoksau į vyrą. — Nori pasakyti... visai nieko?

— Vieną kartelį sumokėjo. Pačioje pradžioje. Tačiau nuo to laiko daugiau nieko. Jie mums skolingi... labai daug.

— Betgi jie negali nesumokėti! Žmonės privalo apmokėti savo sąskaitas! Noriu pasakyti, kad tai prieštarauja...

Nutylu ir išraustu, nes prisimenu keletą parduotuvių sąskaitų, kurių dar nesu apmokėjusi.

Tačiau tai visai kas kita. Juk nesu didelė multimilijoninė įmonė, ar ne?

— Jie tuo liūdnai pagarsėję. Mes vaikėmės, gąsdinome... — Lukas pasitrina kaktą. — Kol verslas buvo bendras, tikėjome, kad pinigus gausime. Dabar greičiausiai teks bylinėtis.

— Tada bylinėkitės! — sakau iššaukiamai. — Jiems nepavyks išsisukti!

— Tačiau šiuo metu... — Lukas pakelia puoduką ir vėl jį padeda. — Beki, tiesą sakant, reikalai nėra geri. Mes labai sparčiai plėtėmės. Kai pagalvoju, per sparčiai. Dabar turiu mokėti nuomos mokesčius, algas... mes baigiame nukraujuoti. Kraujuojame pinigais. Kol pajėgsime vėl atsistoti ant kojų, dėl grynųjų pinigų kils rūpesčių.

— Taip, — nuryju seiles. Kraujuojame pinigais. Tai šiurpiausias posakis, kokį tik esu girdėjusi. Mane aplanko vizija — pinigai kasdien krinta pro didžiulę skylę.

— Namui pirkti mums reikės skolintis daugiau pinigų nei maniau.

Lukas krūpteli ir gurkšteli kavos.

— Tai gali sulėtinti įvykių eigą. Šiandien paskambinsiu agentui. Tikiuosi, man pasiseks su visais atsiskaityti.

Jis ištuština savo puodelį ir aš pastebiu gilią rūpesčių raukšlę tarpuakyje. Anksčiau jos nebuvo. Niekšai. Tai jie kalti.

— Vis tiek tu teisingai pasielgei, Lukai. — Sugriebiu jo ranką ir stipriai suspaudžiu. — Jeigu tai reiškia pinigų praradimą... ką padarysi.

Tik palauk. Tik palauk, tu prakeiktas Jenai Vileri.

Impulso pagauta nulipu nuo kėdutės, prieinu prie Luko ir apkabinu jį taip smarkiai, kaip tik galiu. Kūdikis dabar toks didelis, kad nebeturi vietos šokinėti, tik kartkartėmis pasimuisto.

Sveikas, kūdiki, — tyliai telegrafuoju. Nemėgink gimti, kol nepraėjo dovanų diena, gerai? Kažkurią dieną skaičiau, kad daugybė mamų gali bendrauti su savo kūdikiais, taigi mėginu perteikti jam padrąsinimą.

Rytoj gali gimti. Pavyzdžiui, per priešpiečius. Jei negimsi dar nors šešias valandas, gausi prizą.

— Reikėjo paklausyti tavęs, Beki, — mane nustebina pasikeitęs Luko balsas. — Tu protestavai prieš Arcodas. Be to, tau niekada nepatiko Jenas.

— Negalėjau jo pakęsti, — linkteliu.

Ne, aš tau nepasakysiu, kokį prizą. Palauk ir pamatysi.

Suskamba skambutis ir Lukas pakelia ragelį.

— Sveiki. Taip, atneškite. Atgabeno siuntinį, — sako man.

Sustingstu.

— Kurjeris su siuntiniu?

— Aha, — jis užsimeta švarką. — Ar tu ko nors lauki?

— Lyg ir, — nuryju seiles. — Lukai... tau gali būti įdomu pamatyti šį siuntinį. Tai gali būti svarbu.

— Juk ne nauja patalynė, ar ne? — Luko balse jokio entuziazmo.

— Ne! Ne patalynė! Tai... — mano balsas užlūžta suskambėjus durų skambučiui. — Pamatysi, — nuskubu į prieškambarį.

— Siuntinys, — sumurma kurjeris, kai atidarau duris, — prašau pasirašyti.

Pasirašau jo elektroniniame bloknote, pagriebiu paketą iš Jiffy ir atsigręžusi matau ateinantį Luką.

— Lukai, turiu čia šį tą labai svarbaus, — atsikrenkščiu. — Šį tą, kas galėtų... viską pakeisti. Tau teks manimi pasitikėti...

— O ar neturėtum jo atiduoti Džesei? — Lukas prisimerkęs žiūri į paketą.

— Džesei? — paseku jo žvilgsnį ir pirmą kartą pastebiu, kad ant paketo užrašyta „Panelė Džesika Bertram“.

Mane užlieja nusivylimas. Siuntinys visai ne nuo Deivo Šarpneso. Čia kažkoks kvailas daikčiukas Džesei.

— Kaip paketai Džesei gali būti siunčiami šiuo adresu? — klausiu negalėdama nuslėpti nusivylimo. — Juk ji čia negyvena!

— Kas žino? — Lukas gūžteli pečiais. — Meilute, man reikia eiti, — jis nužvelgia mano išsipūtusį pilvą. — Mobilųjį ir pranešimų gaviklį laikysiu įjungtus. Jeigu bus kokių nors požymių...

— Paskambinsiu, — linkteliu vartydama paketą iš Jiffy. — Tai ką man daryti su šituo?

— Gali atiduoti jį Džesei. — Lukas staiga nutyla. — Kada nors. Kai vėl ją pamatysi.

Palauk. O kodėl jis taip nerūpestingai pasakė?

— Lukai, juk tu kažką žinai, ar ne? — sušunku.

— Ką žinau? — jo burna įtartinai persikreipia, kai ima portfelį.

— Tu žinai! Apie... na, pats žinai!

— Neturiu supratimo, apie ką kalbi.

Atrodo, kad Luką ima juokas.

— Beje, Beki, visai kitu klausimu... ar galėtum šį rytą, vienuoliktą valandą, būti namuose? Turi ateiti dujininkas.

— Ne, neturi! — rodau į jį pirštu pusiau kaltindama, pusiau kikendama. — Tu mane apgaudinėji!

— Gerai praleisk laiką, — Lukas pabučiuoja mane ir išlekia pro duris. Lieku viena.

Kurį laiką dar pastoviu hole žiūrėdama į duris. Šiandien beveik norėčiau būti kartu su Luku kaip moralinė parama. Jis toks įsitempęs. O dar teks susidurti su visu savo kolektyvu. Ir finansininkais.

Kraujuoti pinigais. Man apsiverčia skrandis. Ne. Liaukis. Negalvok apie tai.

Dar dvi valandos iki vienuoliktos, taigi paleidžiu „Hario Poterio“ DVD diską, kad išsiblaškyčiau, ir atidarau Quality Street saldainių dėžutę, nes juk dabar švenčių laikotarpis. Filme epizodas, kai Haris veidrodyje pamato savo mirusius tėvus. Aš jau siekiu nosinės, kai staiga pro langą pamatau Sjuzi. Ji stovi priešais mūsų namą mažoje automobilių stovėjimo aikštelėje prie sodo ir žiūri tiesiai į mūsų langus.

Nieko nelaukusi pasilenkiu, kad ji manęs nepastebėtų. Tikiuosi, nepamatė.

Po kelių minučių atsargiai pakeliu galvą, o ji vis dar ten. Tik dabar šalia ir Džesė! Truputį susijaudinusi žiūriu į laikrodį. Dešimt keturiasdešimt. Neilgai liko laukti.

Kažkodėl abi atrodo sutrikusios. Sjuzi susiraukusi mosuoja rankomis, o Džesė linkčioja. Panašu, kad kažkas joms kelia nerimą. Svarstau, kas tai galėtų būti. Tačiau padėti niekuo negaliu. Man į jas bežiūrint Sjuzi išsitraukia telefoną. Ji surenka numerį ir suskamba mūsų namų telefonas. Išsigandusi pašoku ir pasitraukiu nuo lango.

Gerai. Elkis nerūpestingai. Giliai įkvepiu ir pakeliu ragelį.

— Sveika, Sjuzi! — sakau kuo natūraliau. — Kaip laikaisi? Tikriausiai kur nors Hempšyre sėdi ant arklio?

— Iš kur žinai, kad tai aš? — klausia Sjuzi. Jos balse įtarimas.

Mėšlas.

— Mano telefonas rodo, kas skambina, — meluoju. — Tai kaip laikaisi?

— Puikiai! — sako Sjuzi dirbtinai. — Neseniai skaičiau straipsnį apie nėščiąsias, kuriame parašyta, kad būtina kasdien bent po dvidešimt minučių pasivaikščioti. Taigi pagalvojau, kad gal tau reikėtų truputį pavaikščioti. Pavyzdžiui, galėtum apeiti kvartalą.

Ji nori, kad aš nesipainiočiau po kojomis! Gerai. Žaisiu tą žaidimą, kad ji nieko nepastebėtų.

— Dvidešimties minučių pasivaikščiojimas, — sakau susimąsčiusi. — Puiku. Pasivaikščiosiu.

— Bet ne daugiau kaip dvidešimt minučių. Vaikščiok lygiai tiek laiko.

— Gerai! — sutinku. — Jau einu.

— Šaunu! — Sjuzi balse palengvėjimas. — E... iki pasimatymo... kada nors!

— Iki pasimatymo!

Nuskubu į holą, apsivelku paltą ir liftu nusileidžiu žemyn. Kai išeinu į lauką, nei Sjuzi, nei Džesės niekur nematyti. Tikriausiai pasislėpė!

Mėgindama atrodyti kaip paprasta nėščia moteris, išsiruošusi dvidešimt minučių pasivaikščioti, einu prie vartų, o mano akys visą laiką laksto aplink.

O Dieve, ką tik už to automobilio pamačiau Sjuzi! O štai ir Džesė susigūžusi už tvoros!

Jos neturi žinoti, kad pastebėjau. Negaliu pradėti kikenti. Mėgindama išlaikyti rimtą veido išraišką, prieinu prie vartų. Už rododendro krūmo pamatau pažįstamą kupetą garbanotų rusvų plaukų.

Ne. Negaliu tuo patikėti. Negi ten mama?

Išeinu pro vartus ir imu juoktis, rankomis prisidengusi burną, kad prislopinčiau garsą. Nuskubu šaligatviu, gretimoje gatvėje susirandu suoliuką ir imu vartyti žurnalą, kurį buvau paslėpusi po paltu, kad Sjuzi nepastebėtų. Lygiai po dvidešimties minučių pakylu ir patraukiu atgal namo.

Kai įžengiu pro vartus, nieko nematyti. Įeinu į namą ir liftu kylu į viršutinį aukštą, svaiginama malonios nuojautos. Prieinu prie buto durų, į spyną įkišu raktą ir pasuku.

— Staigmena! — sveikina mane balsų choras, kai praveriu duris. Keisčiausia, nors ir viską žinojau, vis tiek jaučiuosi nuoširdžiai nustebusi, matydama aplink tiek daug draugiškų veidų. Čia Sjuzi, Džesė, mama, Dženisė, Denis... ir ar tai Kėlė?

— Oho! — man iš rankų iškrinta žurnalas. — Ką, po velnių, čia...

— Kūdikio dovanų diena! — visa išraudusi džiaugsmu švyti Sjuzi.

— Staigmena! Apgavome tave! Ateik, išgersi putojančio gėrimo...

Ji įveda mane į svetainę. Negaliu patikėti tuo, ką matau. Kabo rausvi ir melsvi helio balionai, o ant sidabrinio padėklo pūpso didžiulis tortas. Taip pat matau kalną dovanų ir ledo kibirėlyje vėstantį šampaną...

— Tai tiesiog... — staiga balsas užsikerta. — Tai tiesiog...

— Neverk, Bekse! — ramina Sjuzi.

— Išgerk ko nors, meilute! — paduoda man taurę mama.

— Žinojau, kad nereikia staigmenos, — susirūpinusi sako Dženisė. — Jai tai per didelis šokas.

— Ar tu stebiesi matydama mane? — atlėkusi prie manęs, klausia Kėlė. Jos veidas švyti iš susijaudinimo ir nuo Stila makiažo.

— Kele! — apkabinu ją laisvąja ranka. Su Kele susipažinau Kambrijoje, kai ieškojau Džesės. Tada jau buvau nėščia, bet to dar nežinojau. Dabar atrodo, kad tai buvo labai seniai.

— Ar tu tikrai nustebai, Bekse? — klausia Sjuzi. Jos veidas kupinas slopinamo džiugesio.

— Visiškai!

Ir tai tiesa. Žinojau, kad tai atsitiks, bet nenutuokiau, kad kas nors taip labai pasistengs! Kiekvieną kartą apsidairiusi pastebiu ką nors naujo. Pavyzdžiui, sidabrinį „kūdikių“ konfeti, išbarstytą ant stalo, arba mažyčius batelius, kabančius prie paveikslų...

— Dar ne viską matei, — sako Denis gurkštelėdamas šampano. — Išsirikiuokite visos ir, kai suskaičiuosiu iki trijų, atsisekite švarkus...

Stebiu juos sutrikusi, kai visi rikiuojasi į eilę lyg koks įvairiaspalvis choras.

— Vienas... du... trys!

Visi, pradedant mama ir baigiant Džese bei Kele, atsisega švarkus. Po švarkais — priderinti Denio Kovico marškinėliai. Tokius jis sukūrė ir The Look parduotuvei. Tik ant jų nėščios lėlės paveikslėlis ir užrašas:

JI YRA ŠAUNI MAMYTĖ IR MES JĄ MYLIME

Pritrūkstu žodžių.

— Ji priblokšta! — triukšmingai prilekia prie manęs mama. — Sėsk, meilute. Užkąsk. Štai tau kiniški blyneliai su antiena. Jie puikūs!

— Atidaryk dovanų paketus, — plodama rankomis ragina Sjuzi. — Paskui žaisime įvairius žaidimus. Ei visi, sėskite! Beksė apžiūrės dovanas... — Ji sukrauna visas dovanas į krūvą priešais mane ir šakute pabarškina į taurę. — Dabar kai ką pasakysiu apie dovanas. Dėmesio!

Visi atsisuka į Sjuzi, o ši lengvai nusilenkia.

— Ačiū! Kai planavau šį pobūvį, paklausiau Džesės, ar negalėtų pasakyti, ko norėtų Beki. Džesė atsakė, kad nebėra ką pirkti, nes Beki jau seniai iššlavė visas Londono parduotuves.

Visi kambaryje pratrūksta garsiu juoku, o aš jaučiu, kad mano skruostai rausta lyg burokai. Gal truputį ir persistengiau. Tačiau taip reikėjo. Juk kai vaikas gims, nebus laiko apsipirkinėti. Gal visus metus neįkelsiu kojos į jokią parduotuvę.

— Taigi! — savo kalbą baigia Sjuzi. Jos akys žiba. — Džesė pasiūlė patiems ką nors pagaminti. Mes tą ir padarėme.

Jie kažką gamino?

Tikiuosi, neprigamino šluostukų kūdikiui?

— Pradėsime nuo mano paketo, — Sjuzi numeta kvadratinį ryšulį priešais mane, o aš truputį baimingai lupu sidabrinį popierių.

— Oho, — ištariu pamačiusi, kas ten. Oho.

Tai ne šluostukai kūdikiui. Tai nuostabūs rėmeliai nuotraukai, padaryti iš kreminės spalvos medienos, papuošti mažyčiais veidrodėliais ir perlamutru. Vietoj nuotraukos į juos įdėtas priešais namą stovinčios mergaitės, laikančios kūdikį, piešinys.

— Galėsi įdėti kūdikio nuotrauką, — aiškina Sjuzi. — O kol kas nupiešiau šį piešinėlį, vaizduojantį tave priešais tavo naująjį namą.

Atidžiau apžiūriu piešinėlį ir negaliu nesijuokti. Namas padalytas į kambarius, kurių kiekvienas turi pavadinimą: vežimėlių, vystyklų, lūpdažių, sąskaitų (rūsyje), ateities antikvarinių vertybių.

Ateities antikvarinių vertybių kambarys! Tai nepaprastai nuostabi mintis.

Apžiūrėjusi kitas dovanas jaučiuosi galutinai priblokšta. Kėlė pasiuvo antklodėlę iš skiaučių, padovanotų įvairių žmonių, su kuriais susidraugavo Skalyje. Dženisė numezgė mažytį raudoną megztuką ir išsiuvinėjo užrašą „Pirmosios kūdikio Kalėdos“. Mamos dovana — prie megztuko priderinta Kalėdų Senelio kepuraitė ir batukai. Denis padovanojo madingiausią vaikišką firminį kombinezoną.

— O dabar mano dovana, — sako Džesė, dėdama ant stalo didžiausią dovaną. Ji suvyniota į seną suglamžytą vyniojamąjį popierių. Ant vieno kampo užrašyta „Laimingų 2000-ųjų!“

— Atsargiai! — sako Džesė, kai pradedu vynioti dovaną. — Popierių galėsiu dar sykį panaudoti.

— Na... gerai!

Atsargiai nuvynioju popierių ir sulankstau. Po juo į ploną popierių suvyniota dėžutė, maždaug dviejų pėdų aukščio, padaryta iš blyškaus poliruoto medžio. Nustebusi pasuku ją į save ir pamatau, kad tai visai ne dėžutė. Tai nedidelė spintelė su dvivėrėmis durelėmis ir mažytėmis porcelianinėmis rankenėlėmis. Priekyje išraižyta: „Kūdikio batukai.“

— Kas... — pakeliu akis.

— Atidaryk ją, — Džesė švyti. — Pirmyn!

Atidarau ją ir pamatau mažytes lentynėles, išklotas balta zomša. Ant vienos padėta pora mažiausių beisbolo batukų, kokius tik kada nors mačiau.

Tai mažytis batų kambarys.

— Džese... — jaučiu, kaip į akis plūsta ašaros. — Tu pagaminai šitą?

— Tomas padėjo, — ji tik gūžteli pečiais. — Kartu padarėme.

— Tačiau idėja buvo Džesės, — įsikiša Sjuzi. — Argi ji ne nuostabi? O kad aš tai būčiau sugalvojusi.

— Nuostabu. — Aš absoliučiai sužavėta. — Tik pažiūrėkite, kaip darinėjasi durelės... kaip išpjaustytos lentynėlės.

— Tomas visada turėjo auksines rankas, — Dženisė prie akių prispaudžia nosinaitę. — Šis darbas bus jo memorialas, nes antkapio, ko gero, niekada neturėsime.

Apsikeičiu žvilgsniais su mama, kuri nutaiso pažįstamą „Dženisė pametė jį“ išraišką.

— Dženise, esu tikra, kad jis nemirė, — pradeda Džesė.

— Ant spintelės nugarėlės galime išgraviruoti jo gimimo ir pražuvimo datas, — tęsia Dženisė, — jeigu tu neprieštarauji, Beki.

— E... gal ne, — sakau neužtikrintai. — Žinoma, ne.

— Jis nemiręs, Dženise! — beveik klykia Džesė. — Žinau, kad ne!

— Tai kur jis? — Dženisė patraukia nosinę nuo akių, išterliotų rausvai violetiniais šešėliais. — Tu nuvylei mano berniuką!

— Palaukite! — staiga prisimenu. — Šį rytą tau, Džese, atnešė siuntinį. Gal jis nuo Tomo?

Nuskubu į prieškambarį ir atnešu paketą. Džesė atplėšia ir iš jo iškrinta kompaktinė plokštelė. Ant jos paprastai brūkštelta: „Nuo Tomo.“

Kurį laiką visi į jį spoksome.

— Tai DVD diskas, — sako Denis pakeldamas. — Pažiūrėkime.

— Tai jo paskutinė valia ir testamentas! — isteriškai suklykia Dženisė. — Tai pranešimas iš ano pasaulio!

— Iš jokio ano pasaulio, — atkerta Džesė. Tačiau matau, kaip ji blykšta eidama prie DVD grotuvo.

Paspaudžia mygtuką groti ir susirango ant grindų. Visi tyliai laukiame, kol ekranas liausis blykčioti. Staiga pamatome Tomą mėlyno dangaus fone, atsigręžusį į kamerą. Jis apsivilkęs žaliais marškinėliais ir atrodo kažkaip netvarkingai.

— Sveika, Džese, — sako jis. — Kai tu šitai žiūrėsi, aš būsiu Čilėje. Nes... ten jau esu.

Džesė sustingsta.

— Čilėje?

— Čilėje? — suspiegia Dženisė. — Ką jis daro toje Čilėje?

— Aš myliu tave, — sako Tomas. — Todėl, jeigu reikia, galiu persikelti į kitą pasaulio pusę arba dar toliau.

— Kaip romantiška, — atsidūsta Kėlė.

— Jis toks nelaimingas kvailys, — sako Džesė, kumščiu daužydama kaktą. — Aš ten vyksiu tik po trijų mėnesių!

Vis dėlto pastebiu, kad jos akys žiba.

— Pažiūrėk, ką tau radau, — rankose Tomas laiko kažkokį žvilgantį juodą akmenį. — Tu pamilsi šią šalį, Džese.

— Jis susirgs cholera! — susijaudinusi šaukia Dženisė. — Arba maliarija! Tomo organizmas niekada nebuvo stiprus...

— Galiu čia gauti dailidės darbą, — sako Tomas. — Ir galiu rašyti knygą. Čia būsime laimingi. Jei mama tave nuliūdins, prisimink, ką sakiau tau apie ją.

— Sakė tau? — Dženisė gręžia aštriu žvilgsniu. — Ką jis tau sakė?

— E... nieko, — Džesė skubiai paspaudžia mygtuką pauzė ir ištraukia diską iš grotuvo. — Pažiūrėsiu vėliau.

— Na, — džiaugsmingai sako mama, — jis gyvas, brangioji Dženise. Tai gera žinia.

— Gyvas? — Dženisė vis dar apimta isterijos. — Kokia nauda iš to, kad jis gyvas Čilėje?

— Na, jis bent jau šiame pasaulyje! — su netikėta aistra sako Džesė. — Šiaip ar taip, tvarkosi gyvenimą! Juk žinote, Dženise, kad jis buvo apimtas gilios depresijos. Taigi jam bus naudinga pakeisti aplinką.

— Pati žinau, ko reikia mano sūnui! — pasipiktinusi atkerta Dženisė, o tuo metu suskamba durų skambutis.

Atsistoju džiaugdamasi, kad galiu pasitraukti iš ugnies linijos.

— Aš atsiliepsiu... — einu į prieškambarį ir pakeliu ragelį. — Alio?

— Turiu jums siuntą, — sako gergdžiantis balsas.

Širdis pašoka. Siunta. Tai tikriausiai kaip tik tai, ko laukiau. Turi būti. Kai atidarau duris, man gniaužia kvapą. Tvirtai liepiu sau nieko nesitikėti, nes tai bus vėl koks nors siuntinys Džesei ar katalogas, ar kokia nors kompiuterių detalė Lukui...

Tačiau atvėrusi duris pamatau motociklu atvažiavusį kurjerį. Jis apsivilkęs odiniu švarkeliu ir rankose laiko didelį minkštą voką, ant kurio pastebiu Deivo Šarpneso raštą. Raidės užrašytos storu juodu flomasteriu.

Užsidarau drabužinėje ir karštligiškai atplėšiu voką. Viduje randu aplanką, o ant jo užrašą: Tikiuosi, tai padės. Jei dar reikėtų kokios nors pagalbos, nedvejodama kreipkitės. Jūsų Deivas Š.

Atverčiu aplanką ir randu viską: raštelių kopijas, pokalbių įrašus, nuotraukas... Vartau visa tai, o mano širdis daužosi lyg pašėlusi. Buvau pamiršusi, kiek daug medžiagos jie surinko apie Jeną Vilerį. Kaip tokia nušiurusi privataus detektyvo kontorėlė vakarų Ruislipe, jie tikrai daug padarė.

Skubiai viską paslepiu ir einu į vėsią tuščią virtuvę. Jau ketinu imti telefoną ir skambinti Lukui, kai šis netikėtai suskamba ir priverčia mane pašokti.

— Alio?

— Sveika, ponia Brendon, — sako nepažįstamas vyriškas balsas. — Skambina Maikas Enraitas iš spaudos asociacijos.

— Taip, — sutrikusi spoksau į telefoną.

— Norėjau pasiteirauti, kaip pakomentuotumėte jūsų vyro įmonės nuosmukį?

Priblokšta suvirpu.

— Argi jo įmonė smunka, — sakau gyvai. — Neturiu supratimo, apie ką kalbate.

— Šviežiausia naujiena, kad jis prarado tokį klientą kaip Arcodas. Be to, sklinda gandai, kad tas pats atsitiks ir su Foreland Investment.

— Viskas buvo ne taip! — sušunku įsiutusi. — Jie išsiskyrė dėl priežasčių, kurių su jumis neaptarinėsiu. Jūsų žiniai, mano vyro įmonė yra stipresnė nei kada nors yra buvusi. Sipri! Lukas Brendonas visada turėjo įtakingų klientų ir visada turės, nes yra nepaprastai sąžiningas žmogus. Taip pat jis talentingas, protingas, gerai atrodo ir... ir turi puikų skonį.

Sunkiai alsuodama nutylu.

— Tada gerai! — kikena Maikas Enraitas. — Vaizdą susidariau.

— Ar jūs ketinate spausdinti mano žodžius?

— Abejoju, — vėl sukikena jis. — Tačiau man patiko jūsų pozicija. Ačiū už sugaištą laiką, ponia Brendon.

Jis padeda ragelį, o aš susijaudinusi išgeriu stiklinę vandens.

Reikės pasikalbėti su Luku. Surenku numerį ir po trečio skambučio jis atsiliepia.

— Beki! — Luko balsas sutrikęs. — Ar kas nors...

— Ne, ne tai, — patikrinu virtuvės duris ir pritildau balsą. — Lukai, man ką tik skambino iš spaudos asociacijos... jie norėjo rašyti apie tave... — nuryju seiles. — Norėjo rašyti apie tavo įmonės nuosmukį. Sakė, kad Foreland tave palieka.

— Nesąmonė! — piktai pratrūksta Lukas. — Mane šmeižia Arcodas niekšai. Jie ir nešioja paskalas spaudai.

— Bet tai negali iš tikrųjų tau pakenkti, ar ne? — baimingai klausiu.

— Ne, jeigu tuo pasirūpinsiu, — Luko balsas skamba tvirtai. — Pirštinė mesta. Jei jie nori kautis, kausimės. Jei reikės, paduosime juos į teismą. Pateiksime kaltinimus priekabiavimu. Išvilksime juos visus į dienos šviesą.

Beklausant mane užplūsta pasididžiavimas. Jo balsas skamba kaip to Luko Brendono, su kuriuo kažkada susipažinau. Užtikrintas ir valdantis padėtį. Nelaksto paskui Jeną Vilerį kaip koks liokajus.

— Lukai, turiu tau kai ką, — netikėtai išpliurpiu. — Turiu medžiagos apie Jeną Vilerį.

— Ką pasakei? — po pauzės klausia Lukas.

— Jo gyvenime jau anksčiau būta priekabiavimo atvejų, ir jie sėkmingai užglaistyti. Savo rankose turiu visą dosjė apie jį.

— Ką tu turi? — Lukas priblokštas. — Beki... apie ką tu čia kalbi?

Dabar gal geriau nepasakosiu visos istorijos apie privatų detektyvą iš vakarų Ruislipo.

— Neklausk dabar, — sakau skubiai. — Tiesiog turiu, ir tiek.

— Bet kaip...

— Sakiau, neklausk! Tačiau visa tai tiesa. Tuoj tau viskas bus pristatyta. Tegu tavo advokatai pasirengia darbui. Gausi nuotraukas, užrašus, įvairius įrodymus... Tiesą sakant, Lukai, jei medžiaga bus paviešinta, Vileriui galas.

— Beki, — Luko balse abejonė, — tu mane nuolat stebini.

— Tiesiog myliu tave, — tariu impulsyviai. — Sutriuškink juos.

Padedu ragelį ir prakaituotomis rankomis nusibraukiu nuo veido plaukus. Išgeriu kelis gurkšnius vandens, paskui surenku Luko kurjerių firmos numerį ir išsikviečiu kurjerį su dviračiu.

Maždaug po pusvalandžio aplankas bus Luko rankose. Norėčiau matyti Luko veidą, kai jį atsivers.

— Ei, Bekse! — pašoku, kai tingiai į virtuvę įeina Sjuzi. Pamačius mane jos išraiška iškart pasikeičia. — Bekse, ar gerai jautiesi?

— Gerai! — skubiai prisiklijuoju šypseną. — Tiesiog norėjau truputį atsikvėpti.

— Tuoj žaisime žaidimus! — Sjuzi atidaro šaldytuvą ir ištraukia kartoninę apelsinų sulčių pakuotę. — Jie vadinasi Atspėk kūdikių maisto pavadinimą... Rask vystyklų segtuką... Įžymybių kūdikių vardai...

Negaliu patikėti, kiek ji įdėjo pastangų, kad visa tai suorganizuotų.

— Sjuzi... labai ačiū tau, — sakau. — Tai nuostabu. Ir tie nuotraukų rėmeliai!

— Jie gražūs, ar ne? — Sjuzi atrodo patenkinta. — Jie grąžino man įkvėpimą. Vėl ėmiau galvoti apie rėmelių gamybą.

— Turėtum tuo užsiimti! — entuziastingai pritariu. Iki vaikų gimimo Sjuzi darydavo nuostabius nuotraukų rėmelius. Jų būdavo galima įsigyti Libertys parduotuvėje.

— Pagalvojau, kad jei Lulu gali rašyti kulinarijos receptų knygas, kodėl aš negaliu gaminti nuotraukų rėmelių? — sako Sjuzi. — Juk vaikams nieko nenutiks, jei porą valandų per dieną padirbėsiu, ar ne? Juk dėl to netapsiu bloga motina.

Jos akyse pastebiu susirūpinimą. Dėl to kalta ta karvė Lulu. Sjuzi niekada nesijaudino, gera ji motina ar ne, kol nesutiko Lulu.

Gerai. Atėjo laikas atkeršyti.

— Sjuzi... noriu tau kai ką parodyti, — sakau kišdama ranką į virtuvės stalčių. — Tik niekada nerodyk to Lulu. Ir nieko nesakyk. Apskritai niekam nesakyk.

— Nesakysiu! — Sjuzi atrodo suintriguota. — Kas tai?

— Štai.

Įteikiu Sjuzi tolimuoju objektyvu darytą nuotrauką. Tai vienintelis daiktas, kurį išsaugojau iš originalaus aplanko. Nuotraukoje Lulu su savo vaikais gatvėje. Ji atrodo gerokai susierzinusi, panašu, kad rėkia ant vieno iš vaikų. Rankose laiko keturis Mars batonėlius, juos dalija vaikams. Taip pat ji turi keletą kokakolos skardinių, o po pažastimi pasikišusi didelį pakelį bulvių traškučių.

— Ne! — Sjuzi tokia sukrėsta, kad beveik negali kalbėti. — Ne. Ar tai...

— Mars batonėliai, — linkteliu. — Ir bulvių traškučiai su sūriu.

— Ir kokakola! — Sjuzi nusijuokia ir delnu užspaudžia burną. — Bekse, nuostabiai pataisei nuotaiką. Kaip, po velnių...

— Neklausk, — negaliu susilaikyti nekikenusi.

— Kokia veidmainė karvė!

— Tai va... — gūžteliu pečiais rimtai, be piktdžiugos. Neketinu pabrėžti, jog visada sakiau, kad Lulu — karvė.

Arba kad akivaizdžiai matyti jos kilmė. Tai būtų negražu.

— Žinai, ji tikrai mane nustebino, — netikėdama Sjuzi vis dar spokso į nuotrauką. — Jausdavausi tokia... nevisavertė.

— Manau, tau reikėtų dalyvauti jos televizijos šou, — sakau. — Galėtum pasiimti ir šią nuotrauką.

— Bekse! — kikena Sjuzi. — Nebūk ragana! Ketinu ją tik laikyti stalčiuje ir retkarčiais pasižiūrėti, kai reikės pataisyti nuotaiką.

Staiga per visą virtuvę šaižiai suskamba telefonas ir mano šypsena sustingsta. Ką, jeigu ir vėl spaudos atstovai atakuoja? Arba Lukas su blogomis naujienomis?

— Ei, Sjuzi, — sakau nerūpestingai, — gal nueitum pažiūrėti, ar niekam nieko netrūksta. Netrukus ir aš ateisiu.

— Žinoma, — linkteli Sjuzi ir paima sultis. Jos akys vis dar įbestos į fotografiją. — Padėsiu ją kur nors saugiai...

Palaukiu, kol ji išeis ir sandariai uždarys duris, o paskui susikaupusi pakeliu ragelį.

— Alio?

— Sveika, Beki! — girdžiu pažįstamą melodingą balsą. — Tai Fabija!

— Fabija! — man palengvėja. — Kaip laikotės? Labai ačiū, kad tą dieną leidote pasinaudoti jūsų namu. Žmonės iš Vogue nusprendė, kad jis nuostabus. Ar gavote gėles nuo manęs?

— Laikomės puikiai, — neapibrėžtai sako Fabija. — Taip, gėles gavome. Klausykite, Beki, ką tik išgirdome, kad jūs negalėsite sumokėti už namą grynaisiais.

Tikriausiai Lukas paskambino agentui ir pasakė, o naujienos greitai sklinda.

— Taip, teisingai, — sakau mėgindama išlikti optimistiška. — Truputį pasikeitė mūsų reikalai. Tačiau nemanau, kad sumokėti vėluosime daugiau nei porą savaičių.

— Taip, — sako Fabija vangiai. — Bėda ta, kad mes nusprendėme pasirinkti kitus pirkėjus.

Akimirką galvoju, kad man vaidenasi. Tada klausiu:

— Kitus pirkėjus?

— Argi mes neminėjome kitų pirkėjų? Amerikiečių. Jie mums pasiūlė tiek pat, kiek ir jūs. Dar prieš jus. Taigi konkrečiai kalbant... — jos balsas nutrūksta.

— Tačiau jūs priėmėte mūsų pasiūlymą. Sakėte, kad namas mūsų.

— Na, taip. Tačiau anie žmonės gali greičiau įsikraustyti, taigi...

Nuo šoko man svaigsta galva. Mus apgavo.

— Visą tą laiką tik tempėte gumą, ar ne?

Mėginu neprarasti savitvardos.

— Tai ne mano mintis, — Fabijos balse apgailestavimas. — Tai mano vyro idėja. Jis mėgsta turėti atsarginį variantą. Bet kuriuo atveju linkiu jums sėkmės ieškant namo...

Ne. Negali būti, kad Fabija taip elgiasi. Ji negali palikti mūsų bėdoje.

— Fabija, klausykite, — nusišluostau lipnų veidą. — Bet kurią dieną mums gims kūdikis. Mes neturėsime kur gyventi. Mūsų butas parduotas...

— Na, tikiuosi, kad viskas susitvarkys. Sudie, Beki.

— O kaip Archie Swann batai? — beveik verkiu iš pykčio. — Juk susitarėme! Jūs man skolinga batą.

Staiga suvokiu, kad manęs jau nebeklauso. Fabija padėjo ragelį. Jai tai nerūpi.

Išjungiu telefoną. Lėtai nueinu prie šaldytuvo ir įremiu galvą į šaltą metalą. Man svaigsta galva. Svajonių namo nebeturime. Jokio namo neturime.

Paimu telefoną ketindama skambinti Lukui, bet sustoju. Šiuo metu jam ir taip užtenka rūpesčių.

Po poros savaičių privalome išsikraustyti iš savo buto. Kur reikės pasidėti?

— Beki? — į virtuvę kikendama įlekia Kėlė. — Ant tavo torto uždegėme žvakutes, bet jas užpūsti turi tu!

— Gerai! — grįžtu į gyvenimą. — Ateinu.

Mėginu neišsiduoti ir seku paskui Kėlę. Kambaryje Denis su Dženise žaidžia žaidimą Atspėk kūdikių maistą ir ant lapų užrašinėja atsakymus. Mama su Džese atidžiai apžiūrinėja įžymybių kūdikių nuotraukas.

— Tai Lurdes! — sušunka mama. — Džese, brangute, turėtum geriau orientuotis pasaulyje.

— Burokų tyrė, — žinovo tonu sako Denis, ragaudamas violetinę košę. — Prie jos trūksta tik taurelės degtinės.

— Beki! — pakelia akis mama. — Ar viskas gerai, meilute? Tu nesiliauji bėgioti prie telefono!

— Taip, Bekse, kas nutiko? — Sjuzi kaktoje susimeta raukšlės.

— Žinote...

Nusivalau sudrėkusią viršutinę lūpą ir mėginu neprarasti pusiausvyros. Nežinau, nuo ko pradėti.

Lukas kovoja dėl įmonės išlikimo. Jis kraujuoja pinigais. Mes netekome namo.

Negaliu jiems to pasakyti. Negaliu sugadinti šventės. Visi taip puikiai leidžia laiką.

Pasakysiu... vėliau. Rytoj.

— Viskas gerai! — prisiverčiu nusišypsoti savo žaviausia, laimingiausia šypsena.

Pagaliau išgerta visa arbata ir šampanas, svečiai vienas po kito pradeda skirstytis. Tai buvo puiki kūdikio dovanų diena. Visi taip gerai sutarė. Galiausiai ir Dženisė susitaikė su Džese. Džesė pasižadėjo prižiūrėti Tomą Čilėje ir neleisti jokiems partizanams banditams jo nuskriausti. Sjuzi su Kele labai ilgai šnekėjosi, žaisdamos Atspėk kūdikių maistą. Galiausiai pokalbis baigėsi tuo, kad Sjuzi pasiūlė Kelei auklės darbą. O nuostabiausia, kad Džesė ir Denis susidraugavo! Denis ėmė pasakoti apie savo būsimą kolekciją, kurią kurdamas jis norėtų panaudoti uolienų nuolaužas, o Džesė pažadėjo palydėti jį į muziejų apžiūrėti pavyzdžių.

Kurjeris atvyko visiems bevalgant pyragą, ir paketas buvo sėkmingai išsiųstas. Iš Luko jokių žinių. Tikriausiai kalbasi su advokatais. Taigi apie namą dar nieko nežino.

— Ar tau viskas gerai, Beki? — dar kartą klausia mama, apkabindama mane prie durų. — Gal nori, kad likčiau su tavimi iki grįš Lukas?

— Ne. Viskas gerai. Nesirūpink.

— Kaip šią popietę puikiai pailsėjome. Taupyk energiją, brangioji.

— Būtinai, — linkteliu. — Sudie, mama.

Visiems išėjus butas atrodo keistai tylus. Likau tik aš su įvairiausiomis dovanomis. Nuėjusi į vaikų kambarį, švelniai paliečiu rankų darbo lovelę ir baltą lopšį. Ir dar krepšį su nuostabiu baldakimu. (Norėjau, kad vaikas galėtų pasirinkti, kur miegoti.)

Viskas panašu į scenos dekoracijas. Tik laukiame, kol ateis pagrindinis veikėjas.

Tyrinėju savo pilvą svarstydama, ar kūdikis miega. Gal reikia pagroti jam kokią nors melodiją, ir jis taps muzikos genijumi! Prisuku muzikinę dėžutę, kurią pirkau parduotuvėje Intelligent Baby; ir prispaudžiu prie pilvo.

Kūdiki, paklausyk. Tai Mocartas.

Taip manau.

Arba Bethovenas, ar dar kas nors.

Dieve, visiškai susipainiojau. Dabar vartau dėžutę, kad įsitikinčiau, ar tai Mocartas. Staiga prieškambaryje išgirstu trenksmą.

Turbūt atnešė kalėdinius sveikinimus. Gal jie leis man pasijusti geriau. Palieku muzikinę dėžutę iš parduotuvės Intelligent Baby ir einu prie paradinių durų. Nuo grindų kilimėlio pakeliu didelį pašto paketą ir vartydama rankose vokus nukrypuoju atgal prie sofos.

Staiga sustoju. Mano rankose siuntinukas, ant jo — užrašas aiškiu braižu.

Tai Venecijos raštas.

Siuntinukas adresuotas Lukui, bet man nesvarbu. Atplėšiu jį ir viduje randu mažą odinę dėžutę iš Duchamp. Atidarau ją ir randu sidabrines marškinių rankovių sąsagas. Ką ji sau galvoja, kad siunčia tokias dovanas?

Iš paketo iškrenta mažytė kreminės spalvos kortelė, o ant jos tuo pačiu braižu užrašyta:

L

Seniai tave mačiau. Nunc est bibendum?

V

Spoksau į kortelę ir jaučiu, kaip galvoje pulsuoja kraujas. Visas per dieną patirtas stresas susikoncentruoja į vieną pykčio lazerį. Man to jau gana. Tiesiog gana. Grąžinsiu šį siuntinį paštu.

Ne. Geriau pati jai atiduosiu. Pati. Apsvaigusi pašoku ant kojų ir siekiu palto. Man reikia surasti Veneciją ir baigti šią istoriją. Kartą ir visam laikui.

Dvidešimtas skyrius

Dar niekada gyvenime taip netroškau pabaigti kokio nors reikalo.

Kur galiu rasti Veneciją, sužinojau nesunkiai. Paskambinau į Holistinį gimdymo centrą ir apsimečiau, kad man būtina kuo greičiau susisiekti su Venecija. Iš pradžių registratorė pasakė, esą Venecija nepasiekiama, o paskui prasitarė, kad ją galima rasti Kavendišo ligoninėje vykstančiame susirinkime. Ji taip pat pasisiūlė nusiųsti žinutę į Venecijos pranešimų gaviklį, nes jų sistemoje vis dar buvau pacientė. Tačiau aš skubiai pasakiau, kad nesirūpintų, nes staiga ėmiau jaustis geriau. Manimi patikėjo. Panašu, kad registratorė įpratusi sulaukti skambučių iš kuoktelėjusių susinervinusių nėščiųjų.

Taigi dabar besidaužančia širdimi stoviu lauke prie Kavendišo ligoninės motinystės skyriaus, rankose laikydama The Look parduotuvės pirkinių krepšelį. Jame sudėtos ne tik marškinių rankogalių sąsagos, bet ir elastinės kojinės, piniginė prie diržo ir visi rašteliai, kokius ji tik yra atsiuntusi Lukui, taip pat visos to idiotiško Holistinio centro brošiūros... net saldainiai iš skanėstų krepšelio. (Buvo truputį skausminga išsiskirti su Creme de la Mer, todėl didžiąją dalį kremo išsėmiau ir perkėliau į Lancome indelį. Tačiau Venecijai nebūtina to žinoti.)

Ketinu tą krepšelį įteikti ir labai ramiai pasakyti: „Palik mus ramybėje, Venecija. Nei Lukas, nei aš, nei kūdikis nenorime ateityje turėti su jumis jokių reikalų.“ Po viso šito ji turėtų suprasti, kad pralaimėjo. Be to, pakeliui į čia paskambinau savo mylimam profesoriui, ir jis pasakė man nuostabų lotynišką įžeidimą. Jį aš išmokau mintinai. Utinam barbari provinciam tuam invadant! O tai reiškia: Tegu barbarai įsiveržia į tavo provinciją.

Cha. Gera bus jai pamoka.

— Alio? — pasigirsta plonas balselis per vidaus telefoną.

— Sveiki! — sakau į mikrofoną. — Tai Beki Brendon, pacientė.

Daugiau nesakysiu nieko, kol nenueisiu į vietą.

Durys suzvimbia ir aš jas atidarau. Paprastai ši vieta labai rami, bet šiandien čia judru. Ant kėdžių sėdi nėščios moterys. Jos kalbasi su partneriais ir rankose laiko lapelius „Kodėl verta rinktis Kavendišo ligoninę“. Koridoriumi nuskuba dvi akušerės. Jos kalbasi apie „operaciją“ ir „įstrigimą“, o tai man tikrai nepatinka. Girdžiu, kaip iš kambario tolumoje sklinda moters šauksmai. Nuo tų klyksmų man susuka skrandį ir kyla noras rankomis užsidengti ausis.

Galų gale tai nebūtinai kančios riksmas. Gal ji rėkė tik todėl, kad neleido žiūrėti televizoriaus ar panašiai.

Sunkiai alsuodama artinuosi prie registratūros.

— Sveiki, — tariu, — aš Rebeka Brendon. Noriu tuoj pat pamatyti Veneciją Karter.

— O jūs susitarėte dėl susitikimo? — klausia registratorė, kurios nesu mačiusi. Jos plaukai garbanoti ir pražilę, o akiniai kaba ant sidabrinės grandinėlės. Su nėščiomis moterimis ji elgiasi pernelyg šiurkščiai.

— Na... ne, bet reikalas labai svarbus.

— Bijau, kad Venecija labai užsiėmusi.

— Galiu palaukti, jei tik pasakysite jai, kad atvykau.

— Reikia skambinti ir tartis dėl priėmimo.

Registratorė barškina klaviatūrą, lyg manęs čia nė nebūtų.

Ši moteris tikrai bjauriai elgiasi su manimi. Juk Venecija tik kažkokiame kvailame susirinkime. O aš čia ir, beje, jau devintą mėnesį nėščia.

— Ar negalėtumėte jai nusiųsti pranešimo? — klausiu stengdamasi išlikti rami.

— Galiu siųsti pranešimą tik tuo atveju, jeigu jūs gimdote.

Moteris gūžteli pečiais, lyg tai būtų ne jos bėdos.

Spoksau į ją pro pykčio miglą. Atėjau čia išsiaiškinti su Venecija ir neleisiu, kad kažkokia moteris rausvai violetiniu megztiniu mane sustabdytų.

— Ką gi... aš ir gimdau! — girdžiu save sakant.

— Jūs gimdote?

Ji skeptiškai nužvelgia mane.

Netiki manimi, ar ne? Koks įžūlumas. Kodėl turėčiau meluoti?

— Taip, — įsiremiu rankomis į šonus. — Gimdau.

— Ar sąrėmiai reguliarūs? — klausia ji.

— Nuo vakar dienos jie kartojasi kas tris minutes, — atšaunu. — Be to, man skauda nugarą, kai siurbiu dulkes... ir... vakar nubėgo vandenys.

Taigi. Dabar pamėgink pasakyti, kad negimdau.

— Taip, — moteriškė atrodo kiek priblokšta. — Ką gi...

— Noriu tik Venecijos, nieko kito, — priduriu, kad ji suprastų. — Ar galite jai nusiųsti pranešimą tučtuojau?

Prisimerkusi moteriškė tyrinėja mane.

— Jums sąrėmiai kartojasi kas tris minutes?

— Taip, — staiga suvokiu, kad registratūroje esu ne mažiau kaip tris minutes. — Stengiuosi juos iškęsti tyliai, — informuoju ją oriai. — Esu scientologė.

— Scientologė? — pakartoja ji, dėdama rašiklį ir spoksodama į mane.

— Taip, — drąsiai sutinku jos žvilgsnį. — Man skubiai reikia pamatyti Veneciją. Tačiau jeigu jūs neįleisite moters, kurios vandenys nubėgo jau vakar ir kuri tyliai kenčia skausmą... — truputį pakeliu balsą, kad girdėtų laukiamajame sėdinčios nėščiosios.

— Gerai! — registratorė suvokia, kad pralaimėjo. — Palaukite.

Ji nužvelgia pilną moterų laukiamąjį ir taria:

— Laukite tame kambaryje, — ir ranka mosteli į duris, ant kurių užrašyta „Gimdykla Nr. 3“

— Ačiū! — apsisuku ir einu tiesiai į trečiąją gimdyklą.

Patalpa didelė, su grėsmingai atrodančia metaline lova, dušo kambariu ir net DVD grotuvu. Tačiau mini baro nėra.

Atsisėdu ant lovos ir vikriai išsitraukiu savo kosmetinę. Visi žino, kad pirma verslo taisyklė: Per Susidūrimus Atrodyk Puikiai. O jei tokios taisyklės nėra, tai turėtų būti. Ant skruostų užtepu šiek tiek skaistalų, o lūpas perbraukiu pieštuku. Prieš veidrodį pasitreniruoju, kad įgaučiau savo šauniausią išraišką. Kaip tik tuo metu išgirstu beldimą į duris.

Tai ji. Mane apima neapsakomas nerimas. Pagriebiu santykių nutraukimo krepšelį ir atsistoju.

— Įeikite, — sakau kaip galėdama ramiau ir po akimirkos atsiveria durys.

— Sveika, brangioji! — linksmai sveikinasi įėjusi afrokaribų kilmės akušerė. — Aš Estera. Kaip sekasi? Ar sąrėmiai vis dar stiprūs?

— Ką? — spoksau į ją. — E... ne. Tai yra, taip... — veblenu sutrikusi. — Klausykite, aš noriu pamatyti Veneciją Karter.

— Ji jau pakeliui, — raminamai sako akušerė. — Kol atvažiuos, padėsiu tau pasirengti.

Mane apninka įtarumas. Tikriausiai niekas net nenusiuntė Venecijai pranešimo. Jie tik nori mane nuraminti.

— Man nereikia jokios pagalbos, — sakau mandagiai. — Tačiau vis tiek dėkoju.

— Brangute, juk tu tuoj gimdysi! — akušerė pratrūksta juoku. — Tau reikia apsivilkti chalatą. O gal atsivežei marškinėlius? Man reikia tave apžiūrėti, kad susipažinčiau su gimdymo eiga.

Reikia kuo skubiau atsikratyti šios moters. Ji ranka paspaudžia man pilvą ir aš atšoku.

— Iš tikrųjų mane jau apžiūrėjo! — sakau linksmai. — Kita akušerė. Taigi esu pasirengusi...

— Kita akušerė? Kas? Sara?

— E... galbūt. Neprisimenu. Ji išbėgo staiga, pasakiusi, kad turi eiti į operacinę ar panašiai.

Nekaltai sumirksiu akimis.

— Parūpinsiu tau naują kortelę, — papurto galvą Estera atsidusdama. — Vis tiek turiu tave apžiūrėti.

— Ne! — suspiegiu negalėdama susivaldyti. — Noriu pasakyti, kad turiu fobiją. Bijau būti apžiūrima. Man sakė, kad užteks minimalios apžiūros. Venecija mane supranta. Man būtinai reikia pamatyti Veneciją, o ne ką nors kitą. Gal galėtumėte palikti mane vieną, kol ji atvyks? Noriu susikoncentruoti... susitelkti į savo moterišką esybę.

Estera pavarto akis, paskui pasuka prie durų ir iškiša pro jas galvą.

— Pem, čia dar viena kuoktelėjusi Venecijos pacientė. Gal gali nusiųsti pranešimą Venecijai?

— Viskas gerai, — ji vėl įtraukia galvą. — Venecijai nusiųs pranešimą, o aš tik užpildysiu šią lentelę. Sakai, kad vakar namuose tau nubėgo vandenys?

— Aha.

— Ar ta kita akušerė sakė, kuri tau gimdymo stadija?

— Na... gimdos kaklelis atsidaręs per keturis pirštus, — sakau negalvodama.

— Ir tu iškenti skausmą?

— Kol kas taip, — sakau drąsiai.

Į duris vėl pabeldžia ir vidun galvą įkiša moteris.

— Estera, ar gali ateiti?

— Šiandien mes labai užimti, — Estera pakabina lentelę ant lovos galo. — Netrukus grįšiu. Atsiprašau, kad turiu išeiti.

— Viskas gerai! Ačiū!

Kai paskui ją užsidaro durys, susmunku ant lovos. Keletą minučių nieko neįvyksta ir aš imu perjunginėti televizijos kanalus. Pradedu svarstyti, ar čia įmanoma išsinuomoti kokių nors DVD diskų, bet ir vėl pasigirsta beldimas į duris.

Šį kartą tai tikrai Venecija. Pagriebiu santykių nutraukimo krepšelį, pašoku ir giliai įkvepiu.

— Įeikite!

Atsidarius durims pamatau kokių dvidešimties metų merginą akušerės uniforma. Jos ploni šviesūs plaukai surišti į uodegėlę, o veide baiminga išraiška.

— Hm, sveiki, — sako ji. — Mano vardas Paula. Aš esu studentė ir atlieku čia akušerės praktiką. Gal leisite man stebėti gimdymą? Būčiau labai dėkinga.

O, dėl Dievo meilės. Jau ketinu sakyti „Ne, eikite lauk“, bet ji atrodo tokia drovi ir nervinga, kad niekaip neįstengiu jos išvaryti. Pagaliau juk galėsiu jos atsikratyti, kai atvažiuos Venecija.

— Žinoma, — mosteliu ranka. — Įeikite. Mano vardas Beki.

— Laba diena, — ji droviai nusišypso, įeina į vidų ant pirštų galų ir atsisėda ant kampe stovinčios kėdės.

Keletą minučių abi tylime. Aš vėl sudrimbu ant pagalvių ir spoksau į lubas, mėgindama paslėpti nusivylimą. Esu čia, pasirengusi kovai, o kovoti nėra su kuo. Jei Venecija nepasirodys per artimiausias penkias minutes, teks iš čia nešdintis.

— Jūs atrodote labai... rami. — Paula pakelia akis nuo bloknoto, į kurį kažką rašė. — Ar turite kokių nors ypatingų metodų kovoti su skausmu?

Teisingai, juk aš turėčiau gimdyti, tad man reikia vaidinti skausmą, nes mergina tiesiog neturės ką užsirašyti.

— Žinoma, — linkteliu aš. — Mėginu vaikščioti, nes tai tikrai padeda.

Atsikeliu ir imu vaikščioti aplink lovą, dalykiškai mojuodama rankomis. Paskui pasukioju dubenį ir padarau keletą tempimo pratimų.

— Oho, — nustemba Paula. — Jūs labai judri.

— Darau jogos mankštą, — sakau kukliai šypsodamasi. — Manau, dabar man reikia suvalgyti KitKat batonėlį, kad gaučiau energijos.

— Gera mintis, — linkteli Paula.

Siekdama savo krepšelio, matau, kad ji užsirašo: „Pacientė valgo KitKat ir naudoja jogos metodus skausmui numalšinti.“

Paula pasirausia savo popieriuose, paskui pakelia kupinas užuojautos akis.

— Kur jums labiausiai skauda sąrėmių metu?

— Na... tiesiog... visur, — sakau neapibrėžtai, kramtydama KitKat. — Lyg čia... ir čia... — rodau įvairias kūno vietas. — Sunku paaiškinti.

— Jūs atrodote stebėtinai rami, Beki, — Paula įsispitrija į mane, kai veidrodėlyje imu tikrinti, ar tarp dantų neliko KitKat trupinių. — Nesu mačiusi taip gerai save kontroliuojančios gimdyvės!

— Na, aš esu scientologė, — neištveriu nepasakiusi. — Taigi stengiuosi elgtis kuo tyliau.

— Scientologė! — jos akys išsiplečia. — Tai nuostabu.

Ji susirūpinusi susiraukia.

— Ar jūs neturėtumėte visiškai tylėti?

— Ne, man leidžiama kalbėti, — paaiškinu. — Tik negalima šaukti ir panašiai.

— Oho! Žinote, manau, kad mes čia niekada neturėjome scientologių. — Ji pagyvėja. — Ar neprieštarausite, kad pasakysiu kelioms kolegėms?

— Pirmyn! Aš nieko prieš, — išsiblaškiusi linkteliu galvą.

Jai išskubėjus lauk, sulankstau KitKat popieriuką ir nusiminusi įmetu jį į šiukšlių dėžę. Viskas taip kvaila. Venecija net neketina atvykti, ar ne? Niekas jai nenusiuntė jokio pranešimo. Galiausiai aš jau visai nenoriu matyti Venecijos. Geriau keliausiu namo.

— Ji čia!

Durys plačiai atsidaro ir visas būrys jaunų akušerių sugriūva į kambarį. Jas veda Paula.

— Tai Rebeka Brendon, — pristato ji mane pusbalsiu. — Jos gimdos kaklelis išsiplėtęs per keturis pirštus, o skausmą malšina jogos pratimais. Ji yra scientologė ir laikosi labai ramiai. Sunkiai suprastumėte, kad ji kenčia sąrėmius!

Visi spokso į mane taip, lyg būčiau koks nykstantis gyvūnas. Negaliu jų nuvilti.

— Iš tiesų manau, kad galbūt dar negimdau, — paimu savo krepšelį ir užsimetu paltą. — Eisiu namo. Ačiū jums už pagalbą...

— Jūs negalite vykti namo! — sako Paula ir tyliai nusijuokia. Ji paskaito, kas parašyta mano lentelėje, ir linkčioja galvą. — Taip ir maniau, Rebeka, kad jūsų vandenys nubėgę. Jums iškilusi infekcijos grėsmė!

Paula nutraukia nuo manęs paltą ir paima krepšelį.

— Liksite čia, kol gims vaikas.

— O, ne, — priešinuosi.

Ką man dabar daryti? Gal vis dėlto prisipažinti apie nubėgusius vandenis?

Ne. Tada apie mane pagalvos, kad esu visiška lunatikė. Tiesiog reikia palaukti, kol liksiu viena, o tada nepastebėtai dingti. Taip. Geras planas.

— Galbūt kūdikis jau ateina, — žinovės tonu viena studentė sako kitai. — Esant šiai stadijai gimdyvės dažnai užsimano namo. Jos darosi visiškai iracionalios.

— Rebeka, jums būtina apsivilkti ligoninės drabužius, — Paula susirūpinusi nužvelgia mane. — Gal kūdikis jau pakeliui. Kaip sąrėmiai? Ar jie padažnėjo? Ar galiu jus apžiūrėti?

— Ji pareikalavo minimalaus kišimosi į procesą ir kuo mažiau apžiūrų, — įsiterpia kita studentė, skaitydama mano kortelę. — Ji nori, kad viskas vyktų natūraliai. Man atrodo, turėtume pakviesti vyriausiąją akušerę, Paula.

— Ne, jokiu būdu! — sakau paskubomis. — Ir iš viso... noriu kurį laiką likti viena, jeigu galima.

— Jūs labai stoiška, Rebeka, — sako Paula užjaučiamai uždedama ranką man ant peties, — bet mes negalime palikti jūsų vienos. Jūs net neturite gimdymo partnerės!

— Viskas bus gerai, — mėginu atsakyti nerūpestingai. — Tiesiog keletą minučių noriu pabūti viena. Tai... tai mano tikėjimo dalis. Gimdanti moteris kas valandą turi būti palikta viena, kad galėtų pasakyti ypatingus žodžius.

Nagi, dinkite, — tyliai raginu jas mintyse. — Palikite mane vieną...

— Manau, turėtume gerbti jūsų įsitikinimus, — nelabai tvirtai sako Paula. — Gerai, išeisime akimirkai, bet jeigu jums ko nors prireiks, spauskite skambutį.

— Būtinai! Ačiū!

Kai durys užsiveria, man palengvėja. Ačiū Dievui. Lėksiu iš čia, kai tik aplinkui bus tuščia. Pagriebiu savo krepšelį, paltą ir virsteliu duris. Už jų vis dar stovi dvi akušerės. Paskubomis tyliai vėl uždarau duris. Teks dar truputį palaukti. Netrukus jos vis tiek nueis, ir aš tuo pasinaudosiu.

Negaliu patikėti, kad atsidūriau tokioje situacijoje. Nereikėjo sakyti, kad jau gimdau. Neturėjau apsimesti, kad man nubėgo vandenys. Dieve, tai gera pamoka. Daugiau niekada taip nedarysiu.

Po kurio laiko žvilgteliu į laikrodį. Praėjo trys minutės. Gal vėl patikrinsiu koridorių. Paimu paltą, bet dar man nespėjus pajudėti, netikėtai atsidaro durys.

— O Dieve, Bekse! — šviesūs Sjuzi plaukai plevėsuoja, o apsirengusi ji siuvinėtu Miu Miu paltu. — Ar tau viskas gerai? Atlėkiau iškart, kai tik sužinojau!

— Sjuzi? — spoksau į ją priblokšta. — Ką...

— Tavo mama tuoj bus čia, — švokščia ji uždususi. Tada nusimeta paltą, kad matytųsi Denio šauniosios mamytės marškinėliai. — Mes visos atlėkėme taksi, kai išgirdome naujieną. Dženisė perka žurnalus ir gėrimus, o Kėlė laukia jos registratūroje...

— Bet kaip...

Nieko nesuprantu. Ar Sjuzi turi kokių ypatingų psichinių galių?

— Paskambinau tau į mobilųjį, o juo atsiliepusi moteris pasakė, kad čia Kavendišo ligoninė, — susijaudinusi beria žodžius Sjuzi. — Ji pasakė, kad palikai telefoną registratūroje ir gimdai. Mes taip išsigandome! Paprašėme taksi vairuotojo, kad tuoj pat apsisuktų, be to, atšaukiau planuotus pietus... — ji staiga nutyla, pastebėjusi mano išraišką. — Ei, Bekse, o kodėl tu laikai paltą? Ar tau viskas gerai?

— Rebeka laikosi puikiai! — sako Paula. Ji įeina į kambarį ir man iš rankų paima paltą. — Jos gimdos kaklelis išsiplėtęs keturis centimetrus, bet ji nereikalauja jokių nuskausminamųjų!

— Jokių nuskausminamųjų? — Sjuzi atrodo priblokšta. — Bekse, maniau, tu prašysi epidurinės nejautros!

— Hmm... — sunkiai nuryju seiles.

— Ji atsisako apsivilkti ligoninės drabužius, — nepritariamai priduria Paula.

— Žinoma, kad nesivilks jų, nes ligoninės drabužiai šlykštūs, — pasipiktinusi aiškina Sjuzi. — Bekse, ar tu neatsivežei savo krepšio? Nesirūpink. Nueisiu ir nupirksiu tau marškinėlius. Dar mums čia reikia muzikos ir galbūt kelių žvakių...

Sjuzi kritiškai apsidairo.

— Hmm... Sjuzi... — nuo nervų man raižo skrandį. — Iš tikrųjų...

— Tuk tuk! — prie durų pasigirsta naujas balsas. Tai Luiza! — Ar galima įeiti?

— Luiza? — Ne, to negali būti. Ji yra aromaterapeutė, kurią pasisamdžiau. Kaip, po velnių, ji...

— Jūsų mama paskambino ir pranešė visiems žmonėms iš rasto pas jus sąrašo! — Sjuzi švyti. — Ji tokia veikli! Visi tie žmonės jau pakeliui į čia.

Na, to jau per daug. Ką dabar daryti? Viskas vyksta per greitai. Luiza jau išsitraukė keletą mažų aliejaus buteliukų ir kažkuo apelsininiu trina man kaklą.

— Štai! — sako ji. — Ar malonu?

— Nuostabu, — išstenu.

— Beki! — koridoriuje pasigirsta spigus mamos balsas ir netrukus ji įlekia į palatą. — Brangute!

Rankose ji laiko gėlių puokštę ir popierinį maišiuką su sluoksniuotomis bandelėmis.

— Sėsk, Beki! Nesijaudink! Kaip tavo epidurinė nejautra?

— Ji nusprendė apsieiti be nejautros! — aiškina Sjuzi. — Argi ji ne nuostabi?

— Be nejautros? — mama atrodo išsigandusi.

— Rebeka taiko jogos ir kvėpavimo techniką skausmui įveikti, — išdidžiai aiškina Paula. — Ar ne, Rebeka? Jos kaklelis atsidaręs jau keturis centimetrus!

— Brangioji, neversk savęs kankintis, — mama sugriebia mane už rankos. Atrodo, kad ji tuoj pravirks. — Leisk, kad nuskausmintų! Neatsisakyk vaistų.

Man atrodo, kad liežuvis prilipo prie gomurio.

— O štai jazminų aliejus, kuriuo įtrinsiu tau smilkinius...

— Beki? — susirūpinusi klausia mama. — Ar girdi mane?

— Galbūt šiuo metu jai sąrėmis! — sušunka Sjuzi griebdama už rankos. — Bekse, kvėpuok!

— Tau pavyks, meilute! — mamos veidas vis labiau įsitempia, lyg pati gimdytų.

— Sutelkite dėmesį į kūdikį, — Paulos akys įdėmiai žvelgia į manąsias. — Sutelkite dėmesį į tą mažytį žavų kūdikėlį, besiveržiantį į šį pasaulį.

— Klausykite, — pagaliau atgaunu balsą. — Bėda ta... kad aš visai negimdau...

— Beki, gimdote, — Paula uždeda savo rankas man ant pečių.

— Bekse, taupyk energiją! — Sjuzi įkiša man į burną šiaudelį. — Išgerk energinio gėrimo. Pasijusi geriau!

Bejėgiškai išgeriu truputį šleikštaus gėrimo ir sustingstu išgirdusi artėjančius skubius žingsnius. Pažįstu tuos žingsnius. Durys atsidaro ir pasirodo Lukas. Jo veidas išblyškęs. Tamsiomis nuo įtampos akimis jis apsidairo po palatą.

— Ačiū Dievui. Ačiū Dievui, kad nepavėlavau... — atrodo, artėdamas prie mano lovos jis baigia prarasti žadą. — Beki, aš tave taip myliu... taip tavimi didžiuojuosi...

— Sveikas, Lukai, — sakau nusilpusiu balsu.

Po velnių, ką man dabar daryti?

Esmė ta, kad daugeliu atžvilgių tai yra tobulas gimdymas.

Po dvidešimties minučių kambarys jau pilnas žmonių. Atvyko Felicitė, refleksologė. Ji rūpinasi mano kojų pirštais. Marija, homeopate, rūšiuoja tabletes, kurias turėsiu laikyti po liežuviu. Luiza rikiuoja kvapiąsias aliejines žvakes.

Iš vienos pusės sėdi Sjuzi su mama, o iš kitos — Lukas. Ant kaktos uždėtas rankšluostis, o į rankas įbruktas vandens purškiklis. Aš apvilkta ilgais laisvais marškinėliais, į kuriuos mane įbruko Sjuzi su mama. Esu atsipalaidavusi, groja muzika, o aš apsieinu be epidurinės nejautros...

Yra tik viena nedidelė kliūtis. Aš vis dar nesukaupiu drąsos, kad visiems prisipažinčiau apie apgaulę.

— Beki, gal norėtumėte deguonies? — prie manęs artinasi Paula su kauke, prijungta prie vamzdelio. — Kad truputį sumažėtų skausmas.

— E... abejoju.

Jei atsisakysiu, atrodysiu įžūli.

— Na, gerai, — sakau. — Ačiū!

— Vos pajutusi sąrėmį, įkvėpkite, — aiškina Paula, paduodama man vamzdelį. — Ilgai nelaukite.

— Gerai!

Užsidedu kaukę ant nosies ir giliai įkvepiu. Oho. Tai fantastiškai Jaučiuosi taip, lyg būčiau išgėrusi butelį šampano!

— Ei, — nusiimu kaukę ir nusišypsau Lukui laiminga šypsena. — Tai tikrai puiku. Turėtum pamėginti.

— Beki, tu nuostabiai laikaisi, — jis stipriai spaudžia mano ranką ir nenuleidžia nuo manęs akių. — Ar tau viskas gerai? Ar viskas pagal tavo gimdymo planą?

— E... dauguma dalykų! — sakau vengdama jo žvilgsnio ir skubiai įtraukdama deguonies. O Dieve. Turiu jam pasakyti. Tiesiog privalau.

— Lukai... — pasilenkiu į priekį kiek apsvaigusi. — Paklausyk, aš visai negimdau.

— Brangioji, nesijaudink, — Lukas paglosto man kaktą. — Niekas neskuba. Viskas truks tiek, kiek turi trukti.

— Iš tikrųjų... — tai nebloga mintis. Juk vaikas kada nors gims, ar ne? Galiu čia likti, nieko nesakyti, gerti energinį gėrimą ir žiūrėti televizorių. Galiausiai kas nors atsitiks ir jie visi sakys: „Vargšė Beki gimdė ištisas dvi savaites!“

— Beje, kalbėjau su ponu Breinu, — priduria Lukas. — Jis dabar pakeliui iš Portlando.

— Aaa! — mėginu paslėpti nusivylimą. — Puiku!

Apimta desperacijos vėl įkvepiu deguonies ir staiga galvoje gimsta planas. Gal vonioje yra langas, pro kurį galėčiau išlipti? Arba galėčiau pasakyti, kad noriu pasivaikščioti koridoriumi, ten rasčiau kokį nors naujagimį ir jį trumpam pasiskolinčiau...

— Maniau, kad jūs esate Venecijos Karter pacientė? — Paula liaujasi rašiusi į mano kortelę. — Argi ji ne pakeliui?

Paula pažvelgia į savo laikrodį.

— Jeigu ne, tai viena iš vyresniųjų akušerių netrukus turės vėl jus apžiūrėti. Ar jaučiate spaudimą pilve, Beki?

— Hmm... truputį, taip!

Ji nieko nenutuokia.

— Prašau, — Luiza paduoda man uostyti indelį su aliejumi.

— Šalavijai, kad sumažintų stresą.

— Paula, o ar gimdymas gali kada nors eiti atbulai? — klausiu nerūpestingai, mėgindama paslėpti staiga žybtelėjusią viltį.

— Ne, — juokiasi Paula. — Nors kartais taip gali pasirodyti!

— Cha cha, — juokiuosi kartu ir vėl atsiremiu į pagalves, uostydama šalavijus nuo streso. Iš tikrųjų man reikėtų eterinio aliejaus, kuris leistų paaiškinti žmonėms, kad aš negimdau, ir jie visi išsiskirstytų namo.

Pasigirsta beldimas į duris ir Sjuzi pakelia akis.

— Tai turbūt Džesė. Ji žadėjo tuoj pat atvažiuoti.

— Įeikite! — sušunka Paula. Durys atsiveria ir aš sustingstu.

Tai Venecija. Ji apsirengusi chirurgo drabužiais, o plaukai sukišti po žalia kepuraite. Ji atrodo žavinga ir labai svarbi, lyg visą dieną būtų gelbėjusi gyvybes.

Kalė.

Akimirką Venecija atrodo priblokšta, bet netrukus prieina prie lovos ir jos veide atsiranda profesinė šypsena.

— Beki! Net neįsivaizdavau, kad pacientė, apie kurią man pranešė, esi tu. Leisk apžiūrėti ir patikrinti, kaip tau sekasi...

Ji nusiima savo žaliąją kepuraitę ir jos pečiais nuvilnija ugniniai plaukai.

— Lukai, kiek laiko Beki čia? Papasakok viską, kas čia vyko.

Ji vėl taip pat elgiasi. Nekreipia dėmesio į mane. Mėgina pakerėti Luką.

— Palik mane ramybėje! — sušunku įsiutusi. — Daugiau nesu tavo pacientė ir tau nereikia manęs apžiūrėti. Labai ačiū.

Staiga man pasirodo visai nesvarbu, kad gimdau, ar apsimetu, kad gimdau. Ir visai ne per vėlu. Didysis susirėmimas gali įvykti ir dabar. Visiems spoksant į mane, numetu deguonies kaukę ir pasikeliu nuo lovos.

— Sjuzi, ar gali man paduoti tą krepšelį? — klausiu drebančiu balsu. — Krepšelis po lova.

— Taip! Prašau, — Sjuzi paduoda man krepšelį. — Ar čia ji? — pašnibžda man į ausį.

— Aha, — linkteliu.

— Karvė.

— Gerai darote, Beki! — sušunka Paula džiugiu, bet neužtikrintu tonu. — Stovėjimas padės kūdikiui leistis žemyn...

— Venecija, turiu kai ką grąžinti, — žodžius tariu kiek lėčiau — viskas dėl to deguonies. Mėginu šypsotis, nors sekasi sunkokai. Nesvarbu, ji vis tiek supras.

— Lukui jų nereikia, — įkišu ranką į krepšelį ir sviedžiu į ją elastines kojines. Jos nukrinta ant grindų ir visi į jas sužiūra.

Oi. Truputį susimaišiau.

— Turėjau omenyje... štai ką, — stipriai sviedžiu sąsagų dėžutę į Veneciją ir ši trenkia jai į kaktą.

— O! Mėšlas!

Ji susigriebia už galvos.

— Beki! — tramdo mane Lukas.

— Ji vis dar nori tavęs, Lukai! Ji atsiuntė tau kalėdinę dovaną!

Staiga prisimenu savo lotynišką posakį:

— Uti... barberi... — mano liežuvis kliūva. — Nam... tai yra... tui...

Mėšlas.

Lotynų kalba kvaila.

— Brangioji, ar tu kliedi? — susirūpina mama.

— Beki, neturiu supratimo, apie ką tu kalbi, — atrodo, kad Venecija ketina juoktis.

— Tiesiog palik mus ramybėje, — drebu iš pykčio, — palik mane ir Luką ramybėje.

— Tu man atsiuntei pranešimą, — primena Venecija ir iš susinervinusios Paulos paima kortelę. — Papasakok, kokia dabar stadija.

— Nenukrypk nuo temos! — surinku. — Sakei, kad tarp tavęs ir Luko romanas. Norėjai mane išgąsdinti.

— Romanas? — Venecija išplečia akis. — Beki, mudu su Luku tiesiog seni draugai! — Ji nusijuokia savo sidabriniu juoku. — Atsiprašau, Lukai. Suprantu, kad turime rūpesčių su Beki. Nemaniau, kad ji tokia savininkiška...

Dabar, kai stovi čia su savo žalia uniforma, ji atrodo labai protinga. O aš pamišusi nėščia moteris su apdribusiais marškinėliais.

— Ven, viskas gerai, — sako Lukas. Panašu, kad jam nepatogu. — Paklausyk, čia tuoj atvyks Čarlzas Breinas. Jis prižiūrės gimdymą. Gal tau... geriau išeiti.

— Gal geriau, — Venecija sąmokslininkiškai linkteli Lukui ir mane perskrodžia įnirtingas pavydas.

— Lukai, neleisk jai taip lengvai išsisukti! Ji sakė, kad jūs meilužiai! Sakė, kad dėl jos mane paliksi!

— Beki...

— Tai tiesa!

Mano skruostais ritasi pykčio ašaros.

— Niekas manimi netiki, bet tai tiesa! Ji sakė, kad nuo tos akimirkos, kai vėl susitikote, kilo tik klausimas kur ir kada. Sakė, kad jūs apsvaigote vienas nuo kito ir tai buvo lyg Penelopė ir... kažkas. Gal Otelas.

— Penelopė ir Odisėjas? — Lukas spokso į mane.

— Taip! Būtent. Ir kad jūs skirti vienas kitam. Kad mano santuoka žlugusi... — Marškinėlių rankove nusivalau tekančią nosį. — O dabar ji apsimeta, kad esu visiška pamišėlė...

Kažkas Luko akyse pasikeitė.

— Penelopė ir Odisėjas, — pakartoja jis suirzęs. — Ven?

Tvyro nemaloni tyla.

— Nežinau, apie ką ji čia kalba, — ramiai sako Venecija.

— Kas yra Penelopė ir Odisėjas? — į ausį sušnibžda Sjuzi, o aš bejėgiškai gūžteliu pečiais.

— Venecija, — Lukas žiūri Venecijai tiesiai į akis. — Mes niekada nebuvome Penelopė ir Odisėjas.

Pirmą kartą matau Veneciją sutrikusią. Ji nieko nesako, bet iššaukiamai spokso į Luką. Lyg norėtų pasakyti. Taip, buvome.

Na, man reikia sužinoti.

— Lukai, kas buvo Penelopė ir Odisėjas?

Tikiuosi, jie nebuvo akušerė ir ryšių su visuomene specialistas, kurie susitikinėdavo slapčia nuo žmonos.

— Odisėjas paliko Penelopę ir išvyko į ilgą kelionę, — sako Lukas, o jo akys vis dar įsmeigtos į Veneciją. — Penelopė jo ištikimai laukė. Dvidešimt metų.

— Na, Venecija tikrai tavęs ištikimai nelaukė! — sako Sjuzi. — Ji lakstė su visais iš eilės!

— Venecija, ar tu sakei Beki, kad tarp mūsų romanas? — griausmingas Luko balsas priverčia mus krūptelėti. — Ar sakei, kad paliksiu ją dėl tavęs? Ar mėginai sugriauti jos pasitikėjimą?

— Žinoma, ne, — šaltai atsako Venecija. Jos akys ledinės, tačiau pastebiu, kad žandikaulis šiek tiek virpa.

— Gerai, — Luko tonas vis dar kandus. — Išsiaiškinkim viską iki galo, kartą ir visam laikui. Niekada nemegzčiau romano su tavimi, Venecija. Nei su kuo nors kitu.

Jis atsigręžia į mane ir suima už rankų.

— Beki, patikėk, tarp manęs ir Venecijos nieko nėra, nesvarbu, ką ji tau sakė. Mes susitikinėjome metus, kai buvome paaugliai. Tai viskas. Supratai?

— Supratau, — sušnabždu.

— Kaip jūs išsiskyrėte? — klausia susidomėjusi Sjuzi ir išrausta, kai visi atsigręžia į ją. — Tai susiję su šiuo reikalu, — teisinasi ji gindamasi. — Turėtum atvirai papasakoti apie savo ryšius. Mudu su Tarkiu apie vienas kito romantinius nuotykius žinome viską. Jeigu tu papasakotum Beksei... — ji užsikerta.

— Galbūt tu ir teisi, — linkteli Lukas. — Beki, galbūt man reikėjo tau paaiškinti, kas buvo tarp manęs ir Venecijos. Kaip viskas pasibaigė, — jo veidas persikreipia. — Venecija manė, kad pastojo.

— Ji buvo nėščia? — nuo tos minties man darosi bloga.

— Ne, ne, — Lukas energingai papurto galvą. — Kurį laiką manė, kad galbūt taip yra. Tačiau tas įvykis viską sustatė... į vietas. Ir mes išsiskyrėme.

— Tu supanikavai, — Venecijos balsas staiga ima trūkčioti, lyg ji negalėtų kontroliuoti ilgai slėpto pykčio. — Tu supanikavai ir žlugo gražiausia draugystė mano gyvenime. Kembridže mums visi pavydėjo. Buvome tobula pora...

— Mes nebuvome tobula pora! — Lukas žiūri į ją negalėdamas patikėti. — Ir aš nepanikavau...

— Taip, panikavai! Nenorėjai įsipareigoti! Tave išgąsdino susiklosčiusi situacija!

— Ji manęs neišgąsdino! — šaukia Lukas susierzinęs. — Tik padėjo suvokti, kad tu — ne tas žmogus, su kuriuo noriu turėti vaikų! Arba praleisti likusį gyvenimą. Štai dėl ko viską baigiau!

Venecija atrodo taip, lyg Lukas būtų jai trenkęs. Keletą akimirkų ji praranda žadą, o paskui pažvelgia į mane su tokia agresija, kad aš net susigūžiu.

— O ji tai jau tas žmogus? — reikalauja atsakymo Venecija ir įsiutusi mosteli ranka. — Ši begalvė švaistūne? Su šita mergiūkšte tu ketini praleisti likusį gyvenimą? Lukai, ji buka! Ji neturi smegenų! Jai rūpi tik jos pirkiniai, drabužiai... ir draugės...

Aš išblykštu ir imu virpėti. Niekada neteko susidurti su tokia pagiežinga kale.

Pažvelgiu į Luką. Jo šnervės išsiplėtusios, o galvoje pulsuoja vena.

— Nedrįsk taip kalbėti apie Beki. — Jo balsas toks plieninis, kad net aš truputį išsigąstu. — Nedrįsk.

— Nagi, Lukai, — Venecija pašaipiai nusijuokia, — sutinku, kad ji gražutė.

— Venecija, neturi supratimo, apie ką kalbi, — lygiu balsu ištaria Lukas.

— Ji daugiau negu lengvabūdė! — šaukia Venecija. — Ji yra niekas! Kodėl, po velnių, su ja susituokei?

Kambaryje visi sulaiko kvėpavimą. Apie pusę minutės niekas nė nesujuda. Lukas atrodo kiek priblokštas tokio stačiokiško klausimo.

Dieve, svarstau, ką jis atsakys. Gal pasakys, jog vedė mane dėl to, kad nuostabiai verdu ir esu sąmojinga?

Ne. Nepanašu.

Gal pasakys...

Ir aš, tiesą sakant, kiek sutrinku. O jeigu aš sutrikusi, tai ir Lukas tikriausiai taip pat.

— Kodėl vedžiau Beki? — galiausiai pakartoja jis tokiu keistu balsu, kad aš pagalvoju, jog pats dabar turbūt svarsto ir suvokia padaręs baisią klaidą.

Staiga man pasidaro truputį šalta ir šiek tiek baisu.

Lukas vis dar nieko nepasakė.

Jis nueina prie kriauklės ir įsipila stiklinę vandens, o visi jį nervingai stebi. Pagaliau Lukas atsisuka ir klausia:

— O ar tu kada nors draugavai su Beki?

— Aš draugavau! — sušunka Sjuzi taip, lyg už tai galėtų laimėti aukso puodą. Visi atsisuka, o ji nurausta. — Atsiprašau, — sumurma.

— Kai pirmą kartą pamačiau Beki Blumvud... — Lukas nutyla, o jo lūpose žaidžia vos vos pastebima šypsena, — ji klausinėjo banko rinkodaros skyriaus specialisto, kodėl jie neturi čekių knygučių skirtingų spalvų viršeliais.

— Matai? — Venecija nekantriai mosteli ranka, bet Lukas net nemirkteli.

— Kitais metais bankas jau turėjo čekių knygeles skirtingų spalvų viršeliais. Beki intuicija yra kitokia nei kitų žmonių. Jai kyla tokių idėjų, kokių nekyla kitiems. Kartais man pasiseka būti šalia, kai ji kur nors eina, — Lukas pažvelgia į mane švelniomis, šiltomis akimis. — Taip, ji mėgsta apsipirkinėti. Taip, kartais ji elgiasi beprotiškai. Tačiau ji mane pralinksmina ir paskatina džiaugtis gyvenimu. Myliu ją labiau už viską pasaulyje.

— Aš taip pat tave myliu, — sumurmu, o mano gerklėje įstringa gniužulas.

— Puiku, — sako Venecija. Jos veidas išblyškęs. — Puiku, Lukai! Jei nori būti su ta lėkšta tuščiagalve...

— Tu neturi jokio sumauto supratimo, todėl užčiaupk savo srėbtuvę, — Luko balsas lyg kulkosvaidis. Mama praveria burną, norėdama padaryti pastabą dėl Luko kalbos manieros, bet pamačiusi, koks įniršęs jis atrodo, vėl užsičiaupia. Mama atrodo susinervinusi.

— Beki daug principingesnė už tave, — jis žvelgia į Veneciją paniekinamai. — Beki drąsi. Jai svarbūs kiti žmonės. Keletą pastarųjų dienų be jos nebūčiau išgyvenęs. Jūs tikriausiai žinote, kokių bėdų šiuo metu turi mano įmonė... — jis pažvelgia į Sjuzi ir mamą.

— Bėdų? — mama atrodo sunerimusi. — Kokių bėdų? Beki mums nieko nepasakojo!

Lukas, negalėdamas patikėti, atsigręžia į mane.

— Beki, ar tu joms nieko nepasakojai?

— Jaučiau, kad kažkas vyksta, — lepteli Sjuzi, — žinojau. Visi tie skambučiai telefonu. Bet Beki mums nieko nesakė...

— Nenorėjau sugadinti šventės, — nuraustu, kai visi atsigręžia į mane. — Svečiai taip šauniai linksminosi... — Staiga nutylu prisiminusi, kad dar jam nepasakiau. — Lukai... atsitiko dar vienas dalykas. Mes netekome namo.

Ištarusi šiuos žodžius, vėl pajuntu baisų nusivylimą. Netekome nuostabaus šeimos namo.

— Turbūt juokauji, — nuo šoko Luko veidas apsiniaukia.

— Jie parduoda namą kitiems žmonėms. Bet... viskas bus gerai!

Kažkaip man pasiseka linksmai nusišypsoti.

— Galime kur nors išsinuomoti butą. Jau ieškojau internete. Manau, nesunkiai ką nors susirasime...

— Beki, — jo akyse matau mūsų žlugusias svajas.

— Viską suprantu, — mėginu nuryti ašaras. — Lukai, viskas bus gerai.

— O Beki, — apsidairau ir pamatau, kad Sjuzi vos neverkia, — gali apsigyventi mūsų pilyje Škotijoje. Šiaip ar taip, mes ten niekada nevažiuojame!

— Sjuzi, — negaliu nekikenti, — nekvailiok.

— Galite gyventi ir su mumis, meilute! — įsiterpia mama. — Nereikės nuomoti jokio bjauraus buto! O jūsų, jaunoji panele, norėčiau paklausti, kaip drįstate mano dukrai gadinti nuotaiką, kai ji gimdo?

Mėšlas. Pamiršau, kad gimdau.

— Dieve, žinoma, — Sjuzi ranka prisidengia burną. — Bekse, per visą šį laiką tu net nepyptelėjai! Tu nuostabi!

— Brangioji, tu tikra žvaigždė. — Lukas atrodo apimtas pagarbios baimės. — Ištveri viską ir dar gimdymą!

— Na... e... nieko ypatingo! — mėginu kuklintis. — Žinai...

— Ji sako, kad tai nieko ypatingo. Sunku patikėti, ar ne? — Lukas kreipiasi į akušerijos studentes.

— Ji ypatinga, — sutinka Paula, kuri išsižiojusi stebėjo visą sceną su Venecija, — todėl mes ją ir stebime.

— Ypatinga, ar ne? — staiga taria Venecija. Ji prieina ir prisimerkusi apžiūri mane nuo galvos iki kojų. — Beki, kada tiksliai buvo tavo paskutinis sąrėmis?

— E... — atsikrenkščiu. — Na... ką tik.

— Ji yra scientologė, — uoliai aiškina Paula. — Todėl skausmą kenčia tyliai. Nuostabu ją stebėti.

— Scientologė? — pakartoja Lukas.

— Tai mano naujas hobis! — sakau džiugiai. — Ar nesakiau tau apie tai?

— Aš taip pat niekada nežinojau, kad tu scientologė! — sušunka nustebusi Sjuzi.

— Ar jie munistai? — klausia susirūpinusi mama. — Ar Beki susidėjo su munistais?

— Nagi, — sužvilga Venecijos akys, — leisk tave apžiūrėti, Beki. Gal kūdikiui jau laikas gimti?

Aš atsitraukiu. Jeigu ji apžiūrės, man galas.

— Nesidrovėk!

Venecija artinasi prie manęs ir, apimta panikos, aš pasitraukiu į kitą lovos galą.

— Tik pažiūrėk, kokia ji judri! — susižavėjusi sušunka viena studenčių.

— Na, Beki...

— Eik šalin! Palik mane ramybėje! — pagriebiu kaukę ir imu kvėpuoti deguonimi. Pasidaro geriau. Reikėtų ir namie jo turėti.

— Štai ir mes! — plačiai atsiveria durys ir tarpduryje pasirodo Denis su Džese. — Ar nepavėlavome?

Džesė taip pat apsivilkusi šauniosios mamytės marškinėliais. Denis vilki mėlynu kašmyriniu berankoviu su chaki spalvos užrašu „Ji yra raudonplaukė kalė ir aš jos nekenčiu“.

— O kur kūdikis? — žvaliai apsidairo Denis, mėgindamas suvokti įtemptą sceną. — Ei, o kas pakvietė Žiauriąją Veneciją?

Lukas žiūri į šūkį ant Denio berankovio. Staiga jis viską supratęs suprunkščia.

— Jūs tokie nesubrendėliai, — pagiežingai taria Venecija, kuri taip pat pastebėjo berankovį. — Jūs visi. Ir jeigu mažoji panelė Beki tikrai gimdo, tai aš...

— Oi! — suspiegiu. — Oi! Iš manęs kažkas teka!

Dieve, tai toks keistas jausmas. Kažkas kažkur sprogo ir prie mano kojų telkiasi vandens klanas. Negaliu jo sustabdyti.

— Jėzau! — suklykia Denis užsidengdamas akis. — Na... man akivaizdžiai per daug informacijos. — Jis paima Džesę už alkūnės ir sako: — Eime, Džese, ko nors išgersime.

— Jums nutekėjo vandenys, — sako apstulbusi Paula. — Maniau, kad tai atsitiko jau vakar.

— Gal tai buvo tik pirminiai vandenys, — įsikiša kita studentė, atrodanti kaip labai savimi patenkinta knygų graužike. — O dabar nutekėjo pagrindiniai vandenys.

Mane ištinka šokas. Vandenys iš tikrųjų nutekėjo.

O tai reiškia... kad gimdau.

Iš tikrųjų, be jokios abejonės, gimdau.

Aaaa. O Dieve. Kūdikis netrukus gims!

— Lukai, — apimta visiškos panikos sugriebiu jo ranką, — jis jau eina!

— Žinau, brangioji, — Lukas paglosto man kaktą. — Tu šauniai laikaisi.

— Ne! — suklykiu. — Nieko nesupranti! — netekusi kvapo užsičiaupiu. Kas čia dabar?

Atrodė, kad kažkas suspaudė mano pilvą, paskui dar smarkiau ir dar, nors aš maldavau, kad nustotų.

Ar tai ir yra sąrėmiai?

— Lukai... — mano kvėpavimas trūkčioja. — Nemanau, kad pajėgsiu...

Pilvą spaudžia dar labiau ir aš beveik šnopuoju, o mano ranka sugriebia Luko dilbį.

— Viskas bus gerai. Puikiai susidorosi, — jis glosto man nugarą. — Ponas Breinas jau pakeliui. Raudonplaukė kalė tuoj dings iš čia, ar ne, Venecija?

Lukas neatitraukia akių nuo manęs.

Panašu, kad sąrėmis baigėsi. Pilvo nebespaudžia. Tačiau aš žinau, kad jis vėl grįš kaip tas baisus vyrukas iš Guobų gatvės.

— Manau, netrukus norėsiu epidurinės nejautros, — sužiopčioju.

— Žinoma, — sako Paula ir atskuba prie manęs, — tuoj pranešiu anesteziologui. Jūs ir taip ilgai laikėtės, Beki.

— ...juokinga, — išgirstu paskutinį žodį iš Venecijos sumurmėto kažkokio epiteto. Paskui ji užtrenkia duris.

— Kokia karvė! — stebisi Sjuzi. — Pasakoju visoms savo nėščioms draugėms, kokia ji karvė.

— Ji išėjo, — pabučiuoja man į kaktą Lukas. — Viskas baigta. Atsiprašau, Beki. Tikrai atsiprašau.

— Nesvarbu, — automatiškai atsakau.

Ir iš tikrųjų... tai turiu galvoje.

Jaučiu, kad Venecija jau nesvarbi ir sklaidosi lyg dūmas. Tik mudu su Luku dabar svarbūs. Ir kūdikis.

O Dieve, vėl prasideda sąrėmis. Visa ši gimdymo nesąmonė yra baisus skausmas. Vėl griebiu deguonies kaukę, o aplink susirenka visos studentės ir drąsina.

— Jums pasiseks, Beki... atsipalaiduokite... kvėpuokite...

Greičiau, kūdiki. Noriu susitikti su tavimi.

— Šauniai laikotės... kvėpuokite, kvėpuokite, Beki...

Žinoma, kad sugebėsiu. Žinoma. Mes abu susidorosime.

Dvidešimt pirmas skyrius

Tai mergaitė.

Tai mažutė mergytė suspaustomis lyg žiedlapiai lūpytėmis, tamsių plaukų kuokštu ant galvos ir miniatiūriniais kumšteliais, priglaustais prie galvytės. Štai kas visą tą laiką buvo mano pilve. Keista, bet tą pačią akimirką, kai ją pamačiau, pagalvojau: štai ir tu. Žinoma, tai ji.

Dabar ji guli plastikinėje lovelėje šalia mano lovos, apvilkta mažyčiu baltu Dior kombinezoniuku. (Ketinau aprengti ją keliais skirtingais drabužėliais, kad pamatyčiau, kas geriau tinka, bet akušerė griežtai liepė mums abiem pamiegoti.) Aš spoksau į mažylę kiek apsvaigusi dėl bemiegės nakties, seku kiekvieną jos įkvėpimą ir iškvėpimą, kiekvieną pirštukų judesį.

Gimdymas buvo...

Jis buvo pavadintas „greitu ir lengvu“. Keista, bet man jis atrodė labai komplikuotas ir sunkus. Tiek to. Kai kurių dalykų geriau nesiaiškinti. Pavyzdžiui, gimdymo ir Visa sąskaitų.

— Sveika. Nemiegi? — kėdėje snaudęs Lukas pakelia galvą ir pasitrina akis. Jis nesiskutęs, plaukai išsidraikę. Marškiniai suglamžyti.

— Aha.

— Kaip laikosi mažylė?

— Puikiai, — pažvelgusi į kūdikį negaliu sulaikyti veide plintančios šypsenos. — Nuostabiai.

— Ji nuostabi. Tu taip pat nuostabi, — jo veide atsispindi vakarykštis džiaugsmas. Žinoma, kad jis prisimena praėjusią naktį.

Galiausiai gimdykloje liko tik Lukas, o visi kiti išėjo laukti koridoriuje. Paskui jie išvyko namo, nes ponas Breinas pasakė, kad ilgai teks laukti, kol kas nors įvyks. Tačiau ilgai laukti nereikėjo! Mergaitė gimė pusę dviejų nakties. Ji iš karto buvo skaisčių akių ir gyvybinga. Žinau, ji bus tikra vakarėlių mergaitė.

Dar neišrinkome jai vardo. Sąrašas, kurį sudariau, guli prie mano lovos. Vakar akušerei paklausus, kaip pavadinsime mergaitę, išsitraukiau jį, bet visi vardai man pasirodė niekam tikę. Netgi Dolčė. Net Talula Febė.

Kažkas lengvai pabeldžia į duris. Paskui jos lėtai atsiveria ir vidun galvą įkiša Sjuzi. Ji laiko didžiulę lelijų puokštę ir rausvą helio balioną.

— Sveika, — tyliai ištaria ji, o kai jos akys nukrypsta į lovelę, ranka prisidengia burną. — O Dieve, Bekse, tik pažvelk į ją! Ji tokia gražutė.

— Žinau. — Netikėtai mano akys priplūsta ašarų. — Žinau, kad gražutė.

— Bekse? — Sjuzi susirūpinusi prilekia prie mano lovos su šnarančiomis gėlėmis rankoje. — Ar gerai jautiesi?

— Puikiai. Tik... — nuryju ašaras ir nusišluostau nosį. — Tada net neįsivaizdavau.

— Ką? — Sjuzi atsisėda ant mano lovos krašto, o jos veide siaubas. — Bekse... ar tai buvo taip klaiku?

— Ne, aš ne apie tai, — papurtau galvą ieškodama žodžių. — nežinojau, kad jausiuosi tokia... laiminga.

— A, — Sjuzi veidas nušvinta nuo prisiminimų. — Bet visa tai greitai praeina... — Ji dar pamąsto ir tvirtai mane apkabina. — Viskas nuostabu. Sveikinu. Ir tave, Lukai, sveikinu!

— Ačiū, — nusišypso Lukas. Nors jis atrodo išvargęs, tačiau visas švyti. Jis pažvelgia man į akis ir jaučiu, kaip sugniaužia širdį. Atrodo, lyg turėtume paslaptį, kurios niekas kitas nesužinos.

— Tik pažvelkite į jos mažyčius pirštelius! — Sjuzi pasilenkia virš lovytės. — Sveika, mažule. — Ji pakelia akis. — Ar mažytė jau turi vardą?

— Dar ne, — krūptelėjusi patogiau įsitaisau ant pagalvių. Po praėjusios nakties jaučiuosi sutižusi. Gerai, kad dar nevisiškai praėjo epidurinės nejautros poveikis, be to, gavau nuskausminamųjų.

Durys vėl atsidaro ir šį kartą pasirodo mama. Ji jau matė kūdikį rytą, kai atvažiavo su sviestinėmis bandelėmis ir kavos termosu. Dabar ji apsikrovusi dovanų krepšeliais, o iš paskos seka tėtis.

— Tėti... susipažink su savo anūkėle! — sakau.

— O, Beki, brangioji. Sveikinu.

Tėtis mane stipriai stipriai apkabina. Tada prisimerkęs žvelgia į lovelę dažniau negu paprastai mirkčiodamas.

— Nagi, sveika, mergaite.

— Beki, mieloji, atvežiau tau keletą drabužėlių.

Mama užkelia didžiulį sunkų savaitgalio krepšį ant gretimos kėdės. Jis pilnas drabužių.

— Nelabai išmaniau, ko tau gali prireikti, tai tiesiog pasirausiau spintoje...

— Ačiū, mama, — atitraukiu užtrauktuką ir ištraukiu iš krepšio storą pynelėmis megztą megztinį, kurio gal jau kokie penkeri metai ne vilkėj au. Paskui žvilgsnis užkliūva už pažįstamo blyškiai melsvo, karoliukais siuvinėto minkštumo.

Tai mano šalikas. Mano brangus Denny and George šalikas. Vis dar prisimenu tą akimirką, kai jį pirmą kartą pamačiau.

— Ei, pažiūrėk! — sušunku ir atsargiai, kad nenuplėščiau karoliukų, traukiu iš krepšio šaliką. Jį taip pat seniai buvau bepaėmusi į rankas. — Ar prisimeni šį šaliką, Lukai?

— Žinoma, prisimenu! — į jį pažvelgus Luko veidas sušvelnėja. Paskui jis visiškai rimtai priduria: — Tu pirkai jį savo tetulei Ermintrūdai, kiek prisimenu.

— Teisingai, — linkteliu.

— Kaip baisu, kad ji mirė juo nė karto taip ir nepasipuošusi. Jos ranka sunyko, ar ne?

— Koja, — pataisau jį.

Mama priblokšta klausosi šio pokalbio.

— Apie kokią tetą čia kalbat? — klausia ji, o aš negaliu susilaikyti nekikenusi.

— Mūsų seną draugę, — sako Lukas, vyniodamas šaliką aplink mano kaklą.

Akimirksnį mama žiūri į jį su nuostaba, o paskui pažvelgia į kūdikį.

— Kas galėjo pagalvoti...

— Žinau, — pirštu vynioju šaliko kampą. — Kas galėjo pagalvoti?

Tėtis visiškai užhipnotizuotas kūdikio. Jis įkišo savo pirštą į lovelę, o mergaitė sugniaužė jį savo mažyte rankele.

— Taigi, mergele, — sako jis, — kaip tave vadinti?

— Mes dar neišrinkome vardo — taip sunku nuspręsti!

— Atvežiau knygą! — prisiminė mama, ir ėmė raustis kelioniniame krepšyje. — Kaip tau skamba Grisabela?

— Grisabela? — pakartoja tėtis.

— Tai puikus vardas! — sako gindamasi mama ir ištraukia knygą 1000 Girls Names^7. Padeda ją ant lovos. — Neįprastas.

— Žaidimų aikštelėje ją vadins Grizle, — atkerta tėtis.

— Nebūtinai! Ją gali šaukti Bela... ar Grize...

— Grize? Džeine, ar tu kuoktelėjai?

— Na, o tai kas tau patinka? — klausia mama įsižeidusi.

— Aš galvojau... gal galėtų būti... — tėtis atsikrenkščia. — Rapsodija.

Pažvelgiu į Luką, kuris tik lūpomis pakartoja „Rapsodija“ nutaisęs tokią siaubo išraišką, kad noriu nusijuokti.

— Ei, turiu idėją, — įsiterpia Sjuzi. — Vaisių pavadinimai netiks, bet žolelių gali tikti. Galėtumėte ją pavadinti Taragone!8

— Taragone? — mama atrodo priblokšta. — Tuomet ją galima pavadinti ir aitriąja paprika! Atnešiau truputį šampano apšlakstyti šią mažą galvelę... Juk ne per anksti gerti, ar ne? — Ji išsitraukia šampano butelį ir popieriaus lapelį. — Aš priėmiau pranešimą iš tavo nekilnojamojo turto agento. Jis paskambino kaip tik tada, kai buvau jūsų bute, ir aš pasakiau, ką apie tai galvoju. „Jūsų dėka Kalėdų išvakarėse naujagimis yra benamis“, — pasakiau. — Šie žodžiai jį užčiaupė. Tik pasakė norėjęs atsiprašyti. Paskui ėmė kalbėti kažkokias nesąmones apie vilas Barbadose! — Ji papurto galvą. — Kas norite šampano? Kur šampano taurės? — Ji pastato butelį ir spintelėje po televizoriumi ima ieškoti taurių.

— Kažin, ar čia apskritai yra šampano taurių, — sakau.

— Dėl Dievo meilės! — mama pliaukšteli liežuviu ir atsistoja. — Pakalbėsiu su šveicoriumi.

— Mama, čia nėra jokio šveicoriaus.

Vien dėl to, kad yra prašmatnus meniu ir televizorius, mamai atrodo, kad čia koks nors Ritz-Carlton viešbutis...

— Ką nors rasiu, — sako mama ir pasileidžia prie durų.

— Gal jums reikia pagalbos? — pašoka ant kojų Sjuzi. — Šiaip ar taip, turiu paskambinti Tarkiui.

— Ačiū, Sjuzi! — nusišypso mama. — O tu, Grehemai, atnešk iš automobilio vaizdo kamerą. Pamiršau paimti.

Už tėčio užsiveria durys ir palatoje liekame tik mudu su Luku. Ir mūsų dukra.

Dieve, kaip keista. Man sunku patikėti, kad turime dukrą.

Susipažinkite su mano dukterimi Taragone, Parsle, Seidže, Onjone^9

Ne.

— Taigi, — Lukas ranka perbraukia susitaršiusius plaukus, — po dviejų savaičių jau būsime benamiai.

— Išmesti į gatvę! — sakau nerūpestingai. — Nesijaudink.

— Manau, tu tikėjaisi ištekėti už tokio vyro, kuris galėtų užtikrinti stogą virš galvos ar ne?

Lukas juokauja, bet balse girdėti ironija.

— Ką gi, — gūžteliu pečiais stebėdama, kaip kūdikio rankelė išsiskleidžia lyg jūrų žvaigždė. — Gal kitą kartą geriau pasiseks.

Tvyro tyla, todėl pakeliu galvą. Lukas atrodo nuoširdžiai priblokštas.

— Lukai, aš tik juokauju! — skubiai sakau. — Tai visai nesvarbu!

— Tau ką tik gimė vaikas. Tu turėtum turėti namus. Mes neturėtume būti tokioje padėty. Aš neturėjau...

— Ne tavo kaltė! — sugriebiu jį už rankos. — Lukai, viskas susitvarkys.

— Aš rasiu, kur gyventi, — sako jis beveik nuožmiai. — Beki, mes turėsime nuostabų namą, pažadu...

— Žinau, kad turėsime, — stipriai suspaudžiu jo ranką. — Bet, atvirai kalbant, tai nesvarbu.

Aš taip kalbu ne dėl palaikymo (nors ir esu labai palaikanti žmona). Tiesą sakant, tai tikrai nesvarbu. Dabar jaučiuosi lyg būčiau koks burbulas. Tikrasis gyvenimas yra kitoje pusėje, labai toli. Viskas, kas svarbu, — tai kūdikis.

— Pažvelk! — sakau, kai mažylė staiga nusižiovauja. — Jai tik aštuonios valandos, o ji jau moka žiovauti! Ji tokia protinga!

Kurį laiką abu spoksome į lovelę apimti pagarbios baimės, tikėdamiesi, kad ji dar ką nors padarys.

— Ei, klausyk, galbūt kurią nors dieną ji taps ministre pirmininke! — sakau švelniai. — Argi tai nebūtų nuostabu? Gal tada ji padarytų viską, ko mes norime!

— Ne, ji to nedarys, — papurto galvą Lukas. — Jei mes paprašysime ką nors padaryti, tai ji pasielgs kaip nors visai priešingai.

— Ji tokia maištininkė! — pirštu perbraukiu per jos mažutę kaktytę.

— Ji turi savo galvą, — pataiso mane Lukas. — Atkreipk dėmesį, kaip ji mus ignoruoja. — Jis vėl atsisėda ant lovos. — Na, tai kaip mes ją pavadinsime? Tik ne Grisabela.

— Ir ne Rapsodija.

— Ne Parsle.

Jis paima knygą 1000 Girls Names ir ima vartyti.

O aš tyrinėju miegantį veidelį. Kiekvieną kartą, kai į ją pažiūriu, galvoje suskamba vienas vardas. Lyg pati man jį sufleruotų.

— Minė, — pasakau garsiai.

— Minė, — vertindamas pakartoja Lukas. — Minė Brendon. Žinai, man šis vardas patinka. — Jis nusišypso. — Tikrai patinka.

— Minė Brendon, — negaliu nenusišypsoti. — Skamba gerai, ar ne? Panelė Minė Brendon.

— Pavadinta tavo tetulės Ermintrūdos garbei, ar ne? — Lukas kilsteli antakius.

O, Dieve! Niekada nebūtų šovę į galvą.

— Žinoma! — negaliu nekikenti. — Tik daugiau niekas to, be mūsų, nežinos.

Didžiai gerbiama Minė Brendon, karališkoji advokatė, Britanijos imperijos IV laipsnio ordino kavalierė.

Panelė Minė Brendon visa švytėjo, kai šoko su princu, vilkėdama ilgą vakarinę Valentino suknelę.

Minė Brendon užkariavo pasaulį...

— Taip, — linkteliu. — Jai tinka šis vardas.

Pasilenkiu virš lovelės ir stebiu, kaip kilnojasi jos krūtinė. Su kiekvienu įkvėpimu pakyla, o su iškvėpimu nusileidžia. Paglostau kuokštą plaukų ant galvelės ir pabučiuoju mažą skruostuką. — Sveika atvykusi į šį pasaulį, Mine Brendon.

Dvidešimt antras skyrius

Jau Karlsonai įsikraustė į mūsų butą. Visi mūsų daiktai buvo supakuoti ir išnešti. Oficialiai mes — benamiai.

Iš tikrųjų tai ne, nes mama su tėčiu priima mus kurį laiką pagyventi. Pasak mamos, pas juos pilna vietos. Lukas galės važinėti į darbą traukiniu iš Oksšoto stoties, o mama man padės prižiūrėti Minę. Kas vakarą po vakarienės galėsime lošti bridžą. Visa tai gali virsti tiesa, išskyrus bridžo žaidimą. Jokiu būdu. Niekada. Netgi su Tiffany bridžo kortomis, kurias mama nupirko man kaip kyšį. Ji sako, kad bridžas — „didelis malonumas“ ir kad „šiais laikais visi jauni žmonės žaidžia bridžą“. Kurgi ne.

Galų gale esu pernelyg užsiėmusi Minės priežiūra, kad galėčiau paprasčiausiai atsisėsti ir žaisti bridžą. Aš pernelyg įsijaučiau į mamos vaidmenį.

Minei jau keturios savaitės ir ji tikra pobūvių mergaitė. Žinojau, kad tokia bus. Labiausiai mėgsta rytus, kuriuos pradeda plyšodama „lia, lia, lia“, o man tenka ristis iš lovos, nors atrodo, kad užmigau tik prieš tris sekundes.

Be to, mergytei labai patinka atsibusti trečią valandą ryto. Ir penktą. Ir dar keletą kartų tarp jų. Tiesą sakant, rytais jaučiuosi išvargusi, lyg pagiringa.

Tačiau teigiama šio dalyko pusė ta, kad kabelinė televizija būna įjungta visą naktį, o Lukas dažnai atsikelia, kad palaikytų man kompaniją. Jis rašo savo elektroninius laiškus, o aš pritildžiusi garsą žiūriu serialą Draugai ir maitinu Minę. Ji godžiai žinda krūtį lyg būtų vargšas badu marinamas vaikas, tikrai nepanašus į maitintą vos prieš valandą.

Kūdikiai žino, ko jie nori. Gerbiu jų norus. Pavyzdžiui, paaiškėjo, kad Minei visiškai nepatinka rankų darbo lovelė. Joje ji muistosi ir pyksta, o tai labai negerai, nes lovelė kainavo penkis šimtus svarų. Jokio įspūdžio jai nepadarė ir besisupantis lopšys ar Moses nešynė, netgi jame įklotos labai plonos Hollis Franklin paklodės. Minei labiausiai patinka visą parą būti nešiojamai. O antras mėgstamiausias daiktas yra mano sena nešynė, kurią mama surado palėpėje. Ji sena, minkšta ir labai patogi. Taigi naująją nešynę grąžinau į parduotuvę ir atsiėmiau pinigus.

Grąžinau į parduotuvę ir kai kuriuos vežimėlius, tarp jų ir Warrior. Iš tikrųjų daug ką grąžinau. Mums nereikia tiek daiktų. Net namo tokio neturime, į kurį viskas galėtų tilpti. O pinigus atidaviau Lukui, nes... norėjau padėti. Nors truputį.

Gera žinia, kad Luko reikalai pamažu tvarkosi. O geriausia, kad Jenas Vileris prarado darbą! Lukas nedelsė, jau kitą dieną po Minės gimimo kartu su advokatu aplankė Jeno viršininkus ir, Luko žodžiais, jie „trumpai pasikalbėjo“. Kitas dalykas, kurį išgirdome, buvo tai, kad Jenas Vileris traukiasi iš Arcodas. Nuo to momento praėjo beveik mėnuo ir Garis, kuris viską žino, sako, kad Vileris dar negavo jokių darbo pasiūlymų. Tikriausiai dėl to, kad visi girdėjo gandą apie jo nusikalstamą dosjė. Cha.

Lukas vis tiek nedirbs su Arcodas, net jeigu toje įmonėje neliko Jeno. Jis sako, kad Arcodas elgesys yra bjauresnis negu bet kada. Be to, jis neatgavo pinigų. Lukui teko uždaryti tris biurus Europoje, o padėtis vis dar įtempta. Vis dėlto... jis gerai laikosi. Mėgina mąstyti pozityviai ir planuoja naujus žingsnius bei strategijas. Kartais naktimis kalbamės apie tai ir aš pasakau viską, ką galvoju. Galiausiai pokalbis nukrypsta į Minę, kokia ji nuostabi, žavinga ir graži.

Šiuo metu stoviu prie mamos namo įvažos ir stebiu, kaip vyrai iškrauna mūsų daiktus. Daugumą daiktų padėjome saugoti į sandėlį, tačiau keletą būtiniausių teko atsivežti.

— Beki! — šaukia mama eidama taku ir laikydama rankose svyruojančią senų žurnalų krūvą. — Kur man juos padėti, meilute? Išmesti?

— Jie — ne šiukšlės! — protestuoju. — Galbūt norėsiu juos perskaityti! Ar nebūtų galima sukrauti miegamajame?

— Kad ten jau visko pilna... — Mama žiūri į žurnalus ir staiga nusprendžia. — Ko gero, reikia jums užleisti ir mėlynąjį miegamąjį.

— Gerai, — linkteliu. — Ačiū, mama.

Mes nepaleidome iš rankų namo be kovos. Lukas skambino Fabijai, aš taip pat skambinau ir maldavau. Tą patį darė ir nekilnojamojo turto agentas. Tačiau sutartis buvo pasirašyta su kita pora antrą dieną po Minės gimimo. Vienintelis geras dalykas buvo tas, kad po kokių penkių Fabijai nusiųstų grasinimų atgavau Archie Swann batą. Gerai, kad grąžino, nes tikrai būtų turėjusi baisių rūpesčių.

— Dar atnešiau batų, — sako daiktus nešiojantis vyrukas, vilkdamas kartoninę pakavimo dėžę. — Spinta jau prigrūsta.

— Nieko tokio! — trumpai tarsteli mama. — Neškite daiktus į mėlynąjį miegamąjį. Parodysiu kur...

— Kaip laikaisi? — klausia Lukas, įnešdamas mano pilateso kamuolį ir dvi skrybėlių dėžes. Jis vilki trumparankovius marškinėlius.

— Puikiai, — linkteliu galvą stebėdama, kaip kitas vyrukas atneša mano rankinę. — Keista, ar ne?

— Labai keista, — Lukas apkabina mane, o aš įsikniaubiu jam į petį. Praėjusi naktis buvo dar keistesnė bute, pilname supakuotų daiktų ir dėžių. Minė pabudo ketvirtą ryto ir niekaip nenorėjo užmigti, tad turėjau įjungti suktuką, grojantį Bramso lopšinę, ir nešioti ją prisiglaudus prie savęs. Lukas apkabino mus abi, tad mes lyg ir šokome visi kartu mėnulio šviesoje.

Anksčiau nebuvau suvokusi, kad ta lopšinė iš tikrųjų yra valsas.

— Lukai! — prie mūsų artinasi tėtis su pašto krūva rankose. — Tau laiškas.

— Kažkas labai operatyvus, — nustemba Lukas. — Dar nedaug kam esu davęs šį adresą. — Jis pažiūri į firmos logotipą kitoje voko pusėje. — O jis iš Keneto Prendergasto.

— Puiku! — vaidinu entuziastingą ir parodau grimasą Minei.

Lukas atplėšia voką ir paskubomis peržvelgia tekstą. Po sekundės jis dar atidžiau pažiūri. — Negaliu patikėti, — sako lėtai. Paskui jis pakelia galvą ir įsispokso į mane. — Rašo apie tave.

— Apie mane?

— Toks pat laiškas yra ir tau. Keneto tikinimu, reikalas toks svarbus, kad nori informuoti mus abu.

Tik to man ir trūksta. Keneto skundų.

— Jis manęs nekenčia! — sakau gindamasi. — Tai ne mano kaltė. Aš tik pasakiau, kad jis siaurai mąsto...

— Parašyta ne apie tai. — Lukas nusišypso. — Beki... panašu, kad tu šį kartą laimėjai.

— Ką? — sakau nustebusi.

— Viena tavo investicijų buvo ypač sėkminga. Atvirai kalbant, nesu tikras, kad Kenetas pajėgus susidoroti su tokia naujiena.

Žinojau tai. Žinojau, kad laimėsiu.

— Kas tai? — susijaudinusi reikalauju atsakymo. — Kokia investicija buvo sėkminga? Barbės? Ne, turbūt Dior paltas.

— Kyla rankinių internete akcijos. Tu susikrausi turtą.

Pagriebiu laišką ir paskubomis, praleisdama žodžius, skaitau. Trijų tūkstančių procentų pelnas... neįtikėtina... nenumatyta...

Ai ai ai! Nugalėjau Luką!

— Vadinasi, esu finansiškai nuovokiausia ir protingiausia asmenybė šioje šeimoje? — žvelgiu triumfuodama.

— Tavo ateities antikvarinės vertybės — vis dar bevertė šlamšto krūva, — sako Lukas šypsodamasis.

— Na, ir kas? Vis tiek laimėjau prieš tave! Mine, brangute, tu turėsi krūvą pinigų! — pabučiuoju Minę į kaktytę.

— Kai jai bus dvidešimt vieneri, — priduria Lukas.

Atvirai kalbant, Lukas toks nuobodus. Kas gali norėti taip ilgai laukti? Kol sukaks dvidešimt vieneri?

— Dar pamatysime, — sumurmu mergaitei į ausytę, užtraukusi ant galvos antklodėlę, kad Lukas negirdėtų.

— Teisybė, — sako mama, pasirodžiusi paradinėse duryse su arbatos puodeliu, — jūsų miegamasis jau sausakimšas. Bijau, prireiks daug laiko daiktams surūšiuoti ir sutvarkyti. Ten tokia netvarka!

— Viskas gerai! — šūkteli Lukas. — Ačiū, Džeine! — Mama dingsta tarpduryje, o Lukas paima pilateso kamuolį. — Na, tai ar imsimės tvarkymosi?

Negaliu pakęsti daiktų dėliojimo ir kambarių tvarkymo. Kaip man to išvengti?

— Kaip gaila, o aš norėjau eiti pasivaikščioti su Mine, — sakau nerūpestingai. — Manau, jai reikia gryno oro. Juk visą dieną buvo patalpose...

— Gera mintis, — linkteli Lukas, — pasimatysime vėliau.

— Susitiksime vėliau! Atia, atia, tėveli! — pamosuoju mažyte Minės rankele prieš Lukui dingstant name.

Niekada anksčiau nebuvau pagalvojusi, kad kūdikis gali būti puikiausia dingstis pasiteisinti dėl bet ko!

Paguldau Minę į vežimėlį, visą jaukiai suvyniotą, o šalia dar padedu lėlytę Mazgę. Tą, kurią padovanojo Džesė.

Pasilikome tą senamadišką pilką vežimėlį, kurį gavau vaikų mugėje. Iš dalies dėl to, kad truputį persistengiau grąžindama vežimėlius, be to, mamos manymu, šis tinkamiausias Minės nugarytei. Jis ne toks kaip „tie niekam tikę naujoviški vežimėliai“. Ketinu jį netrukus perdažyti — padaryti ryškiai rausvą, bet ne taip lengva švenčių laikotarpiu surasti vežimėlių dažytoją.

Užkloju mažylę nuostabia rausvai balta antklodėle, kurią padovanojo Luko tėvai, svečiavęsi per Kalėdas. Jie buvo tokie malonūs. Atgabeno man visą krepšelį purių saldžių bandelių ir pakvietė pasisvečiuoti pas juos (tik Devonas truputį tolokai). Be to, pasakė, kad Minė yra pats gražiausias kūdikis, kokį tik kada nors matė. O tai rodo, kad jų puikus skonis. Ne taip kaip Elainos, kuri net neaplankė Minės, o tik atsiuntė jai bjaurią porcelianinę lėlę, garbanotą ir išsprogusiomis akimis, lyg būtų iš kokio siaubo filmo. Ketinu ją parduoti eBay aukcione, o pinigus padėti į Minės sąskaitą.

Pati apsivilkau nauju Marc Jacobs paltu, kurį Lukas nupirko Kalėdų proga, o ant kaklo apsivyniojau Denny and George šaliką. Dėviu jį nuolat nuo to momento, kai išėjau iš ligoninės. Kažkaip šiuo metu nenoriu jokio kito šaliko.

Visada žinojau, kad tai bus gera investicija.

Šalia tėvų namų yra daugybė parduotuvių ir, neturėdama jokio konkretaus ketinimo, pasuku į tą pusę. Ne dėl to, kad ketinu apsipirkti ar panašiai, bet todėl, kad ten smagu pasivaikščioti.

Kai prieinu spaudos parduotuvę, ji atrodo tokia šilta, šviesi ir patraukli, kad nepajuntu, kaip įstumiu vežimėlį vidun. Minė miega ir aš pasuku prie žurnalų stovo. Galėčiau nupirkti žurnalą mamai. Jai tai patiktų. Jau tiesiu ranką prie žurnalo House Keeping, kai šalia pastebiu Vogue.

Visiškai naują Vogue. Ryškiai mėlynu užrašu ant viršelio: ŠAUNIAUSIOS LONDONO BŪSIMOSIOS MAMYTĖS.

Drebančiomis iš susijaudinimo rankomis paimu žurnalą, nuplėšiu nuo jo kažkokį nemokamą mėginuką ir imu vartyti.

O, Dieve! Štai didžiulė mano nuotrauka! Aš stoviu ant plačių laiptų apsivilkusi Missoni suknele. Po nuotrauka parašyta: „Rebeka Brendon, pirkinių konsultantė ir Luko Brendono, reklamos specialisto, žmona, laukiasi pirmojo kūdikio“.

Šiuo metu buvusios televizijos laidų vedėjos Rebekos Brendon elegantiškas stilius atsispindi jos erdviame šešių miegamųjų name. Negailėdama pinigų ji pati sukūrė pribloškiantį „jo“ ir „jos“ vaikų kambarių interjerą. „Mano vaikui reikia visko, kas geriausia, — sako ji. — Baldai yra rankų darbo, atgabenti iš Mongolijos.“

Atverčiu kitą puslapį ir vėl matau save besišypsančią. Šį kartą nuotraukoje stoviu pasakų princesės kambaryje, susidėjusi rankas ant pilvo. Užrašas skelbia: „Turiu penkis vaikiškus vežimėlius ir nemanau, kad tai per daug.“

Beki planuoja gimdyti natūraliai vandenyje su lotoso žiedais ir yra prižiūrima akušerės Venecijos Karter. „Mudvi su Venecija — puikios draugės, — entuziastingai pasakoja Beki.

— Mus sieja toks nuostabus ryšys, kad galbūt paprašysiu ją tapti kūdikio krikštamote.“

Atrodo, kad visa tai vyko prieš šimtą metų. Lyg visai kitame pasaulyje.

Pažvelgus į nuostabų vaikų kambarį, suspaudžia širdį. Minei jis būtų patikęs. Žinau, kad būtų.

Nesvarbu. Vis tiek kada nors ji turės nuostabų vaikų kambarį. Dar geresnį nei šis.

Paimu Vogue ir nunešu prie prekystalio. Pardavėja pakelia akis nuo skaitomo žurnalo.

— Labas! — sakau. — Norėčiau nusipirkti šį žurnalą.

Kampe pamatau išdėstytą naują prekių ekspoziciją su užrašu „Dovanos“. Taigi, kol pardavėja tvarkosi prie kasos, nuklystu pasižvalgyti. Ten daugiausia nuotraukų rėmeliai, mažos vazelės ir ketvirtojo dešimtmečio stiliaus segės.

— Jūs pas mus lankėtės ir anksčiau, ar ne? — klausia pardavėja skaitydama žurnalo kodą. — Prieš Kalėdas čia būdavote nuolat.

Nuolat. Tiesą sakant, žmonės mėgsta viską perdėti.

— Neseniai vėl atsikėliau čia gyventi, — draugiškai šypteliu pardavėjai. — Mano vardas Beki.

— Mes jau esame jus pastebėję, — ji įdeda Vogue į plastikinį krepšelį. — Mes vadiname jus mergina... — staiga ji nutyla ir suakmenėja. Ką ji ketino pasakyti?

— Ša! — tildo ją kita pardavėja ir kumšteli į šoną.

— Nesijaudinkite, nekreipkite dėmesio! — nerūpestingai atmetu plaukus. — Ar vadinate mane mergina su Denny and George šaliku?

— Ne, — pardavėja atrodo sutrikusi. — Mes vadiname jus mergina su bjauriu vežimėliu.

Vaje.

Jis ne toks jau ir bjaurus. Palaukite, kol jį nupurkšiu rausvai. Atrodys pasakiškai.

— Trys svarai, prašau, — sako ji ir ištiesia ranką. Jau ketinu išsitraukti piniginę, bet staiga tarp kitų dovanų pastebiu rausvojo kvarco vėrinius.

Ooo. Man patinka rausvasis kvarcas.

— Jiems taikoma nuolaida, — sako pardavėja, pasekusi mano žvilgsnį. — Tikrai nuostabūs.

— Taip. Tikrai, — linkteliu susimąsčiusi.

Iš tikrųjų tai šiuo metu mums reikia susiveržti diržus. Kai grįžau iš ligoninės, ilgai kalbėjomės apie grynųjų pinigų įplaukas, skolą bankui ir panašiai. Susitarėme, kad kol Luko verslas nebus stabilizuotas, nepirksime nieko nereikalingo.

Tačiau rausvojo kvarco vėrinio noriu jau labai seniai, o šis kainuoja tik penkiolika svarų. Visai pigus pirkinys. Be to, juk užsitarnavau apdovanojimą už sėkmingą investiciją, ar ne?

Be to, galiu pasinaudoti savo nauja indonezietiška internetine paslauga, apie kurią Lukas nieko nežino.

— Pirksiu šį vėrinį, — sakau pagauta impulso ir paimu žvilgantį rausvų karoliukų vėrinį.

Jei Lukas jį aptiks, pasakysiu, kad tai edukacinis žaislas, kurį motinos privalo segėti ant kaklo.

Paduodu pardavėjai savo Visa kortelę, įvedu PIN kodą ir įdedu maišelį su Vogue į vežimėlio krepšį. O savo nuostabų rausvą vėrinį kišu po Minės antklodėlėmis, čia jo niekas nematys.

— Nesakyk tėčiui, — sušnabždu jai į ausį.

Ji neištaria nė žodžio.

Na, iš tikrųjų ji dar nemoka kabėti. Vis dėlto jeigu galėtų, vis tiek tylėtų. Tarp mūsų jau užsimezgė ypatingas ryšys. Tarp Minės ir manęs.

Išstumiu vežimėlį iš parduotuvės ir pažvelgiu į laikrodį. Neverta skubėti namo, ypač jeigu ten nebaigti tvarkymo darbai. Tačiau Minė netrukus norės valgyti. Gal reikia nueiti į tą italų kavinę, ten niekas į mane nekreips dėmesio.

— Gal nueikime ir išgerkime puodelį puikios kavos? — pasuku kavinės link. — Tik tu ir aš, Mine.

Eidama pro antikvariatą pamatau savo atspindį lange ir patiriu nedidelį netikėtumą. Esu motina, stumianti vežimėlį. Aš, Beki Brendon (mergautine pavarde Blumvud), tikrai esu motina.

Įeinu į kavinę, atsisėdu prie staliuko ir užsisakau kapucino kavos be kofeino. Tada švelniai iškeliu iš vežimėlio Minę, rūpestingai delne laikydama jos pūkuotą galvelę. Nukloju nuo jos rausvai baltą antklodėlę. O kai dvi pagyvenusios ponios prie gretimo staliuko ima šūkčioti viena kitai: „Kokia miela mažylė!“ ir „Kaip nuostabiai aprengta!“ ir „Ar tik tai ne kašmyro megztukas, kaip manai?“, mane užplūsta pasididžiavimo banga.

Minė ima šnarpšti: „Kur mano maistas?“, o aš pabučiuoju ją į mažą skruostuką. Esu nuostabiausio pasaulyje kūdikio motina. Ir mes gerai pasilinksminsime.

BAMBINO

795 Kings Roudas

Londonas SW3 ...

įvairaus amžiaus vaikams...

Panelei Minei Brendon

„Pušys“

43 Eltonroudas

Oksšotas

Saris

2004 m. sausio 5 d.

Miela panele Brendon, sveikiname Jus su atėjimu į šį pasaulį!

Bambino parduotuvės darbuotojai džiaugiasi galėdami švęsti Jūsų atėjimą į šį pasaulį ir norėtų jį pažymėti labai ypatingu pasiūlymu. Siūlome Jums auksinę kūdikio narystės Bambino klube kortelę.

Tai suteiks Jums galimybę:

• kartu su savo aukle dalyvauti naujų žaislų pristatymo popietėse

• kiekvieno apsilankymo metu išgerti nemokamų sulčių

• dvidešimt penkių procentų nuolaidą apsiperkant su savo auksine kortele

• kasmet dalyvauti kalėdiniame vakarėlyje, skirtame auksinių kortelių turėtojams

...ir dar daug gerų dalykų!

Įstoti į mūsų klubą nepaprastai lengva. Mama ar tėtis tiesiog turi užpildyti voke esantį blanką ir jų mažoji princesė Minė įsigis pirmąją savo gyvenime auksinę kortelę!

Nekantriai lauksime Jūsų laiško.

Nuoširdžiai Jūsų,

Elė Edvards,

rinkodaros vadybininkė

UDK 820-3 Ki-116

Kinsella, Sophie

Ki-116 Parduotuvių maniakė ir kūdikis: [romanas] / Sophie Kinsella; [vertė Gražina Nemunienė]. — Kaunas: Jotema, [2009]. — 360 p.

ISBN 978-9955-13-205-9

Beki gyvenimas žydi visomis spalvomis! Londone ji dirba naujausioje madingų drabužių parduotuvėje The Look, su vyru Luku ieško pirkti namo (jos slapta svajonė, kad ten būtų batų kambarys) ir... ji yra nėščia! Rebeka tiesiog trykšta džiaugsmu, ypač pastebėjusi, kad apsipirkinėjimas puikiai gelbsti nuo rytinio šleikštulio.

Copyright © Sophie Kinsella 2007 © Vertimas į lietuvių kalbą, Gražina Nemunienė 2008 © UAB „Jotema“, 2009 Redaktorė Asta Kristinavičienė Viršelio dailininkė Vilūne Grigaitė Maketavo Elvyra Laipanova

SL 250. 22,5 sp. 1. Užsak. Nr. 90284 UAB „Jotema“, Algirdo g. 54,50157 Kaunas Tel. 337695, ei. paštas: info@jotema.lt http://www.jotema.lt Spausdino UAB „Logotipas“, Utenos g. 41 A, 08217 Vilnius

Notes

[

←1

]

„Devyni tavo gyvenimo mėnesiai"

[

←2

]

Ekonomiškas kūdikis

[

←3

]

„Vartotojiška visuomenė: mitai ir struktūros'1.

[

←4

]

„Daiktų sistema“.

[

←5

]

Grime (angl.) — suodžiai.

[

←6

]

Warrior (angl.) — karys, kariautojas.

[

←7

]

Tūkstantis mergaičių vardų.

[

←8

]

Tarragon (angl.) — peletrūnas.

[

←9

]

Parsley (angl.) — petražolė. Sage (angl.) — šalavijas. Onion (angl.) — svogūnas.

Table of Contents

Pirmas skyrius

Antras skyrius

Trečias skyrius

Ketvirtas skyrius

Penktas skyrius

Šeštas skyrius

Septintas skyrius

Aštuntas skyrius

Devintas skyrius

Dešimtas skyrius

Vienuoliktas skyrius

Dvyliktas skyrius

Tryliktas skyrius

Keturioliktas skyrius

Penkioliktas skyrius

Šešioliktas skyrius

Septynioliktas skyrius

Aštuonioliktas skyrius

Devynioliktas skyrius

Dvidešimtas skyrius

Dvidešimt pirmas skyrius

Dvidešimt antras skyrius

Notes

Content

Kinsella Sophie Parduotuvių maniakė ir kūdikis