Kinsella Sophie

Parduotuvių maniakė ir sesuo

Sophie

Kinsella

PARDUOTUVIŲ

maniakė ir sesuo

UDK 20-3 Sophie Kinsella

K i i— 116 SHOPAHOLIC & SISTER

London, Bantam Press

Copyright © Sophie Kinsella 2004

© Vertimas į lietuvių kalbą,

Indrė Žakevičienė, 2005

ISBN 9955-13-034-2

© UAB „Jotema“, 2005

Gemai ir Abigailei seserystės vardan

TARPTAUTINIS GENČIŲ TARMIŲ ŽODYNAS

PRIEDAS

(Toliau pateikiamos sąvokos pagrindiniame žodyne praleistos)

NAUJOSIOS GVINĖJOS NAMI NAMI GENTIS, p. 67

fraa (,frar’): genties vyriausiasis; patriarchas;

mopi (,mop-i’): mažas samtukas ryžiams ar kitokiam maistui;

shup (,shop’): išmainyti prekes į pinigus ar karoliukus. Gentis šios sąvokos nežinojo iki britės Rebekos Brendon (buvusios Blumvud) vizito 2002-aisiais.

KARALIŠKASIS KAIRO ARCHEOLOGUOS INSTITUTAS

El Čerifo g. 31, Kairas

Poniai Rebekai Brendon

Nailo Hiltono viešbutis

Tariro aikštė Kairas

2003-iųjų sausio 15 d.

Gerbiamoji ponia Brendon,

džiugu, kad esate patenkinta medaus mėnesiu Egipte. Buvo malonu sužinoti, jog pajutote glaudų ryši, su egiptiečiais; sutinku, jog gali būti, kad turite egiptietiško kraujo.

Taip pat malonu, kad domitės muziejaus brangenybių kolekcija. Vis dėlto turime pranešti, kad „mielas mažas žiedelis“, apie kurį kalbate, neparduodamas. Kažkada jis priklausė 12-osios dinastijos karalienei Sobeknefrai; galiu jus užtikrinti, kad žiedo būtų pasigesta.

Tikiuosi, jūs maloniai praleisite ir likusį laiką.

Nuoširdžiai Jūsų

Kaledas Samiras (direktorius)

BRAITLINGO PREKYBOS LAIVYNAS

BRAITLINGO PREKYBOS LAIVYNAS

Tauerhausas

Kanarų prieplauka

Londonas E14 5E6

Faksas: Poniai Rebekai Brendon

Viešbutis „Keturi metų laikai“

Sidnėjus

Australija

Nuo: Denis O’Konor,

klientų aptarnavimo koordinatorės

2003-iųjų vasario 6 d.

Gerbiamoji ponia Brendon,

mums labai nemalonu pranešti, kad jūsų suvenyrinė undinėlė iš Bondibyčo gabenant sulūžo.

Taip pat norime priminti, jog negarantavome, kad ji saugiai pasieks tikslą, ir nepatarėme jos gabenti laivu.

Nuoširdžiai Jūsų Denis O’Konor,

pirkėjų aptarnavimo koordinatorė

ALIASKOS KELIONĖS IR NUOTYKIAI, INC

Pašto dėžutė 80034 Čugiakas Aliaska

Faksas: Poniai Rebekai Brendon

Motelis „Baltasis lokys“

Čugiakas

Nuo: Deivio Krokerfordo,

„Aliaskos kelionės ir nuotykiai“

2003-iųjų vasario 16 d.

Gerbiamoji ponia Brendon, dėkojame, kad teiraujatės.

Mes primygtinai patariame negabenti laivu į Britaniją šešių eskimų šunų ir rogių.

Sutinku, kad eskimų šunys yra nuostabūs gyvūnai, mane suintrigavo jūsų idėja, jog šunys galėtų būti savotiška alternatyva kovojant prieš miestų užterštumą. Vis dėlto manau, jog miesto valdžia neleis šunims lakstyti Londono gatvėmis net jei „pritaisysite prie rogių ratus ir prikabinsite lentelę su numeriu“.

Tikiuosi, vis dar maloniai leidžiate medaus mėnesį.

Su geriausiais linkėjimais Deivis Krokerfordas,

vadybininkas

Pirmas skyrius

Puiku. Aš galiu. Visai lengvai.

Tereikia leist nugalėti aukštesniajam savo „aš“, pasiekti nušvitimo akimirką ir tapti balta šviesa spinduliuojančia būtybe.

Paprasta kaip dukart du.

Vogčiomis įsitaisau ant jogos kilimėlio taip, kad tiesiai į veidą man šviestų saulė, ir nusismaukiu siaurutes palaidinukės petnešėles. Nesuprantu, kodėl vienu metu negalima pamėgint pasiekti didžiausio sąmonės nušvitimo palaimos ir gražiai vienodai įdegti.

Sėdžiu kalno atšlaitėje vidury Šri Lankos, Mėlynųjų kalnų kurorte, Dvasingumo Priebėgoje, o vaizdelis aplinkui nepakartojamas. Priešais stūkso kalnai ir driekiasi arbatkrūmių plantacijos, susiliejančios su mėlynu dangumi. Matau ryškiaspalvius laukuose dirbančių arbatlapių rinkėjų drabužius, o kiek pasukusi galvą į šoną išvysčiau tolumoje, tarp krūmų, lėtai kinkuojantį dramblį.

Dar labiau pasukusi galvą pamatyčiau Luką, savo vyrą. Jis sėdi ant mėlyno jogos kilimėlio, apsimovęs trumpas drobines kelnes ir apsivilkęs nušiurusią, seną palaidinę; jis sėdi sukryžiavęs kojas ir užsimerkęs.

Žinau. Tiesiog negalima patikėti. Po dešimties mėnesių „medaus mėnesio“ Lukas pavirto į visai kitą žmogų nei buvo tas, už kurio ištekėjau. Senasis man gerai pažįstamas Lukas išgaravo. Dingo jo kostiumai. Jis įdegęs, liesas, jo plaukai ilgi, nubalinti saulės, dar likusios kelios plonytės kasytės, kurias jis susipynė Bondibyče. Riešą juosia draugystės apyrankė, kurią jis pirko Masai Maroje, o ausyje siūbuoja mažytis sidabrinis žiedelis.

Lukas Brendonas su auskaru! Lukas Brendonas sėdi sukryžiavęs kojas!

Tarsi pajutęs mano žvilgsnį jis atsimerkia ir nusišypso, o aš laiminga nusišypsau jam. Susituokę jau dešimt mėnesių. Ir nė vieno barnio.

Na, žinote, tik vienintelis, visai atsitiktinis.

— Siddhasana, — sako mūsų jogos mokytojas Čandra, ir aš klusniai keliu dešinę pėdą ant kairiosios šlaunies. — Nuvykite visas pašalines mintis.

Gerai. Nuveju visas mintis. Susikoncentruoju.

Nenoriu girtis, bet man labai lengva nuvyti mintis. Net nesuprantu, kodėl kam nors turėtų būti sunku tai padaryti! Na, juk negalvoti yra daug paprasčiau nei galvoti, tiesa?

Tiesą sakant, iš tikrųjų aš esu truputį jogė iš prigimties. Mes čia tik penkios dienos, bet aš jau moku „padaryti lotosą“ ir visa kita! Net mąsčiau apie tai, jog mums grįžus namo galėčiau dirbti jogos mokytoja.

Galbūt galėčiau bendradarbiauti su Trudi Stailer. Dieve, taip! Taip pat galėtume sukurti jogai skirtų drabužių seriją: šviesiai pilkos ir baltos spalvos, mažutyčiai piešinėliai...

— Susitelkite į kvėpavimą, — sako Čandra.

O taip, tiesa. Kvėpavimas.

Įkvepiam... iškvepiam. Įkvepiam... iškvepiam. Įkvepiam...

Dieve, mano nagai atrodo žavingai. Man juos sutvarkė mineralinių vandenų centre — rausvos peteliškės baltame fone, o jų ūseliai — mažyčiai tviskantys deimančiukai. Jos tokios mielos. Tik štai, atrodo, viena nukrito. Turėčiau vėl prisiklijuoti...

— Beki, — net pašoku išgirdusi Čandros balsą. Jis stovi tiesiai prieš mane ir žiūri tuo savo žvilgsniu, švelniu ir visa žinančiu, tarsi kiaurai veriančiu smegenis. — Labai gerai dirbi, Beki, — sako jis. — Tavo dvasia graži.

Manimi perbėga pasitenkinimo kibirkštėlė. Aš, Rebeka Brendon, buvusi Blumvud, turiu gražią dvasią! Taip ir žinojau!

— Tu turi nežemišką sielą, — švelniu balsu priduria jis, o aš žvelgiu į jį dabar jau visai užhipnotizuota.

— Man nėra svarbūs materialūs dalykai, — beveik praradusi amą sakau aš. — Man svarbiausia tik viena — joga.

— Radai savo kelią, — šypsosi Čandra.

Nuo Luko pusės pasigirsta keistas garsas, panašus į prunkštimą, ir aš pažvelgiu į jį, linksmai spoksantį mūsų pusėn.

Žinojau, kad Lukas į visa tai rimtai nežiūri.

— Tai rimtas pokalbis tarp manęs ir mano guru, labai tau dėkinga, — piktokai jam sakau.

Nors, tiesą sakant, neturėčiau stebėtis. Jau pačią pirmą jogos pratybų dieną buvome dėl to įspėti. Matyt, kai vienas partneris pasiekia aukštesnį sąmonės nuskaidrėjimo lygį, kitas partneris gali pasiduoti skepsiui ar net pavydui.

— Netrukus galėsi vaikščioti per karštas anglis, — šypsodamasis Čandra mosteli ranka į netoli rūkstančią žaižaruojančių pelenuotų anglių duobę. Visa grupelė nervingai nusijuokia. Šįvakar Čandra ir keli patys geriausi jogos mokiniai mums pademonstruos, kaip jie vaikšto anglimis. Mes visi turėtume siekti būtent tokio lygio. Tikriausiai galų gale pasieki tokią palaimos viršūnę, jog nė nejauti, kaip tavo padus svilina anglys. Tada būni visiškai išsivadavęs iš skausmo!

Slapta viliuosi, jog šis mano įgūdis pravers avint šešių colių smailianosius aukštakulnius.

Čandra pataiso mano rankas ir eina toliau, o aš užsimerkiu, kad saulė ir toliau šildytų mano skruostus. Sėdėdama šioje atšlaitėje, nežinia kur, jaučiuosi tokia tyra ir rami. Ne vien Lukas pasikeitė per šiuos dešimt mėnesių. Pasikeičiau ir aš. Aš suaugau. Pasikeitė mano prioritetai. Tiesą sakant, dabar esu jau kitas žmogus. Na, tik pažvelkite į mane, užsiiminėjančia joga dvasinių pratybų centre. Senieji draugai manęs tikriausiai nė nepažintų.

Vykdydami Čandros nurodymą visi įsitaisome Vajrasana poza. Iš savo vietos matau senuką šrilankietį, nešantį du senus kelionmaišius ir artėjantį Čandros link. Jie persimeta keliais žodžiais, šio trumpo pokalbio metu Čandra nuolat purto galvą, paskui senukas nukėblina sau skurdžia augalija apaugusiu šlaitu. Kai jis dingsta mums iš akių, Čandra atsigręžia į visą grupelę ir perbėgęs mus akimis sako:

— Šis žmogus yra prekeivis. Jis klausia, ar kuriam nors iš mūsų nereikia papuošalų su brangakmeniais — karolių, pigių apyrankių. Aš jam pasakiau, kad jūsų sąmonė susitelkusi į aukštesnius dalykus.

Keli greta manęs sėdintys žmonės papurto galvas, tarsi negalėdami patikėti; viena moteris ilgais raudonais plaukais atrodo įsižeidusi.

— Nejau jis nematė, kad mes įsigilinę į meditacijas? — klausia ji.

— Jis nesupranta jūsų dvasinio apsisprendimo.

Čandra rimtai nužvelgia visą mūsų grupelę.

— Tą patį būtų galima pasakyti ir apie daugelį kitų žmonių. Jie nesupras, kad meditacija — tai penas mūsų sieloms. Jums visai nereikia... safyrų apyrankės!

Keli žmonės pritardami linktelėja.

— ...akvamarino pakabučio su platinos grandinėle, — abejingai tęsia Čandra. — Ar galima visa tai palyginti su vidinio nušvitimo spinduliais?

Akvamarinas?

Ohoho... Įdomu, o kiek...

Na, nesakyčiau, kad aš labai jau susidomėjau. Aišku, kad ne. Tiesiog aną dieną atsitiktinai žiūrinėjau akvamarinus parduotuvės vitrinoje. Tiesiog iš akademinio smalsumo.

Mano žvilgsnis nuseka tolstančią senuko figūrą.

— Trijų karatų akutė, penkių karatų akutė, — nesiliauja kartojęs jis. — Viskas už pusę kainos, — purto galvą Čandra. — O aš jam kartoju: šitiems žmonėms visa tai neįdomu.

Už pusę kainos? Penkių, karatų, akvamarinas už pusę kainos?

Gana. Gana. Čandra teisus. Aišku, kad manęs visai nedomina tie kvaili akvamarinai. Aš esu įsigilinusi į dvasios nušvitimo procesus.

Šiaip ar taip, senuko dabar jau beveik nesimato. Jis tik mažytis taškelis kalno viršūnėje. Po minutėlės jis visai pradings.

— O dabar, — nusišypso Čandra, — Halasana poza. Beki, gal gali parodyti?

— Žinoma, — aš taip pat nusišypsau Čandrai ir įsitaisau ant kilimėlio ruošdamasi kitai pozai.

Bet kažkas ne taip. Nejaučiu pasitenkinimo. Nejaučiu ramybės. Manyje sukyla keisčiausias jausmas, stumiantis šalin visa kita. Jis darosi vis stipresnis ir stipresnis...

Staiga pajuntu, jog nebegaliu to jausmo savyje išlaikyti. Dar nesuvokusi, kas iš tikrųjų vyksta, pasijuntu basa bebėganti kiek kojos neša į kalno viršūnę, mažutytės figūrėlės link. Mano plaučiai svyla, man skauda padus, o saulė plieskia į vienplaukį mano pakaušį, bet aš nesustoju, kol nepasiekiu kalno keteros. Sustoju ir sunkiai alsuodama žvalgausi.

Negaliu patikėti. Jo nebėra. Kur jis pradingo?

Pastoviu kelias minutes mėgindama atgauti kvapą, žvalgydamasi į visas puses. Bet niekur jo nematau.

Galiausiai truputį nuliūdusi apsigręžiu ir patraukiu šlaitu atgal, savo grupelės link. Priėjusi arčiau išgirstu, jog jie man kažką rėkia ir moja rankomis. O Dieve. Nejau man dabar klius?

— Tau pavyko! — klykia raudonplaukė moteris. — Tau pavyko!

— Kas pavyko?

— Perbėgai per karštas anglis! Beki, tau pavyko!

Ką?

Nuleidusi akis pažvelgiu į kojas... negaliu patikėti. Jos padengtos pilkais pelenais! Apstulbusi pažvelgiu į anglių duobę: joje matosi aiškiai įspaustos pėdos.

O Dieve! O Dieve’. Aš perbėgau per anglis! Aš perbėgau per žaižaruojančias, karštas, smilkstančias anglis! Man pavyko!

— Bet... aš nė nepastebėjau! — negalėdama patikėti tariu. — Mano padai nė trupučio nenudegė!

— Kaip tu tai padarei? — primygtinai klausinėja raudonplaukė. — Apie ką galvojai?

— Galiu atsakyti, — šypsodamasis įsiterpia Čandra. — Beki pasiekė aukščiausią karminės palaimos laipsnį. Ji buvo susitelkusi į vieną tikslą, į vieną gryną vaizdinį, ir tai padėjo jos kūnui pasiekti antgamtinę būseną.

Visi žiūri į mane išvertę akis, tarsi staiga būčiau tapusi Dalai Lama.

— Tikrai buvo visai nesunku, — sakau kukliai šypsodamasi. — Tik, na, žinote... dvasinis nušvitimas.

— Ar gali apibūdinti tą vaizdinį? — susižavėjusi klausia raudonplaukė.

— Ar jis buvo baltas? — paklausia dar kažkas.

— Tiesą sakant, nebuvo baltas... — atsakau.

— Ar jis buvo tarsi švytinti melsvai žalsva spalva? — už nugaros pasigirsta Luko balsas. Griežtai pažvelgiu į jį. O jis žvelgia į mane nė trupučio nesutrikęs.

— Neprisimenu, — oriai atsakau jam. — Spalva nebuvo svarbu.

— Ar tu jauteisi taip, tarsi... — atrodo, kad Lukas kažką įtemptai mąsto, — tarsi tave trauktų sukabinti grandinės žiedeliai?

— Labai geras vaizdinys, Lukai, — patenkintas sugaudžia Čandra.

— Ne, — trumpai atsakau. — Taip nesijaučiau. Tiesą sakant, man atrodo, jog tam, kad suprastum, tau reikėtų geriau įsigilinti į dvasinius dalykus.

— Suprantu, — paniuręs linkteli Lukas.

— Lukai, tu išties turi didžiuotis, — švytėdamas šypsena Lukui sako Čandra. — Ar tai ne pats netikėčiausias dalykas, kokį tau iškrėtė žmona?

Tylos valandėlė. Lukas vedžioja akimis nuo manęs iki smilkstančių anglių, nuo tylinčios grupės iki švytinčio Čandros veido.

— Čandra, — prataria jis, — patikėk manimi. Tai vieni niekai.

Pasibaigus pratyboms visi skuba į terasą, kur ant padėklo mūsų laukia gaivūs šalti gėrimai. Bet aš lieku medituoti ant savojo kilimėlio, kad parodyčiau, kaip esu atsidavusi aukštesniems dalykams. Esu pusiau susitelkusi į baltą savo esybės šviesą, pusiau įsivaizduoju, kaip bėgu per karštas anglis Trudi ir Stingo akivaizdoje, kaip jie ploja susižavėję, bet paskui mano veidą uždengia šešėlis.

— Būk pasveikinta, o Dvasingoji, — taria Lukas. Aš atsimerkiu ir pamatau jį stovintį priešais mane ir laikantį stiklinę sulčių.

— Tu paprasčiausiai pavydi, nes neturi gražios dvasios, — atkertu aš ir atsargiai nusibraukiu plaukus, kad matytųsi ant kaktos išpieštas raudonas taškas.

— Beprotiškai, — sutinka Lukas. — Atsigerk.

Jis sėdasi greta manęs ant žemės ir duoda man stiklinę. Gurkšteliu skanių, šaltų kaip ledas aistros vaisių sulčių, ir mes abu žvelgiame per kalnų viršūnes miglotų tolių link.

— Žinai, tikrai galėčiau gyventi Šri Lankoje, — atsidususi pratariu. Čia nuostabu. Oras... peizažas... visi žmonės tokie draugiški...

— Tą patį sakei ir Indijoje, — pareiškia Lukas. — Ir Australijoje, — priduria, vos man prasižiojus. — Ir Amsterdame.

Dieve, Amsterdamas. Aš jau visai užmiršau, kad mes ten vykome. Amsterdamas buvo po Paryžiaus. O gal prieš?

O taip. Būtent ten valgiau keisčiausius pyragus ir vos neįkritau į kanalą.

Dar kartą gurkšteliu sulčių ir mintimis perbėgu visus dešimt pastarųjų mėnesių. Mes aplankėme tiek daug šalių, jog iškart net sunku viską prisiminti. Visa tai tarsi plykstelėję filmo kadrai, šen ten švystelėję ryškūs vaizdai. Nardymas su tomis mėlynosiomis žuvelėmis Didžiosios Užtvaros rife... Egipto piramidės... dramblių safaris Tanzanijoje... šilkų pirkimas Honkonge... aukso paieškos Maroke... Jutoje atrastas nuostabusis Ralfo Loreno iškrovos metodas...

Dieve, mes išties šį tą pamatėme ir patyrėme. Aš laiminga atsidustu ir vėl gurkšteliu sulčių.

— Pamiršau tau pasakyti, — Lukas ištraukia krūvą vokų, — jog iš Anglijos tau atėjo paštas.

Susijaudinusi atsisėdu patogiau ir imu vartyti vokus.

— “Vogue!“ — rikteliu pamačiusi specialų užsakyto leidinio egzempliorių blizgančiu lanksčiu viršeliu. — Ooo, tik pažiūrėk! Ant pirmojo viršelio parodytas krepšelis su angeliuku!

Laukiu jo reakcijos, bet Lukas atrodo visai abejingas. Pajuntu lengvą susierzinimo virpulį. Ir kaipgi jis gali atrodyti abejingas? Praėjusį mėnesį aš jam skaičiau visą pastraipą apie krepšelius su angeliukais, parodžiau nuotraukas ir visa kita.

Suprantu, jog dabar gyvename medaus mėnesį. Bet tiesiog kartais man norisi, kad Lukas būtų mergina.

— Žinai! — pratariu. — Krepšeliai su angeliukais! Tai patys nuostabiausi krepšeliai, nes... nes...

Oi, nė nesivarginsiu aiškindama. Aš tik geidulingai žvelgiu į krepšelio nuotrauką. Jis pasiūtas iš kreminės minkštos veršiuko odos, priekyje rankomis išpieštas sparnuotas angeliukas, o apačioje deimantukais užrašytas vardas „Gabrielius“. Tokių angeliukų yra šeši ir jie visi skirtingi; dėl jų mušėsi visos garsenybės. Harrods jų jau nebėra. „Šventas reiškinys“ — skelbia eilutė prie nuotraukos.

Aš taip įsigilinusi, jog vos išgirstu dar vieną voką man ištiesusio Luko balsą.

— ...uzi, — tarsi ištaria jis.

— Atsiprašau? — apspangusi žvelgiu į jį.

— Sakau, čia tau dar vienas laiškas, — kantriai kalba jis. — Iš Sjuzi.

— Iš Sjuzi?

Metu „Vogue“ ir čiumpu jam iš rankų laišką. Sjuzi yra geriausia draugė visame pasaulyje. Aš taip jos pasiilgau.

Vokas storas, gelsvai baltas, kitoje pusėje priklijuota „skiauterėlė“ su lotynišku moto. Nuolat pamirštu, kokia Sjuzi iš tikrųjų šauni. Kalėdų proga ji mums atsiuntė atviruką su savo vyro Tarkvino pilies Škotijoje atvaizdu; atviruko viduje buvo išspausdinta „Iš Klyt-Stiuarto dvaro“. (Tik vos galėjom įskaityti, nes vienerių metų Ernis viską buvo ištepliojęs raudonais ir mėlynais dažais.)

Praplėsiu voką, ir iš jo iškrenta standi kortelė.

— Tai kvietimas! — šūkteliu. — Į dvynių krikštynas.

Žvelgiu į oficialų įmantrų raštą jausdama lengvą širdperšą. Vilfridas ir Klementina Klyt-Stiuartai. Sjuzi susilaukė dar dviejų kūdikių, o aš jų nė nemačiau. Dabar jiems jau kokie keturi mėnesiai. Įdomu, kaip jie atrodo. Įdomu, kaip sekasi Sjuzi. Tiek daug kas be mūsų įvyko.

Apverčiu atviruką, kur Sjuzi buvo pakeverzojusi keletą žodelių.

„Žinau, jog negalėsi atvažiuoti, bet pamaniau, kad vis dėlto tau patiktų... tikiuosi, tu vis dar nuostabiai leidi laiką! Su begaline meile — Sjuzi. P. S. Erniui labai patinka kiniškas komplektas, labai tau ačiū!!“

— Krikštynos po dviejų savaičių, — sakau rodydama Lukui atviruką. — Tikra gėda — negalėsime ten nuvykti.

— Ne, — sutinka Lukas. — Negalėsime.

Trumpa tyla. Paskui jis pažvelgia man į akis.

— Na... tu dar nepasirengusi grįžti atgal, tiesa? — atsargiai klausia.

— Ne, — iškart atsakau. — Žinoma, ne!

Mes keliaujame dar tik dešimt mėnesių, o ketinome keliauti mažiausiai metus. Be to, dabar esame įkvėpti keliautojų dvasios. Mes tapome tikrais klajokliais, kurie niekada neapkerpėja. Galbūt jau niekada neįstengsime grįžti į normalų gyvenimą, kaip kad jūreiviai nebegali gyventi tik sausumoje.

Įkišu kvietimą atgal į voką ir gurkšteliu gėrimo. Įdomu, kaip laikosi mama ir tėtis. Pastaruoju metu ir iš jų mažai tegaunu žinių. Įdomu, kaip tėtei sekėsi golfo turnyre.

Ir mažasis Ernis dabar tikriausiai jau vaikšto. Esu jo krikštamotė, bet man taip ir neteko matyti jo vaikštančio.

Tiek to. Nieko nepadarysi. Aš juk galiu džiaugtis mėgaudamasi nuostabiu pasauliu.

— Mums reikia nuspręsti, kur keliausime toliau, — sako Lukas atsilošdamas ir pasiremdamas alkūnėmis, — kai baigsime jogos kursus. Kalbėjomės apie Malaiziją.

— O gal vėl grįžkime į Indoneziją? Į šiaurinę dalį?

— Mmm, — pratariu neįsipareigodama. — Oi, žiūrėk, beždžionė.

Net negaliu patikėti, kad taip atbukau nuo beždžionių. Kai pirmą kartą Kenijoje pamačiau tuos babunus, taip susižavėjau, kad išfotografavau šešias fotojuosteles. O dabar teliko „Oi, žiūrėk, beždžionė“.

— Arba į Nepalą... arba atgal į Tailandą...

— Arba galėtume grįžti, — tarsi iš niekur pasigirsta mano pačios balsas.

Tyla.

Kaip keista. Neketinau to pasakyti. Na, akivaizdu, kad mes dar nesirengiame grįžti. Juk dar nė metai nepraėjo!

Lukas tiesiai atsisėda ir žvelgia į mane.

— Visai grįžti?

— Ne! — atsakau trumpai nusijuokusi. — Aš tik juokauju! — pratariu dvejodama. — Nors...

Mes vėl tylime.

— Galbūt mums nė nereikia keliauti ištisus metus, — mėginu svarstyti, — jeigu nenorime.

Lukas perbraukia ranka per plaukus; barkšteli į kasytes įpinti karoliukai.

— Ar mes pasirengę grįžti?

— Nežinau. — Pajuntu perbėgantį jaudulio šiurpuliuką. — Ar pasirengę?

Aš vos galiu patikėti, kad mes kalbamės apie grįžimą namo. Na, tik pažvelkite į mus! Mano plaukai išsausėję ir nubalę, kojos išpaišytos chna; ištisus mėnesius neavėjau padorių batų.

Galvoje nušvinta vaizdinys: vaikštau Londono gatvėmis apsivilkusi paltuką ir apsiavusi batais. Blizgantys aukštakulniai L. K. Bennett aulinukai. Ir prie jų deranti rankinė.

Staiga mane užplūsta tokia galinga ilgesio banga, jog beveik norisi verkti.

— Manyčiau, jog pasaulio man jau gana, — pažvelgiu į Luką. — Esu pasirengusi tikram gyvenimui.

— Ir aš. — Lukas paima mano ranką ir suneria savo pirštus su manaisiais. — Tiesą sakant, aš jau kuris laikas pasirengęs.

— Niekada man nesakei! — spoksau į jį.

— Nenorėjau sugadinti šventės, bet aš tikrai pasirengęs.

— Tu ir toliau būtum keliavęs... tik dėl manęs? — sujaudinta klausiu.

— Na, tiesą sakant, tai nėra vargas, — ironiškai dirsteli į mane Lukas. — Vargu ar galima sakyti, kad apsieiname be patogumų, ar ne?

Juntu, kaip mano skruostai lengvai parausta. Kai leidomės į šią kelionę, pasakiau Lukui, jog esu nusiteikusi tapti tikra keliautoja, kaip „Paplūdimyje“, jog mes miegosime tik mažose trobelėse.

Bet taip kalbėjau tik iki tol, kol nepernakvojau mažoje trobelėje.

— Vadinasi, kai kalbame apie „grįžimą“... — kiek patyli Lukas, — turime galvoje Londoną?

Jis klausiamai žvelgia į mane.

O Dieve. Galiausiai išmušė apsisprendimo valanda.

Dešimt mėnesių kalbėjome apie tai, kur turėtume gyventi po medaus mėnesio. Iki vestuvių mudu su Luku gyvenome Niujorke. Ir man ten patiko. Bet kartu man tarsi ir trūko namų. O dabar Luko verslas Jungtinėje Karalystėje plečiasi tolyn į Europą, todėl ir nerimaujame. Taigi jis norėtų grįžti į Londoną, nors laikinai.

Viskas šaunu, tik kad aš ten neturėsiu darbo. Anksčiau dirbau asmenine prekių konsultante Barneys parduotuvėje Niujorke. Dievinau savo darbą.

Na, bala nematė. Ketinu susirasti naują darbą. Dar geresnį!

— Taip, Londoną, — ryžtingai atsakau ir pakeliu akis. — Na... tai ar grįšime krikštynoms?

— Jeigu nori, — nusišypso Lukas, o aš staiga pajuntu plūstelint džiugesį. Mes važiuojame į krikštynas! Aš vėl pamatysiu Sjuzi! Taip pat savo mamą ir tėtį! Beveik po metų! Jie taip apsidžiaugs mus pamatę. Mes jiems turėsime tiek daug ką papasakoti!

Staiga išvystu viziją: esu svarbiausias kviestinių vakarienių žvakių šviesoje asmuo, aplink mane susibūrę visi mano draugai; jie godžiai klausosi pasakojimų apie tolimas šalis ir egzotiškus nuotykius. Būsiu visai kaip Markas Polas ar dar kas nors! Paskui aš atidarysiu lagaminą, kad aprodyčiau jiems rečiausius ir brangiausius lobius... visi neteks žado iš pasigėrėjimo...

— Būtų gerai jiems pranešti, — stodamasis sako Lukas.

— Ne, luktelėk, — atsakau čiupdama jam už kelnių. — Man kilo mintis. Nustebinkime juos! Nustebinkime visus!

— Nustebinti visus? — Lukas, atrodo, dvejoja. — Beki, ar esi tikra, kad ši mintis gera?

— Tai nuostabi mintis! Visiems patinka siurprizai!

— Bet...

— Visiems patinka siurprizai, — įtikinamai pakartoju, — tikėk manim.

Per sodus grįžtame atgal į viešbutį; nuo minties apie išvykimą man šiek tiek dilgsi širdį. Čia taip gražu. Visur pilna vienaaukščių vasarnamių ir nuostabių paukščių, o žingsniuodamas palei upelį kalno papėdėje prieisi tikrą krioklį! Einame pro medžių drožėjų centrą; čia galima stebėti dirbančius meistrus. Stabteliu minutėlę, kvėpdama malonų medienos kvapą.

— Ponia Brendon! — Ties įėjimu pasirodo vyriausiasis meistras Vidžajus.

Prakeikimas. Nežinojau, kad jis čia sukiosis.

— Atleisk, Vidžajau, — skubiai pratariu. — Aš truputį skubu. Susitiksime vėliau... eime, Lukai!

— Nieko! — nušvinta šypsena Vidžajus. Jis šluostosi į prijuostę rankas. — Aš tik norėjau jums pasakyti, kad stalas jau padarytas.

Velniai griebtų.

Lukas iš lėto atsigręžia pažiūrėti į mane.

— Stalas? — klausia jis.

— Pietų stalas, — patenkintas kalba Vidžajus. — Ir dešimt kėdžių. Aš jums parodysiu! Mes eksponuojame savo darbus.

Jis spragteli pirštais, šūkteli keletą nurodymų, ir staiga mane apima siaubas išvydus, kaip išžygiuoja aštuoni vyrai, ant pečių nešantys didžiulį drožinėtą tiko stalą.

Oho. Jis šiek tiek didesnis nei prisimenu.

Lukas atrodo išties priblokštas.

— Atneškite kėdes! — bosu dudena Vidžajus. — Viską gražiai sustatykite!

— Ar jis ne puikus? — ypač linksmai pratariu.

— Tu užsakei pietų stalą ir dešimt kėdžių... nieko man nepasakiusi? — Luko akys suapvalėja, kai viena po kitos ima rodytis kėdės.

Puiku. Šiuo atveju neturiu iš ko rinktis.

— Tai... manoji vestuvių dovana tau! — sakau staiga pagauta įkvėpimo. — Tai staigmena! Su vestuvėmis, brangusis! — pakšteliu jam į skruostą ir viltingai šypsausi žvelgdama į jį.

— Beki, tu man jau įteikei dovaną ta proga, — sako Lukas sunerdamas rankas. — Be to, mūsų vestuvės įvyko labai seniai.

— Aš tiesiog... laukiau! — nuleidžiu balsą, kad neišgirstų Vidžajus. — Atvirai sakant, visa tai nėra labai brangu...

— Beki, kalbu ne apie pinigus. Kalbu apie vietą! Tokiems daiktams prireiks didžiausios erdvės!

— Jie nėra tokie jau dideli. Be to, — skubiai priduriu, kol jis dar nespėjo atsakyti, — mums reikia gero stalo! Kiekvienai santuokai reikia gero stalo, — kalbu plačiai išskėsdama rankas. — Galiausiai kas gi yra tos vedybos, jeigu ne pokalbis už stalo baigiantis dienai, aptariant visas bendras problemas? Kas gi tos vedybos, jeigu ne pasisėdėjimas už tvirto medinio stalo ir... ir mėgavimasis sočiu troškiniu dideliame dubenyje?

— Sočiu troškiniu? — aidu atkartoja Lukas. — O kas tą troškinį gamins?

— Mes galime jo nusipirkti Waitrose, — paaiškinu.

Apeinu stalą ir rimtai jį apžiūriu.

— Lukai, tik pagalvok. Daugiau niekada nebebūsime Šri Lankoje ir nesigrožėsime autentiškais medžio drožiniais. Tai unikali proga. O aš dar pasirūpinau ir atitinkamu įrašu!

Duriu pirštu į medinį apvadą, juosiantį visą stalo kraštą. Gražiai išdrožinėti tarp gėlių puikuojasi žodžiai: „Lukas ir Rebeka, Šri Lanka, 2003“.

Lukas perbraukia ranka per stalą. Jis pakilnoja vieną iš kėdžių. Matau, kaip po truputėlį atlyžta. Staiga jis pakelia akis suraukęs antakius.

— Beki, ar tu dar ką nors pirkai, apie tai man nepasakiusi?

Pajuntu vidinį virpuliuką, kurį mėginu nuslėpti apsimesdama tyrinėjanti vieną iš išdrožtų gėlių.

— Aišku, kad ne, — galiausiai pratariu. — Nebent... žinai, gal tik išskyrus kokį menką suvenyrą.

— Būtent?

— Dabar neprisimenu! — šūkteliu. — Dėl Dievo, juk praėjo dešimt mėnesių! — Vėl atsigręžiu į stalą. — Liaukis, Lukai, jis tau turi patikti. Galėsime rengti fantastiškus pietus... be to, jis bus kaip palikimas! Galėsime jį padovanoti savo vaikams...

Nutylu pasijutusi kiek nejaukiai. Minutę aš tiesiog negaliu pakelti į Luką akių.

Prieš kelis mėnesius mes labai rimtai ir ilgai kalbėjomės, kol nutarėme, jog mums reikėtų pamėginti lauktis kūdikio. Bet iki šiol... nieko nenutiko.

Na, nesakau, kad jau reikėtų nerimauti. Nutiks. Aišku, kad nutiks.

— Gerai, — jau švelnesniu balsu taria Lukas. — Tu mane įkalbėjai.

Jis patapšnoja per stalą, o paskui dirsteli į laikrodį.

— Man reikia nusiųsti elektroninę žinutę į kontorą. Turiu pasakyti, jog pakeitėme planus.

Jis dėbteli į mane ironišku žvilgsniu.

— Tikiuosi, tu nemanei, kad aš atlaposiu valgomojo duris ir sušuksiu: „Staigmena, aš sugrįžau!“

— Aišku, kad ne, — atsakau sulaikiusi kvapą.

Būtent taip aš viską ir įsivaizdavau. Tik įsivaizdavau dar ir save su šampano buteliu, na, gal ir su šventinėmis pliauškynėmis.

— Nesu tokia kvaila, — išsikvėpusi pratariu.

— Gerai, — šypteli man Lukas. — Kodėl gi tau neužsakius gėrimų? Tuoj pat ateisiu.

Atsisėdusi už stalo ūksmingoje terasoje jaučiuosi šiek tiek išsiblaškiusi. Mėginu prisiminti visus daiktelius, kuriuos nusipirkau ir išsiunčiau laivu namo nežinant Lukui.

Na, nepasakyčiau, kad dėl to nerimauju. Juk negali to visko būti tiek daug. Tiesa?

O Dieve. Užsimerkiu ir mėginu prisiminti.

Malavyje pirkau medines žirafas. Tas, kurios, Luko manymu, buvo labai jau didelės. Bet taip sakyti absurdiška. Jos nuostabios! Kiekvienam jos patiktų!

Taip pat Balyje pirkau nuostabiausių batikos darbų. Aš ketinau jam apie tai pasakyti... bet paskui pamaniau, kad tų darbų galiu niekada ir negauti.

Dar dvidešimt kiniško šilko chalatų.

Na taip, sutinku, dvidešimt atrodo kiek per daug. Bet juos pirkti taip apsimokėjo! Atrodo, Lukas nesuprato mano užmojų: jeigu mes nusipirksime dvidešimt chalatų dabar, jų mums užteks visą gyvenimą; tai puiki investicija. Kaip finansininkas, jis galėtų būti nuovokesnis.

Taigi tada aš slapta grįžau į parduotuvę ir vis tiek nupirkau tuos chalatus, o paskui laivu išsiunčiau namo.

Iš tikrųjų laivai gerokai palengvina visus reikalus. Tau nereikia tampytis su ryšuliais, tik parodai ir pasiunti. „Prašyčiau nusiųsti štai šitą. Ir aną. Ir dar šitą.“ Tada paduodi kortelę, ir pirkiniai iškeliauja, ir Lukas jų nepamato...

Galbūt man reikėjo susidaryti sąrašą.

Vis dėlto gerai. Esu tikra, kad viskas gerai.

Juk niekas nepaneigs, kad reikia nors kelių suvenyrų, tiesa? Koks tikslas keliauti aplink pasaulį ir grįžti namo tuščiomis rankomis? Tikrai.

Matau pro terasą žingsniuojantį Čandrą ir bičiuliškai jam mosteliu.

— Beki, šiandien tu puikiai padirbėjai! — sako jis eidamas prie staliuko. — Dabar norėčiau tavęs kai ko paprašyti. Po dviejų savaičių turėsiu vesti aukštesnio lygio meditacijos kursus. Ten susirinks vienuoliai ir tie, kurie jau ilgai praktikuoja jogą... bet jaučiu, jog ir tu esi pakankamai pajėgi, kad galėtum prisidėti prie mūsų. Ar tave tai domintų?

— Labai norėčiau! — Nutaisau apgailestavimo išraišką. — Bet negaliu. Mes su Luku vykstame namo!

— Namo? — Čandra atrodo priblokštas. — Bet... tau taip gerai sekasi. Tikriausiai neketini mesti pasirinkto jogos kelio?

— O ne, — patikinu jį. — Nesijaudink. Nusipirksiu vaizdajuostę.

Nueidamas Čandra atrodo tarsi kuolu trenktas. Ir nieko keista. Jis tikriausiai nė nenumanė, kad galima gauti jogos vaizdo įrašų. Jis, aišku, nė negirdėjo apie Gerį Holivel.

Ateina padavėjas, ir aš užsakau mangų ir papajų kokteilį, kuris valgiaraštyje pavadintas „Laimės sultimis“. Na taip, kaip tik šitai man geriausiai tiks. Sėdžiu saulės atokaitoje medaus mėnesį ir rengiuosi nustebinti visus mylimus žmones netikėtu sugrįžimu. Viskas nuostabu!

Pakeliu akis ir matau einantį prie stalelio Luką, rankoje laikantį telefoną. Ar man tik taip atrodo, ar jis tikrai žengia sparčiau ir žvaliau, nei matydavau pastaruosius kelis mėnesius?

— Puiku, — sako jis. — Prisiskambinau į kontorą.

— Ar viskas gerai?

— Žinoma. — Atrodo, kad jis sklidinas vis dar tramdomos energijos. — Viskas labai gerai. Tiesą sakant, šios savaitės pabaigoje norėčiau surengti porą susitikimų.

— Taip greitai! — nustebusi pratariu.

Še tau... O aš maniau, kad mums prireiks bent savaitės, kol susiruošime.

— Bet aš matau, kaip tau patinka šie jogos kursai, — priduria jis. — Taigi turiu pasiūlymą: aš išvykstu pirmas, o tu prie manęs prisidėsi vėliau... o paskui mes abu grįšime į Britaniją.

— Tai kur įvyks tie susitikimai? — sutrikusi klausiu.

— Italijoje.

Ateina padavėjas, nešinas mano užsakytomis „Laimės sultimis“, ir Lukas užsisako alaus.

— Bet aš nenoriu nuo tavęs atsiskirti! — pratariu, kai padavėjas nueina. — Juk tai mūsų medaus mėnuo!

— Kartu praleidome ištisus dešimt mėnesių... — švelniai primena Lukas.

— Žinau. Bet vis dėlto... — nuliūdusi gurkšteliu kokteilio. — Kur Italijoje apsistosi?

— Ten nebus nieko gera, — kiek patylėjęs atsako Lukas. — Tai paprastas... šiaurinės Italijos miestas. Labai nuobodus. Siūlyčiau tau pasilikti čia. Mėgaukis saule.

— Na... — apsižvalgau jausdamasi sugniuždyta. Čia išties labai gražu. — Koks tai miestas?

Tyla.

— Milanas, — nenorom prataria Lukas.

— Milanas? — Vos nenukrentu nuo kėdės iš susijaudinimo. — Tu vyksti į Milaną? Niekada jame nesu buvusi! Norėčiau nuvykti į Milaną!

— Ne, — prataria Lukas. — Tikrai?

— Taip! Tikrai! Noriu ten vykti!

Ir kaip jis gali manyti, kad aš nenoriu važiuoti į Milaną? Visada norėjau nuvykti į Milaną!

— Gerai, — liūdnai purto galvą Lukas. — Tikriausiai aš išsikrausčiau iš proto, bet gerai.

Džiūgaudama atsilošiu kėdėje ir sriūbteliu didžiulį gurkšnį „Laimės sulčių“. Medaus mėnuo darosi vis geresnis ir geresnis!

Antras skyrius

Tikrai, negaliu patikėti, kad Lukas ketino vykti į Milaną be manęs. Ir kaip jis galėtų čia būti be manęs? Juk aš sutverta Milanui.

Ne. Ne Milanas, o Milano.

Tiesą sakant, aš dar gerai nė nemačiau šio miesto, mačiau tik taksi ir viešbučio kambarį, bet tokiam keliautojui po pasaulį kaip aš visa tai nėra labai svarbu. Aš galiu akimirksniu „pagauti“ aplinkos atmosferą, kaip bušmenas dykynėje. Vos apsidairiusi po viešbučio fojė ir metusi žvilgsnį į elegantiškas moteris, vilkinčias Prada ir D&G drabužius, besibučiuojančias ir tuo pačiu metu gebančias gurkšnoti espreso, prisidegti cigaretes ir plaikstyti žvilgančius plaukus, aš tiesiog instinktyviai pajutau, jog tai mano miestas.

Gurkšteliu į numerį atneštos kapucino ir pažvelgiu į savo atvaizdą drabužių spintos veidrodyje. Atvirai kalbant, aš panaši į italę! Man tereikia „kapri“ kelnių ir tamsių apvadėlių akims. Na, gal dar Vespa.

— Ciao, — nerūpestingai tarsteliu ir atmetu plaukus. — Si. Ciao.

Tikrai galėčiau būti tikra italė. Na, gal tik reikėtų išmokti dar keletą žodžių.

— Si, — linkteliu sau. — Si. Milano.

Galbūt pasipraktikuosiu skaitydama laikraščius. Atsiverčiu dykai gautą „Corriere della Sera“, kurį mums atnešė su pusryčiais, ir imu atidžiai skaityti teksto eilutes. Ir man ne taip jau prastai sekasi! Pirmasis pasakojimas — apie prezidentą, plaunantį savo pianiną. Bent jau... esu visai tikra, jog žodžiai presidente ir lavoro pieno būtent tai ir reiškia.

— Žinai, Lukai, tikrai galėčiau gyventi Italijoje, — tariu, kai jis grįžta iš vonios. — Žodžiu, tai nuostabi šalis. Čia visko yra! Kapucino... geras maistas... visi tokie elegantiški... ir Gucci gali įsigyti pigiau nei namuose...

— Dar ir menas, — abejingai priduria Lukas.

Dieve, kartais jis tiesiog siutina.

— Na žinoma, dar ir menas, — sakau koketuodama akimis. — Menas jau savaime aišku.

Atverčiu „Corriere della Sera“ puslapį ir skubiai permetu akimis antraštes. Tada mano smegenyse staiga kažkas apsiverčia.

Padedu laikraštį ir vėl įsižiūriu į Luką.

Kas jam atsitiko?

Žiūriu į Luką Brendoną, kurį pažinojau būdama finansinius reikalus apžvelgianti žurnalistė. Jis švariai nusiskutęs, apsivilkęs gerą kostiumą, šviesiai žalius marškinius, pasirišęs tamsesnės žalios spalvos kaklaraištį. Avi gerus batus ir mūvi derančias kojines. Jo auskaro nebėra. Apyrankės nebėra. Vienintelis mūsų kelionių palikimas — jo plaukai vis dar supinti į smulkias kasytes.

Jaučiu viduje besiplečiantį liūdesio burbulą. Man Lukas patiko toks, koks buvo — nesuvaržytas ir susitaršiusiais plaukais.

— Tu lyg ir... per šauniai pasipuošęs! — pastebiu. — Kur tavo apyrankė?

— Lagamine.

— Bet toji moteris Masai Maroje mums sakė, kad niekada jų nenusiimtume! — apstulbusi primenu. — Ji sukalbėjo ypatingą masajų maldelę!

— Beki... — atsidūsta Lukas. — Negaliu eiti į susitikimą ryšėdamas ant riešo seną virvagalį.

Seną virvagalį? Tai šventa apyrankė, ir jis šitai žino.

— Bet tu vis dar su kasytėmis, — atkertu. — Jeigu gali nešioti kasytes, vadinasi, gali nešioti ir apyrankę!

— Nesirengiu pasilikti kasyčių! — skeptiškai nusijuokia Lukas. — Jau susitariau su kirpėju... — jis dirsteli į laikrodį, — turiu ten būti po dešimties minučių.

Pas kirpėją?

Viskas per greitai. Nepajėgiu įsivaizduoti, kad saulės nubalinti Luko plaukai bus nukirpti ir nukris ant grindų. Per mūsų medaus mėnesį užaugusių plaukų nebeliks.

— Lukai, nereikia, — nesusilaikau. — Tu negali.

— Kas yra? — Lukas atsigręžia ir atidžiau pažvelgia į mane. — Beki, ar tau viskas gerai?

Ne, man nėra gerai. Bet aš nežinau kodėl.

— Tu negali nusikirpti plaukų, — desperatiškai sakau. — Tada viskas bus baigta!

— Mieloji... jau dabar baigta.

Lukas prieina ir sėdasi greta manęs. Jis ima mane už rankų ir žvelgia į akis.

— Juk pati žinai, tiesa? Viskas baigta. Mes vykstame namo. Grįžtame į tikrą gyvenimą.

— Žinau, — atsakau patylėjusi. — Tik... man tikrai patinka ilgi tavo plaukai.

— Negaliu toks eiti į dalykinį susitikimą. — Lukas papurto galvą taip, kad tarkšteli plaukuose įpinti karoliukai. — Tu tai žinai taip pat gerai, kaip ir aš.

— Bet tau nereikia jų nusikirpti! — kalbu pagauta staigaus įkvėpimo. — Daugybė italų nešioja ilgus plaukus. Mes tik išpinsime kasytes!

— Beki...

— Aš pati viską padarysiu! Aš jas išpinsiu! Sėskis.

Stumteliu Luką ant lovos ir atsargiai išimu pirmuosius kelis karoliukus, o paskui pradedu švelniai išpinti jo plaukus. Pasilenkusi arčiau pajuntu brangų verslininkišką Armani tualetinį vandenį, kuriuo Lukas visada šlakstosi eidamas į darbą. Niekada jo nenaudojo nuo mūsų vestuvių.

Patogiau įsitaisau ant lovos ir atsargiai imuosi išpinti kasytes kitoje jo galvos pusėje. Mes abu tylime; vienintelis garsas kambaryje — švelnus karoliukų tarškėjimas. Ištraukusi paskutinį, pajuntu galugerklyje įstrigusį kamuolį. Kažkoks absurdas.

Juk negali amžinai gyventi medaus mėnesį, tiesa? O manęs laukia susitikimas su mama ir tėte, su Sjuzi, be to, aš grįžtu į tikrą gyvenimą...

Vis dėlto... Pastaruosius dešimt mėnesių praleidau su Luku. Nesame atskirai praleidę daugiau nei kelias valandas. O dabar visa tai baigiasi.

Kad ir kaip būtų, viskas susiklostys gerai. Aš būsiu užimta susiradusi naują darbą... ir visi mano bičiuliai...

— Atlikta!

Paimu truputį putų, užtepu Lukui ant plaukų ir atsargiai iššukuoju. Plaukai šiek tiek banguoti, bet viskas gerai. Jis atrodo europietiškai.

— Matai? — galiausiai pratariu. — Atrodai puikiai!

Lukas abejodamas apžiūri savo atvaizdą, ir vieną siaubingą akimirką pamanau, jog jis vis dėlto eis pas kirpėją. Paskui nusišypso.

— Puiku. Nuosprendis atidedamas. Bet anksčiau ar vėliau jis turės būti įvykdytas.

— Žinau, — atsakau vėl pajutusi palengvėjimą. — Bet tik ne šiandien.

Stebiu, kaip Lukas rankiojasi savo popierius ir kraunasi juos į lagaminėlį.

— Na... tai ko konkrečiai tu atvykai į Milaną?

Kai skridome iš Kolombo, Lukas man apie tai pasakojo, bet kaip tik tuo metu mums buvo veltui siūlomas šampanas, todėl nesu tikra, kad viską gerai išgirdau.

— Ieškome naujo kliento. Arkodo grupė.

— Teisingai. Dabar prisimenu.

Luko kompanija vadinasi „Brendono komunikacijos“; tai finansinėms institucijoms — bankams, statybų bendrovėms, investuotojams — atstovaujanti agentūra. Tiesą sakant, taip mes ir susipažinome, kai dirbau finansinių reikalų žurnaliste.

— Norime išplėsti savo sritį. — Lukas uždaro lagaminėlį. — Tai labai didelė korporacija, turinti daugybę įvairiausių interesų. Jai priklauso nekilnojamasis turtas... pramogų centrai... parduotuvių rajonai...

— Parduotuvių rajonai? — pakeliu akis. — Ar tau priklauso nuolaidos?

— Jei gausime sąskaitą, gal priklausys.

Dieve, nuostabu. Galbūt Luko kompanija susidomės mados pramone! Galbūt jis ims atstovauti Dolce&Gabbana, o ne nuobodiems seniems bankams!

— Tai ar jiems priklauso kokie nors parduotuvių rajonai Milane? — viltingai klausiu. — Galėčiau nueit apsižvalgyti. Patyrinėčiau.

— Milane jie tokių neturi. Atvyko čia į konferenciją mažmenos klausimais.

Lukas pastato lagaminėlį ir ilgai į mane žiūri.

— Kas yra? — klausiu.

— Beki... Suprantu, kad čia Milanas. Bet labai prašau, šiandieną nepamesk galvos.

— Nepamesti galvos? — pakartoju truputį įsižeidusi. — Kaip turėčiau tai suprasti?

— Žinau, jog ketini eit apsipirkti...

Iš kur jis tai žino? Atvirai kalbant, Lukas būna įžūlokas. Iš kur jis žino, kad aš neisiu apžiūrėti įžymių skulptūrų ar ko nors panašaus?

— Aš nesirengiu eiti apsipirkti! — išdidžiai atsakau. — Paminėjau parduotuvių rajonus tik tam, kad parodyčiau, jog domiuosi tavo darbu.

— Suprantu, — atsako Lukas, klausiamai į mane žvelgdamas; toks žvilgsnis mane nervina.

— Aš čia atvykau susipažinti su kultūra, — kilsteliu smakrą. — Ir dar todėl, kad Milanas — tai miestas, kurio niekada nesu mačiusi.

— Aha, — linkteli Lukas. — Vadinasi, šiandieną neketinai apsilankyti kokio nors dizainerio drabužių parduotuvėje.

— Lukai, — geranoriškai kalbu, — aš esu profesionali prekių konsultantė. Nejau tu tikrai manai, kad pamesiu galvą dėl kelių dizainerių salonų?

— Atvirai kalbant — taip, — sako Lukas.

Pajuntu atplūstant pasipiktinimo bangą. Nejau mes vienas kitam neprisiekėme? Nejau jis nepažadėjo mane gerbti ir niekada neabejoti mano žodžiu?

— Tu manai, aš čia atvykau tik tam, kad eičiau apsipirkti? Gerai, pasiimk!

Imu krepšį, susirandu piniginę ir metu į jį.

— Beki, nekvailiok...

— Pasiimk! Aš paprasčiausiai pasivaikščiosiu po miestą!

— Tada puiku. — Lukas gūžteli pečiais ir įsikiša kišenėn mano piniginę.

Prakeikimas. Nemaniau, kad jis tikrai ją pasiims.

Beje, tai nesvarbu, nes krepšyje turiu pasislėpusi dar vieną kreditinę kortelę, apie kurią Lukas nežino.

— Puiku, — tarsteliu sunerdama rankas. — Laikykis mano pinigus. Man nerūpi!

— Esu tikras, kad išgyvensi, — sako Lukas. — Visada gali pasinaudoti kreditine kortele, kurią turi pasislėpusi krepšyje.

Ką?

Iš kur jis apie tai žino? Ar jis mane šnipinėjo?

Šitai neabejotinai galėtų būti dingstis skyryboms.

— Pasiimk! — įsiutusi sakau siekdama krepšio. — Pasiimk viską! Nuvilk nuo manęs paskutinius marškinius! — Metu jam kreditinę kortelę. — Gal tu ir manai, kad mane pažįsti, Lukai, bet iš tikrųjų nepažįsti. Aš tenoriu susipažinti su kultūra, na, gal dar investuoti į keletą suvenyrų ar vietinių meistrų darbų.

— Vietinių meistrų darbai? — aidu atkartoja Lukas. — Ar sakydama „vietiniai meistrai“ tu turi galvoje Versace batus?

— Ne! — pratariu po trumpos pauzės.

Ir tai tiesa.

Lyg ir tiesa. Daugiau mąsčiau apie Miu Miu. Atrodo, čia tikrai gana pigu!

— Klausyk, Beki, tik per daug viskuo nesižavėk, gerai? — sako Lukas. — Mes ir taip vežamės labai daug bagažo, daugiau nebegalime. — Jis pažvelgia į atidarytus mūsų lagaminus. — O dar ritualinės Pietų Amerikos kaukės ir žiniuonių lazda... oi, nepamirškime apeiginių šokių kardų...

Kiek dar kartų Lukas man suks galvą dėl apeiginių šokių kardų? Ir viskas tik todėl, kad kardai perplėšė nelemtus jo marškinius.

— Milijonus kartų sakiau ir dar pakartosiu: jie yra dovanos, — atkertu. — Negalėjome jų išsiųsti laivu. Privalome juos turėti atvykdami, nes kitaip nebūsime panašūs į tikrus keliautojus!

— Puiku. Aš tik noriu pasakyti, kad nebeturime vietos Pietų Amerikos kaukėms ir šešioms papildomoms batų poroms.

Oi, jam atrodo, kad yra toks sąmojingas.

— Lukai, aš jau ne tokia, supratai? — gana aršiai atsakau. — Aš truputį suaugau. Maniau, jog ir pats šitai pastebėjai.

— Jeigu jau taip sakai...

Lukas ima mano kreditinę kortelę, kruopščiai apžiūri ir duoda man.

— Vis tiek čia telikę pora šimtų svarų.

Ką?

— Iš kur žinai? — įsiutusi klausiu. — Tai mano asmeninė kreditinė kortelė!

— Tada nepalikinėk po čiužiniais kvitų. Šri Lankoje kambarinė rado lapelį klodama lovą ir atidavė man.

Jis mane pabučiuoja ir ima lagaminėlį.

— Smagiai pasivaikščiok po miestą!

Užsidarius durims, jaučiuosi mažumėlę suirzusi. Nieko tasai Lukas nežino. Nežino, kad šiandieną ketinau nupirkti jam dovaną. Prieš keletą metų, kai pirmą kartą pamačiau Luką, jis buvo užsijuosęs diržą, kurį labai mėgo; diržas buvo iš puikios itališkos odos. Bet vieną dieną tą diržą jis paliko vonioje ir ant jo užtiško karšto depiliavimo vaško.

Tai nebuvo vien mano kaltė. Aš jam taip ir pasakiau; kai esi apimtas agonijos, negalvoji: „Koks tinkamiausias įrankis svilinančiam vaškui nugrandyti nuo blauzdų?“ Griebi tai, kas pasitaiko po ranka.

Taigi. Šiandieną ketinau jam nupirkti ano diržo pakaitalą. Mažytė medaus mėnesio pabaigos dovanėlė. Bet jis tikriausiai tokios nenusipelnė, nes mane šnipinėja ir skaito asmeninės kreditinės kortelės kvitus. Koks akiplėšiškumas. Ar aš skaitau jam skirtus privačius laiškus?

Na, tiesą sakant, skaitau. Kai kurie tikrai įdomūs! Bet esmė yra ta...

Oi, Dievuli... Sustingstu užklupta siaubingos minties. Ar visa tai reiškia, kad Lukas sužinojo, kiek išleidau Honkonge tą dieną, kai jis išėjo pasidairyti po biržą?

Mėšlas.

Bet jis nieko apie tai nesakė. Puiku, galbūt Lukas vis dėlto nusipelnė dovanos?

Gurkšteliu kapucino. Kad ir kaip ten būtų, juokiuosi aš, o ne Lukas. Jis mano esąs labai protingas, bet nežino, jog turiu parengusi genialų slaptą planą.

Po pusvalandžio nusileidžiu prie registratoriaus stalelio apsimovusi aptemptas juodas kelnes (tai ne „kapri“, bet vis tiek panašios), apsivilkusi marškinėlius su petnešėlėmis ir ant kaklo užsirišusi šalikėlį. Atrodau europietiškai. Einu tiesiai valiutos keityklos link ir nusišypsau už stalelio sėdinčiai moteriai.

— Ciao! — linksmai pratariu. — II...

Nutylu.

Man šiek tiek pikta. Maniau, jog pradėjus gana tvirtai, gestikuliuojant, italų kalba pati pasipils man iš burnos.

— Norėčiau iškeisti truputį pinigų į eurus, jeigu galima, — tariu jau angliškai.

— Žinoma, — nusišypso ji. — Kokia valiuta?

— Valiutos, — atsakau kišdama ranką į krepšelį ir triumfuodama ištraukiu pluoštą suglamžytų banknotų. — Rupijos, dirhamai, ringitai...

Paskleidžiu banknotus ant stalelio ir ieškau dar.

— Kenijos doleriai... — žvelgiu į keistą raudoną banknotą, kurio neatpažįstu, — štai dar kažkoks...

Tiesiog neįtikėtina, kiek su savimi nešiojuosi pinigų nė nepastebėdama! Turėjau nemažai rupijų paplūdimio krepšyje ir visą pluoštą Etiopijos birų knygoje minkštais viršeliais. Be to, mano krepšio dugne mėtėsi daugybė keisčiausių banknotų ir monetų.

Bet iš esmės tai „laisvi“ pinigai! Tai pinigai, kuriuos jau išleidome.

Susijaudinusi žiūriu, kaip moteris rūšiuoja banknotus dėliodama į krūveles.

— Čia yra septyniolika skirtingų valiutų, — galiausiai sako ji truputį sutrikusi.

— Mes aplankėme daugybę šalių, — paaiškinu. — Na, tai kokia viso to vertė?

Jaudinuosi laukdama, kol moteris baigs kaukšėti nedidelio kompiuterio klavišais. Gal kai kurių valiutų kursai pasikeitė mano naudai. Gal visa tai verta didelių pinigų!

Imu jaustis truputį kalta. Vis dėlto tai ir Luko pinigai. Staiga nutariu: jeigu čia bus daugiau nei šimtas eurų, pusę sumos jam grąžinsiu. Taip bus teisingiausia. Ir man liks penkiasdešimt! Neblogai, kai dėl to nepajudini nė piršto!

— Atskaičiavus mokesčius... — pakelia akis moteris, — septyni keturiasdešimt penki.

— Septyni šimtai keturiasdešimt penki eurai? — apstulbusi ir nudžiugusi žvelgiu į ją. Nė nenutuokiau, kad nešiojuosi tiek pinigų! Na, tik pamanykit! Vadinasi, visi tie, kurie sako „Žiūrėk pensų, o svarai patys susitvarkys“, yra teisūs! Ir kas galėjo pagalvoti?

Galėsiu nupirkti dovaną Lukui ir porą Miu Miu batų, ir...

— Ne septyni šimtai keturiasdešimt penki, — rodo man savo keverzonę moteris, — o septyni eurai ir keturiasdešimt penki centai.

— Ką? — Nuo mano veido dingsta laiminga šypsenėlė. Negali būti.

— Septyni eurai ir keturiasdešimt penki centai, — kantriai pakartoja moteris. — Kaip pageidautumėte juos išmokėti?

Septyni apgailėtini eurai? Eidama iš viešbučio tebesijaučiu labai užgauta. Kaip gali tiek daug tikrų pinigų būti verti tik septynių eurų? Nesąmonė. Aš paaiškinau tai moteriai, kad už tiek rupijų Indijoje galima nusipirkti gyvą velnią visa ko. Gal net galėtum nusipirkti automobilį... o gal ir visus rūmus. Bet ji nė nekrustelėjo. Tiesą sakant, ji dar tarstelėjo, jog ir taip buvo labai dosni.

Hm. Vis dėlto, manyčiau, septyni eurai geriau negu nieko. Galbūt Miu Miu bus pritaikyta 99,9 procentų nuolaida arba dar kas nors.

Pradedu žingsniuoti gatve atidžiai studijuodama planą, kurį man davė viešbučio durininkas. Jis buvo toks paslaugus! Aš jam paaiškinau, jog norėčiau apžiūrėti Milano kultūrines įžymybes, ir jis ėmė kalbėti apie kažkokius paveikslus ir Leonardą da Vinči. Tada aš mandagiai paaiškinau, jog labiau domiuosi šiuolaikine Italijos kultūra, ir jis ėmė pasakoti apie kažkokį menininką, kuriantį trumpus filmukus apie mirtį.

Taigi man teko dar kartą paaiškinti, jog kalbėdama apie „šiuolaikinę Italijos kultūrą“ aš turiu galvoje savitus kultūrinius „ženklus“ — Prada ir Gucci. Jo akys sužibo, jis mane suprato. Ir pažymėjo man gatvę, esančią kvartale, pavadintame Auksinis keturšonis; šiame kvartale „gausu kultūros“, kuri man, jo nuomone, „neabejotinai patiks“.

Saulėta diena, pučia lengvas vėjelis, saulės spinduliai atsimuša nuo tviskančių langų ir automobilių, aplinkui dūzgia daugybė motorolerių. Dieve, Milanas — jėga. Kiekvienas mano lenkiamas žmogus užsidėjęs dizainerių sukurtus akinius nuo saulės ir nešasi dizainerių sukurtas rankines, net ir vyrai!

Minutėlę svarstau, ar nevertėtų Lukui nupirkti žemyne pagamintą rankinę, o ne diržą. Mėginu įsivaizduoti, kaip jis įžengia į kontorą su mažyte elegantiška rankine, kabančia ant riešo...

Hm. Galbūt pasirinksiu diržą.

Staiga priešais save pastebiu merginą, apsivilkusią kreminiu švarkeliu ir kelnėmis, avinčią aukštaaulius suvarstomus batus ir užsidėjusią rausvą šalmą, išmargintą leopardo kailio raštais.

Spoksau į ją apimta didžiulio troškimo. Dievuli, ir aš noriu kokio nors panašaus šalmo. Na, suprantu, neturiu motorolerio, bet vis tiek galėčiau nešioti šalmą, tiesa? Toks galėtų būti skiriamasis mano bruožas. Žmonės mane vadintų Mergina su motorolerio šalmu. Be to, jis mane apsaugotų nuo plėšikų, todėl galėtų būti nešiojamas saugumo sumetimais...

Galbūt reikėtų jos paklausti, kur ji tokį gavo.

— Excuse-moi, mademoiselle! — šūkteliu nustebinta savo kalbos sklandumo. — J’adore votre chapeau!

Mergina pažvelgia į mane buku žvilgsniu ir dingsta už kampo. Atvirai sakant, man atrodo, kad taip elgtis nedraugiška. Na, juk aš mėginu ją užkalbinti jos pačios kai...

Oi. Oi, taip, teisingai.

Na gerai, jaučiuosi truputį sutrikusi.

Nereikia kreipti dėmesio. Juk atvykau čia ne tam, kad nusipirkčiau motorolerio šalmą. Esu čia, kad nupirkčiau Lukui dovaną. Galiausiai toks ir yra tikrasis vedybinis gyvenimas. Pirmiausia partneris. Jo poreikiai yra svarbiau nei tavo.

Be to, kaip man atrodo, vienai dienai aš bet kada galiu atskristi į Milaną. Juk ilgai neužtrukčiau išskridusi iš Londono, tiesa? Galėtų vykti ir Sjuzi, staiga pagalvoju susižavėjusi tokia mintimi. Dieve, kaip būtų linksma. Staiga mintyse išvystu Sjuzi ir save: mes žingsniuojame gatve susikibusios už parankių, mosuodamos rankinėmis ir besijuokdamos. Mergaičių išvyka į Milaną! Mums reikia taip padaryti!

Prieinu kitą kampą ir sustoju pasižiūrėti į planą. Turėčiau būti netoli. Jis sakė, jog toji vieta visai arti...

Būtent tada pro mane praeina moteris, nešina Versace krepšiu, ir aš sustingstu iš jaudulio. Tikriausiai esu jau visai arti šaltinio! Jaučiuosi visai taip pat, kaip tada, kai lankėmės Peru ir apžiūrinėjome vulkaną, kai gidas nuolat rodė visokiausius ženklus, kad artėjame prie ugnikalnio kraterio. Jeigu tik nuolat ieškosiu akimis Versace krepšių...

Dar galiuką paeinu pirmyn... ir dar vienas! Toji moteris po didžiuliais tentais, gerianti kapucino, turi tokį patį krepšį ir dar bent šešis Armani krepšius. Ji gestikuliuoja kalbėdama su savo drauge ir kiša ranką į vieną iš krepšių, o paskui ištraukia stiklainį džemo su Armani etikete.

Spoksau niekaip negalėdama tuo patikėti. Armani džemas? Armani gamina džemą?

Galbūt Milane viskas turi madingą etiketę? Galbūt Dolce&Gabbana gamina dantų pastą? Galbūt Prada gamina pomidorų padažą!

Žinojau, jog šis miestas man patiks.

Vėl pasileidžiu žingsniuoti ir einu vis greičiau, genama jaudulio. Tiesiog ore juntu parduotuves. Krepšių su dizainerių vardais pasidaro gausu. Oras tampa tirštas nuo brangių aromatų. Galima sakyti, aš jau girdžiu bėgeliais slankiojančius pakabus ir segamus užtrauktukus...

Ir staiga — štai jis...

Prieš mane atsiveria ilgas elegantiškas bulvaras, kuriame šurmuliuoja patys gražiausi ir madingiausiai vilkintys žmonės pasaulyje. Čia vaikštinėja įdegusios, į modelius panašios merginos, pasipuošusios Pucci margintais drabužiais ir aukštakulniais, o su jomis — galingai atrodantys vyrukai, vilkintys žavingus drobinius kostiumus. Baltais Versace džinsais apsimovusi mergina raudonai dažytomis lūpomis stumia vežimėlį, aptrauktą monogramomis puošta Louis Vuitton oda. Šviesiaplaukė moteris vilki trumpučiu rudos odos sijonėliu, puoštu triušio kailiuku, ir klega į derantį prie drabužių mobilųjį telefoną; ji tempia paskui save mažą berniuką, nuo galvos iki kojų aprengtą Gucci drabužiais.

Ir... parduotuvės. Parduotuvė po parduotuvės, parduotuvė po parduotuvės.

Ferragamo. Valentino. Dior. Versace. Prada.

Rizikingai keliaudama gatve ir gręžiodamasi į visus šonus jaučiu, jog man ima suktis galva. Absoliutus kultūrinis šokas. Kiek laiko praėjo nuo tada, kai mačiau kokią nors parduotuvę, kurioje nebuvo pardavinėjami tautodailės kūriniai ir mediniai karoliai? Jaučiuosi taip, tarsi būčiau gydžiusis badu, o dabar godžiai ryčiau tiramisu su dviguba porcija kremo.

Tik pažvelkite į tą nuostabų paltuką. Pažiūrėkite į tuos batus.

Nuo ko pradėti? O kur man...

Negaliu pajudėti. Stoviu paralyžiuota vidury gatvės kaip asilė, negalinti pasirinkti vienos iš šieno kaugių. Mane ir po metų suras štai taip sustingusią, spaudžiančią rankoje kreditinę kortelę.

Staiga mano žvilgsnis užkliūva už nedidelės parduotuvėlės vitrinos su odiniais diržais ir piniginėmis.

Oda. Luko diržas. Būtent to ir atėjai pirkti. Susikaupk.

Prisvirdinėju prie parduotuvėlės ir vis dar apsvaigusi stumteliu duris. Mane iškart pribloškia stulbinantis brangios odos kvapas. Tiesą sakant, jis toks stiprus, jog, atrodo, mane prablaivina.

Parduotuvė nuostabi. Grindys išklotos pastelinių spalvų kilimu, prekystaliai švelniai apšviesti. Matau pinigines, diržus, rankines, švarkus... Sustoju prie manekeno, apvilkto nepakartojamu šokolado rudumo odos ir atlaso paltuku. Švelniai paglostau paltuką, o paskui kilsteliu etiketę su kaina... Vos nenualpstu.

Na žinoma, kaina užrašyta liromis. Su palengvėjimu šypteliu. Nieko keista, kad kaina atrodo tokia...

O ne. Dabar jau eurai.

Po velnių.

Nuryju seiles ir traukiuosi nuo manekeno.

Šitai tik dar kartą patvirtina, kad mano tėtis buvo teisus — viena valiuta yra didelė klaida. Kai man buvo trylika, kartu su tėvais išvykau atostogauti į Romą. Lira buvo smagi tuo, kad kainos liromis atrodė didžiulės, bet iš tikrųjų jos tokios nebuvo. Galėjai ką nors nusipirkti už balažin kiek lirų, o iš tikrųjų visa tai kainuodavo kokius tris svarus! Tikra fantastika!

Be to, jeigu vis dėlto nusipirkdavai išties brangių kvepalų buteliuką, niekas (t. y. tėvai) negalėdavo tavęs dėl to kaltinti, nes, kaip mama sakydavo, kas gali mintinai padalyti tokius skaičius!

Vyriausybės nariai — paprasčiausi žiopliai.

Man pradėjus dairytis po vitriną su diržais, iš matavimosi kabinos išeina kresnas pusamžis vyriškis, apsivilkęs žavingu juodu paltu, puoštu oda, kramtydamas cigarą. Jam galėtų būti penkiasdešimt, jis labai įdegęs, žilais trumpai kirptais plaukais ir veriančiomis mėlynomis akimis. Vienintelis dalykas, neatrodantis labai gražiai, tai jo nosis, kuri, atvirai kalbant, nė nesuprasi kokia.

— Ei, Roberto, — prabyla jis ausį rėžiančiu balsu.

Jis anglas! Bet vis dėlto jo tartis keista. Tarsi būtų koknio ir užatlantės svečio mišinys.

Iš matavimosi kabinos atskuba pardavėjas, vilkintis juodu kostiumu, su kampuotais juodais akiniais; jis laiko centimetrinę juostelę.

— Klausau, sinjore Templi?

— Kiek jame yra kašmyro? — Augalotasis vyriškis kritiškai perbraukia ranka per paltą jį lygindamas ir išpučia debesį dūmų. Matau, kaip pardavėjas truputį pasitraukia, dūmams pasiekus jo veidą, bet mėgina nekreipti į juos dėmesio.

— Sinjore, čia šimtaprocentinis kašmyras.

— Geriausias kašmyras? — Kresnasis vyriškis įspėjamai iškelia pirštą. — Nenoriu, kad įpirštum niekalą. Žinai mano moto. Tik tai, kas geriausia.

Vyrukas su juodais akiniais net krūpteli išsigandęs.

— Sinjore, mes ir nemėginame... įpiršti jums niekalo.

Vyriškis tylėdamas žvelgia į save kelias sekundes, o paskui linkteli.

— Visai gražu. Paimsiu tris. Vieną į Londoną, — skaičiuoja jis storais pirštais, — vieną į Šveicariją, vieną į Niujorką. Supratai? O dabar — lagaminai.

Pardavėjas su juodais akiniais pažvelgia į mane, ir aš suprantu, jog niekam nekyla abejonių, kad aš „nusiklausiau“.

— O, sveiki, — skubiai pratariu. — Norėčiau nusipirkti štai šitą. Prašyčiau suvynioti kaip dovaną.

Rankoje laikau išsirinktą diržą.

— Silvija jums padės. — Pardavėjas atsainiai mosteli į kasą ir vėl atsigręžia į savo klientą.

Paduodu diržą Silvijai ir ramiai žiūriu, kaip ji vynioja jį į žvilgantį bronzinį popierių. Žaviuosi vikriais jos pirštais ir kartu klausausi kresnojo vyriškio, kuris dabar apžiūrinėja lagaminus.

— Man nepatinka faktūra, — pareiškia jis. — Atrodo kažkokia kitokia. Kažkas negerai.

— Neseniai pakeitėme tiekėją... — grąžo rankas akiniuotasis vyrukas. — Bet, sinjore, ši oda labai gera...

Jis nebaigia savo kalbos, nes augalotasis vyriškis išsitraukia iš burnos cigarą ir pažvelgia į jį.

— Tu perši man niekalą, Roberto, — sako jis. — Moku didelius pinigus, noriu kokybės. Padarysi štai ką: užsakysi lagaminą iš senojo tiekėjo odos, supratai?

Jis nukreipia žvilgsnį, pamato mane ir mirkteli.

— Čia yra pati geriausia odos parduotuvė pasaulyje. Tik neimkite jokio jų siūlomo šlamšto.

— Neimsiu, — nušvintu šypsena. — Beje, man patinka tas paltas!

— Jūs labai maloni, — jis meiliai linkteli. — Jūs aktorė? Modelis?

— Eee... ne. Nei viena, nei kita.

— Nesvarbu, — jis mosteli cigaru.

— Sinjorina, kaip mokėsite? — pertraukia mus Silvija.

— Oi! Eee... štai.

Tiesdama Visa kortelę juntu, kaip širdį užlieja gerumo šiluma. Pirkti dovanas kitiems kur kas maloniau nei pirkti jas sau! Dabar išnaudosiu visą kortelės limitą, vadinasi, šiandieną apsipirkinėti nebegalėsiu.

O ką darysiu toliau? Galbūt reikėtų pasisemti kultūros. Galėčiau nueiti ir apžiūrėti keletą paveikslų, apie kuriuos man pasakojo durininkas.

Iš parduotuvėlės galo atsklinda kažkuo susidomėjusių žmonių šurmulys, ir aš atsigręžiu norėdama pažiūrėti, kas ten dedasi. Veidrodinės sandėlio durys praviros, pro jas išeina juodu kostiumėliu vilkinti moteris, apsupta nenustygstančių klegančių pardavėjų. Ką, po šimts, ji nešasi? Kodėl visi taip...

Tada aš staiga pamatau, ką ji nešasi. Mano širdis nustoja plakusi. Oda pašiurpsta.

Negali būti.

Bet taip yra. Ji nešasi krepšelį su angeliuku.

Trečias skyrius

Tai krepšelis su angeliuku. Pats tikriausias. Maniau, kad jie visur išparduoti. Maniau, kad jų absoliučiai niekur neįmanoma gauti.

Moteris ceremoningai padeda krepšelį ant zomšu trauktos pakylėlės ir pasitraukia atgal, kad galėtų juo pasigrožėti. Visa parduotuvė nutyla. Tarsi būtų apsilankęs koks nors karališkosios šeimos narys. Arba kino žvaigždė.

Negaliu kvėpuoti. Esu apstulbusi.

Pribloškiantis dalykas. Absoliučiai pribloškiantis. Veršiuko oda atrodo švelni kaip sviestas. Ranka tapytas angelas subtilių akvamarino atspalvių. Po angelu deimančiukais užrašyta „Dantė“.

Atsikrenkščiu mėgindama susivaldyti, bet man dreba kojos ir prakaituoja delnai. Įspūdis stipresnis nei tada, kai Bengalijoje pamatėme baltuosius tigrus. Žodžiu, kalBekime be užuolankų — krepšeliai su angeliukais tikriausiai retesnis dalykas nei baltieji tigrai.

Ir štai vienas iš jų čia, tiesiai man po nosimi.

Aš paprasčiausiai galėčiau jį nusipirkti, šmėsteli mintis. Galėčiau jį nusipirkti!

— Panele? Sinjorina? Ar jūs mane girdite? — Mano mintis perveria balsas, ir aš suvokiu, jog prie kasos stovinti Silvija mėgina atkreipti mano dėmesį.

— Oi, — atsakau susijaudinusi. — Taip. — Imu rašiklį ir brūkšteliu seną parašą. — Taigi... ar tai tikras krepšelis su angelu?

— Taip, tikras, — monotoniškai atsako ji, pasipūtusi kaip tvarkdarys, gerai išmanantis, kaip tvarkytis su įsišėlusiomis kompanijomis.

— Kiek... — atsikrenkščiu. — Kiek jis kainuoja?

— Du tūkstančius eurų.

— Gerai, — linkteliu.

Du tūkstančiai eurų. Už krepšelį.

Bet jeigu turėčiau krepšelį su angeliuku, man nereikėtų pirkti jokių naujų drabužių. Tikrai. Kam reikia naujo sijono, jeigu turi madingiausią visame mieste krepšelį?

Man nerūpi, kiek jis kainuoja. Privalau jį įsigyti.

— Norėčiau jį nusipirkti, — skubiai pratariu.

Parduotuvėje visi apstulbę nutyla, paskui visi pardavėjai prapliumpa juoktis.

— Negalite nusipirkti krepšelio, — apgailestaudama sako Silvija. — Turime sudarytą laukiančiųjų sąrašą.

Ooo... Laukiančiųjų sąrašas. Žinoma, turėtų toks būti. Aš tikra idiote.

— Ar norėtumėte įsirašyti į sąrašą? — Ji atiduoda man kreditinę kortelę.

Puiku, nereikia prarasti blaivaus proto. Juk nemėginsiu įsirašyti į laukiančiųjų sąrašą Milane. Na, kai pagalvoji, kaip aš tą krepšelį pasiimčiau? Jie man turėtų jį atsiųsti. Arba aš turėčiau specialiai čia atvykti, arba...

— Taip, — išgirstu savo pačios balsą. — Prašyčiau mane įrašyti.

Išklodama informaciją apie save juntu, kaip daužosi mano širdis.

Aš pateksiu į sąrašą. Aš pateksiu į krepšelių su angeliukais sąrašą!

— Štai, — grąžinu lapelį.

— Puiku. — Silvija kiša lapelį į stalčių. — Kai krepšelį bus galima įsigyti, jums paskambinsime.

— O... kada būtų galima tikėtis? — paklausiu stengdamasi nepasirodyti labai nekantri.

— Negaliu pasakyti, — gūžteli pečiais ji.

— Kiek sąraše yra žmonių, susirašiusių prieš mane?

— Negaliu pasakyti.

— Suprantu.

Pajuntu menkutį įtūžio geluonėlį. Žodžiu, jis štai čia. Prieš mane guli krepšelis, vos už kelių pėdų... bet aš negaliu jo įsigyti.

Nesvarbu. Aš esu sąraše. Daugiau nieko negaliu padaryti.

Pasiimu krepšiuką su Luko diržu ir lėtai nueinu sustodama prie krepšelio su angeliuku. Dievuli, tiesiog stoja širdis. Tai pats šauniausias, pats gražiausias krepšelis pasaulyje. Žvelgdama į jį pajuntu lengvą pagiežos prieskonį. Bet juk ne aš kalta, kad iki šiol neįsirašiau į tą sąrašą. Juk keliavau aplink pasaulį! Tai ką man reikėjo daryti? Nejau atšaukti medaus mėnesį?

Gana. Nurimk. Niekas nebesvarbu, nes aš turėsiu tokį krepšelį. Turėsiu. Kai tik...

Staiga — akinantis nušvitimas.

— Aš ką tik pagalvojau, — pratariu skubėdama atgal prie kasos, — ar jūs žinote, kad visi, įsirašę į tą sąrašą, tikrai nori krepšelio su angelu?

— Bet juk jie įsirašė, — sako Silvija, žvelgdama į mane taip, tarsi būčiau paskutinė kvaiša.

— Taip, bet gali būti, kad jie visi persigalvojo, — paaiškinu iš susijaudinimo springdama žodžiais. — O gal jau ir nusipirko po tokį! Vadinasi, tada būtų mano eilė! Nejau nesuprantate? Galėčiau įsigyti šį krepšelį!

Ir kaip ji gali taip ramiai laikytis? Nejau nesupranta, kaip visa tai svarbu?

— Mes susisieksime su visais klientais iš eilės, — atsako Silvija. — Jeigu paaiškės, kad krepšelis atitenka jums, paskambinsime.

— Jeigu norite, aš pati galiu visiems paskambinti, — pratariu norėdama pasirodyti paslaugi. — Jeigu tik pateiktumėte jų telefonų numerius.

Minutėlę Silvija žvelgia į mane tylėdama.

— Ne, ačiū. Mes jus susirasime.

— Gerai, — atsakau nuleisdama sparnus. — Tada dėkoju.

Daugiau jau nieko negaliu padaryti. Tiesiog liausiuosi apie visa tai galvojusi ir mėgausiuosi Milanu. Tikrai. Metu paskutinį ilgesingą žvilgsnį į krepšelį su angelu ir išeinu iš parduotuvės į saulėtą gatvę.

Įdomu, ar ji dar nepradėjo skambinti žmonėms iš sąrašo.

Ne. Liaukis. Eik sau. Nepasiduosiu štai tokiam apsėdimui. Aš net nesirengiu apie tai galvoti. Ketinu susitelkti į... kultūrą. Taip. Tasai didelis paveikslas ar kas ten būtų...

Staiga sustoju gatvėje lyg stabo ištikta. Aš jai užrašiau Luko buto Londone numerį. Bet ar tik jis neseniai nekalbėjo, kad ketina įsivesti naują telefono liniją? O kas, jeigu aš jai palikau neteisingą telefono numerį?

Greitai apsigręžiu ir vėl įsiveržiu į parduotuvę.

— Sveiki, — be kvapo pratariu. — Aš tik pamaniau, jog man vertėtų jums užrašyti dar keletą detalių, jeigu kartais negalėtumėte man prisiskambinti.

Pasirausiu krepšyje ir ištraukiu vieną iš Luko kortelių.

— Tai mano vyro kontora.

— Labai gerai, — kiek nuvargusiu balsu sako Silvija.

— Tik... pamaniau, jeigu jūs su juo kalbėsite, neminėkite šio konkretaus krepšelio, — aš šiek tiek nuleidžiu balsą. — Sakykite: „Angelas nusileido“.

— Angelas nusileido, — kaip aidas pakartoja Silvija viską užsirašydama, tarsi būtų koduotų telefono pokalbių specialistė.

Dabar aš išties manau, jog taip ir yra.

— Jums reikėtų kviesti Luką Brendoną, — paaiškinu duodama jai kortelę. — „Brendono komunikacijos“. Jis mano vyras.

Pamatau, kaip į mane pakelia akis kresnasis vyriškis, stovintis kitame parduotuvės gale ir apžiūrinėjantis odinių pirštinių kolekciją.

— Lukas Brendonas, — pakartoja Silvija. — Labai gerai.

Ji pasideda kortelę ir baigdama pokalbį man linkteli.

— Na, ar paskambinote kam nors iš sąrašo? — nesusilaikau nepaklaususi.

— Ne, — lakoniškai atsako Silvija. — Dar nepaskambinau.

— Bet jūs man paskambinsite, kai tik sužinosite? Net ir vidury nakties? Aš tikrai neprieštaraučiau...

— Ponia Brendon, — susierzinusi atkerta Silvija, — juk jūs įsirašėte į sąrašą! Turėsite laukti savo eilės! Nieko geriau negaliu pasiūlyti!

— Ar jūs tikrai esate tuo įsitikinusi? — įsiterpia ausį rėžiantis balsas, ir mes abi pakėlusios akis pamatome per parduotuvę mūsų link einantį kresnąjį vyriškį.

Nustebusi spoksau į jį. Ką jis sumanė?

— Atleiskite? — oriai tarsteli Silvija, o jis man mirkteli.

— Nesileisk jų mulkinama, mergele, — tai sakydamas man, jis gręžiasi į Silviją. — Jeigu tik norėtumėte, galėtumėte jai parduoti šį daikčiuką. — Jis mosteli stambiu pirštu į krepšelį su angelu, padėtą ant pakylėlės, ir supapsi cigaru.

— Sinjore...

— Klausiausi jūsų pokalbio. Jeigu jūs nepaskambintumėte nė vienam žmogui iš sąrašo, niekas nė nežinotų, kad tą krepšelį gavote. Jie net nežino, jog toks krepšelis egzistuoja, — jis reikšmingai patyli. — O štai čia yra jauna ledi, norinti jį pirkti.

— Ne čia esmė, sinjore, — Silvija šykščiai jam nusišypso. — Mes laikomės griežto protokolo...

— Jūs turite asmens veikimo laisvę. Nesakykite, kad neturite. Ei, Roberto! — staiga šūkteli jis. Iš už kampo atskuba vyrukas su juodais akiniais.

— Sinjore Templi? — maloniai prataria, verdamas mane žvilgsniu. — Ar viskas gerai?

— Jeigu aš norėčiau nupirkti šį krepšelį savo bičiulei ledi, ar tu man jį parduotum? — Vyriškis išpučia debesį dūmų ir kilstelėjęs antakius pažvelgia į mane. Atrodo, jog jam visa tai patinka.

Roberto pažvelgia į Silviją, ši kresteli galvą ir perverčia akis. Matau, kaip Roberto mėgina įvertinti susiklosčiusią situaciją, kaip mikliai darbuojasi jo smegenys.

— Sinjore Templi, — atsigręžia jis į vyriškį nušvitęs žavia šypsena. — Jūs esate mums labai brangus klientas. Čia visai kitas reikalas...

— Tai ar parduotum?

— Taip, — patylėjęs atsako Roberto.

— Tada gerai. — Vyriškis kažko laukdamas žvelgia į jį.

Tyla. Man sunku kvėpuoti. Negaliu pajudėti.

— Silvija, — pagaliau prataria Roberto, — supakuok sinjorinai krepšelį.

O Dieve. O Dieve!

— Mielai, — atsako Silvija, mesdama į mane bjaurų žvilgsnį.

Man ima svaigti galva. Negaliu patikėti, jog man taip nutiko.

— Net neišmanau, kaip jums dėkoti, — veblenu. — Tai pats nuostabiausias dalykas, kokį tik man kas nors kada nors yra padaręs!

— Man labai malonu. — Vyriškis linkteli galvą ir ištiesia man ranką. — Natanas Templis.

Jo ranka tvirta ir riebi, bet atrodo stebėtinai stangri.

— Beki Blumvud, — sakau spausdama jam ranką. — Tiksliau, Brendon.

— Jūs išties labai to krepšelio norėjote, — tarsi man pritardamas jis kilsteli antakius. — Nieko panašaus nesu matęs.

— Tiesiog desperatiškai jo troškau, — juokdamasi sutinku. — Aš jums labai dėkoju!

Natanas Templis mosteli ranka, tarsi norėdamas pasakyti „nėra už ką“, išsitraukia žiebtuvėlį ir prisidega užgesusį cigarą. Šiam pradėjus rūkti, jis pakelia akis.

— Brendonas... lyg ir Lukas Brendonas.

— Jūs pažįstate Luką? — spoksau į jį nustebusi. — Koks sutapimas!

— Girdėjau apie jo reputaciją. — Jis išpučia cigaro dūmų debesį. — Jūsų vyras, sakyčiau, turi gerą vardą.

— Sinjore Templi! — Skubėdamas grįžta Roberto, nešinas keliais kelioniniais krepšiais, kuriuos paduoda Natanui Templiui. — Visa kita bus nusiųsta, kaip kad užsakėte.

— Tu šaunus vyrukas, Roberto, — taria Natanas Templis plekšnodamas jam per petį. — Susitiksime kitais metais.

— Leiskite man nupirkti jums ko nors išgerti, — skubiai tarsteliu aš. — Arba pavaišinti pietumis! Arba... šiaip ką nors!

— Deja, turiu eiti. Vis dėlto malonus pasiūlymas.

— Bet aš norėčiau jums padėkoti už tai, ką padarėte. Jaučiuosi neįtikėtinai dėkinga!

Natanas Templis kukliai skėsteli rankomis.

— Kas žino, galbūt vieną dieną jūs man padarysite paslaugą.

— Padaryčiau bet ką! — pasiryžusi šūkteliu, ir jis nusišypso.

— Džiaukitės savo krepšeliu. Na, gerai. Harvi!

Tarsi iš niekur atsiranda lieknas šviesiaplaukis vaikinas, apsivilkęs baltai dryžuotu kostiumu. Jis paima iš Natano Templio krepšius, ir jie abu išeina iš parduotuvės.

Pasiremiu į prekystalį palaimingai švytėdama. Turiu krepšelį su angeliuku. Turiu krepšelį su angeliuku!

— Kainuos du tūkstančius eurų, — man už nugaros pasigirsta ryžtingas balsas.

Oi, teisingai. Aš tarsi ir užmiršau apie du tūkstančius eurų.

Automatiškai tiesiu ranką ieškodama piniginės, bet paskui sustoju. Žinoma. Piniginės neturiu. Visa kortelėje buvusius pinigus išleidau pirkdama Luko diržą... o grynais teturiu septynis eurus.

Pamačius mane dvejojančią, Silvijos akys susiaurėja.

— Jeigu jums keblu sumokėti...

— Man nėra keblu! — iškart atkertu. — Aš tik... minutėlę.

Silvija skeptiškai suneria rankas, o aš vėl griebiuosi krepšio ir išsitraukiu Bobbi Brown „Sheer Finish“ kompaktinę pudrą.

— Gal turite plaktuką? — klausiu. — Ar šiaip kokį nors sunkų daiktą?

Silvija žvelgia į mane taip, tarsi būčiau visiška kvaiša.

— Man tiks bet kas...

Staiga mano žvilgsnis užkliudo ant prekystalio padėtą masyvų segtukų spaustuką. Čiumpu jį ir kiek įmanydama stipriau imu juo daužyti kompaktinę pudrą.

— Vaje! — rikteli Silvija.

— Viskas gerai, — sakau truputį šnopuodama. — Man tik reikia... štai!

Pudros dėžutė suskyla. Triumfuodama išimu Mastercard kortelę, kuri buvo priklijuota prie dėžutės dugno. Mano slaptoji kortelė, parengta nenumatytiems atvejams. Apie šią Lukas tikrai nieko nežino. Nebent jo regėjimas prilygtų rentgeno spinduliams.

Mintį, jog kredito kortelę galima paslėpti kompaktinės pudros dėžutėje, nusičiupau skaitydama puikų straipsnį apie pinigų valdymą. Na, ne dėl to, kad turėčiau sunkumų su pinigais ar šiaip dėl ko kita. Kažkada mane buvo ištikusi neįprasta, nedidelė... krizė.

Todėl tokia mintis man išties labai patiko. Tereikia laikyti kreditinę kortelę kokioje nors išties sunkiai pasiekiamoje vietoje, tarsi įšaldytą lede, arba įsiūtą į krepšio pamušalą, kad prieš įsigyjant kokį nors pirkinį būtų laiko gerai viską apmąstyti. Atrodo, ši paprasta taktika „apkarpo“ nereikalingų pirkinių sąrašą maždaug 90 procentų.

Turiu pasakyti, jog šitai išties veikia! Vienintelis nepatogus dalykas yra tas, jog man nuolat tenka pirkti vis naujas pudrų dėžutes, ir šitai tampa truputį per brangu.

— Na, štai! — pratariu ir duodu kortelę Silvijai, spoksančiai dabar į mane taip, tarsi būčiau kokia nors pavojinga pamišėlė. Ji greitai perbraukia kortele per aparatėlį, ir jau po minutės aš raitau ant kvito parašą. Stumteliu jai kvituką, ir ji įmeta jį į stalčių.

Trumputė pauzė. Aš tiesiog sprogstu iš nekantros.

— Na... tai ar galiu jį pasiimti? — klausiu.

— Štai, — piktai meta ji ir ištiesia man kreminį krepšelį.

Mano pirštai gniaužia rankenų dirželius, ir aš pajuntu gryną, tikrą džiaugsmą. Jis mano!

Tą vakarą į viešbutį grįžau kaip ant sparnų. Tai pati geriausia diena per visą mano gyvenimą. Visą popietę pravaikščiojau po Via Montenapoleone, persimetusi per petį naująjį krepšelį su angeliuku... ir visi juo grožėjosi. Tiesą sakant, jie ne tik juo grožėjosi... jie tiesiog ryte rijo jį akimis. Jaučiausi taip, tarsi staiga būčiau tapusi įžymybe!

Maždaug dvidešimt žmonių buvo prie manęs priėję ir klausinėjo, kur jį gavau, o viena moteris su tamsiais akiniais, manau, neabejotinai italų kino žvaigždė, paprašė vairuotojo privažiuoti arčiau ir už krepšelį man pasiūlė tris tūkstančius eurų. Bet maloniausia buvo tai, jog nuolat girdėjau žmones sakant: „La ragazza con la borsa di Angel!“ Kaip išsiaiškinau, tai reiškia „mergina su angeliuko krepšeliu“. Štai taip jie mane vadino!

Palaimingai įplaukiu pro besisukančias duris į fojė ir pamatau prie administracijos stalelio stovintį Luką.

— Štai ir tu! — su palengvėjimu taria jis. — Jau buvau pradėjęs nerimauti! Mūsų laukia taksi.

Jis mane išlydi prie laukiančio taksi ir užtrenkia dureles.

— Lineito oro uostas, — pasako vairuotojui, ir šis iškart įsilieja į bendrą eismo srautą, išprovokuodamas signalų chorą.

— Na, tai kaip tau šiandieną sekėsi? — klausiu stengdamasi išlikti rami, kai į mus vos nesitrenkia kitas taksi automobilis. — Kaip praėjo susitikimas?

— Viskas sekėsi puikiai! Jeigu mums pavyks įkalbėti tapti mūsų klientu Arkodo grupę, naujienos bus išties geros. Šiuo metu jie smarkiai plečiasi. Galima tikėtis neramaus meto.

— Tai tu... manai, kad juos įkalbėsi?

— Privalome jiems įsipiršti. Kai grįšime, iškart imsiu spęsti pinkles. Vis dėlto viliuosi. Išties turiu vilčių.

— Puikiai padirbėta! — nušvintu šypsena. — O kaip tavo šukuosena?

— Šukuosena gera, — jis kreivai šypteli. — Tiesą sakant... ji visiems patiko.

— Matai? — patenkinta tarsteliu. — Taip ir žinojau!

— O kaip tu leidai dieną? — klausia Lukas, kai sukame už kampo maždaug šimto mylių per valandą greičiu.

— Fantastiškai! — ir toliau spinduliuoju. — Absoliučiai šauniai. Dievinu Milaną!

— Tikrai? — Lukas atrodo suintriguotas. — Net ir be štai šito daikčiuko? — Lukas įkiša ranką į kišenę ir ištraukia mano piniginę.

Dieve, visai apie tai pamiršau.

— Net ir be piniginės! — nusijuokusi atsakau. — Vis dėlto man pavyko tau nupirkti vieną niekutį.

Įteikiu jam bronzos spalvos paketėlį ir susijaudinusi stebiu, kaip Lukas išima diržą.

— Beki, jis nuostabus! — prataria. — Neabejotinai... — Ir nutyla vartydamas diržą rankose.

— Čia vietoj to, kurį sugadinau, — paaiškinu. — Prisimeni, su karštu vašku.

— Prisimenu, — atsako jis, kaip atrodo, tikrai sujaudintas. — Ir tai išties yra viskas... ką tu pirkai Milane? Dovaną man?

— Ėėė...

Aš gūžteliu pečiais tarsi niekuo neįsipareigodama ir atsikrenkščiu mėgindama laimėti laiko.

Taigi. Ką man daryti?

Vedybos grindžiamos sąžiningumu ir pasitikėjimu. Jeigu aš jam nepapasakosiu apie krepšelį su angelu, išduosiu pasitikėjimą.

Bet jeigu jam papasakosiu... turėsiu pasiaiškinti dėl ekstremaliems atvejams skirtos kortelės. Vis dėlto nemanau, kad tai labai šauni idėja.

Nenorėčiau kokiu nors kvailu ginču sugadinti paskutinių brangių mūsų medaus mėnesio akimirkų.

Bet juk mes susituokę, pagalvoju. Mes esame vyras ir žmona! Nederėtų turėti paslapčių! Gerai, aš jam pasakysiu. Iškart dabar.

— Lukai...

— Palauk, — nukerta mane Lukas šiurkštoku balsu. — Beki, norėčiau atsiprašyti.

— Ką? — dėbteliu į jį.

— Sakei, kad pasikeitei. Sakei, kad suaugai. Ir... tikrai taip yra, — jis skėsteli rankomis. — Atvirai kalbant, maniau, kad grįši į viešbutį nešina kokiu nors didžiuliu, ekstravagantišku pirkiniu.

O Dieve.

— Ee... Lukai... — mėginu rizikuoti.

— Man gėda, — suraukdamas kaktą sako jis. — Štai tu pirmą kartą atvyksti į pasaulinę mados sostinę ir nuperki vienintelį dalyką — dovaną man. Beki, aš išties sujaudintas, — jis giliai atsidūsta. — Čandra buvo teisus. Tavo dvasia graži.

Tyla. Dabar jau mano eilė pasakyti jam tiesą.

Bet kaip? Kaip?

Kaip man jam pasakyti, kad neturiu gražios dvasios, kad mano dvasia tokia kaip buvusi, normali?

— Na... — kelis kartus atsikrenkščiu. — Ėėė... žinai. Tai tik diržas!

— Man tai nėra tik diržas, — tyliai sako jis. — Tai mūsų vedybų simbolis.

Kelias minutes jis spaudžia mano delną, o paskui nusišypso.

— Atleisk... ką tu norėjai pasakyti?

Tebeturiu galimybę išlikti sąžininga. Vis dar galiu pasakyti.

— Mmm... na... aš tik norėjau pasakyti... kad sagtį galima nuimti, — nenatūraliai šypteliu ir nusigręžiu, tarytum besigrožinti pro šalį skriejančiais vaizdais.

Taigi. Vadinasi, aš jam nepasakiau tiesos.

Bet, norėdama šiek tiek apsiginti, turiu pareikšti, kad jeigu jis būtų atkreipęs į mane dėmesį tada, kai jam skaičiau „Vogue“, ir pats viską būtų pastebėjęs. Juk aš to krepšelio niekur neslepiu. Sėdžiu užsimetusi ant rankos vieną iš geidžiamiausių pasaulyje simbolių, o jis net nepastebi!

Beje, tai tikrai paskutinis kartas, kai aš jam meluoju. Nuo šiol daugiau jokio balto melo, jokio pilko melo, jokių prasimanymų. Mūsų vedybinis gyvenimas bus tobulas, grįstas tik sąžiningumu ir tiesa. Taip. Visi žavėsis harmoningu, meilės sklidinu mūsų gyvenimu, ir žmonės mus vadins „pora, kuri...“

— Lineito oro uostas! — mano mintis nutraukia vairuotojo balsas. Atsigręžusi pažvelgiu į Luką, pajutusi netikėtą virpuliuką.

— Na, štai, — prataria jis ir žvilgsniu pasitinka mano akis. — Ar vis dar nori vykti namo?

— Neabejotinai! — tvirtai atsakau, nekreipdama dėmesio į pilve kirbantį nerimą.

Išlipu iš taksi ir pamankštinu kojas. Aplink zuja keleiviai su vežimėliais, atrodo, visai man virš galvos galingai riaumodamas kyla lėktuvas.

Dieve, mes išties taip ir padarysime. Po kelių valandų būsime Londone. Po tiek mėnesių kelionių.

— Beje, — sako Lukas, — šiandien po pietų mobiliuoju telefonu gavau tavo mamos žinutę. Ji nori sužinoti, ar mes vis dar Šri Lankoje, ar jau išvykome į Malaiziją.

Jis komiškai kilsteli antakius, ir aš pajuntu, jog tuoj sukikensiu. Juos visus ištiks tikras šokas! Jie visi taip nustebs ir apsidžiaugs mus išvydę!

Ir staiga mane užplūsta malonus jaudulys. Štai taip! Mes keliaujame namo!

Ketvirtas skyrius

Oi, Dievuli, mes išties taip ir padarėme. Mes grįžome! Dabar jau stovime ant Anglijos žemės.

Bent jau ant angliško cemento. Praėjusią naktį praleidome viešbutyje, o dabar važiuojame Sario keliais nuomotu automobiliu, pasirengę nustebinti mamą ir tėtį. Maždaug po dvidešimties minučių atvyksime į jų namus!

Jau nebegaliu nusėdėti iš jaudulio. Iš tikrųjų aš nuolat daužau kelį į Pietų Amerikos genties kaukę. Jau įsivaizduoju mamos ir tėčio išraišką mus pamačius! Mamos veidas nušvis, tėtis atrodys nustebęs, o paskui jo veide irgi nušvis šypsena... ir mes bėgsime vieni pas kitus per dūmų debesis...

Tiesą sakant, gal ir nebus jokių dūmų debesų. Mąstau apie „Geležinkelio vaikus“. Bet, šiaip ar taip, viskas bus fantastiška. Pats fantastiškiausias sugrįžimas, koks tik gali būti!

Atvirai kalbant, mamai ir tėčiui tikriausiai buvo sunku be manęs. Esu vienturtė jų dukra, ir mes dar niekada nebuvome tiek ilgai nesimatę. Ištisi dešimt mėnesių nepalaikant beveik jokių ryšių.

Grįždama namo aš juos tikrai labai nudžiuginsiu.

Dabar mes jau Oksšote, gimtajame mano mieste. Žvelgiu pro langą mums važiuojant pažįstamomis gatvėmis, pro gerai pažįstamus nuo vaikystės namus ir sodus. Pravažiuojame pro mažytį parduotuvių paradą, viskas atrodo lygiai taip, kaip buvę. Vaikinas iš naujienų agentūros nužvelgia mus, kai sustojame prie šviesoforo, ir pažinęs kilsteli ranką, tarsi šiandien būtų įprasta diena. Jis visai neatrodo nustebęs mane matydamas.

„Nejau nesupranti? — norėjosi šūktelėti jam. — Manęs nebuvo beveik metus! Mačiau visą pasaulį!“

Įsukame į Meifildo aveniu, ir pirmą kartą pajuntu širdį sugniaužusį mažytį nerimą.

— Lukai, gal mums tikrai reikėjo paskambinti? — suabejoju.

— Dabar jau per vėlu, — ramiai atsako Lukas ir įjungia kairio posūkio signalą.

Mes jau beveik savo gatvėje. O Dieve. Man išties pradeda darytis neramu.

— O kas, jeigu juos ištiks širdies smūgis? — staiga supanikavusi klausiu. — O kas, jeigu mus pamatę jie patirs tokį šoką, kad susirgs?

— Esu tikras, kad viskas bus gerai! — nusijuokia Lukas — Nesijaudink!

Štai dabar mes jau Eltonroude, mano tėvų gatvėje. Privažiuojame prie jų namų. Mes jau čia.

Lukas įsuka į keliuką ir išjungia variklį. Minutėlę nė vienas iš mūsų nejudame.

— Pasirengusi? — sutrikdo jis tylą.

— Manyčiau, taip! — atsakau, o mano balsas skamba nenatūraliai džiugiai.

Pasitikėdama savimi išlipu iš automobilio ir trinkteliu durelėmis. Diena šviesi, saulėta, gatvėje tylu, ramu, tik čiauška keli paukšteliai, pritardami tolumoje birbiančiai vejapjovei.

Prieinu prie lauko durų ir sudvejojusi pažvelgiu į Luką. Didžioji akimirka. Pajutusi staiga plūstelėjusį susijaudinimą, pakeliu ranką ir drąsiai paspaudžiu skambučio mygtuką.

Nieko nenutinka.

Dar padvejoju, o paskui vėl spusteliu. Bet viduje tylu.

Jų nėra namie.

Kaip gali jų nebūti?

Žvelgdama į lauko duris imu piktintis. Ir kur, po galais, mano tėvai? Nejau jie nesupranta, kad vienintelė numylėta jų dukra grįžo iš kelionės aplink pasaulį?

— Galėtume nueit išgerti kavos, o vėliau sugrįžtume, — siūlo Lukas.

— Tikriausiai taip ir reikia padaryti, — atsakau mėgindama nuslėpti nusivylimą.

Šitai sugriovė visą mano planą. Buvau pasirengusi didžiajam emocingam sugrįžimui ir susitikimui, o ne sumautam puodeliui kavos.

Nepaguodžiamai nuliūdusi traukiu taku ir pasiremiu ant kaltos geležies vartelių. Žaidžiu su išlūžusiu skląsčiu, kurį tėtis rengiasi sutvarkyti jau dvidešimt metų, ir žiūriu į rožes, kurias mama su tėte pasodino praėjusiais metais, mūsų vestuvių proga. Dieve, mes susituokę jau beveik metai. Keista net pagalvoti.

Gatvėje išgirstu tolimus balsus. Pakeliu galvą ir pašnairuoju šaligatvio pusėn. Ką tik iš už kampo įsuko pora figūrų. Mėginu įsižiūrėti geriau ir staiga pajuntu drebuliuką.

Tai jie! Mama ir tėtis! Jie eina gatve. Mama apsivilkusi raštuotą suknelę, o tėtis — rožinius marškinius trumpomis rankovėmis; abu atrodo įdegę ir sveiki.

— Mama! — rikteliu, ir mano balsas atsimuša nuo šaligatvio. — Tėti! — plačiai išskečiu rankas. — Mes sugrįžome!

Mama ir tėtis pakelia akis ir abu sustoja lyg įbesti. Staiga pastebiu, jog su jais yra dar kažkas. Kažkokia moteris. Arba mergina. Ryškiai plieskiant saulei prastai įžiūriu.

— Mama! — vėl rikteliu. — Tėti!

Man truputį keista, kad jie nejuda. Tikriausiai jaučiasi per daug priblokšti mano pasirodymo ar dar kas... Galbūt jie mano, kad aš vaiduoklis.

— Aš grįžau! — šaukiu. — Tai aš, Beki! Staigmena!

Keista pauzė.

Tada, didžiausiai mano nuostabai, mama ir tėtis ima trauktis atatupsti.

Ką... ką jie daro?

Apstulbusi žvelgiu į juos.

Visa tai atrodo labai panašu į mano įsivaizduotą sugrįžimą, tik viskas atvirkščiai. Jie turėjo bėgti į mane.

Jie vėl dingsta už kampo. Gatvė tyli ir tuščia. Keletą akimirkų jaučiuosi pernelyg priblokšta, kad galėčiau kalbėti.

— Lukai, ar ten buvo mama su tėčiu? — galiausiai paklausiu.

— Manyčiau, kad taip, — atsako Lukas, sutrikęs kaip ir aš.

— Ir ar jie tikrai... nuo manęs pasitraukė?

Negaliu neišsiduoti, jog esu visai palūžusi. Mano tėvai bėga nuo manęs šalin, tarsi nuo sergančios maru.

— Ne! — skubiai atsako Lukas. — Aišku, kad ne. Jie tikriausiai tavęs tiesiog nepastebėjo. Pažvelk! — staiga jis rodo pirštu. — Ir vėl jie.

Labai aiškiai matau, kaip iš už kampo vėl pasirodo mama ir tėtis, tik šį kartą jau be merginos. Jie žengia kelis žingsnius pirmyn, tada tėtis dramatiškai čiumpa mamą už rankos ir rodo į mane.

— Tai Beki! — sako jis. — Tik pažvelk!

— Beki! — šūkteli mama nenatūraliu balsu. — Negali būti!

Jos žodžiai nuskamba visai taip, kaip praėjusiais metais suvaidintame mėgėjų trupės spektaklyje pagal Agatos Kristi kūrinį; ten ji vaidino ledi, radusią lavoną.

— Beki! Lukai! — šūkčioja tėtis.

Ir dabar jie tikrai bėga į mus, o aš pajuntu kylantį didžiulį emocijų kamuolį.

— Mama! — šaukiu. — Tėti! Mes grįžome!

Lekiu į juos išskėtusi rankas. Nusileidžiu tėčio glėbyje, o po akimirkos šalia manęs atsiranda mama, ir mes visi stipriai apsikabiname.

— Tu namie! — šūkteli tėtis. — Sveika sugrįžusi, mieloji!

— Ar viskas gerai? — mama nekantriai nužvelgia mane. — Ar tau viskas gerai?

— Mes jaučiamės puikiai! Tiesiog nusprendėme grįžti namo! Mes norėjome jus visus pamatyti! — Apkabinusi stipriai spusteliu mamą. — Žinojome, kad jūs mūsų pasiilgote!

Visi trys grįžtame prie namo, kur tėtis paspaudžia Lukui ranką, o mama jį apkabina.

— Negaliu patikėti, — sako ji žvilgčiodama tai į mane, tai į Luką. — Tiesiog negaliu patikėti. Lukai, tavo plaukai! Jie tokie ilgi!

— Žinau, — šypteli jis man. — Prieš eidamas į darbą aš juos nusikirpsiu.

Per daug džiūgauju, kad pradėčiau su juo ginčytis. Būtent taip viską įsivaizdavau. Visi drauge, visi laimingi.

— Eime į vidų, išgersime po puodelį kavos! — sako mama traukdama raktus.

— Mes nenorime kavos! — iškart pareiškia tėtis. — Mes norime šampano! Juk turime ką švęsti!

— Gal jie nenori šampano! — atkerta mama. — Gal jie užsupti lėktuvo! Ar tavęs neužsupo lėktuvas, meilute? Gal norėtum prigulti?

— Jaučiuosi gerai! — atsakau impulsyviai apkabindama mamą laisva ranka. — Man labai smagu vėl tave matyti.

— Ir man labai smagu tave matyti, brangioji! — Ji taip pat mane apkabina, ir aš įkvepiu gerai pažįstamą jos kvepalų aromatą; kiek prisimenu, ji visada tokiais kvepindavosi.

— Kaip malonu išgirsti! — nusijuokiu. — Nes man jau beveik pasirodė, kad jūs... — nejaukiai pasijutusi nebaigiu sakinio.

— Kas, mieloji?

— Na, man pasirodė, tarsi jūs... nuo manęs trauktumėtės! — Dar kartą trumpai nusijuokiu norėdama parodyti, kokia toji mintis absurdiška.

Pauzė. Matau, kaip mama su tėčiu susižvalgo.

— Tėtis numetė akinius! — nerūpestingai kalba mama. — Juk taip, mielasis?

— Teisingai! — nuoširdžiai pritaria jai tėtis. — Numečiau akinius.

— Turėjome grįžti jų pakelti, — aiškina mama.

Tėtis su mama budriai mane stebi.

Kas čia dedasi? Ar jie ką nors slepia?

— Ar čia Beki? — orą perskrodžia čaižus balsas, ir atsigręžusi pamatau Dženisę, mūsų artimiausią kaimynę, spitrijančią per tvorą. Ji vilki rožinę gėlėtą suknelę, tokia pačia spalva pasigražinusi akių vokus, o plaukus nusidažiusi keistu kaštoniniu atspalviu. — Beki! — Netekusi žado ji prispaudžia prie krūtinės rankas. — Tai tu!

— Sveika, Dženise, — atsakau plačiai šypsodamasi. — Mes grįžome!

— Taip gerai atrodai! — šūkteli ji. — Juk jie tikrai puikiai atrodo, tiesa? Tokie rudi!

— Tokie jau tie keliautojai, — nerūpestingai atsakau.

— Ir Lukas! Tu atrodai visai kaip Krokodilas Dandis! — Dženisė spokso atvirai mumis gėrėdamasi, ir aš tiesiog negaliu nesidžiaugti.

— Eime į vidų, — sako mama, — tada galėsi apie viską papasakoti!

Štai ir atėjo toji akimirka, kurią tiek daug kartų įsivaizdavau — sėdžiu su draugais ir šeima, pasakoju nuotykius užsienyje. Pasitiesiu margą žemėlapį... pasakoju apie saulėtekį kalnuose... žvelgiu į godžius veidus... klausausi susižavėjimo aikčiojimų...

Nors dabar būtent tai ir vyksta, atrodo, kad šitai įsivaizdavau kiek kitaip.

— Tai kur jūs lankėtės? — klausia Dženisė, vos mums susėdus už virtuvės stalo.

— Visur lankėmės! — atsakau didžiuodamasi. — Gali paminėti kokią tik nori pasaulio šalį!

— Oo! Ar buvote Tenerifėje?

— Ee... ne.

— Ar važiavote į Maljorką?

— Ee... ne, — atsakau pajutusi pykčio adatėlę. — Mes vykome į Afriką, Pietų Ameriką, Indiją... — skėsteliu rankomis. — Visur.

— Dievuli! — išpūtusi akis sako Dženisė. — Ar Afrikoje buvo karšta?

— Labai, — nusišypsau.

— Nepakeliu karščio, — purto galvą Dženisė. — Niekada negalėjau. Net Floridoje, — staiga nušvinta ji. — Ar buvote Disneilende?

— Ee... ne.

— Na, suprantu, — su užuojauta žvelgia į mane Dženisė. — Nieko. Gal kitą kartą!

Kitą kartą? Nejau gali būti dar ir kitas kartas, kai dešimt mėnesių keliausime po pasaulį?

— Atrodo, kad jūsų atostogos buvo išties puikios, — padrąsindama priduria ji.

„Bet juk tai ne atostogos!“ — norėjosi šūktelėti. Mes mėgavomės keliautojų patirtimi! Tikrai. Galiu lažintis, jog Kristupui Kolumbui grįžus iš Amerikos žmonės jį pasitiko kitaip, o ne šūkaliodami prie jo laivo: „Oo, Kristupai, ar lankeisi Disneilende?“

Pakeliu akis į savo tėvus, bet jie nė neklauso. Jie stovi prie kriauklės, o mama kažką murma tėčiui.

Man šitai nepatinka. Čia tikrai kažkas dedasi. Pažvelgiu į Luką; ir jis stebi mano tėvus.

— Mes nupirkome jums dovanų! — garsiai rikteliu imdama kelioninį krepšį. — Mama! Tėti! Pažiūrėkite!

Gana sunkiai ištraukiu Pietų Amerikos kaukę ir įteikiu ją mamai. Kaukė primena šuns snukį, su dideliais dantimis ir milžiniškomis apvaliomis akimis. Turiu pasakyti, jog ji atrodo gana įspūdingai.

— Atvežiau ją net iš Paragvajaus! — išdidžiai priduriu.

Jaučiuosi kaip tyrinėtoja. Į Oksšotą pargabenau retą Pietų Amerikos čiabuvių kultūros egzempliorių. Kiek žmonių Britanijoje kada nors yra tokių matę? Galbūt muziejus paprašys manęs paskolinti ją parodai ar šiaip kam nors.

— Dievuli! — prataria mama kiek nervingai sukiodama kaukę. — Kas čia?

— Tai tradicinė ritualinė kaukė, pagaminta Čirigvano indėnų, tiesa? — linksmai tarsteli Dženisė.

— Ar tu buvai Paragvajuje, Dženise? — klausiu suglumusi.

— Ne, brangioji, — gurkšteli kavos. — Mačiau tokias John Lewis.

Minutėlę negaliu atgauti žado.

— Tu tokių matei... John Lewis? — galiausiai pratariu.

— Kingstone. Dovanų skyriuje, — plačiai šypsosi ji. — Šiandieną John Lewis gali nusipirkti bet ką!

— Jų tikriausiai niekada niekas pakankamai neįvertina, — sučiulba mama.

Negaliu patikėti. Tempiau šią kaukę beveik šešis tūkstančius mylių per visą Žemės rutulį. Ji turėjo būti retas egzotiškas brangumynas. Ir visą laiką ją galėjai nusipirkti prakeiktame John Lewis!

Mama dirsteli į mane.

— Bet tavo kaukė autentiška, mieloji! — skubiai tarsteli ji. — Pastatysime ją ant židinio atbrailos, šalia tėtės golfo trofėjų!

— Gerai, — truputį paniurusi atsakau. Pažvelgiu į tėtį, o jis vis dar žiūri pro langą visai nesiklausydamas. Galbūt vėliau įteiksiu jam skirtas lauktuves.

— Na, o kaip jūs čia gyvenote? — klausiu imdama iš mamos rankų puodelį kavos. — Kaip Martinas? Kaip Tomas?

— Ačiū, visi laikosi puikiai, — sako Dženisė. — Dabar Tomas kuriam laikui persikėlė pas mus.

— Aha, — supratingai linkteliu.

Tomas yra Dženisės ir Martino sūnus, ir jo vedybinis gyvenimas susiklostė gana bjauriai. Žmona Liusi jį paliko, galima sakyti, dėl to, kad jis nesutiko pasidaryti tatuiruotės, panašios į jos turimą.

— Jie pardavė savo namą, — susimąsčiusi pasakoja Dženisė. — Tiesą sakant, jie neblogai pasipelnė.

— O dabar jam gerai?

Mama ir Dženisė pasikeičia žvilgsniais.

— Jis pasinėrė į savo hobius, — pagaliau prataria Dženisė. — Stengiasi nuolat būti užimtas. Naujasis jo pomėgis — darbas su medžiu. Jis mums visko prigamino! — Ji atrodo šiek tiek prislėgta. — Trys sodo suoliukai... dvi lesyklos... o dabar jis darbuojasi statydamas dviaukštį vasarnamį!

— Ohoho! — mandagiai šūkteliu. — Nuostabu!

Staiga ima birbti orkaitės laikrodėlis, ir aš nustebusi pakeliu akis. Nejau mama pradėjo kepti, kol manęs nebuvo?

— Ar tu ką nors kepi? — Pažvelgiu į orkaitę, bet ji atrodo esanti visai tuščia.

— Ne! — mama nusijuokia. — Laikrodis tam, kad man primintų apie elektroninį turgų.

— Elektroninį turgų? — įsmeigiu į ją akis. — Ką turi galvoje sakydama „elektroninis turgus“?

Iš kur mama galėtų žinoti?, Juk nieko neišmano apie kompiuterius. Prieš dvejus metus aš jai pasiūliau Kalėdų proga padovanoti Lukui padėkliuką pelei; ji nuėjo į mažų gyvūnėlių parduotuvę.

— Na, žinai, brangute, kalbu apie prekybą internetu. Norėčiau poros žvakidžių... — Iš kišenės ji išsitraukia gėlėtą bloknotėlį ir dirsteli į jį. — Aa, taip, dar gyvatvorės žirklių tėčiui. Jos tik kartą naudotos!

— Elektroninis turgus — tikras stebuklas! — sučiulba Dženisė. — Tikrai smagu. Ar kada nors juo naudojaisi, Beki?

— Na... ne.

— Oi, tau patiktų, — iškart prataria mama. — Nors vakar vakare negalėjau prisijungti ir pasitikrinti, ar jau gavau Portmeiriono lėkštes, — ji cakteli liežuviu. — Net nežinau, kas buvo ne taip.

— Tikriausiai „užlūžo“ serveris, — išmintingo žmogaus tonu sako Dženisė. — Visą savaitę vargstu su savo modemu. Gal paimsi sausainėlį, Beki?

Dar negaliu visko suvokti. Mama? Naudojasi elektroniniu turgumi? Vėliau ji pasakys, jog jau pasiekė šeštąjį „Kapų plėšikų“ lygį.

— Bet juk tu net kompiuterio neturi, — sakau aš. — Tu nekenti modernių technologijų.

— Dabar jau viskas kitaip, brangute! Mes su Dženise lankėme kursus. Nuotolinis mokymas. — Ji rimtai pažvelgia į mane. — Žinai, Beki, aš tau duosiu patarimą. Jeigu ir tu sumanysi mokytis, reikėtų įdiegti į kompiuterį padorius „saugiklius“.

Puiku. Viskas ne taip. Tėvai neturėtų išmanyti apie kompiuterius geriau nei jų vaikai. Nerūpestingai linkteliu ir gurkšteliu kavos mėgindama nuslėpti faktą, jog nė iš tolo nenumanau, kas tie „saugikliai“.

— Džeine, jau be dešimt dvylikta, — atsargiai tarsteli mamai Dženisė. — Ar tu ruošiesi...

— Nemanau, — atsako ji. — O tu eik.

— Kas yra? — žvelgiu tai į vieną, tai į kitą. — Ar kas nors atsitiko?

— Aišku, ne! — atsako mama dėdama ant stalo kavos puodelį. — Tik šiandieną buvome susitarę su Dženise ir Martinu eiti į gėrimų šventę pas Maršalus. Bet nesijaudink. Nusiųsime atsiprašymo laiškelį.

— Nekvailiok! — iškart tariu. — Turi eiti. Nenorime jums sugadinti visą dieną.

Pauzė.

— Ar tikrai? — klausia mama.

Pajuntu, kaip man suskausta. Ji neturėjo to paklausti. Ji turėjo atsakyti: „Ar gali brangiausia mano dukra sugadinti man dieną?“

— Žinoma, — sakau pernelyg žvaliai. — Dabar eikite į gėrimų šventę, o vėliau žmoniškai pasikalbėsime.

— Na gerai, — atsako mama. — Jeigu jau tu tikrai taip sakai...

— Aš lekiu ruoštis, — sako Dženisė. — Smagu matyti tave grįžusią, Beki!

Jai dingus už virtuvės durų, pažvelgiu į tėtį, kuris vis dar susimąstęs tebežiūri pro langą.

— Ar gerai jautiesi, tėti? Tu toks tylus.

— Atleisk, — sako jis gręždamasis ir skubiai šyptelėdamas. — Tiesiog šiuo metu esu šiek tiek išsiblaškęs. Galvoju apie... golfo varžybas. Vyks kitą savaitę. Labai svarbios.

Jis gestais imituoja smūgį.

— Taigi, — atsakau mėgindama kalbėti linksmai.

Bet širdyje jaučiuosi vis nejaukiau. Iš tikrųjų jis galvoja ne apie golfą. Kodėl jis toks užsisklendęs?

Kas čia dedasi?

Staiga prisimenu gatvėje matytą moterį. Tą, kurią pastebėjau prieš tėvams pradėjus eiti atbuliems.

— Na... tai su kuo aš jus tada mačiau? — nerūpestingai klausiu. — Kas toji moteris, kuri buvo su jumis?

Tarsi būčiau paleidusi kulkų papliūpą. Mama ir tėtis atrodo tarsi paralyžiuoti. Matau, kaip jų akys varsto vienas kitą, o paskui jie vėl nusigręžia. Abu atrodo visiškai apimti panikos.

— Moteris? — galiausiai tarsteli mama. — Aš nė ne... — ji pažvelgia į tėtį. — Greihemai, ar tu matei kokią nors moterį?

— Gal Beki turi galvoje... tą praeivę, — nenatūraliai sako jis.

— Teisingai! — vėl teatrališkai šūkteli mama. — Būtent tada gatve pro šalį ėjo moteris. Nepažįstama. Tikriausiai ją ir matei, brangute.

— Taip. Žinoma.

Stengiuosi nusišypsoti, bet iš tikrųjų man bloga. Nejau tėvai man meluoja?

— Na... tai gal eikite į gėrimų šventę! — pratariu. — Gerai pasilinksminkite!

Trinktelėjus lauko durims, jaučiuosi taip, tarsi tuoj pulsiu į ašaras. Aš taip laukiau šiandienos. Bet dabar beveik noriu, kad niekada nebūtume grįžę. Atrodo, niekas labai ir nesidžiaugia mus matydamas. Mano retasis, egzotiškasis brangumynas nėra nei egzotiškas, nei retas. O kas nutiko mamai ir tėčiui? Kodėl jie tokie keisti?

— Gal norėtum dar vieno puodelio kavos? — klausia Lukas.

— Ne, ačiū, — nusiminusi čiūžčioju kojomis per virtuvės grindis.

— Beki, ar gerai jautiesi?

Pauzė.

— Ne, — tyliai pripažįstu. — Iš tikrųjų ne. Grįžimas namo nepanašus į tą, kokio tikėjausi.

— Eikš. — Lukas ištiesia ranką, ir aš įsitaisau jam prie krūtinės. — O ko tu tikėjaisi? Kad jie viską mes ir surengs vakarėlį?

— Ne! Aišku, kad ne!

Tyla. Pakeliu akis ir sutinku Luko žvilgsnį.

— Na... galbūt. Kažką tokio. Juk tiek laiko buvome išvykę, o atrodo... tarsi būtume grįžę iš vaikštynių po parduotuves.

— Norėdamas ką nors nustebinti visada gerokai rizikuoji, — išmintingai kalba jis. — Jie nelaukė mūsų dar kokius du mėnesius. Todėl nekeista, kad yra truputį sutrikę.

— Žinau. Bet ne vien tai.

Giliai įkvepiu.

— Lukai, ar tau neatrodo, kad mama ir tėtis tarsi... kažką slepia?

— Taip, — atsako Lukas.

— Taip?

Aš priblokšta. Tikėjausi, kad jis atsakys: „Beki, tau tik taip atrodo“; jis visada taip sako.

— Čia tikrai kažkas vyksta, — prataria Lukas ir trumpam nutyla. — Manau, jog žinau, kas čia galėtų būti.

— Kas? — spoksau į jį nekantraudama.

— Toji moteris, kuri buvo su jais. Toji, apie kurią jie mums nepasakojo. Man atrodo, kad ji yra nekilnojamojo turto agentė. Galbūt jie svarsto galimybę iš čia išsikelti.

— Išsikelti? — pakartoju išsigandusi. — Kam jie taip darytų? Tai nuostabus namas! Jis nepakartojamas!

— Dabar, kai tu išėjai, jis jiems truputį per didelis.

— Bet kodėl jie man nieko apie tai nesako? — mano balsas vis labiau kyla nuo įtampos. — Aš esu jų dukra! Jų vienturtis vaikas! Jie turėtų manimi pasitikėti!

— Galbūt jie manė, kad tu nusiminsi, — svarsto Lukas.

— Nebūčiau nusiminusi! — pyktelėjusi šūkteliu.

Staiga suvokiu, jog aš esu nusiminusi.

— Na, gerai. Gal ir būčiau. Bet vis dėlto nemanau, kad visa tai jie laikytų paslaptyje.

Išsivaduoju iš Luko rankų ir prieinu prie lango. Negaliu pakęsti minties, kad tėvai parduoda šį namą. Mano žvilgsnis sklando po sodą staiga užklupus nostalgijai. Jie negali palikti šio sodo. Jie tiesiog negali. Tik ne po tiek pastangų, kurių tėčiui reikėjo auginant begonijas.

Staiga mano dėmesį patraukia kaimynų sode pasirodęs Tomas Vebsteris. Jis vilki sportiniais marškinėliais ir džinsais, jo išvaizda tarsi rėkte rėkia: „Mane paliko žmona, o aš teturiu šiuos palaikius drabužėlius“. Jis sunkiai neša milžinišką lentą, kokios dar niekada nesu mačiusi.

Vaje, atrodo gana žiauriai.

— O gal ir ne taip, — man už nugaros sako Lukas. — Gal aš klystu.

— Tu neklysti. — Nuliūdusi atsigręžiu. — Tikriausiai taip ir yra. Kas dar galėtų būti?

— Na... negalvok apie tai. Liaukis. Rytoj krikštynos. Pamatysi Sjuzi!

— Taip. — Jaučiu, kaip gerėja nuotaika. — Teisybė.

Lukas teisus. Galbūt šiandiena ir nesusiklostė pagal planą, bet rytojus bus fantastiškas. Aš vėl susitiksiu su Sjuzi, su pačia artimiausia bičiule pasaulyje. Tiesiog negaliu sulaukti.

Penktas skyrius

Dvynių krikštynos bus surengtos Sjuzi tėvų namuose Hempšire, nes būtent ten jie ir gyvena, kol remontuojamas rytinis škotiškos Tarkvino pilies flangas. Jie būtų galėję švęsti ir jo namuose Pembrokšire, bet šiuo metu ten gyvena kažkokie tolimi pusbroliai. O jo namuose Sasekse filmuojamas Džein Osten filmas.

Štai kokia toji Sjuzi šeima. Nėra tokių, kurie turėtų tik vieną namą. Kita vertus, nė vienas negali būti pats sau ponas.

Mums dardant pažįstamu žvyruotu keliuku, šokinėju iš malonaus jaudulio.

— PaskuBek! — sakau Lukui, mėginančiam įsukti automobilį į mašinų stovėjimo aikštelę. Jis nė nespėja išjungti variklio, o aš jau iššoku laukan ir lekiu namo link. Dabar, kai jau čia atsidūriau, netveriu noru pamatyti Sjuzi!

Sunkios lauko durys praviros, ir aš atsargiai jas stumteliu. Didžiulis plytelėmis išklotas koridorius išpuoštas nuostabiomis lelijų puokštėmis. Vaikštinėja pora padavėjų, ant padėklų nešiojantys šampano taures. Ant senovinės kėdės prie židinio padėtas balnas. Vadinasi, čia niekas nepasikeitė.

Padavėjai dingsta koridoriaus gilumoje, aš lieku viena. Atsargiai žengdama grindų plytelėmis staiga pasijuntu šiek tiek besinervinanti. O kas, jeigu ir Sjuzi nuo manęs ims trauktis kaip mano tėvai? Kas, jeigu ir ji pasidarė keista?

Krūptelėjusi aš ją pastebiu pro praviras duris: stovi svetainėje. Šviesūs plaukai sukelti į viršų, ji apsivilkusi puošnią klostėmis krintančią suknelę. Ant jos rankų matau mažutį kūdikį, apvilktą ilgu krikšto drabužėliu. Oho. Tikriausiai tai vienas iš dvynių.

Šalia stovi Tarkvinas ir laiko antrą kūdikį, taip pat su krikšto drabužėliu. Nors jis vilki patį seniausią antikvarinį kostiumą pasaulyje, iš tikrųjų atrodo labai šauniai. Na, gal ir ne taip panašus į... šermuonėlį kaip anksčiau. Galbūt Tarkvino išvaizda pasitaisys, kai jis taps vyresnis, pamanau. Sulaukęs penkiasdešimties jis tikriausiai taps sekso dievaičiu!

Jam į koją kabinasi šviesiaplaukis mažylis; man bežiūrint, jis švelniai atlenkia mažylio pirštelius.

— Erni, — kantriai sako jis.

Ernis? Mane ištinka šokas. Mano krikštasūnis Ernestas? Bet kai paskutinį kartą jį mačiau, jis buvo mažutis kūdikėlis!

— Vilfis atrodo kaip mergaitė, — Tarkvinui sako Sjuzi, senu papratimu suraukusi antakius. — O Klementina atrodo kaip berniukas.

— Brangute, jie abu atrodo taip, kaip turi atrodyti krikšto rūbeliais apvilkti kūdikiai, — sako Tarkvinas.

— O kas, jeigu jie abu homoseksualūs? — neramiai žvelgia į Tarkviną Sjuzi. — Kas, jeigu dar gimdoje susimaišė jų hormonai?

— Jiems viskas gerai!

Jaučiuosi absurdiškai, man gėda taip stovėti už durų. Nenoriu jų pertraukti. Jie atrodo kaip šeima. Jie ir yra šeima.

— Kiek valandų? — mėgina pažvelgti į laikrodį Sjuzi, bet dabar Ernis įsikimba jai į parankę mėgindamas pasišokėti. — Erni, meiluti, man reikia pasidažyti lūpas. Paleisk mamos ranką... Gal gali paimti jį sekundei, Tarki?

— Tik leisk man kur nors paguldyti Klementiną... — Tarkvinas ima žvalgytis po kambarį, tarsi kokiu nors stebuklingu būdu kambaryje galėtų atsirasti lovelė.

— Jeigu nori, aš jį paimsiu, — truputį virpančiu balsu pratariu.

Tyla. Sjuzi atsigręžia.

— Bekse? — Mane pamačius jos akys išsiplečia iki pietų lėkščių dydžio. — Bekse?

— Mes sugrįžom! — nedrąsiai nusijuokiu. — Staigmena!

— Oi, Dievuli! Oi, Dievuli!

Sjuzi greitai paduoda kūdikį Tarkvinui, šis ryžtingai imasi žonglieriaus vaidmens ir susitvarko su abiem mažyliais. Ji bėga prie manęs ir apsikabina mane per kaklą.

— Bekse! Ponia Brendon!

— Ponia Klyt-Stiuart! — atsakau jai jausdama, kaip akyse tvenkiasi ašaros. Žinojau, kad Sjuzi nebus pasikeitusi. Žinojau.

— Negaliu patikėti, kad grįžai! — švytinčiu veidu kalba Sjuzi. — Viską papasakok apie medaus mėnesį! Papasakok absoliučiai viską, kaip tau... — staiga ji nutyla įsižiūrėjusi į mano krepšelį. — O Dieve, — ji ima dažniau alsuoti. — Ar tai tikras krepšelis su angeliuku?

Cha! Matote? Išmanantys žmonės ir yra išmanantys.

— Aišku, kad tikras, — atsakau nerūpestingai sūpuodama krepšelį ant rankos. — Menkutis suvenyras iš Milano. Ėė... vis dėlto prie Luko apie tai nekalbėčiau, — priduriu nuleidusi balsą. — Jis apie tai kaip ir nežino.

— Bekse! — taria Sjuzi pusiau priekaištaudama, pusiau juokdamasi. — Jis tavo vyras!

— Būtent. — Aš pažvelgiu jai į akis, ir mes abi imame kikenti.

Dieve, viskas taip, kaip ir senais, gerais laikais.

— Na, tai kaip tau vedybinis gyvenimas? — klausia Sjuzi.

— Puikiai, — laiminga atsidustu. — Absoliuti palaima. Na, juk žinai. Kaip ir visoms poroms medaus mėnesį.

— Per mano ir Tarkvino medaus mėnesį aš buvau nėščia. — Sjuzi atrodo kiek suglumusi. Ji ištiesia ranką ir pagarbiai paglosto krepšelį su angelu. — Aš nė nežinojau, kad jūs vykstate į Milaną! Kur dar lankėtės?

— Buvome visur! Keliavome po visą pasaulį!

— Ar lankėtės senojoje Mahakalos šventykloje? — nuo durų pasigirsta trankus balsas. Atsisukusi išvystu Sjuzi mamą Karoliną, žengiančią į kambarį. Ji apsivilkusi keisčiausia suknele, kokią tik kada nors esu mačiusi, pasiūtą, kaip atrodo, iš žirnių žalumo drobės.

— Taip, — džiūgaudama atsakau, — lankėmės!

Būtent Karolina pakišo man mintį apie keliones pasakiusi, jog pati geriausia jos draugė pasaulyje yra Bolivijos valstietė.

— Senajame inkų Olantaitambo mieste?

— Mes ten lankėmės!

Karolinos akys sužiba, tarsi būčiau išlaikiusi testą, o aš trykštų pasididžiavimu. Esu pati tikriausia keliautoja! Nepriduriu, jog gyvenome penkių žvaigždučių kurorte.

— Ką tik buvau susitikusi su vikaru, — sako Karolina dukrai. — Jis kažką paistė apie šiltą krikšto vandenį mažyliams. Aš pasakiau, jog absoliučiai nesutinku. Lašelis šalto vandens šiems kūdikėliams tikrai bus į naudą.

— Mamyte! — verkšlena Sjuzi. — Tai aš paprašiau, kad vanduo būtų šiltas. Jie dar tokie mažučiai!

— Nesąmonė! — griaudėja Karolina. — Būdama jų amžiaus tu plaukiojai ežere. Šešių mėnesių tu kartu su manim lipai į Tsodilos kalnus Botsvanoje. Nebus jokio šilto vandens!

Sjuzi beviltiškai pažvelgia į mane, o aš užjausdama šypteliu jai.

— Gal jau eisiu, — sako ji. — Bekse, susitiksime vėliau. Juk tu porą dienų čia pabūsi, tiesa?

— Norėtume pabūti, — džiugiai atsakau.

— Oi, beje, tu būtinai turi pamatyti Lulu! — priduria ji beveik priėjusi prie durų.

— O kas yra Lulu? — šūkteliu jai pavymui, bet ji nebegirdi.

Na, gerai. Greitai išsiaiškinsiu. Tikriausiai tai naujas jos arklys ar dar kas nors.

Luką randu kieme, kur virš viso tako, jungiančio namą ir bažnyčią, įrengtas stogas, kaip per Sjuzi vestuves. Mums žengiant kilimine danga negaliu išsivaduoti iš dilgsinčių nostalgijos adatėlių. Būtent čia pirmą kartą prakalbome apie vedybas, na, aišku, užuolankomis. Tada Lukas ir pasipiršo.

O dabar mes čia jau abu. Susituokę beveik metai!

Už nugaros išgirstu žingsnius ir atsigręžusi pamatau kilimine danga skubantį Tarkviną, laikantį kūdikį.

— Sveikas, Tarki, — tariu, kai jis prie mūsų prieina. — Na... tai kuris čia iš dvynių?

— Čia yra Klementina, — plačiai šypsodamasis atsako Tarkvinas. — Mažoji mūsų Klemi.

Pasižiūriu atidžiau ir mėginu nuslėpti nuostabą. Vaje... Sjuzi teisi. Ji tikrai atrodo kaip berniukas.

— Ji graži, — skubiai tariu. — Neabejotinai nuostabi!

Mėginu sugalvot pasakyti ką nors, kas išryškintų moteriškiausius jos bruožus, bet tada virš galvos išgirstu tolimus garsus. Tarsi kas taukšėtų ar stuksentų. Garsas vis stiprėja. Pakeliu akis ir nustembu pamačiusi artėjant milžinišką juodą malūnsparnį. Tiesą sakant... jis leidžiasi į lauką už namo.

— Ar jūs turite bičiulį su sraigtasparniu? — nustebusi klausiu.

— Aa... tiesą sakant, sraigtasparnis mano, — droviai sako Tarkvinas. — Paskolinau jį bičiuliui pasiskraidyti.

Tarkvinas turi sraigtasparnį?

Puiku, galėtum pamanyti, kad žmogus, turintis milijardus namų ir sraigtasparnį, išties išgalėtų nusipirkti padorų naują kostiumą.

Dabar mes jau priėjome prie bažnyčios, kurioje šurmuliuoja daugybė svečių. Mudu su Luku įsispraudžiame į suolą bažnyčios gale, ir aš žvalgausi stebėdama Sjuzi gimines. Štai Tarkvino tėtis su baklažano spalvos smokingu, o štai Fenela, Tarkvino sesuo. Ji apsivilkusi mėlynai ir kažką susijaudinusi šneka šviesiaplaukei merginai, kurios aš nepažįstu.

— Kas ten, Agnese? — man už nugaros pasigirsta šaižus balsas. Atsigręžusi pamatau, jog žilaplaukė moteris, prisisegusi milžinišką rubinų segę, taip pat per lornetą spokso į šviesiaplaukę.

— Tai Fenela, brangioji, — atsako žaliai apsirengusi moteris, sėdinti greta.

— Kalbu ne apie Fenelą! Kalbu apie tą merginą, su ja besišnekančią.

— Ar turi galvoje Lulu? Tai Lulu Heterington.

Pajuntu gnybtelint nuostabą. Lulu ne arklys. Tai mergina.

Pažvelgiu į ją įdėmiau. Tiesą sakant, ji tikrai atrodo panaši į arklį.

Yra labai liesa ir „kampuota“ kaip Sjuzi, vilki rožinio tvido kostiumėliu. Man bežiūrint ji nusijuokia, išklausiusi kažkokį Fenelos pasakymą; jai šypsantis matyti visi dantys ir dantenos.

— Ji yra viena iš krikštamočių, — sako Agnesė. — Supermergaitė. Ji — geriausia Sjuzi draugė.

Ką?

Suglumusi pakeliu akis. Absurdas. Aš esu geriausia Sjuzi draugė. Ir visi tai žino.

— Lulu atsikėlė į šį kaimą prieš šešis mėnesius, nuo tada jos tapo neišskiriamos! — toliau pasakoja Agnesė. — Kiekvieną dieną matome jas drauge jodinėjančias. Ji taip panaši į mieląją Sjuzen. Tik pažvelk į jas abi!

Bažnyčios priekyje pasirodo Sjuzi, laikanti Vilfridą. Manyčiau, kad jos ir Lulu panašumas tik paviršutinis. Jos abi aukštos ir šviesiaplaukės. Abi vienodai susikėlusios plaukus. Sjuzi kalbasi su Lulu, jos veidas švyti džiaugsmu, man bežiūrint jiedvi ima kvatotis.

— Ir dar, žinoma, jos turi labai daug bendrumų, — man už nugaros vėl pasigirsta Agnesės balsas. — Kalbant apie arklius ir apie vaikus... jos nuostabiai padeda viena kitai.

— Kiekvienai merginai reikia turėti geriausią draugę, — išmintingai prataria kita moteris.

Ji nutyla, nes užgroja vargonai. Bendruomenė atsistoja, ir aš, kaip ir visi kiti, imu giesmių lapelį. Bet negaliu perskaityti nė žodelio. Mano sieloje sąmyšis.

Tie žmonės viską supainiojo. Toji mergina nėra geriausia Sjuzi draugė. Aš jos geriausia draugė.

Pasibaigus mišioms visi einame į namus, kur vestibiulyje groja styginių kvartetas ir šmirinėja gėrimus nešiojantys padavėjai. Luką iškart ima kalbinti kažkoks Tarkvino draugas, pažįstantis jį kaip verslininką, ir valandėlę aš stoviu viena, mąstydama apie tai, ką girdėjau bažnyčioje.

— Bekse! — už nugaros išgirstu Sjuzi balsą. Pajutusi palengvėjimą atsigręžiu.

— Sjuzi! — plačiai jai nusišypsau. — Buvo nuostabu!

Vos pamačiusi bičiulišką Sjuzi veidą pamirštu visą nerimą. Žinoma, mes vis dar esame geriausios draugės. Aišku, kad esame!

Neturėčiau pamiršti, jog manęs ilgai nebuvo. Todėl, savaime suprantama, Sjuzi turėjo susibičiuliauti su kokiais nors vietiniais ar dar su kuo nors. Bet esmė yra ta, kad aš jau grįžau!

— Sjuzi, eikim rytoj apsipirkti! — impulsyviai pasiūlau. — Galėtume nuvykti į Londoną... Padėsiu tau susitvarkyti su mažyliais...

— Bekse, negaliu, — ji suraukia antakius. — Pažadėjau Lulu rytoj ryte su ja pajodinėti.

Minutėlę tiesiog tyliu. Nejau ji negalėtų atidėti pasijodinėjimo?

— A, taip, — pamėginu nusišypsoti. — Na... nieko baisaus. Vyksime apsipirkti kitą kartą.

Kūdikis Sjuzi glėbyje ima neramiai kniurzėti, ir ji nutaiso grimasą.

— Dabar turiu eiti ir jį pamaitinti. Bet paskui būtinai tave supažindinsiu su Lulu. Jūs viena kitai labai patiksite!

— Esu tikra, kad taip ir bus, — atsakau mėgindama kalbėti entuziastingai. — Iki pasimatymo!

Žiūriu, kaip Sjuzi dingsta bibliotekoje.

— Šampano, madam? — man už nugaros pasigirsta padavėjo balsas.

— O taip. Dėkoju.

Paimu nuo padėklo taurę šampano. Paskui, staiga užklupta vienos minties, paimu ir antrą. Einu bibliotekos durų link ir jau siekiu rankenos, kai iš bibliotekos išeina Lulu, uždarydama paskui save duris.

— O, sveika! — kiek pompastiškai taria ji. — Tiesą sakant, Sjuzi dabar maitina.

— Žinau, — nusišypsau. — Aš esu jos draugė Beki. Norėčiau jai nunešti šampano.

Lulu taip pat man nusišypso, bet jos ranka tebėra ant durų rankenos.

— Man atrodo, kad dabar ji norėtų truputį pabūti viena, — maloniai taria ji.

Minutėlę jaučiuosi per daug priblokšta, kad galėčiau ką nors atsakyti.

Pabūti viena? Atskirai nuo manęs?

„Buvau su Sjuzi, kai ji gimdė Ernį! — noriu jai atkirsti. — Su ja bendravau gerokai ilgiau nei tu!“

Bet ne. Nepradėsiu skaičiuoti savo privalumų mums vos susipažinus. Liaukis. Pasistenk.

— Vadinasi, tu tikriausiai ir esi Lulu, — sakau kiek įmanydama šilčiau ir ištiesiu ranką. — Aš esu Beki.

— Tu Beki. Taip, esu apie tave girdėjusi.

Kodėl ji, kaip atrodo, apsidžiaugė? Ką jai sakė Sjuzi?

— O tu — Klementinos krikštamotė! — širdingai konstatuoju. — Tai... nuostabu!

Kiek įmanydama stengiuosi užmegzti kokį nors ryšį. Bet joje yra kažkas, kas mane verčia trauktis. Jos lūpos kiek per plonos. Akys kiek per šaltos.

— Kosmo! — staiga suloja ji. Akimis nulydžiu jos žvilgsnį ir pamatau mažylį, traukiantį tiesiai styginių kvarteto link. — Eikš pas mane, branguti!

— Kosmo! Puikus vardas, — išspaudžiu mėgindama būti draugiška. — Sakyčiau, kaip ir žurnalo pavadinimas?

— Žurnalo? — Ji pažvelgia į mane taip, tarsi būčiau visiška beprotė. — Tiesą sakant, šis vardas kilęs iš senovinio graikiško žodžio kosmos, reiškiančio tobulą tvarką.

Pasijuntu sumišusi, bet kartu ir pyktelėjusi. Iš kur galėčiau tai žinoti?

Greičiau tai ji kvaiša. Kiek žmonių yra girdėję apie „Kosmo“ žurnalą? Maždaug milijonas. O kiek žmonių girdėję kažkokį seną graikišką žodį? Kokie trys. Būtent.

— Ar tu turi vaikų? — mandagiai pasidomi ji.

— Ee... ne.

— Ar augini arklius?

— Ee... ne.

Tyla. Atrodo, kad Lulu pritrūko klausimų. Tikriausiai dabar mano eilė.

— Tai... kiek tu turi vaikų?

— Keturis, — atsako ji. — Kosmo, Ludo, Ivo ir Klarisa. Dvejų, trejų, penkerių ir aštuonerių.

— Oho. Tikriausiai esi labai užsiėmusi.

— Oi, kai turi vaikų, visas pasaulis tampa kitoks, — pasipūtėliškai atsako ji. — Viskas pasikeičia. Tu negali nė įsivaizduoti.

— Tikriausiai galiu, — atsakau juokdamasi. — Padėjau Sjuzi, kai Ernis buvo ką tik gimęs. Taigi žinau, ką tai reiškia...

— Ne, — globėjiškai nusišypso ji. — Kol pati nesi motina, negali nė iš tolo numanyti. Nė iš tolo.

— Teisingai, — atsakau jausdamasi visai sugniuždyta.

Kaip Sjuzi gali būti draugiška šitai moteriai? Kaip?

Staiga prie bibliotekos durų pasigirsta bildesys, ir pasirodo Sjuzi. Vienoje rankoje ji laiko kūdikį, o kitoje — mobilųjį telefoną; ji pati — tikro siaubo įsikūnijimas.

— Štai, Sjuzi, — skubiai jai sakau. — Nešiau tau taurę šampano!

Ištiesiu jai taurę, bet, atrodo, ji nė nepastebi.

— Lulu, Vilfį išbėrė! — nerimauja ji. — Ar ir tavo kada nors buvo taip išberti?

— Pažiūrėkime, — atsako Lulu, kaip tikra žinovė imdama kūdikį iš Sjuzi glėbio. Minutėlę ji apžiūrinėja mažylį. — Manyčiau, tai prakaitiniai spuogiukai.

— Tikrai?

— O man atrodo, kad taip išberia nuo dilgėlių, — mėginu įsiterpti. — Ar jis neseniai nebuvo šalia kokių dilgėlių?

Atrodo, niekas nesusidomėjo mano mintimis.

— Tau reikia „Sadokremo“, — sako Lulu. — Jeigu nori, aš tau jo parūpinsiu. Vėliau užsuksiu į vaistinę.

— Ačiū, Lulu! Tu tikras angelas! — Sjuzi dėkinga vėl paima Vilfį. Kaip tik tada suskamba jos mobilusis.

— Sveiki! — atsiliepia ji į telefoną. — Pagaliau! Kur jūs?

Jai besiklausant veidas ima niauktis ir tįsti.

— Jūs juokaujat!

— Kas atsitiko? — vienu metu pratariame abi su Lulu.

— Tai ponas Laimingasis! — verkšlena Sjuzi gręždamasi į Lulu. — Jam nuleido padangą! Dabar jis prie Tidlingtono pelkės.

— O kas yra ponas Laimingasis? — sumišusi klausiu.

— Linksmintojas! — desperatiškai atsako Sjuzi. — Čia yra visas kambarys vaikų, jie visi tik jo ir telaukia!

Ji mosteli į suveriamąsias duris, už kurių matau daugybę puošniomis suknelėmis ir tokiais pat marškinėliais apvilktų vaikų, bėgiojančių ir besimėtančių pagalvėlėmis.

— Nulėksiu ir jį paimsiu, — sako Lulu padėdama savo taurę. — Gerai, kad nors žinome, kur jis yra. Užtruksiu kokias dešimt minučių. Pasakyk, kad ten ir liktų, kad lauktų reindžroverio.

— Lulu, tu tikra mano žvaigždutė, — su palengvėjimu taria Sjuzi. — Nė nežinau, ką be tavęs daryčiau.

Pajuntu pavydo adatėlę. Bet aš noriu būti toji, kuri padeda Sjuzi. Aš noriu būti jos žvaigždutė.

— Ir aš galiu jį paimti! — sakau. — Važiuosiu aš!

— Tu nežinai, kur jis yra, — geraširdiškai atsako Lulu. — Bus geriau, jei važiuosiu aš.

— O kaip vaikai? — Sjuzi nervingai dirsteli į kambarį, kur vaikų klyksmai vis garsėja.

— Jie tiesiog turės palaukti. Jeigu linksmintojo nėra, vadinasi, nėra.

— Bet...

— Aš juos palinksminsiu! — pratariu nė nespėjusi užsičiaupti.

— Tu? — jos abi atsigręžia ir įsispokso į mane.

— Taip, aš, — pasitikėdama atsakau.

Cha. Aš jiems parodysiu, kas yra labiausiai padedanti Sjuzi draugė.

— Bekse... ar tu tuo tikra? — nerimastingai klausia Sjuzi.

— Be jokio vargo! — atsakau.

— Bet...

— Sjuzi, — paimu ją už parankės, — prašau... Man atrodo, kad galėsiu dešimt minučių palinksminti keletą vaikų.

Oi, Dieve. Čia tikra maišalynė.

Net negirdžiu savo minčių. Negirdžiu nieko, tik dvidešimties įsiaudrinusių, po kambarį lakstančių ir vienas kitą gainiojančių vaikų riksmą.

— Ee... atsiprašau... — pradedu.

Riksmai vis garsėja. Dabar esu tikra, jog čia kažką žudo, tik nematau ką, nes viskas susimaišę į vieną dėmę.

— Sėskitės! — surinku mėgindama perrėkti triukšmą. — Visi sėskitės!

Jie net muštis nesiliauja. Užlipu ant kėdės ir pridedu prie burnos delnus.

— Kiekvienas, kas tik atsisės... — staugiu, — gaus sal-dai-niu-ką!

Staiga riksmai liaujasi, subilda grindys, kai dvidešimt vaikų vienu metu ant jų klesteli.

— Sveiki visi! — linksmai pratariu. — Aš esu... aš esu Veki Beki! — Pakraipau galvą. — Pakartokite visi: „Sveika, Veki Beki!“

Tyla.

— O kur mano saldainiukas? — sučiauška maža mergytė.

— Ee...

Imu raustis krepšelyje, bet ten nieko nėra, išskyrus žolių tabletes miegui gerinti, kurių nusipirkau, kad lengviau pakeičiau skrydį. Apelsinų skonio.

Ar galėčiau... Ne. Ne.

— Vėliau! — atsakau. — Turėsite ramiai pasėdėti, o tada... gausite po saldainiuką.

— Šita fokusininke yra šiukšlė, — sako berniukas, apvilktas Ralph Lauren marškiniais.

— Aš ne šiukšlė, — pasipiktinusi atsakau. — Žiūrėkite! Ee...

Užsidengiu rankomis veidą, paskui vėl jas atitraukiu.

— Būū!

— Mes ne kūdikiai, — pašaipiai sako berniukas. — Mes norim triukų!

— Kodėl gi man jums nepadainavus dainelės? — pratariu liūliuojančiu balsu. — „Plauk, plauk valtele... la la la... upe...“

— Parodyk triuką! — suklykia maža mergaitė.

— Mes norime triuko! — spiegia berniukas.

— Parodyk! Triuką. Parodyk! Triuką.

O Dieve... Jie skanduoja. Berniukai tranko kumščiais į grindis. Kiekvieną minutę jie gali sukilti ir vėl imti pliektis. Triukas. Triukas. Mano mintys karštligiškai sukasi. Ar aš žinau kokių nors triukų?

— Gerai, — sakau apimta nevilties. — Parodysiu jums triuką. Žiūrėkite!

Oriai išskečiu rankas, paskui grakščiais, mikliais judesiais suneriu jas už nugaros, mėgindama pratempti kuo daugiau laiko.

Paskui per palaidinę atsisegu liemenėlę mėgindama prisiminti, kokios ji spalvos. A, taip. Šį kartą išsirinkau ryškiai rožinę su kaspinėliais. Nuostabu.

Visas kambarys nekantriai laukia.

— Ką tu darai? — klausia mažoji mergytė išpūtusi akis.

— Palauk ir pamatysi!

Mėgindama išlaikyti paslaptingą atmosferą atsargiai nusismaukiu per alkūnę vieną liemenėlės petnešėlę, paskui ir kitą. Visi vaikai ryte ryja mane akimis.

Dabar jaučiuosi atgavusi pasitikėjimą savimi; manau, visai gerai man sekasi. Ir visai natūraliai atrodau!

— Labai įdėmiai steBekite, — tariu iškilmingu mago balsu, — kaip aš padarysiu taip, kad kai kas... at-si-ras-tų.

Pora vaikų net aikteli.

Dabar labai tiktų dundantis būgnas.

— Vienas... du... trys... — Iš rankovės ištraukiu rožine dėme švystelėjusią liemenėlę ir laikau ją iškėlusi. — Ta-taam!

Visas kambarys prapliumpa ekstazės kupinais šūksniais.

— Ji parodė stebuklą! — šaukia raudonplaukis berniukas.

— Dar! — rėkia mažoji mergaitė. — Parodyk dar!

— Ar norite, kad dar kartą taip padaryčiau? — švytėdama iš pasitenkinimo klausiu.

— Taaaip! — šaukia visi kartu.

— O aš taip nemanau, — nuo durų pasigirsta aiškus, žvalus balsas. Atsigręžiu ir pamatau ten stovinčią Lulu, žvelgiančią į mane su neslepiamu siaubu.

O ne.

O Dieve, mano liemenėlė vis dar sūpuojasi rankoje.

— Jie norėjo, kad parodyčiau jiems triuką, — aiškinu pamėginusi nerūpestingai gūžtelėti pečiais.

— Nemanyčiau, kad tokius „triukus“ derėtų rodyti vaikams ir kad jiems tai patiktų, — atsako ji kilstelėjusi antakius. Ir atsigręžia į susirinkusius kambaryje vaikus nutaisiusi šviesią, motinišką šypsenėlę. — Kas nori susitikti su ponu Laiminguoju?

— Norime Veki Beki! — rėkia berniukas. — Ji nusiėmė liemenėlę!

Mėšlas.

— Veki Beki dabar turi... išeiti! — linksmai tariu. — Bet susitiksime kitą kartą, vaikučiai!

Mėgindama nesutikti Lulu žvilgsnio sugniaužiu liemenėlę į kamuoliuką, įsikišu ją į krepšelį ir išeinu iš kambario. Einu tiesiai prie stalelio su užkandžiais, kur Lukas vaišinasi lašiša.

— Ar viskas gerai? — nustebęs klausia jis. — Tu labai išraudusi.

— Man... viskas gerai. — Čiumpu jo taurę ir nuryju didelį gurkšnį šampano. — Viskas gerai.

Bet iš tikrųjų nėra gerai.

Laukiu, kol išeis Lulu, kad galėčiau žmoniškai pasikalbėti su Sjuzi, bet ji neišeina. Vis sukiojasi aplinkui, verda vaikams arbatą, tvarkosi. Kiekvieną kartą, kai tik mėginu kuo nors padėti, ji atsiduria reikiamoje vietoje anksčiau už mane nusičiupusi drėgną pašluostę arba taurę, arba skuba su motinišku patarimu. Niekaip nesibaigia jos ir Sjuzi dialogas apie vaikus, ir man tiesiog neįmanoma nors žodeliu įsiterpti.

Išeina ji tik apie dešimtą valandą vakaro, ir galiausiai pasijuntu likusi virtuvėje viena su Sjuzi. Ji sėdi prie krosnelės ir maitina vieną iš dvynių, kas tris minutes plačiai žiovaudama.

— Taigi tavo medaus mėnuo buvo labai gražus? — ilgesingai klausia ji.

— Tiesiog fantastiškas. Absoliučiai nepakartojamas. Buvome vienoje nuostabioje vietelėje Australijoje, kur nardėme su akvalangais ir...

Nutylu, nes Sjuzi vėl nusižiovauja. Galbūt apie tai papasakosiu jai rytoj.

— O kaip tu? Kaip sekasi gyventi su trimis vaikais?

— Oi, žinai, — nuvargusi nusišypso ji, — viskas gerai. Tik labai vargina. Viskas kitaip.

— Ir... tu labai daug laiko praleidai su Lulu, — atsargiai pratariu.

— Ar ne puiku? — pragiedrėjusiu veidu atsako Sjuzi.

— Eee... puiku, — apdairiai nutylu. — Ji atrodo truputį mėgstanti nurodinėti...

— Nurodinėti? — nustėrusi pakelia akis Sjuzi. — Bekse, kaip tu gali taip kalbėti? Ji — tikra mano išganytoja! Ji man tiek daug padėjo!

— Na, taip, — skubiai traukiuosi. — Aš nenorėjau pasakyti...

— Ji kuo puikiausiai žino, ką man tenka išgyventi, — atsidūsta Sjuzi. — Žodžiu, ji turi keturis vaikus! Ji tikrai supranta.

— Teisybė.

O aš nesuprantu. Būtent tai ji ir nori pasakyti.

Žiūrėdama į vyno taurę staiga pajuntu, kokia apsunkusi mano galva. Dabar jau niekas nebebus taip, kaip anksčiau, viskas yra kitaip, nei man atrodė.

Atsistoju ir netvirtu žingsniu prieinu prie krosnelės, kur ant kamščiu klijuotos sienos visada būdavo prismaigstyta daugybė šeimos nuotraukų. Čia yra ir mano su Sjuzi nuotrauka, kur mes pasipuošusios vakarėliui — apsigaubusios plunksniniais šaliais ir išsidažiusios žvilgančiais dažais. Kitoje nuotraukoje mes su Sjuzi ligoninėje kartu su mažyliu Erniu.

Paskui, pajutusi nemalonų dilgtelėjimą, pamatau visai naują nuotrauką, kurioje ant arklių sėdi Sjuzi ir Lulu, apsivilkusios panašius jojimo švarkelius ir užsidėjusios tinklelius plaukams. Jos plačiai šypsosi į fotoaparatą ir atrodo kaip identiškos dvynės.

Žvelgdama į šią nuotrauką pajuntu savyje augantį tvirtą ryžtą. Nesirengiu prarasti geriausios draugės dėl kažkokios arkliagalvės įsakinėjančios jojimo karalienės. Ką gali padaryti Lulu, galiu padaryti ir aš.

— Galbūt rytoj ir aš josiu kartu su tavim ir Lulu, — atsargiai pratariu. — Jeigu turi atliekamą arklį.

Jeigu reikia, net galiu užsidėti plaukų tinklelį.

— Josi kartu? — sutrikusi Sjuzi pakelia akis. — Bet... Bekse. Tu juk nejodinėji.

— Taip, jodinėju, — nerūpestingai atsakau. — Tiesą sakant, per medaus mėnesį mes su Luku šiek tiek pajodinėjome.

Tam tikra prasme aš nesumelavau. Beveik nesumelavau. Dubajuje rengėmės pajodinėti kupranugariais, bet galiausiai pasirinkome nardymą.

Kad ir kaip būtų, visa tai nesvarbu. Viskas bus gerai. Derėtų nusiraminti. Jodinėti negali būti labai sunku. Tiesiog sėdi ant arklio ir vadelioji. Ramiai.

Šeštas skyrius

Kitą rytą, dešimtą valandą, aš jau pasirengusi. Nenoriu girtis, bet nužvelgusi save veidrodyje nustatau, jog atrodau fantastiškai! Iš ankstyvo ryto Lukas mane nuvežė į jodinėjimo reikmenų parduotuvę gretimame kaime, ir aš viskuo apsirūpinau. Esu apsimovusi sniego baltumo jojimo kelnes, apsivilkusi nepriekaištingai pasiūtą juodą jojimo švarkelį, apsiavusi blizgančius aulinius batus ir užsidėjusi naują, gražią aksominę jojimo kepuraitę.

Išdidžiai paimu piece de resistance — didelę raudoną rozetę su blizgančiais kaspinais. Parduotuvėje tokių buvo daugybė, todėl nusipirkau po vieną kiekvienos spalvos. Atsargiai prismeigiu rozetę prie apykaklės kaip gėlių puokštelę, pasitaisau švarkelį ir pasižiūriu, koks efektas.

Nagi, atrodau šauniai. Atrodau taip, tarsi rengčiausi laimėti Kraftse.

Ne. Ne Kraftse. Kur nors kitur. Kur arkliai.

Galbūt dabar aš kiekvieną dieną imsiu jodinėti Haidparke, pagalvoju staiga apimta džiugaus jaudulio. Galbūt man tikrai labai gerai seksis. Tada kiekvieną savaitgalį galėsiu čia atvažiuoti ir jodinėti su Sjuzi. Galėsime kaip komanda dalyvauti lenktynėse! Ir ji viską pamirš apie tą kvailą Lulu.

— Torroo! — šūkteli Lukas įėjęs į kambarį. — Atrodai labai šauniai.

— Jėga, ar ne? — plačiai jam nusišypsau.

— Labai seksualu, — kilsteli antakius jis. — Puikūs batai. Kaip ilgai užtruksi?

— Neilgai, — tarsi gerai žinodama atsakau. — Pasijodinėsime po miškus.

Žodį „pasijodinėti“ išgirdau jojimo reikmenų parduotuvėje.

— Beki... — Lukas įdėmiai pažvelgia į mane. — Ar kada nors gyvenime sėdėjai ant arklio?

— Taip! — patylėjusi atsakau. — Aišku, kad sėdėjau.

Kartą. Kai buvau dešimties. Tada nukritau. Bet tikriausiai nebuvau ganėtinai susikaupusi ar dar kas nors.

— Tik būk atsargi, gerai? — sako jis. — Manau, nesu pasirengęs tapti našliu.

Atvirai kalbant, kodėl jis taip nerimauja?

— Gal verčiau jau eisiu! — tariu pažvelgusi į specialiai nusipirktą naują „raitelio“ laikrodį su įtaisytu kompasu. — Pavėluosiu!

Visi arkliai laikomi atokiau nuo namo esančiose arklidėse; eidama girdžiu kieme stovinčių žirgų žvengimą ir kanopų bildesį.

— Sveika! — sako Lulu, pasirodžiusi iš už kampo, apsimovusi senom jojimo kelnėm, su vilnoniu megztuku. — Viskas paruošta... — Ir nutyla pamačiusi mane. — Oi, Dievuli, — ji prunkšteli iš juoko. — Sjuzi, ateik ir pažiūrėk į Beki!

— Kas yra? — Sjuzi išsuka iš už kampo ir sustoja kaip įbesta.

— Vaje, Bekse, — sako ji. — Tu labai... šauni!

Permetu akimis senas, nešvarias Sjuzi jojimo kelnes, purvinus batus ir sutrintą raitelio kepuraitę.

— Stengiausi, — atsakau nerūpestingai abejingu balsu.

— O kas čia? — tarsi negalėdama patikėti Lulu žvelgia į mano rozetę.

— Tai korsažas. Pardavinėja jojimo reikmenų parduotuvėje, — reikšmingai priduriu.

— Jis arkliams, — švelniai prataria Sjuzi. — Bekse, tokius reikia segti arkliams.

— Oo.

Minutėlę jaučiuosi kiek sutrikusi. Bet, kita vertus... kodėl ir žmonės negalėtų tokių segtis? Vaje, tie „arkliniai“ žmonės tokie siaurapročiai.

— Na, štai, — mus pertraukia Albertas, Sjuzi tėvų namuose prižiūrintis arklius. Už vadelių jis veda milžinišką bėrą arklį. — Šiandieną mes tave užsodinsime ant Bėrio. Jis labai geras, tiesa, bernužėli?

Sustingstu iš siaubo. Šitas? Jis mano, kad aš lipsiu ant tokio monstro?

Albertas paduoda man vadeles, aš automatiškai jas paimu, stengdamasi nepulti į paniką. Arklys žengia žingsnį pirmyn didžiule, sunkia kanopa, ir aš išsigandusi atšoku traukdamasi iš kelio. O kas, jeigu jis užlips man ant kojos?

— Ar tu nesirengi lipti? — klausia manęs Lulu šokdama į balną, kuris, kaip matau, aiškiai didesnis už manąjį.

— Rengiuosi, žinoma, — atsakau nerūpestingai nusijuokdama.

Kaip? Ir kaip turėčiau ant jo užlipti?

— Gal nori, kad padėčiau permesti koją? — klausia Tarkvinas, netoliese kalbėjęsis su Albertu. Jis prieina prie manęs iš už nugaros ir man nesusivokus įkelia mane tiesiai į balną.

Oi, Dievuli!

Aš taip aukštai. Kai pažvelgiu žemyn, ima svaigti galva. Staiga Bėris žengteli į šoną, ir aš stengiuosi neriktelėti iš baimės.

— Ar jau jojam? — šūkteli Sjuzi, įsitaisiusi ant seno juodo arklio Pipiro; paraginusi jį jau joja pro vartus, tiesiai į laukus. Lulu cakteli liežuviu, apgręžia savo arklį ir pasileidžia paskui.

Gerai. Mano eilė. Einam.

Pirmyn, arkly. Judinkis.

Nė nenutuokiu, ką daryti toliau. Ar man jam įspirti? Eksperimentuodama timpteliu vieną vadelių pusę, bet nieko nenutinka.

— Pirmyn, — tyliai šnabždu. — Pirmyn, Bėri!

Staiga, tarsi būtų pastebėjęs, kad jo draugai jau išjojo, jis ima žingsniuoti pirmyn. Ir viskas... puiku. Viskas gerai. Tik gal kiek daugiau... krato, nei aš įsivaizdavau. Pažvelgiu pirmyn į Lulu, bet jai neabejotinai patogu. Tiesą sakant, vadeles ji laiko vienoje rankoje. Manau, ji tiesiog nori pasirodyti.

— Uždaryk vartus! — rikteli ji man.

„Uždaryti vartus? — pamanau apimta panikos. — Ir kokiu būdu turėčiau juos uždaryti?“

— Aš uždarysiu, — atsišaukia Tarkvinas. — Gerai praleiskit laiką!

— Gerai! — linksmai atsakau.

Tikrai. Kol mes taip risnosime žingine, man tikrai bus gerai. Tiesą sakant, šitai gali būti net ir visai smagu. Šviečia saulutė, žolę šiaušia lengvas vėjelis, visi arkliai mieli, blizgantys, mes visos atrodome išties vaizdingai ir spalvingai.

Aš nenoriu puikuotis, bet manau, kad atrodau geriausiai. Mano drabužiai neabejotinai geriausi. Lauko pakraščiu, pėsčiųjų takeliu, žingsniuoja keletas žmonių; jodama pro juos aš nerūpestingai jiems linkteliu mostelėdama botago rankena, tarsi klausdama: „Nejau aš ne puikiai atrodau ant žirgo?“ Atrodo, aš jiems tikrai padariau įspūdį! Tikriausiai jie mano, jog esu profesionalė, ar ką.

Galbūt aš atradau įgimtą talentą. Galbūt mums su Luku derėtų įsigyti keletą arklių ir kelis akrus žemės. Mes tikrai galėtume tuo užsiiminėti. Sugalvotume sportinių numerių, šokinėtume kaip Sjuzi...

Mėšlas. Kas čia dedasi? Staiga Bėris ėmė šokinėti aukštyn žemyn.

Ar tai ir yra bėgimas risčia?

Pažvelgiu į Sjuzi ir Lulu, bet jos abi pakyla ir nusileidžia kartu su arkliais.

Kaip jos tai padaro?

Mėginu jas pamėgdžioti, bet iš viso to nieko neišeina, aš drimbų atgal į balną ir skaudžiai susitrenkiu. Och. Dievuli, balnai kieti. Kodėl jų nedaro apmuštų? Jeigu aš būčiau arklių balnų dizainerė, padaryčiau juos labai minkštus ir patogius, su kailinėmis pagalvėlėmis, gal ir su laikikliais gėrimui, be to...

— Ar pamėginsim greičiau? — per petį šūkteli Sjuzi. Man nespėjus atsakyti ji stukteli arkliui į pašonę ir pasileidžia pirmyn, kaip per nacionalines pirmenybes. Nuo jos neatsilieka Lulu.

— Mums nereikia greičiau, Bėri, — skubiai tariu arkliui. — Mes galime tiesiog...

Oi, Dievuuuli! Jis pasileido paskui kitus.

Mėšlas. Tikras mėšlas. Aš nukrisiu. Žinau, kad nukrisiu. Visas mano kūnas pastiręs. Aš taip stipriai laikausi įsikibusi balno, jog ima skaudėti rankas.

— Ar gerai jautiesi, Bekse? — šūkteli Sjuzi.

— Gerai! — rikteliu jai atsakydama stringančiu balsu.

Aš tik noriu, kad visa tai liautųsi. Vėjas tvoskia man į veidą. Iš siaubo jaučiuosi kaip ligonis.

Aš mirsiu. Mano gyvenimas baigtas. Vienintelis pliusas, kurį galiu įžvelgti, tai išties „kietas“ pranešimas laikraščiuose.

Entuziastingoji jojikė Rebeka Brendon (buvusi Blumvud) žuvo pašėlusiai jodinėdama su savo draugėmis.

Oi, Dieve. Man atrodo, jis jau lėtina tempą. Pagaliau. Mes bėgame risčia.... dabar tarsi žingine... ir pagaliau sustojame.

Kažkokiu būdu man pavyksta atgniaužti rankas.

— Ar ne puiku? — klausia atsigręžusi Sjuzi, sėdėdama ant Pipiro. Šviesūs jos plaukai išsidraikę iš po kepuraitės, skruostai įraudę. — Gal pasileiskime geru galopu?

Galopu?

Tikriausiai juokauja. Jeigu Bėris žengs dar vieną žingsnį, aš apsivemsiu.

— Ar tu jau šokinėji, Bekse? — klausia ji. — Prieš akis pora nedidelių kliūčių, bet tau turėtų pavykti jas įveikti, — priduria ji drąsindama. — Tu tikrai gerai jodinėji!

Minutėlę negaliu pratarti nė žodžio.

— Man tik reikia...ee... pasitaisyti balnakilpę, — galiausiai pralemenu. — O jūs jokite.

Palaukiu, kol jos abi dingsta man iš akių, tada nusliuogiu ant žemės. Man dreba kojos, mane pykina. Daugiau niekada nekelsiu kojos nuo tvirtos žemės. Niekada. Kodėl, po šimts pypkių, žmonės štai taip pramogauja?

Mano širdis daužosi, aš nugrimztu į žolę. Nusiimu naująją raitelio kepuraitę, kuri, atvirai sakant, jau iš pat pradžių spaudė ausis, ir atsainiai ją numetu.

Dabar Sjuzi ir Lulu tikriausiai jau už kelių mylių. Šuoliuoja sau ir kalbasi apie sauskelnes.

Pasėdžiu kelias minutes mėgindama atgauti pusiausvyrą ir stebėdama, kaip Bėris kramsnoja žolę. Paskui galiausiai atsistoju ir apsidairau po tuščią lauką. Gerai. Ką man dabar daryti?

— Eikš, — sakau Bėriui. — Grįžkime atgal.

Atsistoju ir atsargiai timpteliu vadeles. Mano nuostabai, jis paklusniai seka paskui.

Dabar jau geriau. Štai taip ir reikia.

Eidama žole imu po truputį atsigauti. Tiesą sakant, arklys yra labai šaunus aksesuaras. Ir kas pasakė, kad būtinai reikia ant jo užlipti? Dabar galėčiau kiekvieną dieną eiti į Haidparką. Galėčiau nusipirkti tikrai puikų arklį ir vedžiotis jį kaip šunį. O jeigu koks praeivis paklaustų: „Kodėl jūs nejojate?“, aš tik išmintingai nusišypsočiau ir atsakyčiau: „Šiandieną mes ilsimės“.

Pavaikštinėję valandėlę, galiausiai išeiname į tuščią kelią. Akimirkai sustoju ir dairausi tai į kairę, tai į dešinę. Žvelgiant viena kryptimi, kelias dingsta įkopęs į kalvą ir pasisukęs. Žvelgdama kita kryptimi matau gana mielą kaimelį. Rąstiniai namukai, vejos sklypeliai ir...

Ooo... Ar štai ten... parduotuvės?

Puiku. Diena nenueis veltui.

Po pusvalandžio jaučiuosi daug geriau.

Nusipirkau puikaus sūrio su graikiniais riešutais ir truputį agrastų uogienės; taip pat kelis didžiulius ridikus, kurie turėtų patikti Lukui. Bet šauniausia, kad radau nuostabią mažą krautuvėlę, kurioje parduodamos skrybėlaitės. Tiesiog čia, kaime! Skrybėlaičių meistras tikriausiai vietinis gyventojas, be to, neabejotinai antras po Filipo Trysio. Na, nepasakyčiau, kad labai dažnai nešioju skrybėles... bet juk netrukus galiu būti pakviesta į vestuves arba į Eskotą, ar dar kur nors... Ir kainos fantastiškos. Taigi nusipirkau baltą skrybėlaitę, puoštą stručio plunksnomis, ir juodo aksomo skrybėlę, puoštą žėrinčiais akmenukais. Na, kiek per daug apsikroviau skrybėlių dėžėmis, bet pirkiniai to verti.

Man artinantis prie lempos stulpo, kur buvau pririšusi Bėrį, arklys tyliai sužvengia ir ima kanopa kapstyti žemę.

— Nesijaudink, — sakau. — Aš tavęs nepalikau.

Nupirkau jam maišelį Čelsio bandelių ir labai gero, suteikiančio spindesio karčiams šampūno. Įkišu ranką į maišelį ir ištraukusi sušeriu jam vieną bandelę stengdamasi nekrūptelėti, kai jis apseilėja man delną.

Vienintelė dabar likusi problemėlė... kur dėsiu savo pirkinius? Juk nebus taip paprasta tempti visus nešulius ir už vadelių keliu vesti Bėrį. Svarstydama pažvelgiu į jį. Gal man pamėginti ant jo užlipti su visais pirkiniais? Kaip žmonės elgdavosi senais laikais?

Staiga ant vieno balno diržo pastebiu kažką panašaus į kaištuką. Ant jo lengvai galėčiau pakabinti krepšį. Paimu vieną popierinį maišelį ir užkabinu rankenas ant kaištuko. Kabo kuo puikiausiai! Dabar aš viską gerai apžiūriu ir pamatau, kad per visą Bėrio balno kraštą eina panašių kaištukų eilutė. Genialu! Tikriausiai būtent tam jie ir skirti!

Patenkinta imu kabinėti krepšelius ant visų rastų kabliukų, ant Bėrio balno dirželių ir kaištukų. Šaunu. Niekada nemaniau, kad arklys gali „sutalpinti“ tiek pirkinių. Galiausiai prie šono pririšu dvi dėžutes su skrybėlaitėmis. Dėžutės išties įspūdingos, panašios į saldainius — rausvai ir baltai dryžuotos.

Puiku. Mes pasirengę.

Atrišu Bėrį ir vedu jį iš kaimo stengdamasi, kad skrybėlių dėžutės labai nesimaskatuotų į šonus ir nešokinėtų. Mums einant keli žmonės spoksote spokso, bet nieko, viskas gerai. Tikriausiai šiose vietose jie tiesiog nėra pratę prie svetimų.

Mes artėjame prie pirmojo vingio, kai iš priekio išgirstu kanopų bildesį. Po akimirkos pasirodo raitos Sjuzi ir Lulu.

— Štai ji! — sako Lulu, prisidengdama nuo saulės akis.

— Bekse! — šaukia Sjuzi. — Mes labai jaudinomės! Ar tau viskas gerai?

— Viskas gerai, — rikteliu jai. — Mes puikiai leidome laiką!

Kai jos prisiartino, pamačiau, kaip Sjuzi ir Lulu apstulbusios susižvalgė.

— Bekse... ką tu padarei Bėriui? — klausia Sjuzi, negalėdama patikėti ir vedžiodama akimis po krepšelius bei dėžutes.

— Nieko, — atsakau. — Jam viskas gerai. Aš tik buvau su juo apsipirkti. Įsigijau tas dvi šaunias skrybėles!

Laukiu, kol Sjuzi pasakys: „Tai greičiau jas apžiūrėkime!“, bet ji atrodo visiškai priblokšta.

— Ji vedėsi arklį... apsipirkti, — lėtai prataria Lulu. Ji pažvelgia į mane, o paskui pasilenkusi kažką sušnabžda Sjuzi į ausį.

Staiga Sjuzi prunkšteli ir prisidengia delnu burną.

Pajuntu, kaip užsiplieskia mano veidai: ji iš manęs juokiasi.

Kažkodėl niekada nemaniau, kad Sjuzi gali iš manęs juoktis.

— Tiesiog aš nesu tokia gera jojikė, — stengiuosi kalbėti ramiu balsu. — Pamaniau, jog leisiu jums šuoliuoti greičiau. Na, gerai. Pirmyn. Mums jau reikėtų grįžti.

Jos abi apgręžia arklius, ir mes lėtai grįžtame į Sjuzi namus, galima sakyti, tylėdamos.

Vos grįžtame, Lulu išskuba namo, o Sjuzi puola maitinti dvynių. Arklidėse lieku viena su Albertu, kuris išties labai mielas ir padeda nuo Bėrio balno nurišti ir nukabinti krepšelius ir paketėlius.

Išeinu apsikrovusi jais ir pamatau manęs link einantį Luką, tebevilkintį apsiaustu ir tebeavintį neperšlampamus batus.

— Na, kaip sekėsi? — linksmai klausia jis.

— Buvo... visai neblogai, — atsakau nudūrusi akis į žemę. Laukiu, kol Lukas paklaus, kas nutiko, bet jis atrodo išsiblaškęs.

— Beki, man ką tik skambino Gėris iš kontoros, — sako jis. — Mums reikia vykti į Arkodo grupės prekių pristatymą. Man tikrai labai gaila, bet turėsiu grįžti į miestą. Paklausyk. Kodėl gi tau čia kelioms dienoms nepasilikus? — nusišypso jis. — Žinau, kaip troškai susitikti su Sjuzi.

Staiga pajuntu emocijų pliūpsnį. Jis teisus. Nepaprastai troškau susitikti su Sjuzi, velniškai to noriu ir dabar. Ir kam gali rūpėti toji kvaila Lulu? Aš tiesiog dabar kaip reikiant pasikalbėsiu su geriausia savo drauge.

Nuskubu į namus ir randu ją maitinančią abu dvynius iš karto, o Ernis mėgina išsikovoti vietos ant jos kelių.

— Sjuzi, klausyk, — noriai pradedu, — artėja tavo gimtadienis. Norėčiau tau padovanoti ką nors išties ypatinga. Vykime į Milaną! Tik mes dviese!

— Į Milaną? — pakelia akis Sjuzi. Jos veide matyti įtampa. — Erni, mielasis, liaukis. Bekse, aš negaliu vykti į Milaną! O kaip mažyliai?

— Jie galėtų vykti su mumis!

— Ne, negalėtų, — atsako Sjuzi beveik piktai. — Bekse, tu tiesiog nesupranti!

Jos žodžiuose pajuntu geluonį. Kodėl man visi nuolat kartoja, kad aš nesuprantu? Iš kur jie žino?

— Na, tada gerai, — atsakau mėgindama ir toliau kalbėti linksmai. — Tada tiesiog čia surenkime fantastiškus gimtadienio pietus! Pasirūpinsiu maistu, tau nieko nereikės daryti...

— Negaliu, — atsako Sjuzi į mane nežiūrėdama. — Tiesą sakant, aš... Aš jau suplanavau savo gimtadienį. Mes su Lulu vienai dienai važiuosime į kurortą. Ypatinga mamos ir vaiko diena. Tai jos dovana.

Spoksau į ją negalėdama nuslėpti ištikusio šoko. Mes su Sjuzi visada drauge švęsdavome gimtadienius.

— Gerai, — kelis kartus atsikrenkščiu. — Na... gerai pasilinksmink. Pasimėgauk.

Virtuvėje tylu. Nežinau, ką man sakyti.

Dar taip nebuvo, kad nežinočiau, ką sakyti Sjuzi.

— Bekse... tavęs čia nebuvo, — staiga prataria Sjuzi, ir jos balse išgirstu nerimą. — Tavęs čia nebuvo. Ką turėjau daryti? Gyventi be draugų?

— Aišku, kad ne, — nerūpestingai atsakau. — Nekvailiok!

— Be Lulu nebūčiau susitvarkiusi. Čia ji man tikrai nepaprastai daug padėjo.

— Žinoma, padėjo. — Staiga man ima graužti akis ašaros, ir aš nusisuku mirkčiodama, iš paskutiniųjų mėgindama jas nuginti. — Na... jums abiem smagu. Esu tikra, kad bus smagu. Atleisk, kad grįžau ir stojau skersai kelio.

— Bekse, nebūk tokia. Klausyk... pasikalbėsiu su Lulu dėl kurorto. Neabejoju, kad rastume ir trečią vietą.

Pasijuntu skaudžiai pažeminta. Ji manęs gailisi. Negaliu to pakęsti.

— Ne! — antžmogiškomis pastangomis įstengiu nusijuokti. — Tikrai, nieko čia baisaus. Tikriausiai ir taip nebūčiau turėjusi laiko. Tiesą sakant... atėjau, kad pasakyčiau, jog mes turime grįžti į Londoną. Lukui atsirado darbo reikalų.

— Dabar? — Sjuzi loštelėjusi pažvelgia į mane. — Maniau, kad jūs dar kelias dienas pabūsite.

— Turime padaryti daugybę dalykų! — Kilsteliu smakrą. — Žinai, ir man dabar viskas kitaip. Dabar esu ištekėjusi moteris! Turiu susitvarkyti butą... rūpintis Luku... rengti kviestinius pietus...

— Teisingai, — kiek dvejodama sako Sjuzi. — Na, vis tiek buvo labai miela su tavimi pasimatyti.

— Ir man. Buvo smagu! Būtinai turime... vėl susitikti.

Mūsų žodžiai nuskamba visiškai dirbtinai. Abiejų.

Tyla. Man gniaužia gerklę. Aš tuoj pravirksiu.

Ne, nepravirksiu.

— Na... tai eisiu susikrauti daiktų, — galiausiai pratariu. — Ačiū už nuostabiai praleistą laiką.

Išeinu iš kambario, pasiimu pirkinius ir nueinu. Giedra mano šypsenėlė nedingsta iki pat laiptų.

ŽEMESNIO LYGIO PLYTONO LENKTYNĖS

Dvaro arklidės Plytonas

Hempširas

Poniai Rebekai Brendon

Maidaveilo namai,

Nr. 37 Maidaveilas,

Londonas, NW6 OYF

2003-iųjų balandžio 30-oji

Gerbiamoji ponia Brendon,

dėkojame už jūsų laišką dėl kitą mėnesį vyksiančių Plytono lenktynių. Patvirtinu, jog išbraukiau jūsų pavardę iš šios klasės varžybų:

♦ jojimo menas;

♦ šuoliai;

♦ senjorų trenažas.

Galbūt galėtumėte pranešti, ar tebenorite dalyvauti „Geriausiai prižiūrimo ponio“ rungtyje.

Su geriausiais linkėjimais

Mardžori Deivis, organizatorė

Septintas skyrius

Ir vis dėlto visai nesvarbu. Man nereikia Sjuzi.

Žmonės susituokia, persikelia kitur, keičiasi jų draugai. Štai ir viskas. Ir tai visai normalu. Ji turi savo gyvenimą... o aš turiu savo. Puiku. Nuo krikštynų praėjo savaitė, ir apie Sjuzi beveik nė karto nepagalvojau.

Gurkšteliu apelsinų sulčių, paimu „Financial Times“, kurį Lukas paliko ant pusryčių stalo, ir skubiai imu vartyti puslapius.

Dabar aš ištekėjusi; tikiuosi, susirasiu daugybę naujų draugų. Juk nesu priklausoma nuo Sjuzi. Pradėsiu lankyti vakarinius kursus, knygų mylėtojų grupę ar šiaip ką. O mano naujieji draugai bus išties šaunūs, jie nejodinės ir neturės vaikų kvailais vardais, tokiais kaip Kosmo...

Vartau išties karštligiškai, jau beveik pasiekiau paskutinius laikraščio puslapius. Žiūriu ir pati truputį nustembu. Oho. Aš greita. Galbūt nė pati nesusivokusi tapau greitojo skaitymo meistre.

Gurkšteliu kavos ir ant skrebučio užsitepu dar daugiau šokoladinio glaisto. Sėdžiu Luko buto Maidaveile virtuvėje. Mano pusryčiai vėlyvi.

Norėjau pasakyti... mūsų, buto Maidaveile. Vis pamirštu, jog dabar jis pusiau mano! Iki mums susituokiant Lukas čia gyveno daugybę metų, bet kai išvykome gyventi į Niujorką, jis čia viską pertvarkė ir išnuomojo. Tai stilingiausia vietelė pasaulyje. Vyrauja minimalizmas, stulbinanti nerūdijančio plieno virtuvė, blyškiai smėlinis kilimas, modernūs meno kūriniai šen bei ten.

Man patinka. Žinoma, kad patinka.

Nors, manyčiau, kalbant visai atvirai, mano skoniui šitai mažumėlę per „plika“. Luko stilius ganėtinai skiriasi nuo manojo, jeigu jau kalbame apie dekorą. Jo kertinė nuostata „niekur jokių daiktų“, o manąją nuostatą galima formuluoti „daug daiktų visur“.

Bet tai nesvarbu, nes interjero žurnale skaičiau straipsnį apie sutuoktinius, kuriame rašoma, kad dviejų skirtingų stilių suliejimas neturėtų būti didelė bėda. Tikriausiai mums tereikėtų „sulydyti“ individualias savo idėjas, kartu sukurti atitinkamą nuotaiką ir dėmesio vertą vaizdinį.

Šiandien — puiki diena tai pradėti. Mat dabar krovinių pervežimo kompanija kiekvieną minutę gali atgabenti per medaus mėnesį įsigytus pirkinius. Lukas darbe pasiėmė laisvą dieną, kad galėtų padėti.

Aš tikrai maloniai jaudinuosi. Vėl pamatysiu visus savo suvenyrus! Medaus mėnesį menančius dalykėlius išdėliosiu visame bute. Jie tikrai pakeis šią vietelę, šen ir ten bus asmeninių daiktų.

— Tau yra laiškas, — sako į virtuvę atėjęs Lukas. Jis kilsteli antakius. — Atrodo, kad gali būti svarbus.

— A, taip! — Imu voką truputį nervindamasi.

Kai tik grįžome į Londoną, kreipiausi į visas didžiąsias parduotuves ieškodama asmeninio apipirkinėtojo darbo. Gavau puikias rekomendacijas iš Barney, visi man buvo išties malonūs, bet visur išgirsdavau vieną atsakymą — kad dabar laisvų vietų nėra.

Atvirai kalbant, šitai mane pribloškė. Maniau, kad turėsiu gintis nuo pasiūlymų. Net buvau ėmusi fantazuoti, kaip visi vyriausieji prekių konsultantai iš Harrods, Harvey Nicks ir Selfridges kviečiasi mane pietauti ir apdovanoja drabužiais, kad tik atsiviliotų pas save.

Man ima šokinėti širdis, traukiu iš voko laišką. Jis iš naujos parduotuvės, pavadintos „Žvilgsnis“, ji dar neatidaryta. Prieš porą dienų buvau nuėjusi su jais susitikti; buvau tikra, kad pasirodžiau gerai, bet...

— O Dieve! — Pakeliu akis negalėdama patikėti. — Gavau! Jie manęs nori!

— Fantastika! — Luko veide susidėlioja šypsena. — Sveikinu!

Jis mane apkabina ir pabučiuoja.

— Tik štai... manęs neprireiks dar tris mėnesius, — pratariu perskaičiusi toliau. — Būtent tada parduotuvė atsidarys. — Padedu laišką ir žvelgiu į jį. — Ištisi trys mėnesiai. Kai neturi darbo, tai gana ilgas laikotarpis.

Arba kai neturi pinigų, tyliai pagalvoju.

— Esu tikras, jog rasi ką veikti, — linksmai sako Lukas. — Sugalvosi kokį projektėlį. Gali prasimanyti daugybę dalykų, kad būtum užimta.

Koridoriuje staiga sučirškia skambutis, ir mudu susižvalgome.

— Tikriausiai krovinių gabentojai! — sakau pajutusi dvasios pakylėjimą. — Eime į apačią!

Luko palėpėje, dešinėje durų pusėje, yra atskiras liftas, ir tai labai gerai! Kai tik čia atsikėlėme, aš beveik visą laiką praleisdavau kilnodamasi aukštyn ir žemyn. Kol galiausiai sulaukėme kaimynų nusiskundimų.

— Na, tai kur jiems paliepsime viską krauti? — klausia Lukas, spausdamas pirmo aukšto mygtuką.

— Pamaniau, kad viską galėtume sudėti svetainės kampe. Paskui, kai išeisi į darbą, viską surūšiuosiu ir išdėliosiu.

— Gera mintis, — linkteli Lukas.

Kelias akimirkas patyliu. Staiga prisimenu dvidešimt kiniškų šilkinių chalatų. Gal man pavyks juos įnešti Lukui nepastebėjus.

— Jeigu visko bus kiek per daug, — atsargiai priduriu, — galėsime krauti antrame miegamajame.

— Per daug? — suraukia kaktą Lukas. — Beki, kiek viso to gero tikiesi?

— Nelabai daug! — skubu atsakyti. — Beveik niekai! Tik, sakau, kartais daiktus sukrauna į labai jau dideles dėžes. Štai ir viskas.

Lukui viskas ima atrodyti truputį įtartina, ir aš nusigręžiu apsimesdama, kad taisausi laikroduko dirželį. Dabar, priartėjus lemtingam momentui, imu jausti šiokį tokį keistą sąžinės graužimą.

Dabar kone gailiuosi, kad nieko jam nesakiau apie medines žirafas. Gal vertėtų greitai prisipažinti?

Ne. Nesvarbu. Viskas bus gerai. Luko butas didžiulis. Norėjau pasakyti, erdvus. Jis niekada nepastebės keleto papildomų daiktelių.

Praveriame dvigubas namų duris ir išėję į kiemą pamatome kitoje kelio pusėje prie nedidelio furgonėlio stovintį vyruką su džinsais.

— Ponia Brendon? — tarsteli jis žvelgdamas į mane.

Pajuntu užplūstantį palengvėjimą. Žinojau, kad neprisipirkau visko labai daug. Žinojau. Na, tik pažvelkite į tą furgonėlį. Jis visai mažutytis!

— Taip. Tai aš, — atsakau, o Lukas ištiesia ranką maloniai šypsodamasis.

— Gal nutuokiate, kur galėtume pastatyti sunkvežimius? — krapšto galvą vyrukas. — Už kampo sustojome prie dvigubos geltonos linijos.

— Sunkvežimius? — pakartoja Lukas. — Ką turite galvoje sakydamas „sunkvežimius“?

Jo šypsena tarsi prišąla prie veido.

— Turime iškrauti du sunkvežimius. Ar galime juos pastatyti štai į tą aikštelę? — Vyrukas mosteli rodydamas į kiemą priešais namą.

— Žinoma, — greitai atsakau, nes Lukas, atrodo, nebegali kalbėti. — Pirmyn!

Vyrukas dingsta, įsivyrauja tyla.

— Taigi! — nerūpestingai tarsteliu. — Juokinga!

— Du sunkvežimiai? — negalėdamas patikėti pakartoja Lukas.

— Tikriausiai mums priklauso tik dalis krovinio, — greitai sakau. — Kita dalis — kažkam kitam. Na, aišku, kad mes nenusipirkome dviejų sunkvežimių įvairiausių daiktų.

Ir tai tiesa. Žodžiu, kažkoks absurdas! Per dešimt mėnesių mes tikriausiai nė negalėjome...

O Dieve.

Iš už kampo pasigirsta riaumojimas, pasirodo didelis baltas sunkvežimis, paskui jį — kitas. Jie įsuka į kiemą; nuleidus galinius sunkvežimių bortelius pasigirsta kurtinantis bildesys. Mes su Luku skubame dirstelėti į visa ko prigrūstą jų vidų.

Ohoho. Nuostabus vaizdelis. Visas sunkvežimis prikimštas daiktų ir baldų. Kai kurie įpakuoti į plastiką, kai kurie įsukti į popierių, kiti ir visai nesupakuoti. Permetusi akimis visus daiktus, pasijuntu užlieta emocijų.. Tarsi žiūrėčiau mėgėjišką vaizdo įrašą apie visą mūsų medaus mėnesį. Kilimai iš Stambulo, butaforiniai vaisiai iš Peru... Aš visai buvau pamiršusi, kad pirkau tas indėnų figūrėles!

Keli kombinezonais apsivilkę vyrai ima kilnoti daiktus ir nešti iš sunkvežimio. Mes stovime atokiau, kad jie galėtų praeiti, bet aš vis dar žvalgausi sunkvežimio vidun, paklydusi prisiminimuose. Staiga mano žvilgsnis užkliūva už mažytės bronzinės statulėlės, ir aš šypsodamasi atsigręžiu.

— Buda! Ar prisimeni, kada ją gavome? Lukai?

Lukas nė žodelio negirdi, jis nesiklauso. Nusuku akis jo žvilgsnio kryptimi ir pajuntu, jog ir jis apie kažką mąsto. Negalėdamas patikėti jis spokso į vyrą, nešantį iš sunkvežimio didžiulį popierinį paketą. Iš paketo kyšo medinė žirafos koja.

Mėšlas.

Kaip tik tada prieina dar vienas kombinezonu vilkintis vyras, nešinas kita visai tokia pačia žirafa.

— Beki... iš kur tos žirafos? — mediniu balsu klausia Lukas. — Maniau, jog susitarėme jų nepirkti.

— Žinau, — skubiai atsakau. — Žinau, kad susitarėme. Bet būtume gailėjęsi. Todėl aš nutariau veikti. Atvirai kalbant, Lukai, jos atrodys šauniai! Jos bus viso buto centrinis taškas!

— O iš kur atkeliavo šitos? — Dabar Lukas žiūri į dvi milžiniškas porcelianines urnas, kurias pirkau Honkonge.

— A, taip, — greitai atsakau. — Rengiausi tau apie jas papasakoti. Žinai, kas čia yra? Tai tikrojo Mingo kopijos! Tas žmogus sakė...

— Bet kodėl, po velnių, jos čia?

— Aš... jas nupirkau. Jos puikiai tiks koridoriuje. Jos bus ten centrinis taškas! Visi jomis grožėsis!

— O tas kilimėlis? — Jis rodo į didžiulę, įvairiaspalvę susuktą dešrą.

— Jis vadinasi „dhurrie“. Iš tikrųjų... — pamačiusi jo veido išraišką, nutylu nebaigusi. — Aš jį pirkau Indijoje, — pralemenu.

— Nepasitarusi su manim.

— Ee...

Nesu tikra, ar Luko išraiška man patinka.

— Oo, tik pažiūrėk! — šūkteliu mėgindama nukreipti jo dėmesį. — Tai stovelis prieskoniams, kurį pirkai Kenijos turguje.

Lukas absoliučiai mane ignoruoja. Jis žiūri išvertęs akis į didžiulį griozdą, kraunamą iš pirmojo sunkvežimio. Griozdas atrodo kaip ksilofono ir sukabintų varinių keptuvių komplekto hibridas.

— O kas, po velnių, yra štai šitas? Ar tai koks nors muzikos instrumentas?

Vyrams keliant jį iš sunkvežimio, gongai ima garsiai skambėti; pora pro šalį einančių žmonių baksteli vienas kitam į pašonę ir sukikena.

Net ir man tenka gerokai pasukti galvą dėl šio daikto.

— Ee... taip, — atsikrenkščiu. — Tiesą sakant, tai indoneziškas gamelanas.

Trumpa pauzė.

— Indoneziškas gamelanas? — pakartoja Lukas mažumėlę įtemptu balsu.

— Indoneziečiai kultūringi! — gindamasi atsakau. — Pamaniau, galėtume išmokti juo groti. Be to, jis būtų puikus centrinis taškas...

— Patikslink, kiek centrinių taškų ketini sukurti? — Lukas pažvelgia į šoną. — Beki, ar visi šie daiktai mūsų?

— Iškeliame pietų stalą! — sušunka vienas iš vyrukų. — Atsargiai!

Ačiū Dievui. Puiku, greičiau. Mėginkime pataisyti padėtį.

— Žiūrėk, mielasis, — skubiai kalbu. — Tai mūsų pietų stalas iš Šri Lankos, prisimeni? Stalas su mūsų inicialais! Mūsų meilės simbolis, — meiliai nusišypsau, bet jis purto galvą.

— Beki...

— Negadink šios akimirkos! — apkabinu jį. — Tai ypatingasis mūsų medaus mėnesio stalas! Tai mūsų palikimas ateičiai! Turime stebėti, kaip jis iškraunamas!

— Gerai, — galiausiai prataria Lukas. — Tuščia jo...

Vyrai atsargiai nuleidžia stalą rampa, ir man, turiu pasakyti, visa tai palieka įspūdį. Turint galvoje stalo svorį, atrodo, kad vyrukai jį neša visai lengvai.

— Ar ne puiku? — Suspaudžiu Luko alkūnę stalui artėjant. — Tik pamanyk! Buvome Šri Lankoje...

Nebaigiu sakinio truputį sutrikusi.

Galiausiai paaiškėja, jog tai ne medinis stalas. Tai perregimas stiklinis stalas su lenktomis plieninėmis kojelėmis. Kitas vyrukas jau neša porą stilingų raudonu veltiniu trauktų kėdžių.

Apimta siaubo spoksau į visa tai. Mane ima kandžioti nejaukus šaltukas.

Po šimts velnių!

Šitą stalą pirkau Kopenhagos dizaino mugėje. Apie jį buvau visai užmiršusi.

Ir kaip galėjau užmiršti, kad pirkau pietų stalą? Kaip?

— Palaukit! — šūkteli Lukas iškėlęs ranką. — Vyrukai, tai ne mūsų stalas. Mūsiškis medinis. Didelis drožinėtas medinis stalas iš Šri Lankos.

— Yra ir toks, — atsako krovinius atgabenęs vyrukas. — Kitame sunkvežimyje.

— Bet šito mes nepirkome! — sako Lukas.

Jis klausiamai pažvelgia į mane, o aš greitai nutaisau atitinkamą išraišką, tarsi norėdama pasakyti: „Esu lygiai taip pat priblokšta, kaip ir tu“.

Mano mintys karštligiškai sūkuriuoja. Išsiginsiu sakydama, kad niekada jo nemačiau akyse, mes jį išsiųsime atgal, viskas bus gerai...

— “Išsiuntė ponia Rebeka Brendon“ — garsiai perskaito etiketę vyrukas. — Stalas ir dešimt kėdžių. Iš Danijos. Štai parašas.

Mėšlas.

Labai iš lėto Lukas atsigręžia į mane.

— Beki, ar pirkai Danijoje stalą ir dešimt kėdžių? — beveik maloniai klausia jis.

— Ee... — nervingai apsilaižau lūpas. — Ee... aš... aš... gal ir pirkau.

— Suprantu. — Lukas minutėlę užsimerkia, tarsi spręstų matematikos uždavinį. — O paskui tu nupirkai dar vieną stalą... ir dar dešimt kėdžių... Šri Lankoje?

— Pamiršau apie pirmąjį! — beviltiškai atsakau. — Visai pamiršau! Klausyk, mūsų medaus mėnuo buvo labai ilgas, tiesiog pamiršau kai kuriuos dalykus...

Akies kampučiu matau, kaip vyrukas iškrauna ryšulį su dvidešimčia kiniškų šilkinių chalatų. Mėšlas.

Man atrodo, jog kiek įmanoma greičiau turiu patraukti Luką nuo šių sunkvežimių.

— Mes viską išsiaiškinsime, — greitai tarsteliu. — Pažadu. Bet kodėl tau dabar nepasikėlus į viršų ir ko nors neatsigėrus? Tu pailsėk. O aš pasiliksiu apačioje ir viską prižiūrėsiu.

Po valandos viskas baigta. Vyrukai uždaro sunkvežimius, aš jiems įteikiu dosnių arbatpinigių. Sunkvežimiams nubirbiant pakeliu akis ir pamatau pro lauko duris išeinantį Luką.

— Mielasis! — tarsteliu. — Ne taip jau ir blogai, tiesa?

— Gal norėtum minutėlei užlipti į viršų? — keistu balsu sako Lukas.

Viduje pajuntu šiurpuliukus. Ar jis pyksta? Galbūt jis rado kiniškus šilkinius chalatus.

Mums keliantis liftu, porą kartų nusišypsau Lukui, bet jis man neatsako tuo pačiu.

— Na... ar visus daiktus sukrovei svetainėje? — klausiu, kai prieiname prie buto durų. — Ar nunešei į...

Durims prasivėrus mano balsas užlūžta.

Oi, mano Dieve...

Luko buto visiškai nebegalima pažinti.

Po ryšulių, lagaminų ir baldų jūra visai pradingo smėlinis kilimas. Koridorius prikimštas dėžių, kurios, kaip byloja etiketės, atgabentos iš Jutos; taip pat čia yra batikos darbų iš Balio ir dvi kiniškos urnos. Prasibraunu pro visa tai į svetainę, ir apsižvalgius man užima kvapą. Visur paketai. Susukti kilimai ir „dhurai“ sustatyti viename kampe. Kitame vos išsitenka indoneziškas gamelanas, ant šono paverstas akmeninis kavos stalelis ir vietinių amerikiečių toteminė lazda.

Jaučiu, jog dabar mano eilė kalbėti.

— Dievulėli! — trumpai nusijuokiu. — Gana daug visokių... patiesalų, tiesa?

— Septyniolika, — vis dar tokiu pačiu keistu balsu atsako Lukas. — Aš suskaičiavau. — Jis perlipa per bambukinį kavos stalelį, kurį pirkau Tailande, ir dirsteli į didelės medinės skrynios etiketę. — Atrodo, kad šioje dėžėje yra keturiasdešimt puodelių. — Jis pakelia akis. — Keturiasdešimt puodelių?

— Suprantu, kad atrodo labai daug, — skubiai atsakau. — Bet jie kainavo vos po 50 pensų kiekvienas! Puikus pirkinys! Mums daugiau niekada nebereikės pirkti puodelių.

Valandėlę Lukas apmąsto mano žodžius.

— Beki, aš daugiau niekada nenorėsiu ko nors pirkti.

— Klausyk... — Mėginu žengti arčiau jo, bet trinkteliu kelį į dažytą medinę Ganešo, išminties ir sėkmės dievo, statulėlę. — Viskas... viskas ne taip jau blogai. Suprantu, jog visa ko atrodo labai daug. Bet tai tarsi... optinė apgaulė. Kai tik viską išpakuosime, kai sudėliosime, atrodys puikiai!

— Turime penkis kavos stalelius, — nekreipdamas į mane dėmesio sako Lukas. — Ar tai žinojai?

— Eee... na... — atsikrenkščiu, — tiesą sakant, ne. Bet mes galėtume... protingiau viską sustatyti.

— Protingiau? — Tarsi negalėdamas patikėti Lukas apsižvalgo po kambarį. — Protingiau sustatyti tokią daugybę? Čia tikra maišalienė!

— Galbūt šiuo metu ir atrodo kiek sujaukta, — greitai atsakau. — Bet aš viską galiu sutvarkyti! Galiu padaryti taip, kad būtų gražu. Tai bus mūsų įvaizdis. Jeigu tik atitinkamai nusiteiksime...

— Beki, — nutraukia mane Lukas, — gal norėtum sužinoti, kaip aš būtent dabar nusiteikęs?

— Ee...

Susinervinusi žiūriu, kaip Lukas pakelia du paketus iš Gvatemalos, patraukia juos šalin ir atsisėda ant sofos.

— Man labai įdomu sužinoti... kaip tu už visa tai sumokėjai, — suraukęs antakius sako jis. — Greitomis permečiau mūsų sąskaitas — ten nėra įrašų apie kokias nors kiniškas urnas. Nei apie žirafas. Nei apie stalą iš Kopenhagos... — Jis griežtai žiūri į mane. — Kaip čia nutiko, Beki?

Esu visai priremta prie sienos. Net jei ir norėčiau bėgti, tikriausiai pasiverčiau ant Ganešo ilčių.

— Na... — negaliu pakelti į jį akių. — Aš turiu tą savo... tą kreditinę kortelę.

— Tą, kurią laikai paslėpusi krepšelyje? — neatlyžta Lukas. — Aš ir šitą patikrinau.

O Dieve. Nėra jokios išeities iš šios padėties.

— Tiesą sakant... ne tą, — gerklėje man ima strigti žodžiai. — Turiu dar vieną.

— Dar vieną? — spokso į mane Lukas. — Turi ir antrą slaptą kreditinę kortelę?

— Ji skirta nenumatytiems skubiems atvejams. Juk visiems pasitaiko kokių nors netikėtumų...

— Ką bendra su netikėtumais turi pietų stalai? Indonezijos gamelanai?

Tyla. Tiesą sakant, net neturiu žodžių. Mano veidai liepsnote liepsnoja, o už nugaros sunerti pirštai suaugo į mazgus.

— Vadinasi, tu už viską mokėjai slapta, taip? — Jis žvelgia į agonijos iškreiptą mano veidą, ir jo išraiška ima keistis. — Tu nepirkai daiktų skolon?

— Iš tikrųjų aš... — mano pirštai dar tvirčiau susikabina. — Jie man suteikė gana didelį kreditą.

— Beki, dėl Dievo!

— Viskas gerai! Aš išsimokėsiu! Tau dėl nieko nereikės jaudintis. Aš viskuo pasirūpinsiu.

— Kaip? — atšauna Lukas.

Nejauki tyla. Aš žvelgiu į jį grauždamasi.

— Kai pradėsiu dirbti, — sakau truputį virpančiu balsu, — gausiu tam tikras pajamas, juk žinai, Lukai. Nesu kokia nors veltėdė.

Lukas žvelgia į mane kelias akimirkas, o paskui atsidūsta.

— Žinau, — jau švelniau sako jis. — Atleisk, — jis ištiesia ranką. — Eikš.

Šiaip ne taip prasiskinu kelią per apkrautas grindis iki sofos. Surandu mažytį sklypelį atsisėsti, ir Lukas mane apkabina. Valandėlę abu žvelgiame į didžiulį suverstų daiktų vandenyną tylėdami. Esame tarsi du išsigelbėję žmonės negyvenamoje saloje.

— Beki, toliau šitaip negalime, — galiausiai prataria Lukas. — Ar žinai, kiek mums kainavo medaus mėnuo?

— Ee... ne.

Staiga mane lyg žaibu perveria mintis, jog nė iš tolo nenutuokiu, kas kiek kainuoja. Tai aš nupirkau bilietus kelionei aplink pasaulį. Bet vėliau visada už viską mokėjo Lukas.

Ar medaus mėnuo mus surietė į ragą?

Metu žvilgsnį į Luką ir pirmąkart pamatau, koks jis atrodo prislėgtas.

O Dieve. Staiga pajuntu didžios baimės dyglį. Mes praradome visus pinigus, ir Lukas mėgino tai nuo manęs nuslėpti. Galiu numanyti. Taip kužda žmonos intuicija.

Staiga pasijuntu kaip žmona iš filmo „Toks nuostabus gyvenimas“, kai Džeimsas Stiuartas grįžta namo ir ima rėkti ant vaikų. Nors mes ir esame ant finansinių sunkumų bedugnės krašto, turiu suvaidinti drąsios ir blaiviai mąstančios moters vaidmenį.

— Lukai, ar mes labai neturtingi? — kiek įmanydama ramiau klausiu.

Lukas atsigręžia ir pažvelgia į mane.

— Ne, Beki, — kantriai atsako jis. — Mes nesame labai neturtingi. Bet tokie tapsime, jeigu tu ir toliau pirksi kalnus niekalo.

Kalnus niekalo? Jau rengiuosi ką nors piktai atkirsti, bet staiga išvystu jo išraišką. Taigi užsičiaupiu ir nuolankiai linkteliu.

— Taigi aš manau... — Lukas kiek patyli. — Manau, kad mums reikia „įforminti“ biudžetą.

Aštuntas skyrius

Biudžetas.

Viskas gerai. Galiu tvarkyti biudžetą. Lengvai. Tiesą sakant, aš ir pati apie tai galvojau. Išties laisviau jausiuosi, jeigu tiksliai žinosiu, kiek galiu išleisti.

Be to, visiems žinoma, jog tvarkydamas biudžetus padarai taip, kad iš jų turi naudos. Tikrai.

— Na... tai koks šiandieną man skirtas biudžetas? — pratariu stoviniuodama prie kabineto durų. Visa tai vyksta maždaug po valandos. Lukas kažko ieško ant stalo. Jis atrodo truputį prislėgtas.

— Atsiprašau? — tarsteli jis nepakeldamas akių.

— Aš tik mąsčiau, koks šiandieną mano biudžetas. Kokie dvidešimt svarų?

— Manyčiau, — išsiblaškęs atsako Lukas.

— Tai... ar galėčiau juos gauti?

— Ką?

— Gal galėčiau gauti tuos dvidešimt svarų?

Minutėlę Lukas spokso į mane, tarsi būčiau visai pakvaišusi, paskui išsitraukia iš kišenės piniginę, išsiima dvidešimties svarų vertės banknotą ir duoda jį man.

— Gerai?

— Puiku. Ačiū.

Pažvelgiu į banknotą. Dvidešimt svarų. Štai tau ir iššūkis. Jaučiuosi taip, tarsi būčiau kokia karo metais gyvenanti šeimininkė, gavusi maisto kortelę.

Labai keista neturėti savų pajamų. Arba darbo. Tris mėnesius. Ir kaipgi man teks išgyventi tuos ištisus tris mėnesius? Gal reikėtų susirasti kokį kitą darbą, kad užpildyčiau tuštumą? Gal tai ir yra didysis šansas, šauna man į galvą. Galėčiau išmėginti ką nors visai nauja!

Staiga išvystu save kaip sodininkę. Galėčiau nusipirkti išties šaunius guminius batus ir specializuotis krūmynų srityje.

Arba... taip! Galėčiau įsteigti kokią nors kompaniją, siūlančią unikalias paslaugas, kokių niekas niekada neteikė, ir užsidirbčiau milijonus! Visi sakytų: „Beki yra genijus! Kodėl mes to nesugalvojome?“ Ir tos unikalios paslaugos galėtų būti...

Visa tai sudarytų... Gerai, apie tai dar pamąstysiu.

Paskui stebėdama, kaip į „Brendono komunikacijų“ segtuvą Lukas deda dokumentus, pasijuntu užklupta nuostabiausios idėjos. Žinoma. Galiu padėti jam dirbti!

Kitaip sakant, tai ir yra santuokos esmė. Mes tapsime partneriais. Kiekvienas žino, kad sėkmingiausia santuoka būna tada, kai vyras ir žmona visada ir visur vienas kitą palaiko.

Be to, vakar vakare mačiau filmą, kuriame rodė, kaip pora išsiskyrė todėl, kad žmona nesidomėjo vyro darbu, tačiau tuo domėjosi vyro sekretorė. Taigi vyras paliko žmoną, tada žmona jį nužudė, pabėgo ir galiausiai nusišovė. Štai matome, kas gali nutikti.

Jaučiuosi esanti kupina įkvėpimo. Tai naujasis mano projektas. Projektas: padedanti žmona. Galiu visiškai įsitraukti į jo kompanijos valdymo reikalus, kaip Hilari Klinton, ir visi žinos, jog visos geros idėjos sklinda būtent iš manęs. Išvystu viziją: stoviu šalia Luko apsivilkusi pastelinių spalvų kostiumėliu, plačiai šypsausi, o ant mūsų krinta popieriniai karnavaliniai kaspinėliai.

— Lukai, paklausyk, — pratariu. — Aš noriu padėti.

— Padėti? — Jis pakelia akis gana abejingai suraukęs antakius.

— Noriu padėti tau versle. Mūsų versle, — priduriu pasitikėjimo pilnu balsu.

Na, juk tai ir mano kompanija. Ji vadinasi „Brendono komunikacijos“, taip? O dabar mano pavardė Brendon, tiesa?

— Beki, aš nesu tikras...

— Aš tikrai noriu tau padėti, be to, tris mėnesius būsiu laisva! Tai puiku! Galėčiau pradėti dirbti ir būti konsultante. Tau net nereikėtų daug mokėti.

Lukas atrodo šiek tiek sutrikęs.

— O ką konkrečiai ketini konsultuoti?

— Na, aš dar nežinau, — prisipažįstu. — Bet galėčiau įlieti kokių nors naujų minčių. Giedras mąstymas.

Lukas atsidūsta.

— Mieloji, dabar mes tikrai esame labai užsiėmę su Arkodo pirkimais. Neturiu tiek laiko, kad galėčiau tave įtraukti. Galbūt tada, kai baigsime pirkimus...

— Bet juk visa tai laiko nesugaišins! — nustebusi atsakau. — Aš taupysiu tavo laiką! Aš būsiu tavo pagalbininkė! Kartą man jau siūlei darbą, prisimeni?

— Žinau, kad siūliau. Bet dirbti visą darbo dieną, dirbti rimtai yra visai kas kita nei stumti laiką tris mėnesius. Jeigu nori pakeisti savo karjerą, tada jau kitas reikalas.

Jis vėl ima tvarkyti dokumentus, o aš piktai į jį dėbsau. Jis daro didelę klaidą. Kiekvienas žino, jog kompanijos turi bendradarbiauti su kitokios veiklos šakomis. Galbūt mano asmeninės prekių konsultantės patirtis jam būtų neįkainojama. Ką jau kalbėti apie pagrindinę mano veiklą — finansų srities žurnalistės patirtį. Galbūt per savaitę galėčiau sukelti revoliuciją visoje kompanijoje. Gal net pelnyčiau jam milijonus!

Man bežiūrint Lukas mėgina padėti segtuvą, bet stukteli blauzdą į medinę dėžę, pilną sarių.

— Viešpatie! — įpykęs šūkteli jis. — Beki, jeigu tu išties nori man padėti...

— Klausau? — nekantraudama tarsteliu.

— Galėtum sutvarkyti šį butą.

Puiku. Tiesiog puiku.

Štai, matote, esu pasirengusi visa širdimi atsiduoti Luko kompanijai. Štai esu pasiryžusi tapti maksimaliai padedančia žmona pasaulyje. O Lukas mano, kad turėčiau susitvarkyti.

Trinkteliu medinę dėžę ant akmeninio kavos stalelio, peiliu nuimu dangtį, ir aplink kaip snaigės pažyra putplasčio žirniukų kaskados. Įkišu ranką į putplastį ir ištraukiu į „pūslelinį“ popierių įsuktą paketą. Kelias sekundes spoksau į jį buku žvilgsniu, o paskui staiga prisimenu. Tai ranka marginti kiaušiniai iš Japonijos. Kiekvienas kiaušinis vaizduoja sceną iš legendos apie Drakoną Karalių. Man atrodo, nusipirkau penkis.

Apsidairau po prigrūstą kambarį. Kur galėčiau padėti ranka dekoruotų trapių kiaušinių kolekciją? Nematau jokio tuščio paviršiaus. Net židinio atbraila apkrauta visokiausiais daiktais.

Manyje auga bejėgiškas įtūžis. Niekur nėra vietos kam nors padėti. Jau prikroviau visas indaujas, savo drabužių spintą, prikimšau visus palovius.

Tikrai, ir kam pirkau tuos kvailus margintus kiaušinius? Ir ką sau galvojau? Minutėlę svarstau galimybę neva netyčia numesti dėžutę su kiaušiniais ant grindų. Bet, tiesą sakant, negaliu prisiversti tai padaryti. Kiaušinius teks padėti į vėliau tvarkytinų daiktų krūvą.

Vėl padedu kiaušinį į medinę dėžutę, perlipu per krūvą kilimėlių ir užkišu dėžutę už durų, padėjusi ant šešių rietimų tailandiško šilko. Paskui visai nuvargusi sudrimbu ant grindų. Dieve, toks darbas tikrai vargina. Be to, dar turėsiu surinkti tuos prakeiktus putplasčio žirniukus.

Nusišluostau kaktą ir pažvelgiu į laikrodėlį. Triūsiu jau visą valandą, bet, atvirai kalbant, kambarys nė truputėlio neatrodo geriau nei buvo. Iš tikrųjų... jis atrodo dar prasčiau. Įvertinusi situaciją staiga pajuntu, jog man labai liūdna.

Man reikėtų išgerti puodelį kavos. Taip.

Jau dabar pajutusi palengvėjimą patraukiu į virtuvę, užkaičiu virdulį. Galbūt suvalgysiu ir sausainį. Atidarau vieną nerūdijančio plieno spintelę, susirandu skardinę dėžutę, išsirenku sausainį ir vėl padedu dėžutę atgal. Kiekvienas judesys sukelia nežymų garsą, aidintį tyloje.

Dieve, čia labai tylu, tiesa? Mums reikia radijo.

Perbraukiu pirštais per granitinį spintelės paviršių ir giliai atsidūstu.

Galbūt paskambinsiu mamai ir maloniai paplepėsiu. Tik kad ji vis dar tebėra kažkokia keista. Aną dieną skambinau namo, ir ji kalbėjo keistai gudraudama; ji sakė, jog jau turinti eiti, nes yra atvykęs kaminkrėtys. Tarsi kada nors gyvenime mes būtume valę kaminą. Tikriausiai pas ją atėjo žmonės namo apžiūrėti ar šiaip kas nors.

Galėčiau paskambinti Sjuzi...

Ne. Pajuntu skausmingą tvinksnį. Ne Sjuzi.

Arba Deniui! — pagalvoju staiga įkvėpta. Kai gyvenome Niujorke, Denis buvo geriausias mano bičiulis. Tada jis buvo ryžtingai žengiantis pirmyn mados dizaineris, ir staiga jam tikrai ėmė labai sektis. Aš net mačiau jo pavardę „Vogue“! Bet nuo tada, kai grįžome, su juo nekalbėjau.

Dabar ne pats geriausias laikas skambinti į Niujorką... bet nieko.

Denis niekada nesilaiko griežtos darbotvarkės. Surenku jo numerį ir nekantriai laukiu klausydama signalo.

— Sveiki!

— Sveikas, — atsakau. — Deni, čia...

— Sveiki atvykę į nuolat besiplečiančią Denio Kovitco imperiją!

Aa, taip. Tai atsakiklis.

— Norėdami kreiptis dėl Denio mados naujienų... spauskite vieną. Norėdami gauti katalogą... spauskite du. Jeigu norite nusiųsti Deniui dovanėlę ar pakviesti jį į vakarėlį, spauskite tris...

Išklausau, kol baigiasi vardijamas sąrašas, tada pasigirsta pyptelėjimas.

— Sveikas! — pratariu. — Deni, čia Beki! Aš grįžau! Tai... paskambink man kada nors.

Padiktuoju savo telefono numerį ir padedu ragelį.

Virdulys triukšmingai užverda, ir aš greitai bėriu į puodelį maltą kavą galvodama, kam dar galėčiau paskambinti. Bet... neturiu kam. Tiesą sakant, Londone negyvenau jau dvejus metus. Tarsi nutrūko visi ryšiai su senaisiais mano bičiuliais.

Aš esu vieniša, be jokio perspėjimo man dingtelėjo.

Ne, ne vieniša. Jaučiuosi puikiai.

Geriau niekada nebūtume grįžę namo.

Nebūk kvaila. Viskas puiku. Tiesiog fantastiška! Esi ištekėjusi moteris, turinti savo namus ir... daugybę tų, su kuriais gali bendrauti.

Staiga suskamba skambutis, ir aš nustebusi pakeliu akis. Nieko nelaukiu.

Tikriausiai siuntinys. O gal Lukas nutarė anksti grįžti namo! Nueinu į koridorių ir pakeliu atsakiklio ragelį.

— Klausau?

— Beki, brangute, — pasigirsta traškantis pažįstamas balsas. — Čia mama.

Plačiai išsižioju iš nuostabos prispaudusi ragelį. Mama? Apačioje?

— Mes su tėčiu atėjome tavęs aplankyti, — tęsia ji. — Ar nieko, jeigu užeisime?

— Žinoma! — šūkteliu apsidžiaugusi ir paspaudžiu atsakiklio mygtuką. Kokie vėjai čia atpūtė mamą su tėčiu?

Greitai nuskubu į virtuvę, įpilu kavos ir lėkštelėje išdėlioju keletą sausainėlių, o paskui vėl nulekiu prie lifto.

— Sveiki! — pratariu, kai durys prasiveria. — Užeikite! Užplikiau jums kavos!

Apkabinusi mamą su tėčiu matau, kaip jie būgštaudami susižvalgo.

Kas čia dedasi?

— Tikiuosi, mes tavęs labai netrukdome, meilute? — klausia mama sekdama paskui mane į kambarį.

— Ne! Aišku, kad ne! — atsakau. — Na, truputį tvarkiausi... reikia sudėlioti keletą daiktų į savo vietas...

— Aa, taip, — linkteli mama. — Na, mes nenorime gaišinti tavo laiko. Mes tik... — ji nebaigia sakinio. — Gal galime kur prisėsti?

— Oo. Eee... — dirsteliu pro svetainės duris. Aplink sofą išdėliotos dėžės, o aplink jas — dėžių turinys; viskas nuklota skudurais ir putplasčio žirniukais. — Dar nesusitvarkėme svetainės. Eikime į virtuvę.

Puiku. Kad ir kokios stilingos būtų virtuvėje esančios baro kėdės, akivaizdu, jog jos nėra pritaikytos tėvams, užsukusiems išgerti puodelio kavos. Prireikia penkių minučių, kol mama ir tėtis ant jų atsisėda, o aš stebiu juos tarsi suakmenėjusi, laukdama, kol jie nuo kėdžių nugrius.

— Labai jau aukštos ir plonos kojos, tiesa? — pūkščia tėtis, penktą kartą mėgindamas atsisėsti. O mama jau sėdi ant kraštelio ir brangindama gyvybę laikosi įsitvėrusi granitinio baro stalviršio.

Galiausiai kažkokiu būdu jie įsitaiso ant plieninių kėdučių ir dabar atrodo labai savimi pasitikintys, tarsi filmuotųsi televizijos pokalbių laidoje.

— Ar viskas gerai? — nekantriai klausiu. — Galėčiau nueiti ir atnešti kitokių kėdžių...

— Nesąmonė! — iškart atsako tėtis. — Šitos labai patogios!

Jis meluoja per akis. Matau, kaip jis laikosi įsitvėręs slidžios kėdės sėdynės ir žvelgia žemyn į akmenines grindis, tarsi balansuotų ant 44-ojo aukšto atbrailos.

— Sėdynės kiek per kietos, ar tau neatrodo, meilute? — surizikuoja pastebėti mama. — John Lewis parduotuvėje galėtum nusipirkti kokių nors gražių pagalvėlių.

— Ee... galbūt.

Paduodu mamai ir tėčiui puodelius, atsitraukiu baro kėdę sau ir nerūpestingai sėduosi.

Prakeikimas. Skauda.

Vaje, sakyčiau, atsisėsti nėra taip paprasta. Kvailos blizgančios sėdynės. Ir kažkodėl atrodo, kad ant jų sunku išlaikyti pusiausvyrą.

Gerai. Jau atsisėdau. Aš „kietuolė“.

— Tai... jūs abu gyvenate gerai? — klausiu siekdama kavos puodelio.

Trumpa pauzė.

— Beki, atėjome pas tave ne be priežasties, — sako tėtis. — Turiu tau kai ką pasakyti.

Jis atrodo toks liūdnas; mane persmelkia bloga nuojauta. Galbūt visa tai tikrai ne dėl namo. Galbūt yra kas nors dar prasčiau.

— Kalba bus apie mane, — tęsia jis.

— Tu sergi, — pratariu net nespėjusi paliepti sau tylėti. — O Dieve. O Dieve! Žinojau, jog kažkas blogai...

— Aš nesergu. Visai ne tai. Reikalas... kitas.

Kelias akimirkas jis tyli masažuodamasis smilkinius, paskui pakelia akis.

— Beki, prieš daugelį metų...

— Apie viską jai papasakok atsargiai, Greihemai, — įsiterpia mama.

— Aš ir kalbu atsargiai! — atkerta tėtis sukdamasis, o jo baro kėdė pavojingai pasvyra. — Būtent tą aš ir darau!

— Ne! — sako mama. — Tu labai skubi!

Dabar jaučiuosi visiškai sutrikusi.

— Ką man reikia pasakyti atsargiai? — klausiu žvelgdama čia į vieną, čia į kitą. — Kas čia dedasi?

— Beki, kol dar nebuvau susipažinęs su tavo mama... — tėtis vengia mano žvilgsnio, — mano gyvenime buvo... kita moteris.

— Na, taip, — atsakau pajutusi galugerklyje gumulą.

Mama ir tėtis skiriasi, štai todėl ir parduoda namą. Aš tapsiu suirusių namų atžala.

— Mes daugiau nebendravome, — tęsia tėtis, — bet neseniai... šis tas įvyko.

— Greihemai, tu ją trikdai! — šūkteli mama.

— Aš jos netrikdau! Beki, ar tu sutrikusi?

— Na... truputį, — prisipažįstu.

Mama pasilenkia ir ima mane už rankos.

— Beki, ilgai nepilstant iš tuščio į kiaurą... tu turi seserį.

Seserį?

Spoksau į ją buku žvilgsniu. Apie ką ji kalba?

— Sakyčiau, pusiau seserį, — pakartoja tėtis nuoširdžiai linktelėdamas. — Dvejais metais už tave vyresnę.

Mano smegenyse įvyksta „trumpas sujungimas“. Niekaip nesuvedu galų. Kaip galėčiau turėti seserį ir nieko apie ją nežinoti?

— Tėtis turi dukrą, mieloji, — švelniai prataria mama. — Dukrą, apie kurią sužinojo tik visai neseniai. Ji mus susirado per tavo medaus mėnesį. Mes jau keletą kartų buvome susitikę, tiesa, Greihemai? — Ji pažvelgia į tėtį, šis linkteli. — Ji... labai šauni!

Virtuvėje visiškai tylu. Kelis kartus nuryju seiles. Dar negaliu visko suimti galvon.

Staiga aš viską suvokiu. Pakeliu akis.

— Toji mergina! Tą dieną, kai sugrįžome, — mano širdis ima tankiai plakti. — Toji, su kuria jūs buvote. Ar tai..?

Mama pažvelgia į tėtį, o jis linkteli.

— Ten ir buvo ji. Tavo netikra sesuo. Ji pas mus svečiavosi.

— Kai tave pamatėme, meilute, nežinojome, ką mums daryti! — sako mama, dirbtinokai nusijuokdama. — Nenorėjome, kad patirtum didžiausią savo gyvenime šoką!

— Nutarėme viską tau papasakoti, kai šiek tiek apsiprasi, — suokia tėtis. — Kai imsi geriau orientuotis.

Dabar jaučiuosi visai apspangusi. Ten buvo ji. Aš mačiau savo netikrą seserį.

— Kuo ji... kuo ji vardu? — pralemenu.

— Jos vardas Džesika, — patylėjęs atsako tėtis. — Džesika Bertram.

Džesika. Mano sesuo Džesika.

Sveiki. Ar pažįstate mano seserį Džesiką?

Nusuku žvilgsnį nuo sunerimusio tėtės veido ir pažvelgiu į šviesias, viltingas mamos akis. Staiga pasijuntu labai keistai. Tarsi manyje kiltų koks burbulas. Tarsi mano kūnu ristųsi išties labai stiprių emocijų kamuoliai.

Aš nesu vienturtė.

Turiu seserį. Aš turiu seserį.

Aš turiu seserį!

Devintas skyrius

Pastarąją savaitę visai negaliu miegoti. Negaliu niekam susikaupti. Tiesą sakant, man tarsi lengvai aptemo sąmonė. Negaliu galvoti apie nieką kitą, tik apie tai, jog aš, Rebeka Brendon, buvusi Blumvud, turiu seserį. Aš visą gyvenimą turėjau seserį!

Ir šiandieną pagaliau su ja susitiksiu!

Vien nuo tos minties jaučiuosi pakylėta virš žemės ir apimta ekstazės. Kiek mes būsime panašios? Kaip labai skirsimės? Koks bus jos balsas? Kokie bus jos drabužiai?

— Ar aš gerai atrodau? — nežinia kelintą kartą klausiu Luko ir nerimaudama nužvelgiu savo išvaizdą veidrodyje. Stoviu savo tėvų namuose, senajame savo miegamajame, „dėliodama paskutinius potėpius“ pasipuošusi seniai prarastos sesers sutikimo proga.

Man prireikė kelių dienų, kol nusprendžiau, kaip apsirengti, bet po ilgų apmąstymų nutariau atrodyti tarsi nerūpestingai, bet kartu ypatingai. Dabar mūviu geriausius Seven džinsus, aviu batus smailiais kulniukais, vilkiu marškinėlius, kuriuos prieš daugybę metų specialiai man sumodeliavo Denis, ir nuostabų švelniai rožinį Marc Jacobs švarkelį.

— Atrodai puikiai, — kantriai atsako Lukas, pakėlęs akis nuo mobiliojo telefono.

— Tarsi... derinčiau dalykinius drabužius su nedalykiniais, — paaiškinu. — Taigi švarkelis byloja: „Tai ypatinga proga“. O džinsai sako: „Mes seserys. Tarpusavy galime jaustis laisvai!“ O marškinėliai reiškia...

Nutylu. Tiesą sakant, nė pati gerai nežinau, ką reiškia tie marškinėliai, išskyrus faktą, kad mes su Deniu Kovitcu draugai.

— Beki, — sako Lukas, — atvirai kalbant, nemanau, kad būtų labai svarbu, kaip apsivilksi.

— Ką? — atsigręžiu negalėdama patikėti. — Aišku, kad svarbu!

Tai viena iš svarbiausių akimirkų mano gyvenime! Visada prisiminsiu, kuo vilkėjau tą dieną, kai pirmą kartą susitikau su savo seserimi. Na, juk... tu prisimeni, kuo vilkėjai, kai pirmą kartą pamatei mane, tiesa?

Tyla. Luko veidas nieko nesako.

Jis neprisimena? Kaip jis gali neprisiminti?

— Na, o aš prisimenu, — piktai sakau. — Vilkėjai pilku kostiumu ir baltais marškiniais, buvai pasirišęs tamsiai žalią Hermes kaklaraištį. O aš segėjau trumpą juodą sijonėlį ir avėjau zomšinius batus, taip pat vilkėjau tą siaubingą baltą glaustinukę, todėl mano rankos atrodė labai storos.

— Jeigu jau taip sakai... — kilsteli antakius Lukas.

— Kiekvienas žino, kad pirmasis įspūdis yra viskas. — Pasilyginu marškinėlius. — Aš tik noriu tinkamai atrodyti. Kaip sesuo.

— O kaip seserys atrodo? — pralinksmėjęs klausia Lukas.

— Jos atrodo... linksmos! — Minutėlę pasvarstau. — Ir draugiškos. Ir padedančios. Tokios, kurios pasako, jeigu matosi liemenėlės petnešėlė.

— Tada tu ir atrodai kaip tikra sesuo. — Lukas mane pabučiuoja. — Beki, atsipalaiduok! Viskas bus šaunu!

— Gerai. Atsipalaiduosiu.

Suprantu, jog elgiuosi kaip užsukta. Bet nieko negaliu padaryti! Niekaip negaliu įsisąmoninti minties, jog pati esu sesuo, nes labai ilgai buvau vienturtis vaikas.

Nenoriu pasakyti, kad prastai jaučiausi augdama viena. Mes su tėčiu ir mama visada puikiai drauge leisdavome laiką. Bet — patys žinote. Kartais girdėdavau, kaip kiti žmonės kalbasi apie brolius ir seseris; tada svarstydavau, ką tai reiškia. Niekada nemaniau, kad galiausiai paaiškės, jog ir aš kažką turiu!

Išties mistiška yra tai, jog visą šią savaitę staiga pradėjau pastebėti seseris. Jų yra visur! Pavyzdžiui, aną vakarą per televizorių rodė filmą „Mažosios moterys“, o iškart po filmo — laidą apie Beverlio seseris! Ir kiekvieną kartą, gatvėje sutikusi dvi kartu einančias moteris, užuot pastebėjusi, kaip jos apsirengusios, pagalvodavau: „Ar jos seserys?“

Atrodytų, kad visas pasaulis pilnas seserų. Ir pagaliau to pasaulio dalimi tapau aš.

Staiga pajuntu, jog man ima peršėti akis. Stipriai sumirksiu. Absurdas, bet, vos man išgirdus apie Džesiką, emocijos ėmė lietis per kraštus. Praėjusį vakarą skaičiau tą nuostabiąją knygą, pavadintą „Seniai išskirtos seserys — meilė, apie kurią jos niekada nežinojo“. Ašaros liete liejosi man per skruostus! Visos istorijos buvo tiesiog nepakartojamos. Viena iš jų — apie tris ruses seseris, kurios karo metu buvo vienoje koncentracijos stovykloje, bet nieko apie tai nežinojo.

Paskui skaičiau ir apie moterį, kuriai buvo pasakyta, kad jos sesuo nužudyta, bet ji niekada tuo netikėjo, o paskui susirgo vėžiu, ir nebuvo nieko, kas galėtų prižiūrėti tris jos vaikus, bet vėliau šie rado jos seserį gyvą, ji dar spėjo su jais atsisveikinti...

O Dieve, vien apie tai pagalvojus man norisi verkti.

Giliai įkvepiu ir prieinu prie stalo, kur turiu padėjusi dovanėlę Džesikai. Tai didelė pintinė, pilna natūralių priemonių voniai, taip pat keletas šokoladukų ir nedidelis albumėlis, kuriame sudėtos mano vaikystės nuotraukos.

Dar jai nupirkau sidabrinį pakabutį iš Tiffany, lygiai tokį patį, kokį pati turiu, bet Lukas sako, kad šito gali būti jau per daug, būtent — dovanoti brangenybes jau per pirmąjį susitikimą. Tiesą sakant, šito aš nesuprantu. Na, man patiktų, jeigu kas nors padovanotų Tiffany pakabutį! Nesijausčiau „sutrikusi“, ar kaip ten jis pasakė...

Bet Lukas tikrai primygtinai tvirtino savo, todėl pakabutį pasilikau vėlesniam metui.

Permetu žvilgsniu pintinę ir lieku truputį nepatenkinta. Galbūt man reikėjo...

— Dovana puiki, — sako Lukas, vos man pravėrus burną. — Tau tikrai nereikia nieko daugiau pridėti.

Iš kur jis žino, ką aš norėjau pasakyti?

— Gerai, — pratariu nenorom. Pažvelgiu į laikroduką ir pajuntu jaudulio pliūpsnį. — Dabar jau neilgai! Greitai ji bus čia!

Pagal planą Džesika turi paskambinti, kai tik jos traukinys atvyks į Oksšoto stotį. Tada tėtis nuvažiuos jos paimti. Grynas atsitiktinumas, kad šią savaitę ji vieši Londone. Ji gyvena Kambrijoje, už daugybės mylių, bet, atrodo, dabar važiuoja į mokslinę konferenciją. Taigi atvyksta diena anksčiau, specialiai tam, kad susitiktų su manimi!

— Gal jau leiskimės į apačią? — sakau dar kartą dirstelėjusi į laikroduką. — Ji gali atvykti anksčiau!

— Palauk. — Lukas uždengia savo mobilųjį telefoną. — Beki, kol dar neprasidėjo jaudinančios scenos... norėčiau persimesti su tavim pora žodelių. Mūsų medaus mėnesio pirkinių tema.

— Aa, gerai.

Pajuntu kylantį pyktį. Ir kodėl jam reikia apie tai kalbėti būtent dabar? Ši diena tokia ypatinga! Visi ginčai turėtų būti atidėti — kaip karo metais, kai per Kalėdas žaisdavo futbolą.

Na, nei mes kariaujame, nei ką. Bet vakar truputį susivaidijome, kai po lova Lukas rado dvidešimt kiniškų chalatų. Be to, jis nepaliauja klausinėjęs, kada aš sutvarkysiu butą. O aš nuolat jam atsakinėju, jog jau dabar tvarkau.

Ir tai tiesa. Aš tvarkau. Sakykime, tvarkau.

Bet tvarkymasis atima tiek daug jėgų. Ir niekaip nerandu, kur ką padėti. Be to, man dar reikia įsisąmoninti ir išgyventi naujienas apie seniai prarastą seserį! Nieko keista, kad esu mažumėlę išsiblaškiusi.

— Aš tik norėjau, kad žinotum, jog kalbėjausi su baldų prekiautojais, — sako Lukas. — Pirmadienį jie atvažiuos ir išsiveš danišką stalą.

— Aa, gerai, — nedrąsiai atsakau. — Ačiū. Tai ar jie mums atiduos visus pinigus?

— Beveik.

— Oo, gerai! Vadinasi, galiausiai viskas ne taip jau blogai.

— Taip, neblogai, — sutinka Lukas, — jeigu neskaičiuosi mokesčių už laikymą, pristatymą, pakavimo išlaidų...

— Teisingai, — skubiai pritariu. — Žinoma. Bet... nėra to blogo, kas neišeitų į gera!

Mėginu nusišypsoti susitaikydama, bet Lukas nė nežiūri. Jis atidaro lagaminėlį ir išima pluoštą — oi, Dievuli...

Kreditinės kortelės sąskaitos. Tiksliau, slaptosios mano kortelės sąskaitos. Aną dieną Lukas klausė manęs apie tai, ir aš neturėjau kito pasirinkimo, kaip tik ištraukti jas iš slaptavietės.

Vis dėlto lyg ir vyliausi, kad jis jų neskaitys.

— Taigi! — pratariu, o mano balsas nuskamba bent dviem tonais aukščiau. — Vadinasi... tu jas jau matei!

— Aš jas visas apmokėjau, — trumpai atsako Lukas. — Ar tu sukarpei kortelę?

— Ee... taip.

Lukas atsigręžia ir griežtai į mane pažiūri.

— Ar tikrai?

— Taip! — suirzusi atsakau. — Gabaliukus išmečiau į šiukšliadėžę.

— Gerai. — Lukas grįžta prie sąskaitų temos. — Ar daugiau nesulauksime jokių sąskaitų? Gal neseniai už ką nors atsiskaitei?

Pajuntu, kaip man sugniaužia pilvą.

— Ee... ne, — atsakau. — Čia jau viskas.

Negaliu jam papasakoti apie krepšelį su angelu. Tiesiog negaliu. Jis tebemano, kad Milane pirkau vienintelį daiktą — dovaną jam. Tai ir yra tikriausiai vienintelis mane pateisinantis dalykas.

Beje, už jį aš galiu sumokėti ir pati, be jokio vargo! Juk po trijų mėnesių turėsiu darbą ir nuosavas pajamas! Viskas bus paprasta!

Man truputį palengvėja, kai išgirstu zirzenant savo mobilųjį. Pasirausiu krepšelyje ir išsitraukiu telefoną. Langelyje šviečia Sjuzi numeris.

Sjuzi.

Iškart pajuntu įsitempiant nervus. Dėbsau į jos vardą, ir mano viduje ima kilti jau pažįstama nuoskauda.

Nuo tada, kai išvykau iš jos namų, su Sjuzi nesikalbėjau. Ji neskambino... aš irgi. Jeigu ji labai užimta ir patenkinta stebuklingu nauju savo gyvenimu, aš taip pat patenkinta. Ji nė nežino, kad turiu seserį.

Dar nežino.

Spusteliu žalią mygtuką ir giliai atsikvepiu.

— Sveika, Sjuzi! — žvaliai šūkteliu. — Kaip laikaisi? Kaip šeima?

— Gerai, — sako Sjuzi. — Visi laikomės gerai. Žinai... tie patys seni...

— O kaip Lulu? — nerūpestingai klausiu. — Tikriausiai jūs abi nuveikėte daug šaunių dalykų?

— Ji... laikosi gerai, — Sjuzi kalba kažkaip keistai. — Klausyk, Bekse... apie tą dalyką... Aš norėjau...

— Tiesą sakant, aš ir pati turiu jaudinančių naujienų, — nukertu Sjuzi. — Atspėk kokių. Pasirodo, aš turiu seniai nuo manęs atskirtą seserį!

Tyla, sukelta šoko.

— Ką? — galiausiai prataria Sjuzi.

— Taip, tiesa! Turiu netikrą seserį, apie kurią niekada nieko nebuvau girdėjusi. Šiandien pirmą kartą su ja susitinku. Ji vardu Džesika.

— Aš... tiesiog negaliu tuo patikėti. — Sjuzi kalba tarsi mietą prarijusi. — Tu turi seserį?

— Ar ne puiku? Visada norėjau turėti seserį!

— Kiek... kiek jai metų?

— Ji tik metais už mane vyresnė. Mes beveik vienmetės! Tikiuosi, tapsime išties geromis draugėmis, — nerūpestingai priduriu. — Tiesą sakant... mes būsime daug artimesnės nei paprastos bičiulės. Na, juk esame to paties kraujo, ir visa kita... Būsime susietos artimais ryšiais visą gyvenimą.

— Taip, — patylėjusi pritaria Sjuzi. — Tikiuosi, taip ir bus.

— Na, o dabar jau turiu eiti! Ji bet kurią minutę gali pasirodyti! Negaliu sulaukti!

— Na... sėkmės. Maloniai pabendraukit.

— Žinoma! — linksmai atsakau. — Oi, tiesa, perduok linkėjimų Lulu. Tu su ja šauniai atšvęsi gimtadienį, tiesa?

— Taip, — sako Sjuzi sutriuškinto žmogaus balsu. — Viso, Bekse. Ir... linkėjimai.

Baigusi pokalbį pajuntu, jog esu gerokai iškaitusi. Mes su Sjuzi niekada anksčiau nesame taip kalbėjusios.

Bet juk ne aš kalta. Tai ji pasitraukė ir susirado kitą geriausią draugę. Ne aš.

Įmetu mobilųjį telefoną į krepšelį ir pakeliu akis į Luką, kuris žvelgia į mane kiek nustebęs.

— Ar Sjuzi gerai laikosi?

— Gerai, — truputį provokuojamai atsakau. — Pirmyn. Lipkime į apačią.

Nulipusi apačion nebetveriu iš nekantros ir jaudulio. Galima sakyti, esu labiau sunerimusi nei per vestuves. Tai viena iš svarbiausių dienų per visą mano gyvenimą!

— Viskas paruošta? — klausia mama, kai įeiname į virtuvę. Ji vilki šaunią mėlyną suknelę, yra pasipuošusi ypatingom progom skirtu makiažu — po antakiais pasitepusi blizgiais šešėliais, kad „akys atrodytų didesnės“. Tokį grimą mačiau knygoje apie makiažą, kurią Kalėdų proga jai padovanojo Dženisė.

— Ar gerai išgirdau, kad parduodate kai kuriuos baldus? — klausia ji kaisdama virdulį.

— Grąžiname stalą, — nerūpestingai tarsteli Lukas. — Neapsižiūrėję užsakėme du. Bet šiuo reikalu jau pasirūpinta.

— Aš tik norėjau pasakyti, kad stalą galėtumėte parduoti elektroninėje parduotuvėje, — sako mama. — Gerai pasipelnytumėte!

Elektroninė parduotuvė. Gera mintis.

— Vadinasi... elektroninėje parduotuvėje galima parduoti bet ką? — atsargiai paklausiu.

— O taip! — atsako mama. — Ką tik nori.

Sakykim, kad ir ranka margintus kiaušinius, kur vaizduojama Drakono Karaliaus legenda. Puiku. Štai kur atsakymas.

— Išgerkime visi skanios kavos, — pasiūlo mama imdama puodelius. — Kol laukiame.

Visi nesąmoningai dirstelime į laikrodį. Po penkių minučių į Oksšotą turi atvykti Džesikos traukinys. Penkios minutės!

— Sveikuuučiaiiii! — pasigirsta beldimas į galines duris. Visi atsigręžiame ir pamatome per durų stiklą žvelgiančią Dženisę.

Oi, Dievuli. Kur ji gavo tuos švytinčius mėlynus vokų šešėlius?

Kad tik ji nesumanytų jų duoti mamai, pasijuntu būgštaujanti.

— Užeik, Dženise! — pakviečia mama darydama duris. — Ir Tomas! Kokia maloni staigmena!

Vaje, Tomas atrodo prastai. Jo plaukai susitaršę, neplauti, rankos pūslėtos, randuotos, o kaktoje susimetusi gili raukšlė.

— Mes užėjome norėdami jums palinkėti geros kloties, — sako Dženisė. — Nors jums ir taip gerai!

Ji trinkteli ant stalo Canderel dėžutę, paskui atsigręžia į mane.

— Taigi, Beki. Sesutė!

— Sveikinu, — tarsteli Tomas. — Ką jau čia kalbėti...

— Tikrai! — atsakau. — Ar ne puiku?

Dženisė papurto galvą ir kiek priekaištingai pažvelgia į mamą.

— Negaliu patikėti, kad slėpei nuo mūsų tokią paslaptį, Džeine!

— Norėjome, kad Beki pirma viską sužinotų, — sako mama plekšnodama man per petį. — Gal riešutinį pyragaitį, Dženise?

— Mielai! — atsako Dženisė imdama iš lėkštės pyragaitį ir sėsdamasi. Kelias minutes ji kramto susimąsčiusi, o paskui pakelia akis. — Aš tik nesuprantu vieno dalyko: kodėl ši mergina jus susirado? Po tiek laiko?

Cha! Aš irgi laukiau, kol kas nors to paklaus.

— Buvo labai gera priežastis, — atsakau iškilmingai ir truputį dramatiškai. — Todėl, kad paaiškėjo paveldima liga.

Dženisė šūktelėjo.

— Liga! Džeine! Tu niekada man apie tai nepasakojai!

— Tai ne liga, — sako mama. — Beki, juk žinai, kad ne dėl ligos. Viskas dėl „faktoriaus“.

— “Faktoriaus“? — pakartoja Dženisė, atrodo, dar labiau sunerimusi nei pirma. — Kokio faktoriaus?

Matau, kaip ji apžiūrinėja riešutinį pyragaitį, tarsi galėtų nuo jo užsikrėsti.

— Gyvybei nepavojinga! — juokiasi mama. — Susiję su kraujo krešėjimu. Kažkas apie tai.

— Ne! — susiraukia Dženisė. — Negaliu pakęsti kalbų apie kraują!

— Gydytojai pasakė Džesei, kad ji turėtų įspėti kitus šeimos narius ir patarti jiems išsitirti. Tai ir buvo akstinas. Ji visada žinojo, jog kažkur gyvena jos tėvas, tik nežinojo jo vardo.

— Taigi ji paklausė savo motinos, kas buvo jos seniai prarastas tėvas... — godi naujienų sučiulba Dženisė, tarsi žiūrėtų per televiziją rodomą Rūtos Rendel mini serialą.

— Jos mama mirusi, — paaiškina mama.

— Mirusi! — aikteli Dženisė.

— Bet Džesikos tėvo vardą sename dienoraštyje turėjo užsirašiusi jos teta, — toliau aiškina mama. — Taigi ji ir pasakė jį Džesikai.

— Ir koks buvo tasai vardas? — sulaiko kvapą Dženisė.

Pauzė.

— Mama, juk Greihemas! — išvertęs akis sako Tomas. — Greihemas Blumvudas. Aišku kaip dieną.

— O taip, — patvirtina Dženisė tarsi nusivylusi. — Aišku, kad taip. Taigi... ji jums paskambino?

— Parašė laišką, — sako mama. — Kartą ji mus ėmė ir susirado. Negalėjome tuo patikėti! Ištisas dienas buvome ištikti šoko. Žinai, todėl ir nenuėjome į bažnyčioje vykusį havajietišką vakarą-konkursą, — priduria ji. — Iš tikrųjų Greihemas tada nesiskundė migrena.

— Taip ir žinojau! — triumfuodama sako Dženisė. — Tada ir pasakiau Martinui: „Su Blumvudais kažkas negerai“. Bet tikrai nė nenumaniau, kad viskas dėl seniai prarasto šeimos nario!

— Taip, — tarsi ją guosdama sako mama, — iš kur galėjai žinoti?

Dženisė minutėlę tyli viską permąstydama. Staiga įsitempia ir uždeda ranką mamai ant alkūnės.

— Džeine, tik būk atsargi. Ar ji rengiasi reikalauti kokio nors Greihemo turto? Ar jis surašęs testamentą jos naudai?

Tikrai. Dženisė neabejotinai per daug prisižiūrėjusi per televiziją rodomų detektyvų.

— Dženise! — juokdamasi sako mama. — Ne! Nieko panašaus. Pasirodo, Džesės šeima... — ji mandagiai nuleidžia balsą, — gana pasiturinti.

— Ach! — sulaiko kvapą Dženisė.

Mama dar žemiau nuleidžia balsą.

— Jie gana gerai žinomi šaldyto maisto sferoje.

— Oo, suprantu, — susivokia Dženisė. — Vadinasi, ji nėra vienui viena visame pasaulyje.

— O ne, — sako mama dabar jau normaliu balsu. — Ji turi patėvį ir du brolius. O gal tris?

— Bet neturi seserų, — įsiterpiu aš. — Mūsų abiejų gyvenimuose likęs štai toks vienodas plyšys. Ir tas... neišsipildęs ilgesys.

Visi atsigręžia pažiūrėti į mane.

— Ar tu jausdavai neišsipildantį ilgesį, Beki? — klausia Dženisė.

— O taip. Tikrai, — svajingai tariu gurkštelėdama kavos. — Gręždamasi atgal, manau, visada tarsi žinojau, kad turiu seserį.

— Tikrai, mieloji? — nustebusi klausia mama. — Tu niekada apie tai nebuvai užsiminusi.

— Niekada nieko nesakiau, — drąsiai nusišypsau žvelgdama į Dženisę. — Bet giliai širdyje žinojau.

— Dievuli! — tarsteli Dženisė. — Ir iš kur tu žinojai?

— Jaučiau štai čia, — atsakau spausdama rankas prie širdies. — Jaučiausi taip... tarsi man trūktų kažkokios mano pačios dalies.

Plačiai mosteliu ranka ir padarau klaidą apsistodama ties Luko žvilgsniu.

— Ir kurios dalies tau iš tikrųjų trūko? — susidomėjęs klausia jis. — Tikiuosi, ne kokio nors gyvybiškai svarbaus organo.

Dieve, jis tikrai neturi širdies. Išties neturi. Praėjusį vakarą jis skaitinėjo ištraukas iš mano „Seniai išskirtų seserų“ vis pakeldamas akis ir tarstelėdamas: „Tikriausiai tu nerimtai“.

— Žinoma, kad sielos draugės, — atšaunu.

— Ačiū, — kilsteli antakius Lukas.

— Ne paprastos sielos draugės! Seseriškos sielos draugės!

— O kaip Sjuzi? — su nuostaba žvelgdama į mane klausia mama. — Juk ji tau buvo kaip sesuo. Ji tokia miela mergaitė.

— Draugai susitinka ir išsiskiria, — nusukusi akis atsakau. — Ji — ne šeimos narys. Ji manęs nesupranta taip, kaip supras tikra sesuo.

— Visa tai turėtų būti tikras šokas! — Dženisė su užuojauta pažvelgia į mamą. — Ypač tau, Džeine.

— Taip ir buvo, — atsako mama sėsdamasi už stalo. — Negaliu apsimetinėti ir sakyti, kad kitaip. Nors, žinoma, tasai romanas buvo užsimezgęs dar gerokai prieš mums su Greihemu susipažįstant.

— Žinoma, — skubiai pritaria Dženisė. — Žinoma, viskas aišku. Aš ir nenorėjau pasakyti, kad... kad jis... tu...

Susijaudinusi ji nutyla ir gurkšteli kavos.

— Tam tikra prasme... — mama kiek patyli liūdnai šypsodamasi ir maišydama kavą, — tam tikra prasme to ir buvo galima tikėtis. Jaunystėje Greihemas buvo tikras donžuanas. Nieko keista, kad atsirado moterų, noriai puolusių jam į glėbį.

— Taip... teisingai, — kiek dvejodama sako Dženisė.

Mes visi pažvelgiame pro langą ir pamatome per veją galinių lauko durų link einantį tėtį. Žilstelėję jo plaukai susitaršę, veidai įraudę, be to, nors aš jam milijoną kartų sakiau taip nedaryti, į sandalus jis buvo įsispyręs su kojinėmis.

— Moterys niekada negalėjo jam atsispirti, — sako mama. — Tikra tiesa. — Ji truputį pragiedrėja. — Bet mes lankomės pas psichoterapeutą, kad lengviau įveiktume krizę.

— Pas psichoterapeutą? — nustebusi pakartoju. — Ar tu kalbi rimtai?

— Absoliučiai, — prataria pro galines duris įėjęs tėtis. — Jau lankėmės trijuose seansuose.

— Mūsų psichoterapeute labai puiki mergina, — sako mama. — Nors ir šiek tiek nervinga. Kaip ir visi jauni žmonės.

Ohoho. Čia tai man naujiena. Nė nenutuokiau, kad mama su tėčiu lankosi pas psichoterapeutę. Bet, kita vertus, manau, jog tai naudinga. Na, po velnių... Kaip jausčiausi, jeigu Lukas staiga pareikštų, jog turi kažkada paliktą dukrą?

— Psichoterapija! — nustemba Dženisė. — Net negaliu patikėti!

— Turime būti realistai, Dženise, — sako mama. — Juk neįmanoma tikėtis, kad toks sukrėtimas praeitų be pasekmių.

— Tokios naujienos gali išardyti šeimą, — sutinka tėtis, įsimesdamas į burną riešutinį pyragaitį. — Jos gali sudrebinti vedybinio gyvenimo pamatus.

— Viešpatie! — Dženisė prisidengia delnu burną, išplėstomis akimis žvilgčiodama tai į mamą, tai į tėtį. — O kokių... kokių sukrėtimų jūs tikitės?

— Tikiuosi, jog bus pykčio, — išmintingo žmogaus tonu sako mama. — Bus kaltinimų vieni kitiems. Kavos, Greihemai?

— Taip, ačiū, mieloji, — jis plačiai nusišypso mamai.

— Psichoterapija yra tikra mėšlo krūva, — staiga pareiškia Tomas. — Išmėginome kartu su Liusi.

Visi atsigręžiame. Abiem rankom suėmęs kavos puodelį, jis žvelgia į mus per indo viršų.

— Psichoterapeute buvo moteris, — priduria jis, tarsi šitai viską paaiškintų.

— Manau, dažniausiai taip ir būna, mielasis, — atsargiai prataria mama.

— Ji palaikė Liusi pusę. Sakė, jog supranta jos frustracijas. — Tomas tvirčiau suspaudžia puodelį. — O kaip mano frustracijos? Juk Liusi turėjo būti mano žmona. Bet ji nesidomėjo jokiais mano sumanymais. Nei oranžerija, nei sujungtu vonios kambariu...

Na, man rodėsi, jog šitai gali šiek tiek užtrukti.

— Man patinka tavo vasarnamis, Tomai! — skubiai įsiterpiu. — Jis labai... didelis!

Ir tai tiesa.

Iš tikrųjų vasarnamis klaikus. Vos nenumiriau, kai šįryt pamačiau jį pro langą. Namas trijų aukštų, su mansarda ir priebučiu.

— Mes tik truputį nerimaujame dėl planavimo nuostatų, tiesa? — sako Dženisė, nervingai dirsčiodama į Tomą. — Bijome, kad namas nebūtų traktuojamas kaip rezidencija.

— Oi, juk tai nemenkas laimėjimas! — padrąsindama pratariu. — Suręsti štai tokį statinį!

— Man patinka dirbti su medžiu, — šiurkščiai sako Tomas. — Medis tavęs nenuvils. — Jis ištuština puodelį. — Tiesą sakant, verčiau grįšiu prie darbo. Tikiuosi, jums viskas bus gerai.

— Ačiū, Tomai, — atsakau. — Iki pasimatymo!

Jam už nugaros užsidarius durims įsivyrauja nejauki tyla.

— Jis mielas berniukas, — galiausiai prataria mama. — Jis ras savo kelią.

— Paskui jis nori pasidirbti laivą, — įsitempusi sako Dženisė. — Laivą pievelėje!

— Dženise, išgerk dar kavos, — tarsi ramindama pasiūlo mama. — Gal į kavą įpilti šlakelį šerio?

Minutėlę Dženisė atrodo dvejojanti.

— Geriau ne, — galiausiai atsako ji. — Iki dvyliktos geriau negerti.

Ji pasikuičia rankinuke ir išsiima mažutę piliulę, kurią įsimeta į burną. Paskui užsisega rankinę ir nusišypso giedra šypsena.

— Taigi. Kaip Džesika atrodo? Gal turite nuotraukų?

— Nufotografavome, bet nuotraukų dar neturime, — apgailestaudama atsako mama. — Bet ji... ji graži, tiesa, Greihemai?

— Labai graži! — atsako tėtis. — Aukšta... liekna...

— Tamsiaplaukė, — priduria mama. — Gana santūri mergina, jeigu supranti, apie ką kalbu.

Godžiai klausau, kaip jie ją apibūdina. Nors akies krašteliu ją mačiau gatvėje tą dieną, kai grįžome, saulė taip ryškiai švietė, o aš buvau tokia priblokšta keisto mamos ir tėčio elgesio, jog net nesusidariau doro vaizdo. Taigi visą savaitę mėginau įsivaizduoti, kaip ji atrodo.

Mama su tėčiu nepaliauja kartoję, kokia ji aukšta ir liekna, todėl aš susidarau įspūdį, jog ji panaši į kokią dvaro dabitą. Grakšti ir liauna, elegantiška, galbūt vilkinti šilkiniu baltu kostiumėliu su kelnėmis.

Vis dar regiu pirmojo mūsų susitikimo viziją. Mes ištiesiame viena kitai rankas ir kiek galima stipriau apsikabiname. Tada ji man nusišypso braukdama ašaras, o aš nusišypsau jai... ir mes akimirksniu pajuntame ryšį. Tarsi visada būtume viena kitą pažinojusios ir supratusios geriau už bet ką pasaulyje.

Na, ir kas žino? Galbūt paaiškės, kad mes turime atitinkamų seseriškų psichinių galių. O gal būsime kaip tos dvynės, apie kurias skaičiau „Seniai išskirtose seseryse“, kurios buvo atskirtos vos gimusios, bet vėliau dirbo tą patį darbą ir ištekėjo už vyrų vienodais vardais.

Mane patraukė ši mintis. Galbūt paaiškės, kad ir Džesika asmeninė prekių konsultantė, kad ji ištekėjusi už vyro, vardu Lukas? Ji ateis apsivilkusi tokiu pačiu kaip mano Marc Jacobs švarkeliu, ir mes galėsime dalyvauti pusrytinėje televizijos laidoje, ir visi sakys...

Oi, bet juk ji nėra asmeninė prekių konsultantė, staiga prisimenu. Ji studijuoja ketindama tapti daktare. Geografijos mokslų daktare.

Ne. Geologijos.

Bet, kita vertus... ar aš kažkada negalvojau, kaip man tapti daktare? Na, juk šitai negalėtų būti paprastas sutapimas.

— Ir kur ji gyvena? — toliau klausinėja Dženisė.

— Šiaurėje, — atsako mama. — Kaime, kuris vadinasi Skalis, Kambrijoje.

— Šiaurėje! — pakartoja Dženisė taip susijaudinusi, tarsi mama būtų pasakiusi: Šiaurės ašigalyje. — Ilgas gabalas nukakti! Kada ji atvyksta?

— Na, — mama pažvelgia į laikrodį ir suraukia kaktą, — štai kur esmė. Ji jau turėjo būti čia. Greihemai, mielasis, kada atvyksta Džesės traukinys?

— Maniau, kad maždaug tokiu laiku... — Tėtis suraukia kaktą. — Galbūt man reikėtų paskambinti į stotį. Išsiaiškinti, ar nieko nenutiko.

— Jeigu norite, aš paskambinsiu, — pasisiūlo Lukas, pakeldamas akis nuo laikraščio, kurį skaito.

— Ji sakė, kad paskambins... — pastebi mama, kai tėtis jau eina į koridorių prie telefono.

Staiga pasigirsta durų skambutis.

Mes visi nustėrę susižvalgome. Po kelių akimirkų iš koridoriaus pasigirsta tėčio balsas:

— Manau, tai ji.

Oi, Dieve.

Mano širdis ima šokčioti.

Ji čia. Mano sesuo. Naujoji mano sielos bičiulė!

— Aš sprunku, — taria Dženisė. — Mėgaukitės ypatingu šeimos gyvenimo momentu.

Ji spusteli man ranką ir dingsta pro galines duris.

— Tik leiskit pasitvarkyti plaukus, — sako mama, skubėdama prie koridoriuje kabančio veidrodžio.

— Greitai! — paraginu aš. — Kur dovana?

Nebegaliu ilgiau laukti. Turiu ją pasitikti! Tuoj pat!

— Štai, — sako Lukas, duodamas man celofanuotą dovanų maišelį. — Beje, Beki... — Jis paima mane už parankės.

— Ką? — nekantraudama klausiu. — Kas yra?

— Žinau, kad labai jaudiniesi ir nekantrauji susitikti su Džesika, — sako jis. — Ir aš nekantrauju. Bet nepamiršk, kad jūs esate viena kitai svetimos. Aš tiesiog... neimčiau visko į širdį.

— Mes nesame svetimos! — nustebusi atsakau. — Ji yra mano sesuo! Mes esam to paties kraujo!

Tikrai. Nejau Lukas nieko nesupranta?

Išskubu į koridorių rankose spausdama maišelį. Pro matinį lauko durų stiklą matau neaiškią, tarsi „išplaukusią“ figūrą. Tai ji!

— Beje, — sako mama mums einant prie durų, — ji nori, kad ją vadintume Džese.

— Pasirengusios? — mirktelėjęs klausia tėtis.

Štai toji akimirka! Štai ji! Greitai pasitaisau švarkelį, pasilyginu plaukus ir nutaisau plačiausią, kupiną meilės, nuoširdžiausiai sveikinančią šypseną.

Tėtis paima už rankenos ir plačiai atlapoja duris.

Prie slenksčio stovi ji, mano sesuo.

Dešimtas skyrius

Pirmoji man šovusi mintis buvo ta, kad ji nepanaši į dvaro dabitą. Ji nepasipuošusi baltu šilkiniu kostiumėliu su kelnėmis.

Tamsūs jos plaukai trumpai kirpti, ji apsivilkusi palaikius, tarsi darbinius rudus marškinius ir džinsus. Sakyčiau ji... subtiliai praktiška.

Beje, ji graži! Gražutė. Nors jos makiažas, na, kiek per daug natūralus.

— Sveiki, — tarsteli ji griežtu, dalykišku balsu.

— Sveika! — atsakau virpančiu iš jaudulio balsu. — Aš Beki! Tavo seniai prarastoji sesuo!

Jau noriu pulti pirmyn ir apsivyti rankomis jos kaklą, bet tada susivokiu, jog laikau maišelį. Taigi aš paduodu jai maišelį.

— Tai nuo manęs!

— Tai dovanėlė, mieloji, — norėdama man padėti priduria mama.

— Ačiū, — atsako Džesė žiūrėdama į maišelį. — Nuostabu.

Trumpa tyla. Laukiu, kol Džesė nekantraudama ims plėšyti įpakavimą arba paklaus: „Ar galiu iškart jį išvynioti?“, arba šūktelės: „Oho, natūralios priemonės! Mano mėgstamiausios!“ Bet ji to... nepadaro.

Kita vertus, tikriausiai ji stengiasi elgtis mandagiai, šauna man į galvą mintis. Na, juk ji niekada manęs nėra mačiusi. Galbūt mano, kad esu dalykiška ir korektiška, todėl ir ji turinti tokia būti. Aš turiu padaryti taip, kad ji jaustųsi laisvai.

— Tiesiog negaliu patikėti, kad esi čia, — reikšmingai tariu. — Sesuo, apie kurią niekada nebuvau girdėjusi...

Paimu ją už parankės ir pažvelgiu tiesiai į akis, kurios yra riešutų spalvos, su mažais taškeliais.

Oi, Dievuli. Mes susitinkame. Visai kaip viename epizode iš „Seniai išskirtų seserų“!

— Tu žinojai, tiesa? — klausiu šypsodamasi, mėgindama nuslėpti emocijas. — Ar tu kokiu nors būdu nejautei, kad kažkur turi seserį?

— Ne, — sako Džesė visai abejinga. — Nė nenumaniau.

— A, taip. — Pasijuntu truputį suglumusi.

Ji neturėjo taip atsakyti. Ji turėjo atsakyti: „Aš visada jutau tave širdimi“, o paskui turėjo apsipilti ašaromis.

Dabar jau nesu tikra, ką toliau turėčiau sakyti.

— Vis dėlto, — linksmai prataria mama, — užeik, Džese! Tikriausiai po kelionės norėtum kavos.

Mamai lydint Džesę vidun, nustebusi žiūriu į rudą jos kuprinę. Kuprinė tikrai visai nedidelė. O konferencijoje ji bus visą savaitę!

— Ar tai visas tavo bagažas? — klausiu.

— Tai viskas, ko man reikia, — gūžteli pečiais ji. — Mėgstu lengvus nešulius.

„Lengvus nešulius“! Cha! Taip ir žinojau!

— Ar likusį bagažą tau atsiųs? — tyliai paklausiu ir draugiškai pažvelgiu kaip viską suprantanti suokalbininkes žvilgsniu.

— Ne. — Ji pažvelgia į mamą. — Čia viskas, ką atsivežiau.

— Tai ir gerai, — šypteliu konspiratorės šypsenėle. — Aš nieko ir nesakysiu.

Žinojau, kad būsime giminingos sielos. Žinojau.

— Ar tai Džesė? — nuo laiptų pasigirsta tėčio balsas. — Sveika atvykusi, mieloji mano mergaite!

Kai jis apkabina Džesę, staiga pasijuntu truputį keistai. Atrodytų, tarsi ši žinia būtų mane užklupusi pirmą kartą. Tėtis turi kitą dukrą. Ne tik mane. Dabar visa mūsų šeima didesnė.

Kita vertus... taip su šeimomis nutinka, tiesa? Jos vis didėja. Atsiranda naujų narių.

— Tai Lukas, mano vyras, — greitai pasakau.

— Sveika, malonu, — švelniai taria jis, eidamas artyn. Jam spaudžiant Džesės ranką, pajuntu pasididžiavimą jais abiem. Pažvelgiu į mamą, ji padrąsinamai nusišypso.

— Užeikime, — sako ji. Ir vedasi mus į kambarį, kur ant stalo pamerkta gėlių, padėtos lėkštės su sausainiais, tarsi laukiančios svečių. Mes visi atsisėdame, kelias akimirkas visiškai tylu.

Nerealu. Sėdžiu priešais savo netikrą seserį.

Kol mama pila kavą, dirsčioju į Dženę, lyginu jos veidą su savuoju, mėginu rasti panašumų. Panašumų daugybė! Na, bent jau... keli.

Taigi mes nesame identiškos dvynės, bet, jeigu įdėmiai pasižiūrėsi, neabejotinai rasi panašumų. Pavyzdžiui, jos akys beveik tokios kaip mano, tik kitos spalvos ir truputį kitokios formos. Be to, jos nosis būtų visai kaip mano, jeigu ne smailus galiukas. Ir jos plaukai būtų visai tokie patys! Jeigu tik ji juos šiek tiek paaugintų, padažytų ir prižiūrėtų naudodama specialias priemones.

Tikriausiai ji ir mane lygiai taip pat „narsto“, staiga suvokiu.

— Aš beveik negalėjau miegoti! — pratariu ir droviai nusišypsau. — Koks jaudinantis dalykas, kad pagaliau galiu su tavimi susitikti!

Džesė linkteli, bet nieko neatsako. Vaje, ji tikrai labai santūri. Turėsiu ją truputį prablaškyti.

— Ar aš panaši į tokią, kokią tu mane įsivaizdavai? — kiek sumišusi nusijuokiu ir nusibraukiu plaukus.

Džesė minutėlę mane apžiūrinėja įsmeigusi žvilgsnį į veidą.

— Tiesą sakant, nė neįsivaizdavau, kaip tu atrodysi, — galiausiai prataria ji.

— Aa, taip.

— Nesu linkusi ko nors įsivaizduoti, — priduria ji. — Viską priimu ir vertinu tada, kai kas nors akivaizdu.

— Imk sausainį, Džese, — maloniai siūlo mama. — Štai šie su riešutais ir klevų sirupu.

— Ačiū, — tarsteli Džesė imdama sausainį. — Man patinka tokie riešutai.

— Ir man! — nustebusi pakeliu akis. — Ir man jie patinka!

Dieve, viskas kaip ant delno. Genai daro savo. Mes augome labai toli viena nuo kitos, skirtingose šeimose... bet mūsų skoniai vis dėlto sutampa!

— Džese, kodėl iš stoties nepaskambinai? — klausia tėtis, imdamas iš mamos rankų kavos puodelį. — Būčiau tave atvežęs. Nebūtų reikėję važiuoti taksi!

— Nevažiavau taksi, — sako Džesė. — Ėjau pėsčia.

— Ėjai pėsčia? — nustebęs pakartoja tėtis. — Nuo Oksšoto stoties?

— Nuo Kingstono. Važiavau autobusu. — Ji gurkšteli kavos. — Taip buvo gerokai pigiau. Sutaupiau dvidešimt penkis svarus.

— Visą kelią nuo Kingstono ėjai pėsčia? — baisisi mama.

— Visai netoli, — sako Džesė.

— Džesė yra labai gera ėjike, Beki, — paaiškina mama. Ji nusišypso Džesei. — Tai didžiausias tavo hobis, tiesa, mieloji?

To jau per daug. Tikriausiai apie mus turėtų sukurti dokumentinį filmą!

— Ir mano! — šūkteliu. — Ir mano toks pomėgis! Ar ne nuostabu?

Tyla. Peržvelgiu sutrikusius savo šeimos narių veidus. Tikrai. Kas jiems nutiko?

— Ar vaikščiojimas yra tavo hobis, mieloji? — abejodama klausia manęs mama.

— Žinoma, kad taip! Visą laiką vaikštinėju po Londoną! Tiesa, Lukai?

Lukas klausiamai į mane pažvelgia.

— Tam tikros Londono gatvės tikrai numintos tavo kojų, taip, — sutinka jis.

— Ar tu praktikuoji greitąjį ėjimą? — susidomėjusi klausia Džesė.

— Na... — kelias akimirkas mąstau. — Sakyčiau... visa tai derinu su kitokia veikla. Kad būtų įvairiau.

— Pavyzdžiui, sportuoji kaip nors kitaip?

— Ee... maždaug taip, — linkteliu ir atsikandu sausainio.

Ir vėl kurį laiką tylu. Tarsi kiekvienas lauktų, kol ims kalbėti kas nors kitas. Dieve, kodėl mes visi tokie sutrikę? Turėtume būti natūralūs. Juk mes viena šeima!

— Ar tau patinka filmai? — galiausiai pasiteirauju.

— Kai kurie, — atsako Džesė mąsliai suraukdama kaktą. — Man patinka filmai, kurie ką nors sako. Kurie tarsi kažką perduoda.

— Ir man taip pat, — karštai pritariu. — Kiekvienas filmas neabejotinai turi ką nors perduoti.

Ir šitai yra tiesa. Na, kad ir „Storulis“. Šis filmas labai daug ką sako. Pavyzdžiui, „nesijaudink, jeigu mokykloje nesi kietuolis, nes bet kada gali pasidaryti cheminį sušukavimą“.

— Gal kas nors dar norėtų kavos? — žvalgosi mama. — Virtuvėje yra užplikytas dar vienas kavinukas.

— Aš nueisiu, — įsikišu pašokdama nuo sofos. — Beje, Lukai, kodėl tau nepasisiūlius man... ee... padėti? Na, jeigu... nerasčiau kavinuko.

Suprantu, jog mano žodžiai nuskamba neįtikinamai, bet man tai nerūpi. Aš mirtinai noriu pasikalbėti su Luku.

Kai tik atsiduriame virtuvėje, užtrenkiu duris ir netverdama iš nekantros pažvelgiu į jį.

— Na, ką manai apie mano seserį?

— Regis, ji labai šauni.

— Ji tikrai puiki, tiesa? Ir mes taip daug kuo panašios! Ar tau taip neatrodo?

— Atsiprašau? — Lukas dėbso į mane.

— Džesė ir aš! Mes tokios panašios!

— Panašios? — Lukas atrodo apstulbęs.

— Taip! — atsakau mažumėlę nekantraudama. — Ar tu nesiklausei? Ji mėgsta riešutus, ir aš mėgstu tokius riešutus... jai patinka vaikštinėti, ir man patinka vaikštinėti... mums abiem patinka filmai... — sumosuoju rankomis. — Atrodo, mes nuostabiai gerai viena kitą suprastume!

— Jeigu jau taip sakai... — Lukas kilsteli antakius, o aš pajuntu nemalonų dilgtelėjimą.

— Ar tau ji nepatinka, ar ką?

— Aišku, kad ji man patinka! Bet aš dar nespėjau su ja apsikeisti nė pora žodžių. Nė tu nespėjai.

— Na... aš žinau, — sutinku. — Bet viskas tik todėl, kad aplink per daug pompastikos. Negalime žmoniškai paplepėti. Todėl pamaniau, kad aš jai pasiūlysiu kur nors nueiti tik dviese. Tada tikrai turėsime galimybę pajusti ryšį.

— Kur ketini eiti?

— Nežinau. Gal pasivaikščioti. Arba... gal truputį pakeliautume po parduotuves!

— Aha, — linkteli Lukas. — Pakeliauti po parduotuves. Gera mintis. Tikiuosi, kelionė bus finansuojama iš kasdieninio dvidešimties svarų biudžeto.

Ką?

Net negaliu patikėti, kad tokiu momentu jis vėl kalba apie biudžetą. Na, kaip dažnai eini pirmą kartą apsipirkti su niekada nematyta seserimi?

— Tai išimtinis, išskirtinis atvejis, — pabrėžiu. — Aišku, kad man reikės papildomų pinigų.

— Jokių „unikalių progų“. Ar neprisimeni?

Pajuntu plūstelėjusį pyktį.

— Puiku! — sakau sunerdama rankas. — Nemėginsiu suartėti su savo seserimi.

Virtuvėje tylu. Aš iš širdies gilumos atsidustu ir vogčia dirsteliu į Luką, bet jis atrodo absoliučiai ramus ir abejingas.

— Beki! — mus pertraukia mamos balsas. — Kur kava? Mes visi laukiam!

Ji įžengia į virtuvę ir išsigandusi žvilgčioja tai į mane, tai į Luką.

— Nekilo jokių problemų, ką? Jūs nesipykstate?

Atsigręžiu į mamą.

— Noriu pakviesti Džesę eit apsipirkti, bet Lukas sako, kad negaliu viršyti man skirtų pinigų sumos.

— Lukai! — priekaištingai šūkteli mama. — Manau, tai puiki mintis, Beki! Jūs, mergaitės, turite truputį laiko praleisti vienos dvi. Kodėl neužėjus į Kingstoną? Galėtumėte kartu ir papietauti.

— Būtent! — metu į Luką pagiežingą žvilgsnį. — Bet aš neturiu pinigų, tik tuos dvidešimt svarų.

— Kaip jau sakiau, mūsų biudžetas griežtai nustatytas, — nepermaldaujamu balsu taria Lukas. — Esu tikras, jog jūs, Džeine, sutiksite, kad gerai tvarkomas biudžetas yra pirmoji laimingos santuokos taisyklė.

— Taip taip, žinoma... — kiek suglumusi sako mama. Staiga jos veidas pragiedrėja. — Grynlovai!

Kas?

— Tavo pusbroliai iš Australijos! Jie atsiuntė čekį tavo vestuvinei dovanai! Rengiausi tau jį atiduoti. Suma Australijos doleriais, bet vis tiek gana didelė... — Ji ima raustis stalčiuje ir ištraukia čekį. — Štai! Penki šimtai Australijos dolerių!

— Oho! — Imu iš jos čekį ir jį apžiūriu. — Fantastika!

— Taigi dabar gali eiti ir kartu su Džese pasimėgauti kokiais nors šauniais dalykėliais, — šypsodamasi mama spusteli man alkūnę.

— Matai? — triumfuodama žiūriu į Luką, o jis nusuka akis.

— Puiku. Tu laimėjai. Šį kartą.

Staiga pasijutusi pakylėta nuskubu į kambarį.

— Ei, Džese! — šūkteliu. — Gal norėtum kur nors nueiti? Na, sakykim, pavaikščioti po parduotuves?

— Oi. — Atrodo, Džesė pasijunta tarsi netyčia užklupta. — Na...

— Eik, mieloji! — paragina mama, atsiradusi man už nugaros. — Pasilinksmink truputį!

— Galime nueiti kur nors papietauti... geriau viena su kita susipažintume... kaip manai?

— Na... gerai, — pagaliau ji sutinka.

— Nuostabu!

Pajuntu būsimo malonumo virpulį. Mano pirmasis pasivaikščiojimas po parduotuves su seserimi! Net šiurpuliukai laksto!

— Einu ruoštis.

— Palauk, — sustabdo mane Džesė. — Dar kol neišėjai... Ir aš tau kai ką nupirkau. Tai menkniekis, bet...

Ji eina prie kuprinės, ją atidaro ir išima paketėlį, suvyniotą į popierių, išmargintą žodžiais „Laimingų 1999-ųjų“.

Tikrai jėga!

— Man patinka toks kiču atsiduodantis popierius! — žavėdamasi sakau. — Kur tokio gavai?

— Jis man nieko nekainavo, — sako Džesė.

— Oo, — nustebusi tarsteliu. — Ee... nuostabu!

Nuvynioju popierių ir randu plastikinę dėžutę, padalytą į tris skyrelius.

— Ohoho! — iškart šūkteliu. — Fantastika! Labai tau ačiū! Kaip tik tai, ko norėjau! — Užmetu Džesei ant kaklo rankas ir ją pabučiuoju.

— Kas čia, mieloji? — susidomėjusi klausia mama.

Atvirai kalbant, aš nė pati gerai nežinau.

— Tai dėžutė maistui laikyti, — paaiškina Džesė. — Joje gali laikyti maisto likučius, ir niekas nesusimaišys. Ryžius... sumuštinukus... ką tik nori. Be tokios dėžutės tiesiog negalėčiau išsiversti.

— Nuostabu! Ji bus tokia naudinga! — Svarstydama žvelgiu į tris skyrelius. — Manau, aš joje laikysiu balzamus lūpoms.

— Lūpų balzamus? — apstulbsta Džesė.

— Aš juos visada kažkur išmėtau! O tu ne? — Vėl užvožiu dangtelį ir kelias akimirkas grožiuosi dėžute. Tada paimu dovanos popierių ir susuku jį į gumulą.

Džesė krūpteli, tarsi kas nors būtų užlipęs jai ant kojos.

— Tą popierių galėjai sulankstyti, — sako, o aš sutrikusi žvelgiu į ją.

Kodėl, po šimts pypkių, man reikėtų lankstyti panaudotą dovanos popierių?

Bet, kita vertus, gali būti, jog tai yra vienas iš jos įpročių, prie kurių turėsiu priprasti. Visi mes turime savų įpročių.

— Oi, teisingai! — atsakau. — Žinoma. Kokia aš kvaila!

Ištiesinu suglamžytą popierių, palyginu ir kruopščiai sulankstau į keturkampį.

— Štai, — sakau jai plačiai nusišypsodama, o paskui išmetu popierių į šiukšliadėžę. — Eime!

Vienuoliktas skyrius

Mums prireikia vos penkiolikos minučių, kad automobiliu nukaktume į Kingstoną, arčiausiai mamos ir tėčio namų esantį didelį prekybos centrą. Surandu automatą ir maždaug po dvidešimties mėginimų įstengiu pastatyti automobilį daugiau ar mažiau tiesiai, į tvarkingą eilę.

Dieve, kol pastatai automobilį, patiri tiek streso... Visą laiką visi tik ir rėkia ant tavęs... Be to, tikrai labai sunku pataikyti į užpakalyje esantį plotelį, kai žiūri daugybė žmonių, o tu turi jaustis savimi pasitikinti. Žmonės turėtų apie tai pagalvoti, o ne kumščiuoti vieni kitus ir badytis pirštais.

Žodžiu, nereikia kreipti dėmesio. Svarbiausia, kad mes jau čia! Diena fantastiška — saulėta, bet ne per karšta, mėlyname danguje išsibarstę pavieniai debesėliai. Išlipusi apsidairau saulės nušviestoje gatvėje ir pasijuntu netverianti savo kailyje. Pirmoji mano kelionė po parduotuves su seserimi! Ko pirmiausia imsimės?

Stovėdama prie automato permąstau visas galimybes. Žinoma, pirmiausia turėtume susirasti pinigų keityklą, kur neatskaičiuotų procentų. Paskui turėtume apžiūrėti naują apatinių drabužių parduotuvę, apie kurią pasakojo mama...

— Kiek tiksliai mes ketiname čia būti? — klausia Džesė, kai įmetu šeštą svaro vertės monetą.

— Ee... — pašnairuoju į parkavimo automatą. — Šių pinigų užteks stovėti iki šeštos valandos... o paskui automobilį gali laikyti nemokamai!

— Iki šeštos valandos? — Ji atrodo kiek sutrikusi.

— Nesijaudink! — raminu ją. — Šeštą parduotuvių neuždaro. Jos dirbs mažiausiai iki aštuntos.

Mes taip pat privalome nueiti į universalinę parduotuvę pasimatuoti daugybę vakarinių suknelių. Viena iš pačių maloniausių dienų mano gyvenime buvo ta, kai visą popietę kartu su Sjuzi Harrods parduotuvėje matavausi prabangias suknias. Mes nesiliovėme vieną po kitos matuotis milijonus kainuojančių suknelių ir plaikstytis pasipuošusios, kol galiausiai visi išpuikėliai konsultantai ėmė rimtai pykti ir klausinėti, ar dar neišsirinkome.

Galiausiai Sjuzi atsakė, jog, kaip jai atrodo, ji lyg ir išsirinko... bet jai norėtųsi tą suknelę pasimatuoti kartu su Cartier deimantine tiara, kad visai įsitikintų, todėl ji paklausė, ar juvelyrinis skyrius negalėtų tos tiaros atsiųsti.

Man regis, būtent tada jie paprašė, kad išeitume.

Atminties kertelėje jau imu kikenti ir staiga pajuntu krūtinę nudiegusį skausmą. Dieve, kaip mums su Sjuzi būdavo linksma. Ji yra geriausias pasaulyje žmogus, galintis pasakyti: „Pirmyn! Pirk!“ Net jei mano kišenėse švilpautų vėjai, ji pasakytų: „Pirk! Aš užmokėsiu! Bet kada galėsi grąžinti“. Paskui ir ji tokį patį dalyką nusipirktų, o tada eitume gerti kapucino.

Bet, kita vertus... Nėra prasmės pasiduoti nostalgijai.

— Taigi! — atsigręžiu į Džesę. — Ko mums imtis pirmiausia? Čia yra daugybė parduotuvių. Dvi universalinės...

— Nekenčiu universalinių, — atsako Džesė. — Nuo jų man darosi bloga.

— Mm, taip, — nutylu.

Visai suprantama. Daugelis žmonių negali pakęsti universalinių parduotuvių.

— Na, čia yra ir daugybė mažų parduotuvėlių-salonų, — pratariu nutaisiusi padrąsinamą šypsenėlę. — Jau turiu numačiusi vieną nuostabią vietelę!

Nusivedu ją akmenimis grįstu kelkraščiu, kartu gėrėdamasi savo atspindžiu vitrinose. Tas krepšelis su angelu išties vertas kiekvieno už jį sumokėto penso. Atrodau kaip kino žvaigždė!

Tiesą sakant, jaučiuosi kiek nustebusi, kad Džesė nieko apie tai nepasakė. Jeigu mano atrastoji sesuo turėtų krepšelį su angelu, tai ir būtų pirmas dalykas, apie kurį jai pasakyčiau. Bet, kita vertus, galbūt ji mėgina elgtis santūriai ir rafinuotai. Galiu tai suprasti.

— Na... tai kur tu paprastai apsiperki? — draugišku tonu mezgu pokalbį.

— Ten, kur pigiausia, — atsako Džesė.

— Ir aš! — entuziastingai pritariu. — Jutoje, dizainerių gaminių nuolaidų dienomis, nusipirkau puikiausius Ralph Lauren marškinėlius. Devyniasdešimčia procentų pigiau!

— O aš stengiuosi iškart pirkti po daug, — truputį suraukusi kaktą sako Džesė. — Jeigu perki ganėtinai daug, gali visai neblogai sutaupyti.

Oi, Dievuli... Mes tikrai siunčiame absoliučiai vienodo dažnio signalus. Žinojau, kad taip ir bus!

— Tu neabejotinai teisi! — susižavėjusi šūkteliu. — Aš nuolat mėginu tai išaiškinti Lukui! Bet jis niekaip neperkanda logikos.

— Tai ar tu priklausai „sandėlininkų“ klubui? — susidomi Džesė. — O gal maistininkų bendrijai?

Nieko nesuprasdama pažvelgiu į ją.

— Ee... ne. Bet per medaus mėnesį aš labai dažnai pirkdavau urmu. Nusipirkau keturiasdešimt puodelių ir dvidešimt šilkinių chalatų!

— Šilkinių chalatų? — pakartoja apstulbusi Džesė.

— Taip, tai tokia puiki investicija! Sakiau Lukui, jog toks pirkinys finansiškai apsimoka, bet jis manęs neklausė... Puiku. Na, štai! Atėjome.

Prieiname prie stiklinių „Georginos“ durų. Tai didelis, šviesus drabužių salonas, kuriame taip pat parduodami juvelyriniai dirbiniai ir nuostabiausios rankinės. Aš čia lankausi jau nuo dvylikos metų, tai viena iš mano mėgstamiausių parduotuvių pasaulyje.

— Tau patiks ši parduotuvė, — patenkinta sakau Džesei ir stumteliu duris. Sandra, viena iš konsultančių, vitrinoje dėlioja karoliukais siuvinėtas piniginėles. Skimbtelėjus durims, ji pakelia akis. Tą pačią akimirką jos veidas nušvinta.

— Beki! Seniai matyta! Kur buvai?

— Švenčiau medaus mėnesį!

— Na taip, žinoma. Tai kaip vedybinis gyvenimas? — šypteli ji. — Ar dar nekalbėjote apie skyrybas pirmojo didelio barnio metu?

— Cha cha, — atsakau taip pat šypsodamasi. Jau rengiuosi ją supažindinti su Džese, kai Sandra staiga klykteli.

— Oi, Dieve! Ar tai krepšelis su angelu? Ar jis tikras?

— Taip, — palaimingai nušvintu. — Jis tau patinka?

— Negaliu patikėti. Ji turi krepšelį su angelu! — šūkteli ji kitai konsultantei; išgirstu porą aiktelėjimų. — Kur tu jį gavai? Ar galėčiau paliesti?

— Milane.

— Tik Beki Blumvud, — purto galvą ji, — tik Beki Blumvud gali čia įžengti nešina krepšeliu su angelu. Na, tai kiek jis tau kainavo?

— Ee... ganėtinai daug!

— Oho. — Smagiai nusiteikusi ji glosto krepšelį. — Jis neapsakomai nuostabus.

— O kuo jis toks ypatingas? — nesuprasdama klausia Džesė. — Na, juk tai tik krepšelis.

Įsivyrauja tyla, o paskui mes visos prapliumpame juoktis. Toji Džesė gana sąmojinga!

— Sandra, noriu tave su kai kuo supažindinti, — pratariu ir stumteliu Džesę pirmyn. — Čia mano sesuo!

— Tavo sesuo? — Sandra žiūri į Džesę nustėrusi. — Nežinojau, kad turi seserį.

— Ir aš nežinojau! Mes esame seniai viena nuo kitos atskirtos seserys, tiesa, Džese? — apkabinu ją.

— Netikros seserys, — kiek sumišusi pataiso mane Džesė.

— Džordžina! — šūkteli Sandra nusigręžusi į kitą pusę. — Džordžina, turi ateiti! Tu nepatikėsi! Čia yra Beki Blumvud ir... ji atsivedė seserį! Jų yra dvi!

Akimirką tylu... paskui prasiskleidžia užuolaidos ir išeina parduotuvės savininkė Džordžina. Ji jau įkopusi į penktą dešimtį, skalūno spalvos žilstelėjusiais plaukais ir nuostabiomis turkio mėlynumo akimis. Ji vilki aksominę tunikos tipo palaidinę ir laiko tušinuką. Išvydus mane ir Džesę jos akys sužiba.

— Dvi seserys Blumvud, — švelniai sako ji. — Taip, koks nuostabus dalykas.

Matau, kaip ji pasikeičia žvilgsniais su konsultante.

— Rezervuosime du matavimosi kambarius, — greitai tarsteli Sandra.

— Jeigu užtektinai neturite, mes galėsime pasinaudoti ir vienu, tiesa, Džese? — sakau.

— Atsiprašau? — apstulbusi prataria Džesė.

— Mes seserys! — meiliai ją spusteliu. — Juk nesigėdysime viena kitos!

— Viskas gerai, — sako Sandra, žvelgdama Džesei į akis. — Matavimosi kambarių turime užtektinai. Maloniai praleiskite laiką viską apžiūrinėdamos ir... sėkmės!

— Juk sakiau, kad čia labai gerai! — patenkinta tariu Džesei. — Taigi... pradėkime nuo čia!

Patraukiu prie stovo, prikabinto puikiausių palaidinių, ir imu vieną po kitos „versti“ pakabas.

— At ne šaunu?

Paimu rožinius marškinėlius su mažučiu drugeliu.

— O šitie su ramunėle labai tiktų tau!

— Ar norite juos pasimatuoti? — klausia Sandra. — Galiu juos nunešti į matavimosi kambarius.

— Taip, labai prašom! — Imu marškinėlius ir plačiai nusišypsau Džesei.

Bet ji man neatsako tuo pačiu. Tiesą sakant, ji nė nepajuda iš vietos. Tebestovi kur stovėjusi, susikišusi rankas į kišenes.

Tikriausiai gana keista pirmą kartą eit apsipirkti su kokiu nors nauju žmogumi. Kartais viskas lipte limpa jau išsyk, kaip kad nutiko man, kai pirmąkart ėjau apsipirkti kartu su Sjuzi. Mes abi vienu metu ištiesėme rankas norėdamos paimti Lulu Guinness kosmetikos priemonių krepšelį.

Bet kartais gali būti truputį nejauku. Dar nežinai, koks kito žmogaus skonis... todėl nuolat siūlai vis kitus daiktus ir kartoji: „Ar tau patinka šitas? O šitas?“

Man atrodo, kad Džesei praverstų lengvas paskatinimas.

— Šie sijonai pasakiški! — sakau eidama prie kitos pakabos, pilnos vakarinių drabužių. — Šis juodas su tinkleliu tau nuostabiai tiktų! — Paimu sijoną ir kilsteliu rodydama Džesei. Ji pažvelgia į etiketę su kaina ir išbąla.

— Negaliu patikėti, kad jo tokia kaina, — sumurma ji.

— Kaina visai pakenčiama, tiesa? — taip pat sumurmu.

— O kaip dėl sijono? — klausia mums už nugarų išdygusi Sandra.

— Taip, prašytume! O aš pasimatuosiu pilką... oooi, ir rausvą! — priduriu, pamačiusi gale kabantį „pasislėpusį“ rožinį sijoną.

Po dvidešimties minučių mes jau apėjusios visą parduotuvę, o jos gale esančiuose matavimosi kambariuose mūsų laukia dvi krūvos drabužių. Džesė per daug nekalbėjo. Tiesą sakant, ji daugiausia tylėjo. Bet aš pasistengiau už ją ir išrinkau drabužius, kurie, mano manymu, jai tiktų, ir pridėjau prie krūvos.

— Šaunu! — tarsteliu užplūsta pakilios nuotaikos. — Eime matuotis! Galiu lažintis, kad su tuo sijonu atrodysi fantastiškai! Jį turėtum segėti su pečių nedengiančia palaidine ir gal dar...

— Aš nesirengiu nieko matuotis, — pertraukia mane Džesė. Ji vėl susikiša rankas į kišenes ir atsiremia į tuščią sienos plotelį.

Sutrikusi pažvelgiu į ją.

— Ką sakei?

— Nesirengiu nieko matuotis, — linkteli ji, smakru rodydama matavimosi kambarių pusėn. — Bet tu eik. Aš čia palauksiu.

Parduotuvėje tvyro nejauki tyla.

— Bet... kodėl tu nenori ko nors pasimatuoti? — klausiu.

— Man nereikia jokių naujų drabužių, — atsako Džesė.

Priblokšta spoksau į ją. Pastebiu, kaip konsultantės apsikeičia sutrikusiais žvilgsniais.

— Tau turi ko nors reikėti! — pratariu. — Gal marškinėlių... gal kelnių...

— Ne, viskas gerai.

— Nejau tu net nenori pasimatuoti kurios nors iš šių nuostabių palaidinių? — Ją padrąsindama imu vieną ir kilsteliu. — Na, kad pamatytum, kaip tu su jom atrodai?

— Aš nesirengiu jų pirkti, — gūžteli pečiais Džesė. — Tai kokia prasmė?

— Viskas mano sąskaita! — staiga viską suvokusi pareiškiu. — Ar nežinai, kad taip tave „vaišinu“?

— Nenoriu, kad švaistytum savo pinigus. Bet tu pati nesivaržyk, — priduria ji. — Eik.

Tiesą sakant, nė neišmanau, ką man daryti. Net neįsivaizdavau, kad Džesė nieko nenorės matuotis.

— Visos darbuotojos pasirengusios pasitarnauti, Beki, — įsiterpia Sandra.

— Eik, — linkteli Džesė.

— Na... gerai, — galiausiai pratariu. — Ilgai neužtruksiu.

Nueinu į matavimosi kambarį ir įsispraudžiu į daugelį drabužių.

Bet visas mano džiaugsmas jau išgaravęs. Vienai matuotis drabužius ne tas pats. Norėjau, kad matuotumės kartu. Norėjau, kad būtų smagu. Jau regėjau vizijas, kaip mes lakstome pirmyn ir atgal iš matavimosi kambarių, skrajojame po parduotuvę, viską verčiame aukštyn kojom...

Dabar tiesiog nesuprantu. Kaip ji gali nieko nesimatuoti?

Tikriausiai jai absoliučiai nepatinka mano skonis, susivokiu pajutusi užplūdusią neviltį. Ji nieko nesako, nes nori būti mandagi.

— Kas nors tinka? — klausia Džordžina, pagaliau man pasirodžius.

— Ee... taip! — atsakau stengdamasi kalbėti linksmai. — Paimsiu dvi palaidines ir rožinį sijoną. Jis išties puikiai atrodo!

Dirsteliu į Džesę, bet ji spokso į niekur. Staiga atsipeikėja, tarsi tik dabar būtų mane pastebėjusi.

— Jau viskas? — klausia ji.

— Ee... taip. Eisiu ir užmokėsiu.

Nueiname prie priekinės kasos, ir Sandra pradeda nuskaityti mano pirkinių kainas. Tuo metu Džordžina smalsiai apžiūrinėja Džesę.

— Jeigu jūs nesate nusiteikusi matuotis drabužių, — staiga prabyla ji, — gal apžiūrėtumėte papuošalus?

Iš po kasos ji ištraukia padėklą.

— Turime keletą mielų apyrankių. Tik dešimt svarų. Ši jums tikriausiai tiks.

Ji kilsteli gražią apyrankę, sukabintą iš gryno sidabro ovaliukų. Aš sulaikau kvapą.

— Graži, — linktelėjusi atsako Džesė, ir man nepaprastai palengvėja.

— Kaip Beki seseriai... — prataria Džordžina, ir aš matau, kaip skaičiuojant susiaurėja jos akys, — trys svarai.

— Oho! — plačiai jai išsišiepiu. — Fantastika! Labai jums ačiū, Džordžina!

— Nėra už ką, — sako Džesė. — Man nereikia apyrankės.

Ką?

Ištikta šoko pakreipiu galvą. Ar ji nesuprato?

— Bet... ji tekainuoja tris svarus, — sakau. — Neįtikėtinas sandoris!

— Man jos nereikia, — gūžteli pečiais Džesė.

— Bet...

Man trūksta žodžių. Kaip galima nepirkti apyrankės už tris svarus? Kaip? Juk tai prieštarauja fizikos ar šiaip kokiems nors dėsniams.

— Štai, Beki, — sako Sandra, duodama man pirkinių krepšelius. Krepšelių yra du, jie švelniai rožiniai, blizgantys, aukščiausios rūšies, bet pirštais sugniaužusi rankenėles nejaučiu įprasto pasitenkinimo pliūpsnio. Tiesą sakant, beveik nieko nejaučiu. Esu per daug sutrikusi.

— Na... tada iki! — pratariu. — Ir dėkoju! Iki pasimatymo!

— Viso geriausio, mieloji Beki! — atsako Džordžina. — Ir Džese, — jau ne taip šiltai priduria ji. — Tikiuosi, dar pasimatysime.

— Beki! — sako Sandra. — Prieš tau išeinant norėčiau padovanoti mūsų prekių išpardavimo bukletą.

Ji prilekia, kad paduotų man blizgantį bukletėlį, ir pasilenkia.

— Na, aš nenusiteikusi pokštauti, — kužda man į ausį, — bet... ar esi tikra, kad ji tavo sesuo?

Kai išeiname į gatvę, jaučiuosi truputį apspangusi. Viskas klostosi ne visai taip, kaip tikėjausi.

— Taigi! — pralemenu. — Buvo smagu!

Dirsteliu į Džesę, bet ji nutaisiusi tą ramią, abejingą išraišką, todėl negaliu nuspėti, ką galvoja. Norėčiau, kad ji nors kartelį nusišypsotų. Arba pasakytų: „Taip, buvo jėga!“

— Net gėda, kad nieko neišsirinkai Džordžinos salone, — surizikuoju. — Ar tau... patiko drabužiai?

Džesė gūžteli pečiais ir nieko nesako, o mane užplūsta neviltis. Taip ir žinojau. Ji negali pakęsti mano skonio. Ji apsimetinėjo, kad jai „nereikia jokių drabužių“, tik norėdama būti mandagi.

Na, ir kam gi nereikia marškinėlių? Išties tokių nėra.

Žodžiu, nėra ko nusiminti, mums tereikia surasti kitokių parduotuvių. Tokių, kokios Džesei patinka. Mums traukiant saulėta gatve įtemptai mąstau. Ne sijonai... ne apyrankės... Džinsai! Džinsai patinka visiems. Nuostabu.

— Man tikrai reikėtų naujų džinsų, — atsargiai pratariu.

— Kodėl? — suraukia kaktą Džesė. — Kuo blogi šitie, kuriuos mūvi?

— Na... niekuo. Bet man reikia dar vienerių! — juokdamasi sakau. — Norėčiau ilgesnių už šituos, ne tokiu žemu juosmeniu, galbūt labai tamsios rašalo spalvos...

Viltingai pažvelgiu į Džesę laukdama jos minčių tęsinio apie tai, kokių džinsų norėtų ji. Bet ji tyli.

— Na... tai ar tau reikia džinsų? — klausiu jausdamasi taip, tarsi į kalną tempčiau sunkią naštą.

— Ne, — sako Džesė, — bet tu pirkis.

Pajuntu širdyje suplazdėjusį nusivylimą.

— Gal kitą kartą, — prisiverčiu nusišypsoti. — Nesvarbu.

Bet dabar mes jau atėjusios iki kampo. Taip! L. K. Bennett išpardavimas!

— Tik pažvelk! — šūkteliu susižavėjusi, skubėdama prie didelės vitrinos, pilnos spalvingų basučių su dirželiais. — Ar jos ne puikios? Kokie batai tau patinka?

Džesė nužvelgia vitriną.

— Tiesą sakant, dėl batų nesuku sau galvos, — sako ji. — Batų niekas niekada nepastebi.

Man sulinksta kojos nuo patirto šoko.

Batų niekada niekas nepastebi?

Bet... žinoma. Ji juokauja! Man teks priprasti prie aitroko jos humoro.

— Ėch, tu! — tarsteliu ir bičiuliškai ją stumteliu. — Na... jeigu neprieštarauji, norėčiau užbėgti ir šį tą pasimatuoti.

Jeigu pasimatuosiu gana daug porų, mąstau, galbūt ir Džesė panorės prisidėti.

Tik štai ji nenori. Nenori ir kitoje parduotuvėje. Ji taip pat neišmėgino nei kvepalų, nei kosmetikos priemonių Space NK. Aš apsikrovusi krepšeliais, bet Džesė vis dar neturi nė menkiausio daiktelio. Ji niekaip negali pasilinksminti. Tikriausiai mano, jog aš bjauri sesuo.

— Gal tau reikia kokių nors virtuvės rakandų? — desperatiškai klausiu.

Galėtume nusipirkti šaunių prijuosčių ar šiaip kokių chromuotų dalykėlių... Bet Džesė purto galvą.

— Tokius dalykus perku urminės prekybos sandėliuose. Ten daug pigiau nei centrinėse gatvėse.

— Gerai, o kaip lagaminai? — šūkteliu staiga pagauta įkvėpimo. — Būtent lagaminus visi dažniausiai ir pamiršta!

— Man nereikia jokio lagamino, — sako Džesė. — Turiu kuprinę.

— Teisingai.

Dabar jau išties išseko idėjų atsargos. Kas dar galėtų būti? Gal lempos? Arba... kilimėliai?

Staiga Džesės akys sušvinta.

— Palauk, — sako ji guviau nei kada nors anksčiau. — Ar nieko, jeigu čia užeisiu?

Sustoju. Esame prie mažutės raštinės reikmenų parduotuvėlės, kurioje niekada nesu buvusi.

— Žinoma! — išpoškinu palengvėjusia širdimi. — Būtinai užeik! Fantastika!

Raštinės reikmenys! Štai kas jai patinka. Žinoma! Kodėl, po šimts, anksčiau apie tai nepagalvojau? Ji studentė... ji visą laiką užsirašinėja... tai ir turėtų būti jos arkliukas!

Parduotuvėlė tokia siaurutė, jog suabejoju, ar tilpsiu su visais savo krepšiais, todėl laukiu už durų, ant šaligatvio, spirgėdama iš nekantrumo. Ką Džesė perka? Puošnius sąsiuvinius užrašams? O gal rankų darbo atvirukus? O gal renkasi kokį nors gražų tušinuką?

Žodžiu, šlovė jai. Anksčiau nė nebuvau šios parduotuvėlės pastebėjusi!

— Na, ir ką gi nusipirkai? — susijaudinusi puolu klausinėti, kai tik ji išeina nešdamasi du išsipūtusius krepšelius. — Parodyk! Parodyk!

Džesė atrodo visai abejinga.

— Aš nieko nepirkau, — sako ji.

— Bet... turi pirkinių krepšelius! Kas juose?

— Ar nematai užrašo? — mosteli ji rodydama į ranka parašytą raščiuką lange. — Jie atiduoda panaudotus vokus „su pamušalu“.

Džesė praskleidžia pirkinių krepšelį rodydama visą pluoštą paglamžytų vienkartinių maišelių ir aptrintų, papilkėjusių vokų su pūslytėmis iš vidaus. Spoksau į visa tai ir jaučiu, kaip garuoja visas susižavėjimas.

— Turėjau sutaupyti mažiausiai dešimt svarų, — patenkinta priduria ji. — Tokių dalykų visada prireikia.

Aš be žado.

Ir kaip galėčiau krykštauti pamačiusi krūvą senų maišelių ir vokų su pūslytėmis?

— Ee... nuostabu! — galiausiai pralemenu. — Vokai tikrai puikūs! Man patinka... ėė... ženkliukai. Taigi... mums abiem tikrai pasisekė! Eime išgerti kapucino!

Už kampo yra kavinukė; mums prie jos artinantis mano nuotaika taisosi. Na, gal pasivaikščiojimas po parduotuves klostėsi kitaip, nei tikėjausi. Bet tai nesvarbu. Esmė ta, jog esame dvi seserys, besirengiančios gerti kapucino ir paliežuvauti! Susėsime prie mielo marmurinio stalelio ir gurkšnosime kavutę, pasakosime viena kitai apie save...

— Turiu gertuvę, — už nugaros išgirstu Džesės balsą.

Sutrikusi atsigręžiu ir matau, kaip Džesė traukia iš kuprinės baltą plastikinę gertuvę.

— Ką? — tyliai paklausiu.

— Juk nenorime tos brangios kavos, — baksteli ji nykščiu į kavą. — Tokiose vietose siaubingi antkainiai.

— Bet...

— Galėtume atsisėsti ant šio suoliuko. Tuoj jį švariai nuvalysiu.

Žvelgiu į ją vis labiau niaukdamasi. Negaliu pirmą kartą gyvenime gerti kavos kartu su savo seniai prarasta seserimi sėdėdama ant kažkokio kvailo seno suolelio, traukdama tiesiai iš gertuvės.

— Bet aš norėčiau nueiti į šaunią kavinukę! — žodžiai išsprūsta anksčiau, nei susigriebiu užsičiaupti. — Norėčiau prisėsti prie marmurinio stalelio ir išgerti tikros kapucino.

Tyla.

— Prašau... — graudžiai tarsteliu.

— Och, — sako Džesė. — Na, gerai. — Ji užsuka gertuvę. — Bet turėtum įprasti nešiotis savo kavą. Per metus sutaupytum šimtus svarų. Tik nusipirk panaudotą gertuvę. O tas pačias kavos pupeles gali užsiplikyti mažiausiai du kartus. Aromatas išlieka.

— Aš... turėsiu tai galvoje, — beveik neklausydama atsakau. — Eime!

Kavinukėje šilta ir labai maloniai kvepia kava. Ant marmurinių staliukų šoka lempų švieselės, groja muzika, girdisi linksmas, džiaugsmingas šurmulys.

— Matai? — plačiai nusišypsau Džesei. — Ar ne šaunu?

— Staliuką man ir mano seseriai, prašyčiau, — patenkinta kreipiuosi į prie durų stovintį padavėją.

Man taip patinka tai kartoti! Mano seseriai.

Mes susėdame, ir aš pasidedu ant grindų visus pirkinių krepšelius; pasijuntu pradedanti atsipalaiduoti. Taip jau geriau. Galėsime maloniai, jaukiai, intymiai paplepėti ir pajusti tikrą tarpusavio ryšį. Tiesą sakant, būtent taip turėjome pasielgti iš pat pradžių.

Prie mūsų staliuko prieina kokių dvylikos metų padavėja, prisisegusi ženklelį su užrašu „Pirmą dieną darbe!“

— Labutis! — išsišiepiu. — Norėčiau kapucino... bet nesu tikra, ko norėtų mano sesuo.

Mano sesuo! Kiekvieną kartą tai kartojant mane užlieja spindulinga šiluma.

— Mes dar tikrai užsisakysime šampano, — neišsilaikau nepridūrusi. — Mudvi susitikome po daugelio nesimatymo metų!

— Oho, — sako padavėja. — Jėga!

— O aš norėčiau paprasto vandens iš čiaupo, dėkoju, — prataria Džesė užversdama valgiaraštį.

— Nejau nenorėtum skanios kavos su putele? — nustebusi klausiu.

— Nenoriu globaliai pinigus kalančiai korporacijai mokėti siaubingai išpūstų sumų. — Ji rūsčiai pažvelgia į padavėją. — Ar jūs manote, kad gauti 400 procentų pelno yra etiška?

— Ėėė... — padavėja atrodo suglumusi. — Ar į vandenį įmesti ledo? — galiausiai paklausia ji.

— Ir tu išgerk kavos, — skubiai pratariu. — Taip. Ir jai kapucino.

Padavėjai nuskubėjus, Džesė nesutikdama purto galvą.

— Ar žinai tikrą kapucino puodelio kainą? Jis tekainuoja keletą pensų. O nuo mūsų lupa beveik du svarus.

— Bet lėkštelėje tau atneša šokolado už dyką, — paaiškinu.

Dieve, Džesė šį tą nusimano apie kavą, tiesa? Na, kad ir kaip ten būtų, nereikia kreipti dėmesio. Keiskime temą.

— Taigi, — pasilenkiu į priekį ir išskečiu rankas. — Papasakok apie save.

— Ką norėtum sužinoti? — klausia Džesė.

— Viską! — entuziastingai atsakau. — Pavyzdžiui... kokie tavo pomėgiai, išskyrus pasivaikščiojimą?

Džesė kelias minutes svarsto.

— Man patinka urvinėti, — galiausiai prataria ji, kai padavėja padeda mums du puodelius kapucino.

— Urvinėti! — pakartoju. — Ar tai reiškia... vaikštinėjimą po urvus?

Džesė pažvelgia į mane per puodelio viršų.

— Taip, iš esmės taip ir yra.

— Ohoho! Tai tikrai...

Mėginu surasti žodžių. Ką galiu pasakyti apie urvus? Tik tiek, kad juose tamsu, šalta ir glitu.

— Tai tikrai įdomu, — galiausiai pratariu. — Norėčiau įlįsti į urvą!

— Ir dar, žinoma, uolienos ir akmenys, — priduria Džesė, — yra svarbiausi mano domėjimosi objektai.

— Ir mano! Ypač tie dideli blizgantys akmenys iš Tiffany, — nusijuokiu norėdama parodyti, kad juokauju, bet Džesė nereaguoja.

Man nėra visai aišku, ar ji suprato pokštą.

— Rašau daktaro disertaciją, kurios tema — florohematito nuosėdų akmenėjimas ir geochemija, — sako ji giedresniu veidu nei iki šiol šiandieną.

Nemanau, kad būčiau supratusi nors vieną žodį.

— Ee... puiku! — atsakau. — Tai... kaip nutiko, kad nutarei studijuoti apie uolienas?

— Mane tuo sudomino tėvas, — sako Džesė, ir jos veide pasirodo nežymi šypsenėlė. — Tai ir jo aistra.

— Tėtis? — nustebusi pratariu. — Niekada nežinojau, kad jis domisi uolienomis!

— Ne tavo tėtis, — perveria mane žvilgsniu Džesė. — Mano tėtis. Mano patėvis. Žmogus, kuris mane išaugino.

Teisingai.

Žinoma, ji neturėjo galvoje tėčio. Tikrai kvailai pasakiau.

Nejauki tyla, kurią trikdo tik puodelių dzingsėjimas. Šiek tiek sutrinku ir nebežinau, ką toliau kalbėti. Ir tai absurdiška. Juk čia mano sesuo! Pirmyn!

— Tai ar šiais metais vyksi kur nors atostogauti? — galiausiai paklausiu. Dieve, aš jai tikriausiai atrodau visai beviltiška. Kalbu kaip kirpėja.

— Dar nežinau, — sako Džesė. — Nuo daug ko priklausys.

Staiga man šauna galvon nuostabiausia idėja.

— Galėtume kartu vykti atostogauti! — nudžiugusi sakau. — Ar nebūtų šaunu? Galėtume išsinuomoti vilą Italijoje ar dar kur... galėtume tikrai gerai viena kitą pažinti...

— Klausyk, Rebeka, — sausai nutraukia mane Džesė, — aš neieškau kitos šeimos.

Verianti tyla. Staiga man ima svilti skruostai.

— Aš... aš žinau, — dvejodama atsakau. — Aš tenorėjau pasakyti...

— Man nereikia kitos šeimos, — neatlyžta ji. — Vasarą tai pasakiau Džeinei ir Greihemui. Ne dėl to jus susiradau. Jaučiau pareigą jus susirasti ir įspėti apie susidariusią medicininę situaciją. Štai ir viskas.

— Ką turi galvoje sakydama „štai ir viskas“? — sumikčioju.

— Na, malonu su tavim susipažinti. Tavo mama ir tėtis yra šaunūs. Bet tu turi savo gyvenimą... — ji patyli, — o aš — savo.

Ar ji mėgina pasakyti, kad nenori geriau manęs pažinti?

Savo sesers?

— Bet mes ką tik viena kitą suradome! — skubiai pratariu. — Po tiek daug metų! Ar tau neatrodo, kad tai nuostabu? — Pasilenkiu į priekį ir padedu ranką šalia jos rankos. — Žiūrėk! Esame to paties kraujo!

— Na ir kas? — Džesė atrodo visai abejinga. — Tai tik biologinis faktas.

— Bet... ar visą tą laiką tu netroškai sesers? Ar niekada nepagalvodavai, kaip tada gyventum?

— Nelabai. — Ji pažvelgia į mane. — Nesuprask manęs klaidingai. Man buvo įdomu su tavim susitikti.

Įdomu? Jai buvo įdomu?.

Žvelgiu nuleidusi akis į kapucino ir stumdau šaukšteliu putas.

Ji nenori geriau manęs pažinti. Tikra mano sesuo nenori geriau manęs pažinti. Ką darau ne taip?

Niekas nesiklosto taip, kaip būnu suplanavusi. Maniau, kad šiandien bus pati geriausia diena mano gyvenime. Maniau, kad bus labai linksma apsipirkinėti kartu su seserimi. Kad pajusime tarpusavio ryšį. Gersime kavą apsidėliojusios nuostabiais naujais daiktais, kikensime ir erzinsime viena kitą... planuosime, kur eiti toliau...

— Na, tai gal grįšime pas tavo mamą? — klausia Džesė ištuštindama puodelį.

— Ką, jau? — šokiruota pakeliu akis. — Bet mums dar liko ištisos valandos. Tu dar nieko nenusipirkai!

Džesė pažvelgia į mane ir nekantraudama atsidūsta.

— Klausyk, Beki, norėjau būti mandagi, todėl šiandieną sutikau eiti. Bet iš tikrųjų aš negaliu pakęsti vaikščiojimo po parduotuves.

Mano širdis apmirė. Žinojau, kad jai nėra smagu. Turiu ištaisyti padėtį.

— Suprantu, kad dar neradome tinkamos parduotuvės, — užsidegusi palinkstu į priekį. — Bet jų yra ir daugiau. Galime užeiti į kitokias...

— Ne, — nutraukia mane Džesė. — Tu nesupranti. Man nepatinka apsipirkinėti. Taškas.

— Katalogai! — pratariu staiga pajutusi įkvėpimą. — Galėtume grįžti namo, pasiimti krūvą katalogų... būtų smagu!

— Ar negali įsikalti į galvą? — susierzinusi šūkteli Džesė. — Atidžiai skaityk man iš lūpų: aš ne-pa-ken-čiu ap-si-pir-ki-nė-ti.

Parvairuoju namo absoliučiai šokiruota. Atrodo, kad mano smegenyse įvyko trumpas sujungimas. Vos tik mėginu apie tai pagalvoti, viskas susprogsta į mažytes netikėjimo kibirkštėles.

Kai grįžtame namo, Lukas sodelyje kalbasi su tėčiu. Pamatęs mus sukančias į takelį, jis sutrinka.

— Kodėl jūs taip greit grįžote? — klausia skubėdamas prie automobilio. — Ar kas nors atsitiko?

— Viskas gerai, — lyg apsvaigusi atsakau. — Mes tiesiog... apsisukome greičiau nei maniau.

— Ačiū, kad parvežei, — sako lipdama iš automobilio Džesė.

— Man buvo malonu.

Džesei einant tėčio link, Lukas įlipa į automobilį ir įsitaiso greta manęs. Jis uždaro dureles ir perveria mane žvilgsniu.

— Beki, ar viskas gerai?

— Man... viskas gerai. Manyčiau.

Dar negaliu suimti į galvą visko, kas šiandieną nutiko. Mano mintys vis dar sukasi fantazijų pasaulyje. Mes abi vaikštinėjame mosuodamos krepšeliais, linksmai besijuokiančios... matuojamės viena kitos drabužius ir batus... perkame viena kitai draugystės apyrankes... vadiname viena kitą maloniomis pravardėmis...

— Na? Tai kaip sekėsi?

— Buvo... nuostabu! — prisiverčiu nusišypsoti. — Tikrai buvo labai linksma. Mes abi puikiai praleidome laiką.

— Ką nusipirkai?

— Porą palaidinių... labai gražų sijoną... porą batų...

— Mm-hmm, — linkteli Lukas. — O ką nusipirko Džesė?

Minutėlę aš negaliu pratarti nė žodžio.

— Nieko, — galiausiai sušnabždu.

— Oi, Beki, — atsidūsta Lukas ir mane apkabina. — Tau nebuvo linksma, tiesa?

— Ne, — atsakau silpnu balseliu. — Tiesą sakant, ne.

— Ir aš abejojau. — Jis paglosto man skruostą. — Klausyk, Beki, žinau, jog troškai susirasti sielos draugę. Žinau, jog norėjai, kad Džesė taptų naująja geriausia bičiule. Bet gal tau reikėtų pripažinti, jog jūs esate... per daug skirtingos.

— Mes nesame per daug skirtingos, — užsispyrusi sakau. — Mes seserys.

— Meilute, viskas gerai, — sako Lukas. — Jeigu nesugyvensite, gali manyti ir taip. Niekas nepagalvos, jog jums nepavyko.

Nepavyko?

Šis žodis mane uždega ginčui.

— Mes sugyvename! — sakau. — Sutariame! Mums tik reikia rasti... šiek tiek tvirtesnį bendrą pagrindą. Taigi jai nepatinka vaikščioti po parduotuves.

Kelis kartus sunkiai nuryju seiles.

— Bet tai nieko nereiškia! Man patinka ir kitkas, ne vien vaikščioti po parduotuves.

Lukas purto galvą.

— Susitaikyk su tuo. Jūs esate skirtingi žmonės, ir nėra jokios priežasties, dėl kurios turėtumėte sutarti.

— Bet mes esame to paties kraujo! Negalime būti labai skirtingos! Negalime būti!

— Beki...

— Aš nesirengiu taip lengvai pasiduoti. Lukai, mes kalbame apie seniai prarastą mano seserį! Galbūt tai vienintelė proga gerai ją pažinti.

— Mieloji...

— Žinau, jog mes galime būti draugės, — nutraukiu jį. — Žinau, kad galime.

Staiga apimta ryžto atlapoju automobilio dureles ir išlipu.

— Ei, Džese! — šūkteliu skubėdama per pievelę. — Gal norėtum po konferencijos pasilikti pas mus savaitgaliui? Pažadu, jog puikiai praleisime laiką.

— Puiki mintis, mieloji! — sako tėtis nušvitusiu veidu.

— Nesu tikra, — sako Džesė. — Man tikrai reikia grįžti namo...

— Prašau. Tik vienam savaitgaliui. Mums tikrai nereikia vaikštinėti po parduotuves.

Žodžiai virste virsta man iš burnos.

— Nebūsiu tokia kaip šiandien. Mes galime daryti, ką tik tu nori. Išties galėsime nerūpestingai pagyventi keletą dienų. Kaip manai?

Tyla. Mano pirštai susigniaužia. Džesė pažvelgia į viltingą tėčio veidą.

— Gerai, — galiausiai prataria ji. — Būtų šaunu. Dėkoju.

PGNI First Bank Visa

Camel aikštė 7

Liverpulis LI 5NP

Poniai Rebekai Brendon

Maidaveilo kvartalas, Nr. 37

Maidaveilas Londonas NW6 OYF

2003-iųjų gegužės 12 d.

Gerb. ponia Brendon,

dėkojame už jūsų prašymą įsigyti aukščiausio lygio auksinę kreditinę kortelę. Džiaugiamės galėdami pranešti, jog jums pasisekė.

Atsakydami į jūsų klausimus teigiame, jog kortelė bus pristatyta jūsų gyvenamosios vietos adresu ir bus panaši į kreditinę kortelę. Jos negalima užmaskuoti padarius „panašią į pyragaitį“, kaip siūlėte.

Taip pat pristatę kortelę negalime lauke sukelti sąmyšio.

Jeigu jums kils dar kokių nors klausimų, nedvejodama kreipkitės į mane. Viliamės, jog džiaugsitės naujosios kortelės teikiama nauda.

Pagarbiai

Piteris Džonsonas,

klientų sąskaitų aptarnautojas

PGNI First Bank Visa

Camel aikštė 7

Liverpulis LI 5NP

Panelei Džesikai Bertram

Hilraiso 12

Skalis

Kambrija

2003-iųjų gegužės 13 d.

Gerb. panele Bertram,

dėkojame už jūsų laišką.

Atsiprašau, kad kreipiausi siūlydamas įsigyti aukščiausio lygio auksinę kreditinę kortelę. Nenorėjau jūsų įžeisti.

Sakydamas, jog asmeniškai jūs buvote atrinkta dvidešimties tūkstančių svarų kredito limitui įsigyti, tikrai neturėjau omenyje, jog esate „įklimpusi į skolas ar neatsakinga“, taip pat neketinau jūsų apšmeižti.

Kaip geros valios ženklą, dovanų pridedu 25 svarų vertės čekį ir esu pasirengęs jums pasitarnauti, jeigu persigalvosite dėl kreditinės kortelės.

Pagarbiai

Piteris Džonsonas,

klientų sąskaitų aptarnautojas

Dvyliktas skyrius

Nesirengiu pasiduoti. Jokiu būdu.

Taigi gal pirmasis mano susitikimas su Džese ir nevyko taip, kaip buvau suplanavusi. Galbūt ne viską padarėme tiksliai taip, kaip maniau. Bet šį savaitgalį viskas bus geriau. Tiesiog žinau, kad bus geriau. Žodžiu, dėl neapdairumo pirmasis susitikimas ir turėjo būti kiek nejaukus. Bet šį kartą mes jau būsime įveikusios tą pirmąją kliūtį ir viena su kita elgsimės gerokai laisviau. Tikrai!

Be to, esu daug geriau pasirengusi nei praėjusį kartą. Kai aną šeštadienį Džesė išvažiavo, mama ir tėtis matė, jog esu truputį prislėgta, todėl jie užplikė puodelį arbatos ir mes maloniai paplepėjome, kaip senais gerais laikais. Mes visi sutarėme, jog neįmanoma su kuo nors susidraugauti iškart, jeigu nieko apie tą žmogų nežinai. Taigi mama ir tėtis perkratė smegenis mėgindami prisiminti visas smulkmenas, kurias žinojo apie Džesę, ir viską užrašė. Visa tai mokiausi ištisą savaitę.

Štai, pavyzdžiui, ji mokėsi ketindama gauti devynis sertifikatus ir iš visų devynių dalykų gavo aukščiausius balus. Ji niekada nevalgo avokadų. Be urvų ir pasivaikščiojimų, ji dar domisi akmenukų ar žvirgždo „išgraužtomis“ duobėmis. Jai patinka poezija. O jos mėgstamiausias šuo yra...

Velniai griebtų!

Čiumpu popieriaus skiautę ir skaitau. Aa, taip. Pasieniečių škotų veislės aviganis.

Dabar šeštadienio rytas, esu svečiams skirtame kambaryje ir baigiu ruoštis Džesės viešnagei. Šią savaitę nusipirkau knygą, pavadintą „Malonioji šeimininkė“; joje rašoma, jog svečių kambarys turėtų būti „gerai apmąstytas, šiek tiek atspindintis individualų skonį, kad svečias pasijustų laukiamas“.

Taigi ant stalelio yra gėlių ir poezijos tomelis, prie lovos padėjau kruopščiai atrinktų žurnalų: „Keliauninkų naujienos“, „Urvų entuziastas“ ir „Įdubų tyrinėtojų mėnraštis“; pastarąjį žurnalą galima užsisakyti tik internetu. (Tiesą sakant, norėdama gauti vieną egzempliorių, turėjau užsisakyti šį žurnalą dvejiems metams. Bet viskas gerai. Kitus dvidešimt tris egzempliorius persiusiu Džesei.)

O ant sienos kabo manasis piece de resistance, kuriuo labai didžiuojuosi. Tai didžiulis plakatas, vaizduojantis urvą. Su tais... stalagmitais...

Išpurenu pagalves ir pasijuntu nekantraujanti. Šįvakar viskas bus visai kitaip nei aną kartą. Pirmiausia mes nė nesiartinsime prie parduotuvių. Aš suplanavau gražų, paprastą, ramų vakarą. Galime žiūrėti filmą ir valgyti spragėsius, galime lakuoti viena kitai nagus, na, ir visa kita. O paskui aš galiu prisėsti ant jos lovos, mes galime vilkėti vienodomis pižamomis ir valgyti mėtinį kremą, ir kalbėtis per visą naktį.

— Viskas labai gražiai atrodo, — sako įeidamas Lukas. — Tu smarkiai padirbėjai.

— Ačiū, — atsakau droviai gūžtelėjusi pečiais.

— Tiesą sakant, visas butas atrodo nuostabiai! — Jis išeina, ir aš nuseku paskui jį į koridorių. Viskas tikrai labai gražu, pati sau pripažįstu. Nors šen ten dar yra dėžių, butas dabar daug tvarkingesnis.

— Aš dar nebaigiau, — sakau dirstelėdama į mūsų miegamąjį, kur po lova teberiogso krūva visa ko.

— Matau, bet ir dabar visa tai — milžiniškas rezultatas! — Lukas gėrėdamasis apsidairo.

— Tereikėjo į viską pažvelgti kūrybiškai, — kukliai nusišypsau. — Horizontalus mąstymas.

Įeiname į svetainę, kuri dabar visai pakeista. Dingo krūvos kilimų, dėžių ir skrynių. Dabar čia tik dvi sofos, du kavos staliukai ir indoneziečių gamelanas.

— Žemai tau lenkiuosi, Beki, — purtydamas galvą sako Lukas. — Atrodo puikiai.

— Vieni niekai!

— Ne, — suraukia kaktą Lukas. — Jaučiu, kad esu tau skolingas atsiprašymą. Tu man sakei, jog gali padaryti taip, kad viskas „grotų“. Tada tavimi suabejojau. Bet kažkokiu būdu tau pavyko. Niekada nebūčiau pamanęs, kad tokią maišalynę galima sutvarkyti. — Negalėdamas patikėti jis dairosi po kambarį. — Čia buvo tokia daugybė daiktų! Kur jie visi dingo? — Jis juokiasi, o po minutėlės sujunku ir aš.

— Aš tik... radau jiems namus! — linksmai atsakau.

— Na, visa tai man išties padarė įspūdį, — sako jis braukdamas ranka per židinio atbrailą, ant kurios nieko nėra, išskyrus penkis ranka margintus kiaušinius. — Tau reikėjo būti parduotuvės konsultante.

— Gal kada nors ir būsiu!

Na, gerai. Manau, kad vertėtų keisti temą. Kiekvieną minutę Lukas gali sumanyt apsižvalgyti atidžiau ir paklausti ko nors panašaus į „kur kiniškos urnos“ arba „kur medinės žirafos“.

— Taigi... ar kompiuteris įjungtas? — atsargiai klausiu.

— Taip, — atsako Lukas, imdamas vieną kiaušinį ir jį apžiūrinėdamas.

— Puiku! — plačiai jam nusišypsau. — Na, pasitikrinsiu elektroninį paštą ir... kodėl tau neužplikius mums abiem kavos?

Palaukiu, kol Lukas tikrai atsidurs virtuvėje, o tada nuskubu prie kompiuterio ir surenku adresą www.eBay.co.uk.

Elektroninis turgus neabejotinai išgelbėjo man gyvybę. Neabejotinai.

Tiesą sakant, kaip iki šiol galėjau gyventi be elektroninio turgaus? Argi tai ne pats puikiausias, genialiausias išradimas nuo tada... na, nuo tada, kai buvo sumanytos parduotuvės?

Tą pačią akimirką, kai praėjusį šeštadienį grįžau iš mamos, įsitraukiau į prekybą ir „išstačiau“ parduoti kiniškas urnas, medines žirafas ir tris kilimus. Ir per tris dienas viskas buvo parduota! Štai taip! Taigi jau kitą dieną „išstačiau“ dar penkis kilimus ir du kavos staliukus. Nuo tada nebesustoju.

Greitai spragteliu ties „Noriu parduoti“ ir nuolat dairausi į duris. Negaliu užtrukti, nes antraip įeis Lukas ir mane pamatys, bet aš beprotiškai noriu sužinoti, ar kas nors užkibo ant apeiginės lazdos.

Po akimirksnio nušvinta puslapis, ir...taip! Rezultatas! Kažkas stato penkiasdešimt svarų! Pajuntu sukilusį adrenaliną ir atsikvepiu šūktelėdama (gana tyliai, Lukas neišgirs). Kaip uždega toks pardavinėjimas! Dabar jau esu absoliučiai nuo to priklausoma.

Bet šauniausia yra tai, kad vienu šūviu galiu nušauti po du zuikius. Išsprendžiu užgriozdintų kambarių problemas ir užsidirbinėju pinigų. Tiesą sakant, gana daug pinigų! Nenoriu girtis, bet šią savaitę kiekvieną dieną pavyko pasipelnyti. Jaučiuosi kaip Sičio tarnautojas, prekiaujantis obligacijomis!

Pavyzdžiui, už akmeninį kavos staliuką gavau 200 svarų, nors už jį sumokėjome ne daugiau kaip šimtą. Už kiniškas urnas gavau 100 svarų, o už penkis kilimus — po 150 svarų už kiekvieną, nors Turkijoje jie kainavo po 40, o gal net mažiau. Bet gražiausia, kad man pavyko gauti visus 2000 svarų už dešimt Tiffany laikrodžių, kuriuos nė neprisimenu pirkusi! Vyrukas net sumokėjo grynais ir pats atėjo jų pasiimti! Atvirai kalbant, man taip gerai sekasi, jog šiame versle galėčiau padaryti karjerą.

Girdžiu, kaip virtuvėje Lukas ima puodelius, ir spragteliu ties „Noriu parduoti“. Paskui, labai greitai, spragteliu ties laukeliu „Daiktai, dėl kurių varžausi“.

Savaime suprantama, į elektroninio turgaus prekybą įsitraukiau kaip pardavėja, ne kaip besivaržančioji. Bet aną dieną naršydama aptikau nuostabų oranžinį šeštojo dešimtmečio paltuką su didelėmis juodomis sagomis. Tai tikras radinys, ir niekas už jį nieko nesiūlo. Taigi leidau sau padaryti mažytę išimtį tik šiam pirkiniui.

Na, dar Prada batams, už kuriuos buvo siūloma tik viena suma — penkiasdešimt svarų. Tik pamanykit, Prada batai už penkiasdešimt svarų!

O toji fantastiška įves Saint Laurent vakarinė suknelė galiausiai atiteko kažkuriam kitam pirkėjui. Dieve, kaip apmaudu. Daugiau niekad nepadarysiu tokios klaidos.

Vėl „atsiverčiu“ paltuką ir negaliu patikėti. Vakar už jį siūliau 80 svarų, palikusi rezervą, bet mane kažkas aplenkė pasiūlęs 100. Na, šito tai jau nepaleisiu iš rankų. Jokiu būdu. Greitai surenku „120 £“ ir išjungiu laukelį kaip tik tuo metu, kai su padėklu į kambarį įeina Lukas.

— Gavai žinučių? — klausia jis.

— Ee... kelias! — linksmai atsakau ir imu puodelį kavos. — Ačiū.

Apie šį turgų Lukui nieko nepasakojau, nes jam tikrai neverta įsitraukti į nuobodžias namų ūkiui skirtų lėšų smulkmenas. Tiesą sakant, mano darbas ir yra jį nuo to apsaugoti.

— Šituos radau virtuvėje — Lukas linkteli rodydamas ant padėklo skardinėlę delikatesinių „Fortnum and Mason“ šokoladinių sausainėlių. — Labai skanūs.

— Menkutės vaišės, — nusišypsau jam. — Nesijaudink. Viskas „sutilpo“ į biudžetą.

Ir tai tiesa! Dabar mano biudžetas gerokai didesnis, galiu leisti sau paišlaidauti!

Lukas gurkšteli kavos. Tada jo akys užkliūva už rausvo aplanko, padėto ant jo stalo.

— Kas čia?

Svarsčiau, kada jis šitai pastebės. Tai projektas, prie kurio dirbau visą savaitę. Projektas: žmona pagalbininkė.

— Tai tau, — atsargiai pratariu. — Keletas menkniekių, kuriuos sumaniau, kad tau padėčiau. Mano idėjos dėl kompanijos ateities.

Aną dieną visa tai šovė man į galvą besimaudant vonioje. Jeigu Lukas laimės šį didįjį konkursą dėl prekių, turės plėsti savo kompaniją. O apie plėtrą išmanau viską.

Štai kodėl: kai dirbau Barneys asmenine prekių konsultante, aptarnavau klientę Šeri, turėjusią savo verslą. Girdėjau ištisą sagą apie tai, kaip ji per greitai išsiplėtė, apie visas jos padarytas klaidas, pavyzdžiui, apie tai, kaip TriBeCa ji išsinuomojo šešis tūkstančius kvadratinių pėdų kontorai, kuria niekada taip ir nepasinaudojo. Žodžiu, tada maniau, jog visa tai labai nuobodu. Tiesą sakant, negalėjau pakęsti susitikimų su ja. Bet dabar suprantu, jog visa tai pasidarė labai svarbu Lukui!

Taigi aš nusprendžiau užrašyti viską, ką fiksuodavo ji — pasiūlymus stiprinti svarbiausias rinkas ir nustatyti konkurentus. Būtent tada man šovė į galvą dar geresnė mintis: Lukas turėtų nusipirkti dar vieną panašią firmą!

Aš net žinau, kurią jam reikėtų pirkti. Prieš trejus metus, kai dar buvau finansų srities žurnalistė, Deividas Nevilis, dirbęs Farnhamo firmai, pradėjo savo verslą. Jis tikrai talentingas, ir visi nuolat kalba apie tai, kaip gerai jam sekasi. Bet aš žinau, jog slapčia jis labai kamuojasi dirbdamas, nes praėjusią savaitę pas kirpėją buvau sutikusi jo žmoną Džudi; ji man viską ir papasakojo.

— Beki... — suraukia antakius Lukas. — Aš neturiu laiko tokiems dalykams.

— Bet šitai tau būtų naudinga! — greitai atsakau. — Kai dirbau Barneys, viską sužinojau apie...

— Barneys? Beki, aš vadovauju rimtai firmai, o ne madų salonui.

— Bet aš girdėjau apie tokias idėjas...

— Beki, — nekantraudamas nutraukia mane Lukas, — būtent dabar teikiu prioritetą naujo verslo steigimui. Daugiau niekam. Neturiu laiko tavo idėjoms, supranti? — Nė neatsivertęs jis įmeta segtuvą į portfelį. — Kada nors žvilgtelėsiu.

Atsisėdu truputį nuliūdusi. Pasigirsta durų skambutis, ir kiek nustebusi pakeliu akis.

— Oi, gal tai Džesė taip anksti?

— Ne, čia bus Gėris, — sako Lukas. — Aš jį įleisiu.

Gėris yra dešinioji Luko ranka. Kol gyvenome Niujorke ir leidome medaus mėnesį, jis vadovavo Londono skyriui. Jis tikrai gerai sutaria su Luku. Galiausiai viskas baigėsi tuo, kad per mūsų vestuves jis buvo vyriausiuoju Luko pabroliu.

Kažkas panašaus.

Tiesą sakant, mūsų vestuvės — truputį per ilga istorija.

— O ką čia veikia Gėris? — nustebusi klausiu.

— Paprašiau, kad ateitų pas mane, — atsako Lukas eidamas prie atsakiklio ir spausdamas mygtuką. — Turime padirbėti prie reklamos. Paskui abu eisime papietauti.

— Aa, gerai, — atsakau mėgindama nuslėpti nusivylimą.

Aš tikrai norėjau šiandieną truputį laiko praleisti su Luku, kol dar neatvyko Džesė. Šiomis dienomis jis toks užsiėmęs. Visą savaitę negrįždavo namo anksčiau nei aštuntą, o vakar vakare grįžo po vienuoliktos.

Na, aš suprantu, kad šiuo metu jie įtemptai dirba. Suprantu, kad Arkodo reklama labai svarbu. Bet vis dėlto... Ištisus mėnesius mes su Luku buvome drauge dvidešimt keturias valandas per parą... o dabar aš jo beveik nematau.

— Gal aš galėčiau padėti kurti reklamą! — sakau staiga pajutusi įkvėpimą. — Galėčiau prisidėti prie komandos!

— Nemanau, — sako Lukas nė nepakeldamas į mane akių.

— Bet turi būti kažkas, ką galėčiau padaryti, — palinkusi pirmyn užsidegusi kalbu. — Lukai, aš tikrai noriu padėti kompanijai. Padaryčiau bet ką!

— Viskas tikrai labai gerai valdoma, — sako Lukas. — Vis dėlto ačiū.

Pajuntu pykčio dygliuką. Kodėl man neleidžia prisidėti? Galėtų būti man už tai dėkingas.

— Gal norėtum kartu su mumis papietauti? — maloniai priduria Lukas.

— Ne. Viskas gerai, — vos vos gūžteliu pečiais. — Sėkmės tau. Sveikas, Geri, — tarsteliu, kai šis pasirodo prie durų.

— Sveika, Beki! — linksmai sako Gėris.

— Užeik, — pakviečia jį Lukas ir nulydi į kabinetą. Durys užsiveria, o paskui beveik iš karto vėl atsidaro, ir tarpduryje dirsteli Lukas. — Beki, gal galėtum atsiliepti, jeigu suskambėtų telefonas? Keletą minučių nenorėčiau, kad man kas nors trukdytų.

— Gerai, — atsakau.

— Ačiū. — Jis nusišypso ir paliečia mano ranką. — Tai ir yra tikroji pagalba.

— Žinoma, niekai, — nerūpestingai tarsteliu. Durys vėl užsidaro, o aš pajuntu pagundą jas išspirti.

Kalbėdama apie pagalbą kompanijai neturėjau galvoje atsakinėjimų į telefono skambučius.

Paniurusi einu koridoriumi į svetainę ir piktai trinkteliu duris. Esu protinga, kūrybinga asmenybė. Galėčiau jiems padėti; žinau, kad galėčiau. Na, juk mes turėtume bendradarbiauti. Mes turėtume veikti išvien.

Suskamba telefonas, ir aš pašoku. Galbūt tai Džesė. Galbūt ji jau čia! Nuskubu prie ragelio ir jį pakeliu.

— Alio?

— Ponia Brendon? — pasigirsta ausį rėžiantis vyro balsas.

— Taip!

— Kalba Natanas Templis.

Mano smegenys visai tuščios. Natanas? Nepažįstu jokių Natanų.

— Gal prisimenate, prieš kelias savaites buvome susitikę Milane. Oi, Dievuli... Tai vyriškis iš parduotuvės! Turėjau iškart atpažinti tą balsą.

— Sveiki, — patenkinta atsakau. — Aišku, kad prisimenu! Kaip gyvuojate?

— Gerai, dėkoju, — sako Natanas Templis. — O jūs? Ar patenkinta naujuoju krepšeliu?

— Man jis nepaprastai patinka! — šūkteliu. — Jis pakeitė visą mano gyvenimą! Dar kartą jums ačiū už viską, ką padarėte.

— Man buvo vienas malonumas.

Trumpa tyla. Nenumanau, ką turėčiau sakyti toliau.

— Gal galėčiau jus pavaišinti pietumis? — impulsyviai sušunku. — Kad galėčiau tinkamiau padėkoti. Bet kur, kur tik jums patinka!

— Nebūtina, — patenkintas atsako jis. — Be to, mano gydytojas skyrė man dietą.

— Aa, taip. Gaila.

— Na, bet jeigu jau pasiūlėte... — nutraukia mane čaižus jo balsas, — kaip pati sakėte Milane... po vieno teisingo žingsnio verta žengti ir antrą.

— Žinoma! Dabar aš tikrai esu jums tokį žingsnį skolinga! Ar yra kas nors, ką galėčiau dėl jūsų padaryti, na, kas nors...

— Mąsčiau apie jūsų vyrą Luką. Vyliausi, kad jis galės man padaryti vieną menkutę paslaugėlę.

— Jis mielai padarys! — šūkteliu. — Žinau, kad padarys!

— Ar jis yra? Gal galėčiau persimesti keliais žodeliais?

Mano smegenys ima greitai suktis.

Tam, kad pakviesčiau Luką prie telefono, turėsiu jį sutrukdyti. Dar turėsiu paaiškinti, kas yra Natanas Templis... kaip su juo susipažinau... taip pat turėsiu papasakoti apie krepšelį su angelu...

— Žinote ką? — sakau į ragelį. — Man atrodo, šiuo momentu jo čia nėra. Bet gal galėčiau užrašyti žinutę?

— Situacija štai tokia. Kipro saloje rengiuosi atidaryti penkių žvaigždučių viešbutį. Tai bus aukščiausios klasės statinys, ketinu surengti didžiulius pietus. Įžymybių vakarėlis, spaudos atstovai. Labai norėčiau, kad į šį reikalą būtų įtrauktas ir jūsų vyras.

Spoksau į sieną negalėdama patikėti. Įžymybių vakarėlis Kipre? Penkių žvaigždučių viešbutis? Oi, Dieve, kokia jėga!

— Esu tikra, jog jis būtų patenkintas! — sakau vėl atgavusi žadą. — Skamba fantastiškai!

— Jūsų vyras labai talentingas. Jis turi klasišką reputaciją. O būtent to mes ir norime.

— Na, — spinduliuoju pasididžiavimu, — jis tikrai puikiai išmano savo darbą.

— Vis dėlto, kiek žinau, jis specializuojasi dirbdamas su finansinėmis institucijomis, tad ar viešbutis jo neapsunkins?

Man ima daužytis širdis. Negaliu prarasti šios pasitaikiusios progos. Turiu „parduoti“ „Brendono komunikacijas“.

— Visai ne, — ramiai atsakau. — Mes, dirbantys „Brendono komunikacijose“, esame įgudę visose visuomeninių ryšių srityse — nuo finansų iki plataus viešbučių verslo. Visapusiškumas yra mūsų moto.

Taip! Kalbu kvalifikuotai!

— Vadinasi, ir jūs dirbate kompanijai?

— Mano pareigos... gana menkos, aš konsultuoju, — kalbu sukryžiavusi pirštus. — Specializuojuosi strategijos srityje. Grynas atsitiktinumas, bet kaip tik šiuo metu mūsų strategija orientuota į plėtrą, į... ee... penkių žvaigždučių objektų areną.

— Tada atrodytų, kad mes galime vieni kitiems padėti, — patenkintas sako Natanas Templis. — Gal galėtume susitarti šią savaitę susitikti? Kaip jau sakiau, nekantraujame jūsų vyrą Luką matyti savo komandoje.

— Prašau, pone Templi, — nutaisau kuo maloniausią balsą. — Jūs man padarėte paslaugą. Dabar turiu progą už tai atsilyginti. Mano vyras apsidžiaugs galėdamas jums padėti. Tiesą sakant, šis reikalas jam bus prioritetinis! — plačiai šypsausi į ragelį. — Prašau pasakyti savo numerį, ir paprašysiu, kad vėliau Lukas jums paskambintų.

— Lauksiu jūsų vyro skambučio. Buvo malonu vėl su jumis pasikalbėti, ponia Brendon.

— Malonu. Vadinkite mane Beki!

Padėjusi telefono ragelį, šypsausi nuo ausies iki ausies.

Aš esu žvaigždė.

Absoliuti, neabejotina žvaigždė.

Štai Lukas ir Gėris vargsta užgulę savo reklamą, o tuo metu aš jiems parūpinau naują klientą nė nesistengdama! Ir tai ne koks nors niūrus, senas bankas. Tai penkių žvaigždučių viešbutis Kipre! Didžiulis, prestižinis darbas!

Kaip tik tada atsiveria kabineto durys ir išeina Lukas, laikantis segtuvą. Imdamas portfelį jis pakelia akis ir nerūpestingai man nusišypso.

— Na, Beki? Einame pietauti. Kas ten skambino?

— Oi, tai vienas mano draugas, — nerūpestingai atsakau. — Beje, Lukai... gal ir aš su jumis eisiu pietauti.

— Gerai, — sako Lukas. — Šaunu!

Jis manęs tikrai pakankamai neįvertino. Jis nė nenutuokia, tiesa? Kai išgirs, kaip aš dėl jo „sukau reikalą“ su įtakingiausiais verslo magnatais, bus visiškai sutriuškintas. Gal nors tada jis pamatys, kaip labai galėčiau jam padėti. Gal tada ims labiau mane vertinti.

Tik palaukite, kol išklosiu jam visas naujienas. Tik palaukite!

Pakeliui į restoraną džiūgaudama mąstau apie savąją paslaptį. Tikrai, Lukas turėtų mane pasamdyti! Būčiau tarsi jo kompanijos ambasadorė!

Na, akivaizdu, jog turiu talentą dirbti komandoje. Akivaizdu, jog man savaime taip išeina. Atsitiktinis susitikimas Milane — ir štai jums rezultatai. Visai naujas klientas kompanijai. Svarbiausia, kad šitai nekainavo jokių pastangų!

Tai vis intuicija. Arba ją turi, arba neturi.

— Gerai, Beki? — tarsteli Lukas, kai įeiname į restoraną.

— Puikiai! — paslaptingai jam nusišypsau. Papasakojusi naujienas padarysiu jam didžiulį įspūdį. Tikriausiai jis iškart užsakys butelį šampano. O gal net iškels nedidelį pokylį. Būtent taip jie ir elgiasi, kai laimi didelį užsakymą.

O šitas galėtų būti milžiniškas. Lukui galėčiau pasirodyti kaip nuostabi neišnaudota galimybė jo versle. Jis galėtų atidaryti ištisą padalinį, skirtą penkių žvaigždučių viešbučiams ir vandens parkams. „Brendono komunikacijos. Prabangios kelionės“. Galbūt galėčiau tapti to padalinio direktore.

Arba ta, kuri įvertina vandens parkus.

— Taigi... dar apie tuos mūsų rengiamus pietus, — mums susėdus sako Gėris Lukui. — Tu jau paruošei dovanėles?

— Taip, — atsako Lukas. — Jos namie. O kaip su transportu? Ar mes jiems užsakėme automobilius?

— Pasakysiu kam nors, kad užsakytų. — Gėris kažką užsirašo, o paskui pakelia akis į mane. — Atleisk, Beki. Tau tikriausiai nuobodu. Juk žinai, kad šis užsakymas mums labai svarbus.

— Viskas gerai, — atsakau kukliai šyptelėjusi. — Lukas man ką tik pasakojo, jog dabar jūsų prioritetas — naujas verslas. Taip ir yra?

— Būtent, — linkteli Gėris.

Cha!

— Tikriausiai labai sunku susirasti naujų klientų, — nekaltai priduriu.

— Taip, gali būti, — šypsosi Gėris.

Chi chi cha cha!

Padavėjui pilant Lukui ir Gėriui mineralinį vandenį, staiga pamatau prie gretimo stalelio sėdinčias tris merginas, kumščiojančias viena kitą ir rodančias į mano krepšelį su angelu. Mėgindama nuslėpti pasitenkinimą atsargiai pataisau ant kėdės pakabintą krepšelį taip, kad geriau matytųsi reljefinis angeliukas ir užrašas „Dantė“.

Tiesiog nuostabu. Kad ir kur eičiau, žmonės pastebi šį krepšelį. Visur! Niekada nesu nusipirkusi jokio už šį geresnio daikto; niekada niekada. O dabar paaiškėjo, kad jis dar ir suteikė Lukui naują verslą. Kaip laimės talismanas!

— Į sveikatą! — pratariu kilstelėdama taurę padavėjui nuėjus. — Už naujus klientus!

— Už naujus klientus, — vienbalsiai pakartoja abu. Gėris gurkšteli vandens, paskui atsisuka į Luką. — Taigi, Lukai, kalbant apie paskutinį mūsų pasiūlymą. Aną dieną šnekėjausi su Semu Čurču...

Nebegaliu laukti nė minutėlės ilgiau. Turiu jiems pasakyti.

— Jeigu jau kalbame apie bažnyčias^1... — linksmai įsiterpiu.

Nejauki pauzė.

— Beki, mes nekalbėjome apie bažnyčias, — sako Lukas.

— Kalbėjote! Na, kažką apie tai.

Lukas atrodo sutrikęs. Taip, sutinku, galėjau ir subtiliau. Bet nesvarbu.

— Taigi, kalbant apie bažnyčias... — neatlyžtu. — Ir apie... ee... religinės paskirties pastatus apskritai... tikiuosi, girdėjote apie žmogų, vardu Natanas Templis^2?

Žvelgiu tai į Luką, tai į Gėrį, neįstengdama nuslėpti pakilios nuotaikos. Abu vyrukai smalsiai į mane žiūri.

— Žinoma, aš esu girdėjęs apie Nataną Templį, — sako Lukas.

Cha! Taip ir žinojau.

— Jis puikus žaidėjas, a? Labai svarbus, — paslaptingai kilsteliu antakius. — Tikriausiai su tokiu žmogumi tu tikrai norėtum darbuotis. Galbūt net norėtum jį matyti tarp naujų klientų?

— Vargu! — Lukas pratrūksta juoktis ir gurkšteli vandens.

Kiek sudvejojusi nutylu. Ką turėtų reikšti „vargu“?

— Aišku, kad norėtum, — neatlyžtu. — Jis būtų nuostabus klientas!

— Ne, Beki, nebūtų. — Lukas pastato taurę. — Atleisk, Geri, apie ką tu kalbėjai?

Suglumusi spoksau į vyrą.

Šitai vyksta ne pagal planą. Galvoje turėjau susidėliojusi visą pokalbį. Lukas turėjo pasakyti: „Aš dievinčiau Nataną Templį, jeigu jis būtų mano klientas, savaime suprantama, bet kaip jį būtų galima „pakabinti“? Tada Gėris turėjo atsidusti ir tarti: „Niekas negali prie Natano Templio prieiti“. O tada aš būčiau pasilenkusi per visą stalą su patikimo žmogaus šypsenėle...

— Taigi aš kalbėjausi su Semu Čurču, — vėl pradeda Gėris, traukdamas iš portfelio kažkokius dokumentus. — Ir jis man davė štai šituos. Pasižiūrėk.

— Palaukite! — pertraukiu juos stengdamasi grąžinti pokalbį į ankstesnes vėžes. — Lukai, kodėl nenorėtum, kad Natanas Templis būtų tavo klientas? Na, juk jis turtingas... jis žinomas...

— Greičiau jau žymus iš blogos pusės, — šyptelėjęs tarsteli Gėris.

— Beki, tu juk žinai, kas yra Natanas Templis? — klausia Lukas.

— Aišku, kad žinau, — atsakau. — Jis yra aukščiausios klasės verslininkas ir... ee... viešbučių savininkas...

Lukas kilsteli antakius.

— Beki, jam priklauso varganiausių visame krašte motelių tinklas.

Mano šypsenėlė taip ir sustingsta. Kelias akimirkas net negaliu pratarti žodžio.

— Ką? — galiausiai išspaudžiu.

— Ir ne daugiau, — sako Gėris. — Būkime teisingi.

— Bet kažkada buvo kitaip, — kalba Lukas. — Būtent taip jis ir užsikalė pinigų. Dirbo moteliuose. Už dyką „įtaisydavo“ vandens lovas.

Bala žino, kas dar dėdavosi už uždarų durų. — Lukas paniekinamai vypteli ir gurkšteli vandens.

— Tikriausiai girdėjai gandus apie tai, jog jis nori pirkti „Daily World“, — sako Gėris.

— Taip, — vėl vyptelėjęs atsako Lukas. — Sergėk Dieve. Ar žinai, kad jis buvo teistas už sunkų kūno sužalojimą? Tas žmogus — nusikaltėlis.

Man sukasi galva. Natanas Templis? Nusikaltėlis? Bet... jis pasirodė toks malonus. Buvo toks mielas! Jis man parūpino krepšelį su angelu!

— Atrodo, jis pasitaisė, — gūžteli pečiais Gėris. — Bent jau jis pats sako, jog tapo kitu žmogumi.

— Nauju žmogumi? — netikėdamas prieštarauja Lukas. — Geri, jis neką geresnis už gangsterį.

Aš vos nenumečiau ant grindų savo taurės. Esu skolinga gangsteriui?

— Gangsteris yra truputį per grubu, — linksmai sako Gėris. — Visa tai vyko prieš daugelį metų.

— Tokie žmonės niekada nesikeičia, — tvirtina Lukas.

— Tu kietas vyras, Lukai! — juokdamasis sako Gėris. Ir staiga dirsteli į mane. — Beki, ar tau viskas gerai?

— Gerai! — spygteliu aš ir nuryju gurkšnį vyno. — Puikiai!

Man ir šalta, ir karšta vienu metu. Visa tai neatitinka sumanyto plano.

Nė iš tolo neatitinka plano.

Mano pirmasis nuostabus triumfas mezgant ryšius. Pirmasis stambus klientas, kurį įpiršau „Brendono komunikacijoms“. Pasirodo, kad jis yra motelių karalius, kartą jau teistas už nusikaltimą.

Bet iš kur galėjau žinoti? Iš kur? Jis atrodė toks žavus. Jis buvo taip gerai apsirengęs!

Kelis kartus sunkiai nuryju seiles.

Ir dabar pasakiau, kad Lukas jam dirbs.

Kažką panašaus.

Na... bet, tiesą sakant, aš jam nieko nepažadėjau, juk taip?

O Dieve.

Girdžiu savo pačios linksmai čiulbantį balselį: „Mano vyras apsidžiaugs galėdamas tai padaryti. Tiesą sakant, jam tai bus prioritetinis reikalas!“

Spoksau į valgiaraštį mėgindama išlikti rami. Taip, labai aišku, ką turiu daryti. Turiu viską pasakyti Lukui. Taip. Tiesiog iškloti visą tiesą. Milanas... krepšelis su angeliuku... šiandieninis telefono skambutis... viskas.

Štai ką turiu padaryti. Toks ir pasirinkimas.

Pažvelgiu į griežtą Luko veidą, jam skaitant dokumentus, ir pajuntu, kaip baimė ima gniaužti man vidurius.

Negaliu. Tiesiog negaliu.

— Juokinga, kad paminėjai Nataną Templį, Beki, — sako Gėris, gurkšnodamas vandenį. — Aš tau dar nesakiau, Lukai, bet jis kreipėsi į mus norėdamas užsisakyti reprezentacinį renginį kažkokiam naujam viešbučiui.

Žvelgiu į platų draugišką Gėrio veidą ir pajuntu atplūstant didžiulę palengvėjimo bangą.

Ačiū Dievui. Ačiū Dievui.

Žinoma, jie kreipėsi ir oficialiai. Žinoma! Aš visai be reikalo nerimavau! Lukas atliks darbą, aš būsiu atsiskaičiusi su Natanu Templių, viskas bus gerai...

— Kaip suprantu, mes atsisakome? — priduria Gėris.

Atsisakome? Kresteliu galvą.

— Ar gali pagalvoti, kaip visa tai paveiktų mūsų reputaciją? — nusijuokęs sako Lukas. — Mums sumažėtų darbo. Bet, jeigu būtume taktiški, — suraukęs kaktą priduria, — jeigu jis perka „Daily World“, mes nenorėtume jo įžeisti.

— Neatsisakykite! — nespėjusi susilaikyti lepteliu.

Abu vyrai nustebę sužiūra į mane, o aš prisiverčiu nerūpestingai nusijuokti.

— Na... ar nevertėtų apsvarstyti abiejų reikalo pusių? Prieš priimant sprendimą.

— Beki, savo ruožtu galiu pasakyti, jog yra tik vienas dalykas, — šaltai taria Lukas. — Natanas Templis nėra tas žmogus, su kuriuo norėčiau sieti savo kompanijos vardą. — Jis atsiverčia valgiaraštį. — Mums jau reikėtų užsisakyti.

— Ar nemanai, jog esi per daug kategoriškas? — desperatiškai kalbu toliau. — „Nemesk pirmo pasitaikiusio gabalo“ ir panašiai.

— Ką? — nustemba Lukas.

— Čia iš Biblijos!

Lukas pažvelgia į mane.

— Ar norėjai pasakyti „akmens“? — klausia jis.

— Ee...

Oi. Galbūt jis ir teisus. Bet, atvirai kalbant... Akmuo... gabalas... koks skirtumas?

— Esmė ta... — pradedu.

— Esmė ta, — nutraukia mane Lukas, — kad „Brendono komunikacijos“ nenori susisaistyti su kuo nors, kas buvo patekęs į kriminalinių nusikaltėlių pasaulį. Palikime šį reikalą ramybėje.

— Bet visa tai taip... siauraprotiška! Šiandieną daugelis žmonių kaip nors susiję su kriminaliniu pasauliu! — plačiai mosteliu rankomis. — Na, ar kas nors, sėdintis už šio stalo, nėra susidūręs su kriminaliniu pasauliu?

Trumpa tyla.

— Na, — sako Lukas, — aš nesusidūręs. Gėris nesusidūręs. Tu nesusidūrusi.

Pažvelgiu į jį netikėtai užklupta. Manau, jis teisus. O aš ne.

Tiesą sakant, gana keista. Man visada atrodė, jog gyvenu tarsi prie ribos.

— Ir vis dėlto...

— Beki, kodėl tu apie tai kalbi? — suraukia kaktą Lukas. — Kodėl laikaisi įsikibusi Natano Templio?

— Aš nesilaikau įsikibusi! — skubiai atsakau. — Aš tik... domiuosi tavo klientais. Būsimais klientais taip pat.

— Na, jis nėra mano klientas. Taip pat jis nėra būsimas mano klientas, — sako Lukas aiškiai rodydamas, jog baigia pokalbį. — Jis niekada nebus mano klientas.

— Gerai, — sunkiai nuryju seiles. — Na... viskas labai aišku.

Skaitinėdami valgiaraščius visi tylime. Bent jau juodu skaito valgiaraščius. Aš tik apsimetu skaitanti, o mano mintys sukasi verpetais.

Vadinasi, negaliu įtikinti Luko. Vadinasi, man reikės kaip nors išbristi iš susidariusios situacijos. Bet juk būtent tuo ir užsiima žmonos pagalbininkės. Jos taktiškai ir efektyviai susidoroja su problemomis.

Galiu lažintis, jog Hilari Klinton milijonus kartų užsiiminėjo tokiais reikalais.

Viskas bus gerai. Paprasčiausiai paskambinsiu Natanui Templiui, padėkosiu jam už malonų pasiūlymą ir pasakysiu, jog, deja, Lukas tikrai tikrai labai užimtas...

Ne. Aš pasakysiu, jog jis mėgino paskambinti, bet niekas neatsiliepė...

— Beki? Ar viskas gerai?

Pakeliu akis ir matau, jog abu vyrukai įbedę į mane žvilgsnius. Netikėtai susivokiu, jog aš vis garsiau stuksenu į stalą pasigriebusi vieną iš Gėrio pieštukų.

— Laikausi puikiai! — sakau ir greitai padedu pieštuką.

Puiku. Turiu planą. Padarysiu štai ką... pasakysiu, kad Lukas serga.

Taip. Genialu. Iškilus tokiam reikalui niekas nesiginčys.

Kai tik grįžtame namo ir Lukas su Geriu užsidaro kabinete, nuskubu prie mūsų miegamajame esančio telefono. Koja užtrenkiu miegamojo duris ir greitai renku numerį, kurį man davė Natanas Templis. Didžiuliam mano palengvėjimui, iškart įsijungia balso paštas.

Dabar gerai įsiklausau: jo balsas skamba visai kaip motelių karaliaus, turinčio nusikaltėlio praeitį. Kodėl, po šimts pypkių, anksčiau to neišgirdau? Tikriausiai esu kurčia, ar ką!

Pasigirsta pyptelėjimas, išsigandusi pašoku.

— Sveiki! — sakau stengdamasi kalbėti nerūpestingai ir linksmai. — Žinutė ponui Templiui. Kalba Beki Brendon. Ee... viską papasakojau savo vyrui apie jūsų viešbutį; jo manymu, viskas tikrai fantastiška! Bet, deja, šiuo metu jo sveikata nėra labai gera. Todėl jis negalės jums dirbti. Tikrai labai negerai išeina! Vis dėlto tikiuosi, kad rasite ką nors kitą! Viso gero!

Padedu telefono ragelį ir krentu ant lovos. Man daužosi širdis.

Štai. Sutvarkyta.

— Beki? — Lukas praveria duris, su siaubu žvelgiu į jį.

— Kas? Kas yra?

— Viskas gerai, — juokdamasis atsako jis. — Nieko nenutiko. Tik norėjau pasakyti, kad Džesė jau čia.

Tryliktas skyrius

— Ji jau kyla liftu, — sako Lukas atidarydamas lauko duris. — Beje, su kuo kalbėjaisi telefonu?

— Su niekuo, — greitai atsakau. — Aš tik... ee... norėjau pasiskambinti į informaciją ir paklausti, kiek valandų.

Viskas gerai, kalbu tvirtu balsu. Viskas atlikta. Viskas sutvarkyta.

Girdžiu, kaip apačioje kyla liftas. Džesė jau pakeliui!

Greitai čiumpu savo popierėlį ir paskutinį kartą permetu akimis. Škotų aviganiai... nemėgsta avokadų... matematikos mokytojas buvo vardu ponas Levis...

— Beki, prieš jai ateinant šitą paslėpčiau, — linksmai sako Lukas.

— Oi. Taip.

Įsikišu lapelį į kišenę ir keletą kartų giliai įkvepiu, kad būčiau pasirengusi. Dabar, kai ji jau čia, imu truputėlį nervintis.

— Klausyk, Beki, — mane stebėdamas sako Lukas. — Dar prieš jai ateinant... nuoširdžiai viliuosi, kad šį kartą jūs puikiai sutarsite. Bet ar tu neprarasi proporcijų pojūčio? Tu nesieji visų gražiausių savo vilčių su šia viešnage, tiesa?

— Lukai, iš tiesų! — atsakau. — Kuo mane laikai?

Na, žinoma, kad visas gražiausias viltis sieju su šia viešnage. Bet ir gerai, nes žinau, kad šį kartą viskas susiklostys puikiai. Šį kartą viskas bus kitaip. Mes iš pat pradžių nedarysime nieko, ko Džesė nenorės daryti. Aš tik seksiu paskui ją.

Ir kitas dalykas, kurį turiu prisiminti, tai Luko duotas patarimas. Jis sakė: puiku, kad esu tokia draugiška Džesei, bet gali būti, jog Džesė gana santūri, todėl karšti glėbesčiavimaisi jai gali būti nepriimtini. Todėl jis patarė man būti ramesnei, labiau susikaupusiai, na, bent jau tol, kol geriau viena kitą pažinsime. Verta apie tai pamąstyti.

Iš koridoriaus atsklinda lifto ūžesys. Jis vis artėja. Beveik negaliu kvėpuoti. Kodėl tas liftas toks lėtas?

Staiga prasiveria durys, ir pasirodo Džesė, apsivilkusi pilkais marškinėliais ir džinsais, rankose laikanti kuprinę.

— Sveika! — šūkteliu bėgdama jos link. — Sveika atvykusi! Šį savaitgalį galėsime daryti viską, ko tik panorėsi! Bet ką! Tu tik pasakyk! Tu esi bosas!

Džesė nė nekrusteli. Tiesą sakant, ji atrodo tarsi prišalusi prie tos vietos, kurioje stovi.

— Sveika, Džese, — daug ramiau sako Lukas. — Sveika atvykusi į Londoną.

— Užeik! — išskečiu rankas. — Jauskis kaip namie! Čia nėra avokadų!

Džesė sutrikusi žvelgia į mane, paskui dirsteli į lifto mygtukus, tarsi vėl norėtų leistis žemyn.

— Leisk paimti krepšį, — sako Lukas. — Kaip sekėsi konferencijoje?

Jis lydi Džesę į butą, ir galiausiai ji nužingsniuoja dairydamasi nuvargusiu žvilgsniu.

— Ačiū, gerai, — taria ji. — Sveika, Beki.

— Sveika! Kaip šaunu, kad tu čia! Parodysiu tau tavo kambarį.

Išdidžiai atidarau svečių kambario duris laukdama, kol ji pasakys savo nuomonę apie urvo plakatą arba apie „Urvų tyrinėtojų mėnraštį“. Bet ji nieko nesako, tik „ačiū“, kai Lukas padeda jos krepšį.

— Žiūrėk, — rodau. — Tai urvas!

— Ee... taip, — sumurma Džesė truputį sutrikusi.

Pauzė; pajuntu gniaužiantį nerimą. Tik nereikia sakyti, kad ima įsigalėti nejauki atmosfera.

— Išgerkime! — šūkteliu. — Atkimškime šampano butelį!

— Beki... dar tik ketvirta, — sako Lukas. — Galbūt labiau tiks puodelis arbatos?

— Mielai išgerčiau puodelį arbatos, — taria Džesė.

— Tada arbatos! — sakau. — Puiki mintis!

Einu į virtuvę, Džesė nuseka paskui žvalgydamasi po butą.

— Gražu, — pareiškia ji.

— Beki gerokai pasidarbavo, — maloniai sako Lukas. — Gaila, kad nematei, kaip čia viskas atrodė praėjusią savaitę. Po medaus mėnesio čia buvo atgabenta daugybė pirkinių... per daiktus negalėjai nė pajudėti, — jis papurto galvą. — Aš ir dabar nesuprantu, kaip tau pavyko tai padaryti, Beki.

— Na, žinai, — kukliai nusišypsau, — viskas priklauso nuo organizacinių sugebėjimų.

Užkaičiau virdulį, ir tada į virtuvę įžengia Gėris.

— Tai mano kolega Gėris, — pristato Lukas. — O čia Beki netikra sesuo Džesė. Ji atvyko iš Kambrijos.

— Aa! — sako Gėris ir paspaudžia Džesei ranką. — Žinau Kambriją! Gražus mūsų šalies kampelis. O kur tu gyveni?

— Kaime, kuris vadinasi Skalis, — atsako Džesė. — Jis labai valstietiškas. Ten viskas kitaip nei čia.

— Buvau Skalyje! — sako Gėris. — Prieš daugelį metų. Ar ten netoliese nėra garsaus pėsčiųjų tako?

— Tikriausiai turi galvoje Skalio viršukalnę?

— Būtent! Mėginome įkopti, bet sutrukdė oras. Mes vos nenusiritome nuo to nelemto kalno.

— Taip, ten gali būti pavojinga, — sako Džesė. — Reikia suvokti, kam ryžtiesi. Iš pietų privažiuoja visokiausių idiotų, kurie prisidaro įvairiausių bėdų.

— Tokių kaip aš, — nusijuokia Gėris. — Bet verta lipti dėl atsiveriančio peizažo. Nuostabiai atrodo akmenuotos sienos, — priduria jis žvelgdamas į Luką. — Kaip meno kūriniai. Visą vietovę juosia ištisos mylios tokios sienos.

Klausausi šio pokalbio nepaprastai susižavėjusi. Norėčiau kiek geriau pažinti kaimiškąją Angliją. Norėčiau pamatyti akmenines sienas. Juk aš pažįstu tik Londoną ir Sarį, kuris, na, ir yra beveik Londonas.

— Mums reikėtų nusipirkti trobelę Kambrijoje! — dalydama arbatos puodelius entuziastingai pareiškiu. — Džesės kaime! Tada mes visą laiką galėtume tave lankyti, — priduriu atsigręžusi į Džesę. — Ar nebūtų puiku?

Tyla užsitęsia gana ilgai.

— Taip, — galiausiai atsako Džesė. — Puiku.

— Nemanau, kad artimiausioje ateityje pirktume kokią nors trobelę, — kilstelėdamas antakius sako Lukas. — Juk turime susiplanavę biudžetą, prisimeni?

— Taip, žinau, — atšaunu, taip pat kilstelėdama antakius. — Ir aš laikausi susitarimo, juk taip?

— Na, taip, — sako Lukas. — Neįtikėtina, bet laikaisi. — Jis pažvelgia į skardinėlę su sausainiais, padėtą ant stalo. — Nors, atvirai kalbant, nė nenutuokiu, kaip tau tai pavyksta. — Jis atidaro šaldytuvą. — Tik pažvelkite į visa tai. Įdarytos alyvos... rūkyti omarai... ir tai vadinama taupymu.

Negaliu nepajusti pasididžiavimo. Visas šis maistas nupirktas pardavus Tiffany laikrodžius. Tada aš taip apsidžiaugiau, jog iškart nuėjau ir nupirkau pilną didelę pintinę mėgstamiausių Luko skanėstų.

— Viskas priklauso nuo to, kaip sugebi tvarkyti namų ūkį, — nerūpestingai sakau duodama Lukui lėkštutę. — Paragauk delikatesinių šokoladinių sausainėlių.

— Hm. — Lukas įtariai į mane pažvelgia, paskui atsigręžia į Gėrį. — Mums reikia eiti.

Abu vyrai išeina iš virtuvės, o aš lieku viena su Džese. Pripilu jai dar vieną puodelį arbatos ir nutupiu priešais ant baro kėdės.

— Taigi! — tarsteliu. — Ką norėtum veikti?

— Man tas pat, — gūžteli pečiais Džesė.

— Viskas priklauso nuo tavęs. Absoliučiai!

— Man tikrai tas pat. — Džesė gurkšnoja arbatą.

Tylu, tik kapsi į kriauklę iš čiaupo lėtai lašantis vanduo.

Ir gerai. Tai rami, atpalaiduojanti, bičiuliška tyla, kurią gali patirti sėdėdamas su savo šeimos nariais. Tiesą sakant, ji parodo, kad mes viena kitos nesivaržome. Negali sakyti, kad būtų nejauku ar šiaip...

Nagi, prakalBek. Prašau.

— Norėčiau truputį pasimankštinti su svarmenimis, — staiga taria Džesė. — Paprastai mankštinuosi kiekvieną dieną. Bet šią savaitę taip ir neteko.

— Gerai! — apsidžiaugiu. — Nuostabi mintis! Ir aš pasimankštinčiau!

— Tikrai? — Džesė atrodo suglumusi.

— Žinoma! — Išgeriu paskutinį arbatos gurkšnį ir pastatau puodelį. — Einu ruoštis!

Kokia nuostabi mintis. Kartu mankštintis yra neabejotinai geras būdas sutvirtinti tarpusavio ryšius. Galime eiti į Teiloro sveikatingumo klubą, esantį už kampo; esu auksinė klubo narė. Galėtume truputį pasimankštinti, o paskui patraukti į sulčių barą. Žinau, kad baras bus atidarytas, nes jau anksčiau daugybę kartų ten lankiausi tokiu metu.

Manyčiau, ir sporto salė turėtų būti atidaryta, toji, kur apačioje.

O gal ji viršuje?

Nesvarbu. Kad ir kur ji būtų.

Atlapoju drabužių spintos duris ir ištraukiu stalčių, pilną sportinės aprangos. Galėčiau užsivilkti savo šaunųjį sportinį kostiumą, tik man gali būti per karšta... arba tą tikrai pritrenkiančią rausvą palaidinę, tik kad lygiai su tokia pačia palaidine mačiau vieną merginą sulčių bare...

Galiausiai išsirenku juodas kelnes su retro stiliaus apvadais iš šonų ir baltus marškinėlius, apsiaunu nuostabiausius paskutinės mados sportinius batelius, kuriuos įsigijau Jungtinėse Valstijose. Bateliai kainavo gana daug, bet, kita vertus, jie biomechaniškai suderinti su dvigubai tankesniu padu. Be to, dėl pažangiausių technologijų jie vienodai tinkami tiek maratono trasai, tiek žygeivių takeliams.

Mikliai apsivelku drabužius, susirišu plaukus į uodegėlę ir užsisegu šaunųjį Adidas sportininkų laikrodį. (Štai ir įrodymas, kaip smarkiai Lukas klydo. Žinojau, kad vieną dieną man prireiks sportininkų laikrodžio.) Nuskubu į svečių kambarį ir pabeldžiu į duris.

— Ei!

— Užeik. — Džesės balsas kažkoks prislopintas ir keistas. Atsargiai praveriu duris. Ji persivilkusi senais pilkais šortais ir marškinėliais. Nustembu pamačiusi ją gulinčią ant grindų.

Ji daro atsilenkimus, staiga suvokiu pamačiusi, kaip visas jos liemuo pakyla nuo grindų. Štai tau! Jai gana gerai sekasi.

O dabar ji ėmėsi tų įmantriųjų, kurių man niekada nebuvo pavykę atlikti.

— Na... tai ar mes einame? — klausiu.

— Kur einame? — klausia Džesė nesiliaudama mankštintis.

— Į sporto salę! Maniau, kad tu nori... — nutylu pamačiusi, kaip ji pakelia nuo grindų dar ir kojas.

Taip, dabar tai jau tikras akių dūmimas.

— Man nereikia niekur eiti. Galiu mankštintis ir čia.

Čia? Ar ji kalba rimtai? Bet juk čia nėra jokių veidrodžių. Čia netransliuojama MTV. Čia nėra sulčių baro.

Mano žvilgsnis užkliudo gyvatės formos randą Džesės blauzdos viršuje. Jau rengiuosi klausti, iš kur jis atsirado, bet ji pastebi mano žvilgsnį ir užsiplieskia raudoniu. Galbūt ji jautri. Geriau jau apie tai neužsiminsiu.

— Ar tau nereikia svarmenų?

— Aš juos turiu.

Ji paima kuprinę ir išsitraukia du senus butelius nuo vandens, pripiltus smėlio.

Ir tai yra jos svarmenys?

— Neičiau į sporto salę, — sako ji pradėdama kilnoti butelius virš galvos. — Pinigų švaistymas. Faktiškai pusė žmonių, įsirašiusių į grupes sporto salėse, niekada ten nesilanko. Jie nusiperka brangią sportinę aprangą, bet niekada jos nenešioja. Tai kokia viso to prasmė?

— Oi, taip, žinoma, — greitai atsakau. — Visiškai sutinku.

Džesė sustoja ir pasitaiso vienoje rankoje laikomą svarmenį. Tada jos akys nukrypsta į mano kelnes.

— Kas ten? — klausia ji.

— Ee... — pagraibau ranka kelnes už nugaros.

Prakeikimas. Prie kelnių kabo etiketė.

— Ee... nieko, — atsakau skubiai kišdama etiketę į vidų. — Aš tik nueisiu ir atsinešiu kelis... savo svarmenis.

Grįžusi iš virtuvės nešina dviem Evian buteliais neįstengiu suvaldyti nervų. Visa tai nepanašu į mano sumanymą. Mus abi įsivaizdavau lengvai bėgančias greta įrengtais bėgimo takeliais, grojant „užvedančiai“ dainai ir šviečiant prožektoriams, kurių šviesoje žvilga mūsų plaukai.

Vis dėlto. Nesvarbu.

— Na... aš darysiu taip, kaip darai tu, gerai? — pratariu gretindamasi prie Džesės ant kilimo.

— Dabar pamankštinsiu bicepsus, — sako Džesė. — Tai labai paprasta. — Ji ima kilnoti rankas aukštyn žemyn, o aš kartoju, ką daro ji. Na, ji mankštinasi gana sparčiai, tiesa?

— Gal įjungti muziką? — klausiu po kelių minučių.

— Man nereikia muzikos, — sako Džesė.

— Taip. Ir man nereikia, — greitai atsakau.

Man jau pradeda skaudėti rankas. Šitai rankoms išties negali būti sveika. Pažvelgiu į Džesę, bet ji ištvermingai sportuoja ritmingai kvėpuodama. Aš atsargiai pasilenkiu apsimesdama, kad taisausi bato raištelį. Staiga man šauna mintis.

— Užtruksiu tik minutėlę, — pratariu ir vėl išskubu į virtuvę. Grįžtu po kelių akimirkų, laikydama du grakščius sidabro spalvos butelius. — Tai sveikatos gėrimas, — sakau išdidžiai tiesdama vieną butelį Džesei. — Kad galėtum atgauti pusiausvyrą.

— Kad ką galėčiau? — Suraukusi kaktą Džesė padeda svarmenį.

— Ant butelio parašyta, pažiūrėk, — aiškinu. — Tai unikalus gyvybės teikiančių vitaminų ir žolelių mišinys.

Džesė tyrinėja etiketę.

— Čia tik cukrus ir vanduo. Pažiūrėk. Vanduo... gliukozės sirupas... — Ji pastato butelį. — Ne, ačiū.

— Bet jis turi ypatingų savybių! — nustebusi sakau. — Jis atstato pusiausvyrą, atgaivina ir drėkina odą iš vidaus.

— Ir kaip visa tai vyksta?

— Aš... nežinau.

— Kiek jis kainuoja?

Džesė vėl paima butelį ir dirsteli į kainos lipduką.

— 2,95£? — Atrodo, kad ją apima panika. — Trys svarai už kažkokį vandenį su cukrum? Už tokią sumą galėtum nusipirkti dvidešimties kilogramų maišą bulvių!

— Bet... man nereikia dvidešimties kilogramų bulvių, — nustebusi atsakau.

— Gaila, kad nereikia, — pareiškia Džesė. — Bulvės yra vienas iš maistingiausių ir palankiausia kaina parduodamų maisto produktų. — Ji priekaištingai mane nužvelgia. — Žmonės nepakankamai jas įvertina. Bet ar žinojai, kad bulvių lupenose yra daugiau vitamino C nei apelsine?

— Ee... ne, — nervingai atsakau. — Ne, nežinojau.

— Valgydama bulves ir gerdama pieną galėtum kuo puikiausiai išgyventi. — Ji vėl ima kilnoti svarmenis. — Vien iš šių dviejų produktų gautum beveik visas maisto medžiagas, kokių reikia organizmui.

— Taip! — atsakau. — Tai... tikrai gerai. Ee, bet aš eisiu ir palįsiu po dušu.

Uždariusi miegamojo duris jaučiuosi absoliučiai sutrikdyta. Ir kam tos kalbos apie bulves? Beje, o kaip mes pradėjome ta tema kalbėti?

Einu koridoriumi ir pro kabineto duris pamatau Luką, kažką imantį nuo lentynos.

— Labai sportiškai atrodai, — pažvelgęs sako jis. — Eini į sporto salę?

— Mes su Džese drauge sportavome, — atsakau atmesdama plaukus.

— Puiku. Vadinasi, jūs jau sutariate?

— Mes kuo puikiausiai sutariame! — sakau ir patraukiu koridoriumi tolyn.

Ir tai... manau, teisinga.

Nors, atvirai kalbant, apie Džesę taip pasakyti sunku. Ji, tiesą sakant, nepribloškia.

Bet kaip yra, taip gerai. Dabar, kai padirbėjome, galime save apdovanoti! Mums tereikia kelių rūšių gėrimų, šventinės vakarėlio atmosferos ir šiek tiek muzikos. Tada tikrai atsipalaiduosime.

Prausdamasi po dušu imu jausti malonų jaudulį. Negalima sužlugdyti geros mergaitės vakarėlio. Kai gyvenome kartu su Sjuzi, džiaugdavomės tokia daugybe šaunių vakarų. Kartą, kai Sjuzi paliko bjaurusis jos vaikinas, mudvi visą vakarą praleidome siuntinėdamos jo vardu laiškus, kuriais prašoma išgydyti nuo impotencijos. Kitą kartą mes pasigaminome mėtų trauktinės ir abi vos neapsinuodijome alkoholiu. Taip pat buvo metas, kai abi nutarėme tapti raudonplaukėmis, o paskui mums teko ieškoti visą parą dirbančios kirpėjos.

Paskui buvo daugybė vakarų, kai nenutikdavo nieko ypatinga... mes paprasčiausiai žiūrėdavome filmus, valgydavome picas, kalbėdavomės, juokdavomės ir šauniai leisdavome laiką.

Stabteliu nebaigusi vynioti ant galvos rankšluosčio. Keista, kad daugiau nesišnekučiuoju su Sjuzi. Nuo tada, kai jai pasakiau, kad turiu seserį, ji man nė kartelio nepaskambino. Nei aš jai nepaskambinau.

Ir vis dėlto... Mano smakras nebevirpa. Taip jau gyvenime nutinka. Žmonės susiranda naujų draugų. Tai vadinama natūralia atranka.

O mes su Džese šįvakar nuostabiai praleisime laiką. Mums bus geriau nei kada nors yra buvę su Sjuzi.

Trykšdama malonia nekantra užsivelku marškinėlius su sidabru švytinčiu užrašu „Seserystė“ ir džinsus. Prie tualetinio stalelio uždegu visas lemputes ir išsitraukiu visą kosmetiką, kokią tik turiu. Pasirausiu dėžėje po lova ir sugriebiu tris perukus, keturis prisegamų plaukų kuokštus, dirbtines blakstienas, purškiamą blizgesį ir tatuiruočių. Paskui atidarau spintelę, kurioje laikau visus savo batus.

Man patinka ši batų spintelė.

Norėjau pasakyti, aš myliu savo batų spintelę. Tai geriausias dalykas visame pasaulyje! Visi mano batai išrikiuoti žaviomis eilutėmis, be to, spintelėje net yra įsuktos lemputės, kad viską gerai matytum. Kelias akimirkas susižavėjusi žvelgiu į tas eilutes, paskui išsiimu šauniausius blizgančius aukštakulnius ir numetu ant lovos.

Viskas parengta persirenginėjimui!

Paskui aš ruošiu svetainę. Susirandu visus mėgstamiausius vaizdo filmus ir paskleidžiu vėduokle ant grindų, taip pat pridedu krūvas žurnalų ir uždegu kelias žvakes. Grįžusi virtuvėn įberiu į dubenis traškučių, kukurūzų spragėsiu ir saldainių, uždegu dar kelias žvakes ir išimu šampaną. Apsižvalgiusi po virtuvę matau aplink tviskantį granitą ir žvakių švieselių švelniai apšviestą nerūdijantį plieną. Viskas taip gražiai atrodo!

Dirsteliu į laikrodį: greitai šešta. Džesė tikriausiai jau baigė mankštintis. Nužingsniuoju prie svečių kambario durų ir pabarbenu.

— Džese? — mėginu ją kalbinti.

Jokio atsakymo. Tikriausiai ji duše ar dar kur. Na, taip, nėra kur skubėti.

Bet eidama į virtuvę staiga išgirstu jos balsą, sklindantį iš kabineto. Keista. Prieinu prie durų ir atsargiai jas stumteliu: štai ir Džesė, sėdinti prie kompiuterio, o jai iš abiejų pusių žvelgia į ekraną Lukas ir Gėris; žaliame ekrano fone matau kalbančią Luko galvą.

— Grafinį vaizdą galima „uždėti“ ir taip, — sako ji baksnodama klaviatūrą. — Visa tai galima sinchronizuoti su garso takeliu. Jeigu norite, galiu padaryti.

— Kas čia vyksta? — nustebusi klausiu.

— Tai mūsų naujasis bendras kompiuteris, naujas standusis diskas, — sako Lukas. — Prie jo dirbę vyrukai neturi jokios nuovokos. Reikia viską perdaryti, viską įdiegti iš naujo.

— Tavo sesuo — tikra kompiuterių virtuoze, — priduria Gėris.

— Mano žinios jau pasenusios, — sako Džesė sparčiai maigydama klavišus. — Visas universitetas jau prieš metus šito mokėsi. Esu truputį technokrate. Man patinka tokie dalykai.

— Fantastika! — pratariu. Trinuosi apie duris kelias minutes, o Džesė vis tuksena klavišais. — Na... tai ar norėtum ateiti ir mažumėlę išgerti? Aš jau viską paruošiau mergaičių vakarėliui.

— Atsiprašau, — sako Lukas žvelgdamas į mane ir staiga susivokia. — Džese, aš tave užlaikau. Nuo šios vietos mums bus aišku. Labai ačiū!

— Ačiū! — pakartoja Gėris.

Jie abu žvelgia į ją taip susižavėję, jog negaliu nepajusti pavydo adatėlės.

— Eime! — linksmai tarsteliu. — Šampanas laukia.

— Ačiū dar kartą, Džese, — padėkoja Lukas. — Tu šaunuolė!

— Nėra už ką. — Džesė atsistoja ir nuseka paskui mane.

— Tie vyrai! — pratariu, kai tik mūsų nebegali išgirsti. — Jų galvose visada tik kompiuteriai!

— Man patinka kompiuteriai, — gūžtelėjusi pečiais atsako Džesė.

— Ee... ir man, — skubiai pasitaisau. — Net labai!

Tam tikra prasme tai tiesa.

Na, man patinka elektroninis turgus.

Eidama su Džese į virtuvę pajuntu malonų jaudulį. Na, štai, artėja. Artėja akimirka, kurios taip laukiau! Paimu kompaktinių plokštelių grotuvo nuotolinio valdymo pultelį ir spusteliu mygtuką; po akimirkos iš virtuvėje sudėliotų kolonėlių visu garsu nuskamba Sister Sledge. Šį albumą nusipirkau specialiai šiai progai!

— Mes viena šeima! — patenkinta dainuoju kartu, plačiai šypsodamasi Džesei. Išimu iš ledų kibirėlio šampaną ir ištraukiu kamštį. — Pasivaišink!

— Norėčiau ko nors gaivaus, jeigu turi, — sako ji, kišdamasi rankas į kišenes. — Nuo šampano man skauda galvą.

— Oi, — tarsteliu susilaikydama. — Taip... gerai!

Įpilu jai stiklą Aqua Libra ir greitai padedu butelį, kol ji nespėjo dirstelėti į kainą ir vėl nepradėjo kalbėti apie bulves.

— Pamaniau, kad šįvakar galėtume paprasčiausiai pailsėti ir atsipalaiduoti, — pratariu skambant muzikai. — Tiesiog pasismaginkim... pasikalBekim... šauniai praleiskime laiką...

— Skamba neblogai, — linktelėdama sako Džesė.

— Taigi buvau sumaniusi persirenginėjimus!

— Persirenginėjimus? — nesuprasdama žvelgia į mane Džesė.

— Eime su manim! — tempiu ją koridoriumi į miegamąjį. — Galime viena kitą išdažyti... matuotis įvairiausius drabužius... jeigu nori, galėčiau padaryti tau šukuoseną su „vėjeliu“.

— Aš nežinau. — Džesė kiek pasikūprina.

— Bus smagu! Žiūrėk, sėskis prieš veidrodį. Pasimatuok vieną iš mano perukų! — Užsimetu sau ant galvos šviesiaplaukį „Merlin“. — Ar ne puiku?

Džesė krūpteli.

— Nekenčiu veidrodžių, — sako ji. — Ir aš niekada nesidažau.

Spoksau į ją truputį sumišusi. Kaip galima nekęsti veidrodžių?

— Be to, sau aš patinku tokia, kokia esu, — tarsi gindamasi priduria ji.

— Žinoma, taip ir yra! — nustebusi atsakau. — Ne čia šuo pakastas! Tiesiog mums turėtų būti... na, žinai... linksma.

Tyla.

— Na, mums nebūtina viso to daryti, — sakau mėgindama nuslėpti nusivylimą. — Tiesiog turėjau tokią mintį.

Nusiimu „Merlin“ peruką ir išjungiu tualetinio stalelio lemputes. Kambarys iškart panyra į niūrią prieblandą, labai panašią į mano savijautą. Aš tikrai ketinau palinksminti Džesę. Turėjau jai parengusi visas šias idėjas.

Bet visa tai ne bėda. Gana. Mes vis dar galime puikiai praleisti laiką.

— Taigi! Gal mes... pažiūrėkime filmą? — pasiūlau.

— Žinoma, — linkteli Džesė.

Beje, daugeliu prasmių filmas yra geriau. Filmus mėgsta visi, be to, per nuobodžius epizodus galima paplepėti. Nusivedu Džesę į svetainę ir entuziastingai mosteliu ranka rodydama vėduokle ant grindų paskleistas vaizdo juostas.

— Išsirink. Čia yra visos!

— Gerai. — Džesė ima apžiūrinėti juostas.

— Ar tau patinka „Ketverios vestuvės“... — imu pasakinėti. — O gal „Bemiegės naktys Sietle“... „Kai Haris sutiko Sali“...

— Aš neprieštarauju, — galiausiai pakėlusi akis sako Džesė. — Išrink tu.

— Bet tikriausiai turi patį mėgstamiausią!

— Tiesą sakant, tokie man nelabai patinka, — vyptelėjusi taria Džesė. — Labiau mėgstu sunkesnius filmus.

— Aa, — suglumusi tarsteliu. — Gerai. Na... jeigu nori, galiu nueiti ir išnuomoti kitokių filmų! Neužtruksiu nė penkių minučių. Tik pasakyk, ką norėtum pažiūrėti...

— Viskas gerai, nenoriu, kad dėl manęs turėtum kur nors eiti, — ji gūžteli pečiais. — Tiesiog pažiūrėkime vieną iš šitų.

— Nebūk kvaila! — atsakau juokdamasi. — Nežiūrėkime, jeigu tau nė vienas nepatinka! Galime... sumanyti ką nors kita! Ne bėda!

Šypsausi Džesei, bet viduje jaučiuosi sunerimusi. Tiesą sakant, nelabai žinau, ką dar galėčiau pasiūlyti. Atsarginis planas buvo „Dancing Queen“ karaokės juostelė, bet kažkas viduje man kužda, jog jai ir šitai nepatiktų. Be to, mes juk be perukų.

Kodėl viskas klostosi taip kebliai? Maniau, kad tokiu metu mudvi jau isteriškai kvatosime. Maniau, kad mums bus linksma.

O Dieve. Juk negalime visą naktį čia prasėdėti tylėdamos. Mėginsiu kalbėti tiesiai šviesiai.

— Klausyk, Džese, — tariu palinkdama į priekį. — Noriu daryti tai, ko norėtum tu. Bet tu turėsi man vadovauti. Taigi... būk atvira. Įsivaizduok, kad aš tavęs čia nepasikviečiau savaitgaliui. Ką tu dabar darytum?

— Na... — Džesė minutėlę mąsto. — Šį vakarą turėjau būti gamtos apsaugos atstovų susirinkime. Esu vietinės grupės aktyvistė. Žadiname žmonių sąmoningumą, organizuojame piketus ir protesto žygius... na, užsiimame panašiais dalykais.

— Na, tai tą ir veikime! — noriai siūlau. — Suorganizuokime piketą! Turėtų būti smagu! Galėčiau pagaminti keletą vėliavų...

Džesė žvelgia sutrikusi.

— Kokį piketą?

— Ee... man nesvarbu! Bet kokį. Tu esi viešnia, vadinasi, tu ir renkiesi!

Džesė tik žiūri į mane išpūtusi akis, negalėdama patikėti.

— Juk negali taip imti ir suorganizuoti piketą. Reikia pradėti nuo rūpimų klausimų apie gamtos apsaugą. Piketai neturėtų būti suprantami kaip pramoga.

— Gerai, — skubiai tarsteliu. — Pamirškime apie piketą. O ką veiktum tada, jeigu nebūtum susirinkime? Ką dabar darytum? Kad ir kas tai būtų... mes tuo ir užsiimsime. Abi kartu!

Džesė mąsto suraukusi kaktą, o aš viltingai stebiu jos veidą. Staiga užklumpa smalsumas. Pirmą kartą pajuntu išties galinti ką nors sužinoti apie savo seserį.

— Tikriausiai tvarkyčiau sąskaitas, — galiausiai atsako ji. — Tiesą sakant, aš atsivežiau jas su savim, jeigu kartais turėčiau laiko.

Jos sąskaitos. Penktadienio vakarą. Sąskaitos.

— Gerai! — pagaliau įstengiu išspausti. — Nuostabu! Tada... imkimės mūsų sąskaitų!

Puiku. Šaunu. Ir gerai.

Abi sėdime virtuvėje tikrindamos mūsų sąskaitas. Na, bent jau Džesė tikrina sąskaitas. O aš net nesu tikra, ką veikiu.

Popieriaus lapo viršuje užrašau „Sąskaitos“ ir du kartus pabraukiu.

Džesė labai dažnai kilsteli akis, ir aš skubiai ką nors brūkšteliu, kad atrodytų, jog irgi esu įnikusi. Taigi mano popieriaus lape užrašyta:

„20 svarų...biudžetas...200 milijonų svarų... sveiki, aš vardu Beki...“

Džesė suraukia kaktą žiūrinėdama krūvą lapelių, panašių į banko kvitus, versdama juos čia pirmyn, čia atgal.

— Ar kas nors negerai? — su užuojauta klausiu.

— Aš tik noriu išsiaiškinti, kodėl praradau šiek tiek pinigų, — sako ji. — Galbūt toji suma įrašyta į išlaidų grynaisiais sąrašą. — Ji atsistoja. — Netrukus grįšiu.

Jai išėjus iš virtuvės gurkšteliu šampano ir pažvelgiu į banko kvitų krūvelę.

Aišku, jog neturėčiau jų žiūrinėti. Tai privati Džesės nuosavybė, ir aš tai gerbiu. Be to, tai ne mano reikalas. Visai ne mano.

Tik štai man ima niežėti koją. Tikrai niežti. Pasilenkiu norėdama pasikasyti... paskui atsargiai pasilenkiu kiek daugiau... dar daugiau... kol galiu dirstelėti į kvito viršuje įrašytą skaičių.

30 002£.

Man ima sukti vidurius, ir aš greitai vėl atsisėdu, vos nenuvertusi šampano taurės. Mano širdis daužosi nuo patirto šoko. Trisdešimt tūkstančių svarų? Trisdešimt tūkstančių svarų?

Tai daugiau pinigų, nei aš kada nors esu pereikvojusi! Niekada nesu tiek viršijusi kredito. Niekada!

Dabar viskas pradeda įgauti prasmę. Viskas atsistoja į savo vietas. Nieko keista, kad ji pati gaminasi svarmenis. Nieko keista, kad ji visur nešiojasi gertuvę su kava. Tikriausiai ji važinėja ekonomine klase, kaip kad aš kažkada važiavau. Tikriausiai ji skaito Deivido E. Bartono „Grynų pinigų kontrolę“!

Dieve, kas galėtų pagalvoti?

Džesei grįžus į virtuvę, negaliu liautis į ją žiūrėjusi kitomis akimis. Ji paima vieną iš banko kvitų ir sunkiai atsidūsta; ir aš jai pajuntu staiga atplūdusius šiltus jausmus ir meilę. Kiek kartų esu dūsavusi paėmusi į rankas banko kvitą? Mes esame giminingos sielos!

Ji tyrinėja skaičius vis dar atrodydama įsiaudrinusi. Na, nieko keista, kai tiek daug pinigų išeikvota!

— Ei, — tarsteliu supratingai šypsodamasi. — Vis dar mėgini „susekti“ tuos pinigėlius?

— Jie turėtų būti kažkur čia. — Ji suraukia kaktą ir atsiverčia kitą kvitą.

Dieve, galbūt bankas rengiasi iš jos atimti užstatytą turtą, ar ką. Turėčiau jai duoti keletą patarimų.

Pasitikėdama linkteliu į priekį.

— Bankai — tai tikras košmaras, tiesa?

— Iš jų jokios naudos, — atsako ji.

— Žinai, kartais labai praverčia parašyti gražų laišką. Sakykime, apie tai, kad susilaužei koją, ar šiaip ką. Arba kad nusibaigė tavo šuo.

— Atsiprašau? — Džesė pakelia galvą. — Kodėl turėčiau taip rašyti?

Dieve, ji nieko nenutuokia. Nieko keista, kad pateko į tokią bėdą!

— Na, žinai, kad pelnytum šiek tiek užuojautos. Tada jie gali nubraukti pereikvotas lėšas. Arba net padidinti kreditą!

— Aš nieko nepereikvojau, — sako ji sutrikusi.

— Bet...

Nutylu, kai jos pasakyti žodžiai pasiekia mano smegenis. Ji nepereikvojo kredito. O tai reiškia, kad...

Man pasidaro truputį silpna.

Tie trisdešimt tūkstančių svarų yra tikri...

Tai tikri pinigai?

— Beki, ar gerai jautiesi? — Džesė keistai į mane pažvelgia.

— Man... viskas gerai, — sunkiai prakošiu ir nugurgiu kelis gurkšnius šampano, mėgindama atgauti šaltą protą. — Taigi... tu nepereikvojai kredito. Tai gerai! Tiesiog puiku!

— Niekada gyvenime nesu pereikvojusi, — tvirtai atsako Džesė. — Tiesiog nemanau, kad tai būtina. Kiekvienas gali išsitekti turėdamas tokią sumą, kokią ir turi, jeigu tikrai to nori. Į skolas klimpstantys žmonės tiesiog nesugeba savęs kontroliuoti. Jiems negali būti jokio pateisinimo. — Ji tiesina kvitus, o paskui liaujasi. — Bet juk tu buvai finansų srities žurnalistė, tiesa? Tavo mama man rodė keletą tavųjų straipsnių. Vadinasi, turi visa tai išmanyti.

Jos riešuto spalvos akys įsižiūri į manąsias kažko laukdamos, o aš pajuntu absurdiškos baimės antplūdį. Staiga pasijuntu nesanti tikra, ar noriu, kad ji sužinotų visą tiesą apie mano finansus. Tik ne tikrąją tiesą.

— Aš... ee... žinoma! — atsakau. — Aišku, kad išmanau. Visa tai tėra gebėjimo planuoti ir kruopščios vadybos klausimas.

— Būtent! — pritaria Džesė. — Kai tik man įplaukia kiek nors pinigų, pirmiausia pusę jų atidedu santaupoms.

Ką ji daro?

— Puiku! — praveblenu. — Tai vienintelis protingas pasirinkimas.

Jaučiuosi ištikta šoko. Kai buvau finansų apžvalgininkė, rašydavau straipsnius, kuriuose žmonėms siūlydavau visada tam tikrą dalį pinigų padėti į taupomąsias sąskaitas. Bet niekada nemaniau, kad kas nors taip ir daro.

Džesė žvelgia į mane gyvai susidomėjusi.

— Vadinasi... tu darai taip pat, tiesa, Beki?

Kelias sekundes negaliu rasti atsakymo.

— Ee...taip! — galiausiai pratariu ir atsikrenkščiu. — Na, gal ir ne lygiai pusę kiekvieną mėnesį...

— Ir aš taip pat, — jos veido raumenys atsipalaiduoja lengvai šyptelėjus. — Kartais įstengiu „nurašyti“ į santaupas tik dvidešimt procentų.

— Dvidešimt procentų! — pramekenu pakartodama. — Na... nieko baisaus. Neturėtum dėl to blogai jaustis.

— Bet vis dėlto jaučiuosi, — sako Džesė palinkdama virš stalo. — Privalai tai suprasti.

Niekada anksčiau nesu mačiusi tokio atviro jos veido.

Oi, Dievuli. Mes jau imame jausti tarpusavio ryšį.

— Dvidešimt procentų ko? — pasigirsta Luko balsas, kai jie su Geriu žengia virtuvėn gerai nusiteikę.

Pasijuntu gerokai sunerimusi.

— Ee... nieko, — atsakau.

— Mes tiesiog kalbamės apie finansus, — sako Džesė Lukui. — Abi tikrinome savo sąskaitas.

— Savo sąskaitas? — pakartoja Lukas ir nusikvatoja. — Kokios gi tos sąskaitos, Beki?

— Na, žinai! — linksmai atsakau. — Mano finansiniai reikalai ir taip toliau.

— Aa, — Lukas linkteli imdamas iš šaldytuvo butelį vyno. — Na... tai ar jau paskambinai gelbėtojų komandai? O Raudonajam kryžiui?

— Ką turi galvoje? — sutrikusi klausia Džesė.

— Tradiciškai jie kviečiami ten, kur įvyksta nelaimės, juk taip? — jis man šypteli.

Tram pam pam.

— Bet... Beki anksčiau buvo žurnalistė, finansų apžvalgininkė! — sako Džesė, kaip atrodo, truputį sukrėsta.

— Finansų apžvalgininkė? — pakartoja Lukas labai įsilinksminęs. — Gal nori išgirsti istoriją apie tuos laikus, kai tavo sesuo buvo finansų srities žurnalistė?

— Ne, — paskubu įsiterpti. — Ji nenori.

— Kreditinė kortelė gryniesiems nusiimti, — prisimena Gėris.

— Kreditinė kortelė! — Lukas patenkintas pliaukšteli per stalą. — Tai nutiko Beki garsiosios karjeros metu, jai dirbant televizijoje finansų eksperte, — sako jis Džesei. — Ji filmavo siužetą apie tai, kokie pavojai tyko besinaudojančių bankomatais. Ji įdeda savo pačios kreditinę kortelę norėdama pademonstruoti... — jis vėl pradeda juoktis, — ir tiesiai priešais kamerą toji kortelė praryjama.

— Kitą vakarą jie parodė tą vaizdelį per specialią televizijos laidą, — sako man Gėris. — Tasai gabaliukas, kur tu spardai bateliu bankomatą, klasiškas!

Sviedžiu jo pusėn įtūžusį žvilgsnį.

— Bet kodėl kortelę prarijo? — apstulbusi klausia Džesė. — Ar tu... pereikvojai limitą?

— Ar Beki pereikvojo limitą? — linksmai pakartoja Lukas imdamas taures. — Ar popiežius katalikas?

Džesė atrodo sutrikusi.

— Bet, Beki, juk sakei, kad kiekvieną mėnesį sutaupydavai po pusę atlyginimo.

Mėšlas.

— Atsiprašau? — Lukas lėtai atsigręžia. — Ką Beki sakė darydavusi?

— Aš... aš sakiau truputį kitaip, — pratariu susijaudinusi. — Sakiau, jog tikrai puiki mintis sutaupyti po pusę atlyginimo. Iš esmės. Ir tikrai! Tai labai gera mintis!

— O kaip neapmokėtos kreditinių kortelių, kuriomis naudojiesi slapta nuo savo vyro, sąskaitos? — kilstelėdamas antakius klausia Lukas. — Ar tai iš esmės gera mintis?

— Kreditinių kortelių sąskaitos? — pakartoja Džesė su siaubu žvelgdama į mane. — Tai tu... įsiskolinusi?

Dieve, kodėl jai reikia sakyti štai taip? Įsiskolinusi. Tarsi skola būtų koks maras. Tarsi aš jau keliaučiau į pataisos darbų koloniją. Na, žvelkime realiai. Dabar dvidešimt pirmas amžius. Visi įsiskolinę.

— Juk žinai, kad gydytojai būna prasčiausi pacientai, — tariu trumpai nusijuokusi. — Na, o finansų apžvalgininkai būna prasčiausi... ee...

Laukiu, kol ir ji nusijuoks ar bent mane suprasdama nusišypsos. Bet ji atrodo tiesiog pasibaisėjusi.

Staiga pajuntu viduje sukilusį pyktį. Na, taip, gal ir esu turėjusi vieną kitą skolą. Bet tai nereiškia, kad mane reikia smerkti.

— Beje, Džese, — pakeičia temą Gėris. — Toji programa truputėlį šlubuoja.

— Tikrai? — pakelia akis Džesė. — Jeigu norite, galiu nueit pažiūrėti.

— Ar tikrai? — dirsteli į mane Gėris. — Nenorėtume trukdyti jūsų vakaro...

— Viskas gerai, — atsakau mostelėjusi ranka. — Eikite!

Jiems dingus kabinete, pražingsniuoju koridorių ir įeinu į svetainę. Sudrimbu ant sofos ir kaip tikra vargšelė įbedu akis į tuščią televizoriaus ekraną.

Mes su Džese nė per plauką netapome artimesnės.

Mes nesutariame. Tai tiesa.

Staiga pasijuntu tokia nuvarginta nusivylimų. Aš taip stengiausi jau nuo tada, kai ji atvyko. Stengiausi iš paskutiniųjų. Nupirkau urvo nuotrauką... priruošiau delikatesinių užkandėlių... stengiausi suplanuoti nuostabiausią, kokį tik įmanoma, vakarą. O ji nė nemėgino visu tuo pasinaudoti. Taip, sutinku, gal jai nepatiko nė vienas iš mano turimų filmų. Bet juk ji galėjo apsimesti, tiesa? Aš ja dėta būčiau apsimetusi.

Kodėl ji turi būti tokia vargšė? Kodėl ji negali paprasčiausiai pasilinksminti?

Gurkšnojant šampaną mane ima badyti mažutės pykčio adatėlės.

Ir kaip ji gali nemėgti vaikščioti po parduotuves? Kaip? Dėl Dievo, ji turi trisdešimt gabalų! Ji turėtų dievinti parduotuves!

Ir dar vienas dalykas. Kodėl ji tokia apsėsta bulvių? Kuo tos prakeiktos bulvės tokios ypatingos?

Aš jos tiesiog nesuprantu. Ji yra mano sesuo, bet aš absoliučiai nieko nesuprantu. Lukas buvo visiškai teisus. Tai vis auklėjimas. Prigimtis čia niekuo dėta.

Giliai atsidustu, paskui apgailestaudama imu vartyti vaizdo juostas. Galbūt pasižiūrėsiu kurią nors viena pati. Ir užvalgysiu spragėsiu. Ir dar paskanausiu delikatesinių šokoladinių saldainėlių.

Džesė tikriausiai nė nevalgo šokolado. Nebent tai būtų jos pačios gamybos šokoladas, pagamintas iš bulvių.

Jeigu jai gerai, tai ir gerai. O aš prisikimšiu ir žiūrėsiu šaunų filmą.

Jau siekiu paimti „Gražią moterį“, kai suskamba telefonas.

— Klausau? — atsiliepiu.

— Alio, Bekse? — ragelyje pasigirsta pažįstamas aukštų tonų balsas. — Čia aš.

— Sjuzi! — Pajuntu didžiulę džiaugsmo bangą. — Oi, sveika! Kaip laikaisi?

— Oi, gerai! O tau ar viskas gerai?

— Gerai! Gerai!

Staiga visa širdimi užsinoriu, kad Sjuzi būtų čia. Kaip senais laikais Fulheme. Aš taip jos pasiilgau. Labai labai.

Bet dabar jau viskas kitaip.

— Na, kaip sekėsi vandens parke su Lulu? — klausiu stengdamasi kalbėti nerūpestingai.

— Buvo... šaunu, — po pauzės atsako ji. — Žinai... truputį kitaip nei visada... bet šaunu.

— Gerai!

Nejauki tyla.

— O aš... aš vis svarsčiau, kaip tau sekasi bendrauti su naująja sesute, — kiek neryžtingai prataria Sjuzi. — Ar jūs... ar tapote tikrai geromis draugėmis?

Viduje man stipriai suskausta.

Negaliu Sjuzi iškloti visos tiesos. Negaliu prisipažinti, kad viskas sužlugo. Ji važinėja po vandens pramogų parkus su naująja savo drauge, o aš su savo seserimi negaliu praleisti net vieno vakaro.

— Viskas puiku! — sakau. — Geriau nė negali būti! Mes taip gerai sutariame!

— Tikrai? — tarsteli Sjuzi kiek prislėgtu balsu.

— Be abejo! Tiesą sakant, dabar mes puikiai linksminamės mergaičių vakarėlyje! Žiūrime filmus... juokiamės... šiaip „išsidirbinėjame“. Juk žinai!

— Ką žiūrite? — iškart klausia Sjuzi.

— Ee... — Žvelgiu į tuščią televizoriaus ekraną. — „Gražią moterį“.

— Man patinka „Graži moteris“, — ilgesingai tarsteli Sjuzi. — Epizodas parduotuvėje!

— Žinau! Tai pats geriausias epizodas iš visų!

— Ir pabaiga, kai užlipa Ričardas Giras! — jos balsas virpa nuo entuziazmo. — Oi, Dieve, aš tiesiog iškart dabar noriu tą filmą pažiūrėti!

— Ir aš! — nepagalvojusi atsakau. — Tai yra... norėčiau pažiūrėti... ee... likusią dalį.

— Oi, — jau kitokiu balsu prabyla Sjuzi. — Tikriausiai aš tave trukdau. Atleisk.

— Ne, — greitai atsakau. — Na, visai nesvarbu...

— Jau eisiu. Tikriausiai nori grįžti pas seserį. Atrodo, tu nuostabiai leidi laiką, — jos balsas skamba ilgesingai. — Tikriausiai jūs abi turite tiek daug apie ką pasikalbėti.

— Taip, — sumykiu dairydamasi po tuščią kambarį. — Taip, mes... mes, žinoma, turime apie ką kalbėtis!

— Na... kada nors susitiksime, — sako ji. — Iki, Bekse.

— Iki! — atsakau staiga užgniaužta gerkle.

„Palauk! — staiga noriu riktelėti. — Niekur neik!“

Bet, užuot riktelėjusi, padedu telefono ragelį ir spoksau į niekur. Girdžiu, kaip kitame buto gale Lukas, Gėris ir Džesė iš kažko juokiasi. Jie puikiai su ja bendrauja. Tik man neišeina.

Ir staiga mane apima depresija.

Aš tiek vyliausi. Taip džiaugiausi, kad turiu seserį. Bet dabar jau nebėra prasmės stengtis ir toliau, tiesa? Padariau viską, ką tik galėjau sugalvoti, bet niekas nepavyko. Mes su Džese niekada netapsime draugėmis. Net per milijoną metų.

Atsikeliu nuo sofos, paniurusi įkišu „Gražios moters“ vaizdajuostę į grotuvą ir spusteliu pultelį. Likusį savaitgalį tegaliu būti mandagi. Mandagi ir maloni, kaip miela šeimininkė. Šitai man turėtų pavykti.

VAKARŲ KAMBRIJOS BANKAS

STERNDEILO GATVĖ 45

KOGENTVEITAS KAMBRIJA

Panelei Džesikai Bertram

Hilraizo 12

Skalis

Kambrija

2003-iųjų gegužės 16 d.

Gerbiamoji panele Bertram, dėkoju už laišką.

Labai atidžiai peržiūrėjęs jūsų sąskaitas galiu daryti išvadą, jog pastebėtas 73 pensų neatitikimas.

Labai apgailestauju dėl šios banko klaidos; šioje sąskaitoje esančias santaupas kreditavau atskaičiavęs tris mėnesius. Kaip ir prašėte, pridėjau trūkstamą sumą.

Galbūt galėčiau pasinaudoti proga ir pagirti jus už tokį pedantišką ir rimtą požiūrį į finansus.

Savo ruožtu tikiuosi jus pamatyti netrukus įvyksiančiame Sumaniųjų taupytojų grupės sūrio ir vyno vakarėlyje, kurio metu mūsų asmeninių sąskaitų viršininkas pasakys pagrindinę vakarėlio kalbą “Patikrinkime pinigines“.

Nuoširdžiai jūsų

Hovardas Šokrosas,

klientų sąskaitų vadybininkas

Keturioliktas skyrius

Kitą rytą nubundu iš skausmo plyštančia galva. Tikriausiai tai šiek tiek siejasi su faktu, kad vakar vakare aš pati viena ištuštinau šampano butelį, be to, suvalgiau pusantro padėkliuko šokoladinių saldainiukų.

O Džesė, Lukas ir Gėris valandų valandas prasėdėjo prie kompiuterio. Net tada, kai atnešiau jiems po gabaliuką picos, jie beveik nepakėlė akių. Taigi aš pažiūrėjau visą „Gražią moterį“, paskui pusę „Ketverių vestuvių“, o tada pati viena nuėjau miegoti.

Kai visa apsiblaususi užsitempiau chalatą, Lukas buvo jau nusiprausęs po dušu ir apsivilkęs laisvo stiliaus savaitgalio drabužiais, kuriais vilki nusiteikęs visą laiką praleisti kabinete.

— Kada vakar vakare baigėte? — klausiu prikimusiu, gergždžiančiu balsu.

— Nelabai vėlai, — papurto galvą Lukas. — Tikrai labai norėjau sutvarkyti standųjį diską. Velnias žino, ką būtume darę be Džesės.

— Gerai, — atsakau pajutusi sukilusią pagiežą.

— Žinai, atsiimu savo žodžius, — priduria jis rišdamasis batų raištelius. — Tavo sesuo turi daug gerų savybių. Vakar vakare daugiau mums padėti buvo neįmanoma. Tiesą sakant, ji buvo mūsų išganytoja. Ji išties puikiai išmano apie kompiuterius!

— Tikrai? — tarsteliu.

— O taip. Ji šaunuolė. — Jis atsistoja ir mane pabučiuoja. — Tu buvai teisi. Labai džiaugiuosi, kad pasikvietei ją savaitgaliui.

— Ir aš taip pat! — atsakau prisiversdama išspausti giedrą šypsenėlę. — Mums visiems taip linksma!

Nusvirduliuoju į virtuvę, kur už stalo sėdi Džesė, apsimovusi džinsais ir apsivilkusi marškinėliais, prisipylusi stiklinaitę vandens.

Sveikuolė protinguolė.

Tikriausiai šįryt ji suskaldys atomą. Per atsilenkimų pertraukėles.

— Labas rytas, — pasisveikina ji.

— Labas rytas! — atsakau nutaisiusi kiek galima malonesnį ir svetingesnį balsą.

Vakar vakare dar kartą perskaičiau „Maloniąją šeimininkę“, kurioje parašyta: kad ir kaip pykdytų svečias, reikia elgtis maloniai ir pagal etiketą.

Gerai, puiku. Galiu būti maloni. Galiu elgtis pagal etiketą.

— Ar gerai miegojai? Leisk man pagaminti tau pusryčius!

Praveriu šaldytuvą ir išimu šviežiai spaustas apelsinų, greipfrutų ir spanguolių sultis. Paskui iš duoninės išimu duonos su grūdais, bandelių ir keksiukų; tada pradedu kuistis spintelėje ieškodama džemų. Trijų rūšių delikatesinis marmeladas, braškių džemas su šampanu, pievų gėlių medus... ir belgiško šokolado aptepas. Galiausiai išrikiuoju visą eilę aukščiausios rūšies kavos ir arbatos indelių, kad ji išsirinktų. Štai. Niekas nepasakys, jog savo viešniai gailiu gerų pusryčių.

Žinau, kad Džesė stebi kiekvieną mano judesį, o atsigręžusi jos veide pamatau keistą išraišką.

— Kas? — klausiu. — Kas yra?

— Nieko, — sumišusi sako Džesė. Gurkšteli vandens... paskui vėl pakelia į mane akis. — Vakar vakare Lukas man papasakojo apie tavo... problemą.

— Apie mano ką?

— Apie išlaidavimą.

Spoksau į ją ištikta šoko. Jis jai papasakojo? Papasakojo?

— Neturiu jokios problemos, — atsakau sviesdama jai šypsenėlę. — Jis perdėjo.

— Jis sakė, kad jūs sutarėte dėl atitinkamo biudžeto. — Džesė atrodo susirūpinusi. — Turbūt šiuo metu su pinigais truputį striuka.

— Teisingai, — maloniai atsakau.

Tik tiek, kad tai ne tavo prakeiktas reikalas, mintyse pridedu. Negaliu patikėti, kad Lukas jai viską išplepėjo.

— Taigi... kaip gali būti, kad tu išgali nupirkti aukščiausios rūšies kavos ir braškių džemo su šampanu? — Ji mosteli ranka rodydama į visą ant stalo išdėliotą maistą.

— Taupioji vadyba, — ramiai atsakau. — Apmąstyti prioritetai. Jeigu sutaupai atsisakydamas atitinkamų dalykų, gali paišlaidauti pirkdamas kitus. Tai pirmoji finansų vadybos taisyklė. To išmokau finansų apžvalgininkų mokykloje, — reikšmingai priduriu.

Na, taip, truputį meluoju. Aš nelankiau finansų apžvalgininkų mokyklos. Bet, atvirai kalbant, kas ji tariasi esanti, kad taip mane tardo?

— Taigi... ko atsisakydama tu taupai? — suraukusi kaktą klausia Džesė. — Šioje virtuvėje nematau nieko, kas būtų pirkta kur nors kitur nei Fortnums ar Harrods.

Jau rengiuosi ką nors piktai atkirsti, bet suvokiu, kad ji gali būti teisi. Pradėjusi pelnytis iš elektroninio turgaus, įpratau lankytis Harrods maisto produktų salėje. Na ir kas? Ši yra tikrai legali parduotuvė.

— Mano vyrui patinka tam tikrus standartus atitinkantis gyvenimo būdas, — sausai atsakau nutaisiusi šypsenėlę. — Mano tikslas — tų standartų siekti.

— Bet tą patį galėtum turėti išleisdama mažiau. — Džesė palinksta į priekį, ji atrodo bičiuliškai nusiteikusi. — Taupyti gali visur! Galėčiau duoti keletą patarimų.

Patarimai? Patarimai iš Džesės lūpų?

Staiga ima čirpti orkaitės laikrodėlis; susijaudinusi pakeliu akis. Metas!

— Ar tu ką nors kepi? — sutrikusi klausia Džesė.

— Ee... tiesą sakant, ne. Apsitarnauk pati... Grįšiu po minutėlės...

Nuskubu į kabinetą ir įjungiu kompiuterį. Už oranžinį paltuką galima statyti dar penkias minutes, o aš bet kokia kaina ketinu jį įsigyti. Nekantraudama barbenu nagų galiukais ir vos nušvitus ekranui „atsidarau“ išsaugotą elektroninio turgaus puslapį.

Taip ir žinojau. „Kittybeell“ vėl kelia kainą. 200 svarų.

Ji mano esanti labai protinga. Na, gerai, imk, „Kittybeelll“.

Iš stalo stalčiaus išsiimu Luko chronometrą ir stebiu, kada prabėgs trys minutės. Artėjant numatytam laikui, uždedu rankas ant klaviatūros, kaip lengvaatletis prie starto linijos.

Puiku. Viena minutė iki derybų pabaigos. Pirmyn.

Kiek galėdama greičiau išspausdinu @00.50.

Mėšlas. Ką čia išspausdinau? Ištrinu. Rašau iš naujo. 200.50£.

Baksteliu „Siųsti“, ir nušvinta kitas puslapis. Vartotojo identifikacinis numeris... slaptažodis... Kaip įmanydama greičiau renku tekstą.

Šiuo metu jūsų, pasiūlyta suma yra didžiausia

Liko dešimt sekundžių. Mano širdis daužosi. O kas, jeigu kaip tik dabar kainą kelia kas nors kitas?

Karštligiškai spusteliu mygtuką ir grįžtu į ankstesnį puslapį.

— Ką čia veiki, Beki? — nuo durų pasigirsta Džesės balsas.

Velniai griebtų!

— Nieko, — atsakau. — Kodėl gi tau nepasiskrudinus skanaus skrebučio, kol aš...

Puslapis vėl pasirodo. Vos kvėpuoju. Ar aš... ar aš..?

Sveikiname! Jūs laimėjote teisę pirkti!

— Taaaip! — sušunku neįstengdama susivaldyti ir atsikvėpdama išpučiu orą. — Taip! Aš jį gavau!

— Ką gavai? — Džesė ateina per visą kambarį ir pažvelgia man per petį į ekraną. — Ar tu šitaip elgiesi? Pasirinkai taupymo programą ir perki paltą už du šimtus svarų?

— Viskas truputį kitaip! — skubiai bėriu matydama jos išraišką. Atsistoju, uždarau kabineto duris ir atsigręžiu į ją.

— Klausyk, — sakau nuleidusi balsą. — Viskas gerai. Turiu pinigų, apie kuriuos Lukas nieko nežino... Pardavinėjau viską, ką buvome nusipirkę per medaus mėnesį. Užsidirbau krūvą pinigų. Aną dieną pardaviau dešimt Tiffany laikrodžių ir gavau du tūkstančius svarų! — išdidžiai kilsteliu smakrą. — Taigi laisvai galiu šį tą sau leisti.

Nepritarimo išraiška Džesės veide nedingsta.

— Tuos pinigus galėjai pervesti į taupomąją sąskaitą, — sako ji. — Arba juos panaudoti neapmokėtoms sąskaitoms apmokėti.

Užgniaužiu staiga kilusį norą jai atšauti.

— Na, o aš taip nepadariau, — atsakau prisiverstinai maloniu balsu. — Aš nusipirkau paltą.

— Ir Lukas apie tai nė nenutuokia? — Džesė perveria mane smerkiamu žvilgsniu.

— Jam ir nereikia nutuokti! Džese, mano vyras — labai užimtas žmogus, — aiškinu. — O mano reikalas — prižiūrėti namus taip, kad viskas klostytųsi kuo puikiausiai. Neturėčiau eikvoti jo laiko trukdydama dėl smulkmenų.

— Vadinasi, tu jam meluoji.

Jos balse išgirstu pyktį.

— Kiekviena santuoka turi būti apgaubta šiokios tokios paslapties. Tai visiems gerai žinomas faktas!

Džesė papurto galvą.

— Ar tu tokiu pačiu būdu perki visus šiuos džemus ir uogienes? — Ji mosteli į kompiuterį. — Ar neturėtum būti tiesiog sąžininga?

Oi, dėl Dievo! Nejau ji nieko nesupranta?

— Džese, leisk man tau paaiškinti, — draugiškai pradedu. — Mūsų santuoka — tai sudėtingas gyvas organizmas, kurį labai gerai galime suprasti tik mes abu. Aš tiesiog intuityviai žinau, ką jam pasakoti, o dėl ko nekvaršinti galvos. Galime visa tai pavadinti instinktu... galime pavadinti atsargumu... o gal emocine žvalgyba, jeigu kam taip labiau patinka.

Džesė kelias minutes mane stebi svarstydama.

— Žinai, man atrodo, kad tau reikia pagalbos, — galiausiai taria ji.

— Man nereikia pagalbos, — atšaunu.

Išjungiu kompiuterį, atitraukiu kėdę ir nulekiu pro ją į virtuvę, kur Lukas plikosi puodelį kavos.

— Mėgaujiesi pusryčiais, mielasis? — garsiai klausiu.

— Fantastika! — susižavėjęs sako Lukas. — Kur gavai šių putpelės kiaušinių?

— Oi... matau... — meiliai jam nusišypsau. — Žinau, kad tau jie patinka, todėl kelis ir nupirkau. — Metu triumfuojantį žvilgsnį į Džesę, kuri tik perverčia akis.

— Bet mes nebeturime kiaulienos, — sako Lukas. — Ir dar poros dalykų. Aš juos surašiau.

— Gerai, — atsakau, ir mane staiga užklumpa viena mintis. — Tiesą sakant, galiu eiti ir jau šįryt viską nupirkti. Džese, tu neprieštarausi, jeigu aš imsiuosi kasdienių darbų, tiesa? Aišku, nesitikiu, kad eisi su manim, — maloniai priduriu. — Žinau, kaip labai niekini parduotuves ir apsipirkinėjimą.

Ačiū Dievui. Paspruksiu.

— Viskas gerai, — sako Džesė priėjusi prie čiaupo ir leisdamasi į stiklinę vandens. — Norėčiau eiti kartu.

Mano veide sustingsta šypsena.

— Į Harr... į prekybos centrą? — klausiu nutaisiusi maloniausią bičiulišką balsą. — Bet bus labai nuobodu. Prašau, nesijausk taip, tarsi būtinai turėtum eiti.

— Bet aš norėčiau eiti, — pažvelgia ji į mane. — Jeigu tu neprieštarautum.

— Prieštaraučiau? — sakau su vis dar prišalusia šypsenėle. — Kodėl turėčiau prieštarauti? Aš tik einu pasiruošti.

Eidama į koridorių jaučiuosi deganti įtūžiu. Kas ji tariasi esanti sakydama, kad man reikia pagalbos?

Tai jai, o ne man reikia pagalbos. Jai reikėtų padėti apgailėtiną burną sudėlioti į šypsenėlę.

Ir kurių galų ji dalija patarimus, kas būtų geriau mano santuokai. Ką ji apie tai išmano? Mudviejų su Luku santuoka nuostabi! Mes beveik niekada nebuvome susivaidiję!

Durų skambutis. Vis dar nesugaudydama savo minčių pakeliu ragelį.

— Alio?

— Sveiki, — pasigirsta vyro balsas. — Turiu įteikti gėles poniai Brendon.

Patenkinta paspaudžiu mygtuką. Kažkas siunčia man gėlių?

Oi, Dievuli. Prisidengiu delnu burną. Tikriausiai gėles man siunčia Lukas. Jis toks romantiškas! Tikriausiai šiandien kokios nors malonios metinės, kurias pamiršau, pavyzdžiui, kažkiek laiko nuo dienos, kai pirmąkart kartu pietavom, kai pirmąkart mylėjomės, ar šiaip kas nors.

Tiesą sakant, tai vis tiek būtų sukaktis.

Vis dėlto. Esmė ta, kad viskas pasitvirtina. Šitai įrodo, kokie fantastiški mūsų santykiai ir kaip labai Džesė klysta. Klysta dėl visko.

Atlapoju buto duris ir laukdama atsistoju prie lifto durų. Štai ji ir pati pamatys! Nusinešiu gėles tiesiai į virtuvę ir aistringai pabučiuosiu Luką, ir ji pratars kokius nors nuolankius žodžius, pavyzdžiui, „Aš nė nenumaniau, kad jūs taip nuostabiai sutariate“. Tada aš maloniai nusišypsosiu ir pasakysiu: „Matai, Džese...“

Mano mintis nutraukia atsiveriančios lifto durys. Ir... oi, Dievuli, Lukas tikriausiai išleido didžiulę krūvą pinigų!

Du uniformuoti pasiuntiniai neša didžiausią rožių puokštę, taip pat ir milžinišką vaisių pintinę, pilną apelsinų, papajų ir ananasų, sudėtų tarp stilingų plaušų.

— Oho! — šūkteliu susižavėjusi. — Tai tiesiog fantastiška! — Plačiai išsišiepiu vyrukui, pakišusiam man bloknotą, kad pasirašyčiau.

— Ir jūs visa tai turėtumėte perduoti ponui Brendonui, — sako atgal į liftą žengdamas vyrukas.

— Žinoma, — linksmai atsakau.

Po minutėlės jo žodžiai pasiekia mano smegenis.

Luktelėkite minutėlę. Visa tai Lukui? Kas, po šimts pypkių, Lukui siunčia gėles?

Pastebiu tarp gėlių įkištą kortelę, kurią ištraukiu krečiama smalsumo drebuliuko. Skaitydama parašytus žodžius apmirštu.

Gerb. pone Brendonai, man tikrai labai gaila, kad susirgote. Prašyčiau į mane kreiptis, jeigu galėčiau kuo nors padėti. Galiu jus patikintu kad viešbučio prezentaciją galime atidėti tiek, kiek laiko prireiks jūsų sveikatai sustiprinti.

Su geriausiais linkėjimais

Natanas Templis

Spoksau į raštelį apimta siaubo. Taip neturėjo nutikti.

Natanas Templis neturėjo atsiųsti gėlių. Jis neturėjo atidėti viešbučio prezentacijos. Jis turėjo pasišalinti.

— Kas ten? — pasigirsta Luko balsas. Apimta panikos pakeliu akis ir matau, kaip jis eina iš virtuvės tiesiai pas mane.

Vienu nežymiu judesiu sugniaužiu delne Natano Templio kortelę ir sugrūdu ją į chalato kišenę.

— Štai, — pratariu kiek pakeltu tonu. — Ar jos ne puikios?

— Ar visa tai man? — negalėdamas patikėti klausia Lukas, pastebėjęs pasiuntinių firmos ženkliuką. — Nuo ko jos?

Greičiau. Mąstyk.

— Jos...ėėė... nuo manęs! — linksmai atsakau.

— Nuo tavęs? — Lukas įsmeigia į mane akis.

— Taip! Pamaniau, kad norėčiau tau nusiųsti gėlių. Ir... ėėė... vaisių. Štai, mielasis! Gero šeštadienio!

Kažkokiu būdu man pavyksta suimti milžinišką puokštę ir paduoti Lukui į glėbį, paskui pakšteliu jam į skruostą. Lukas žvelgia į mane apstulbęs.

— Beki, aš labai sujaudintas, — sako jis. — Tikrai. Bet kodėl tu visa tai darei? Kodėl man atsiuntei pintinę vaisių?

Kelias minutes negaliu sugalvoti jokio atsakymo.

— Nejau tam, kad atsiųsčiau savo vyrui pintinę vaisių, privalau turėti kokią nors priežastį? — galiausiai pratariu įstengusi nutaisyti įsižeidusio žmogaus balsą. — Tiesiog pamaniau, kad jie galėtų būti tarsi mūsų santuokos sutvirtinimas, tarsi simbolis. Juk žinai, kad artėja pirmosios mūsų santuokos metinės!

— Teisingai, — patylėjęs sako Lukas. — Na... ačiū. Labai miela. — Jis atidžiau pažvelgia į puokštę. — O kas čia?

Pasekusi akimis jo žvilgsnį pajuntu, kaip man ima traukti skrandį. Tarp gėlių įdėta auksinio plastiko kortelė su užrašu „Kuo greičiau pasveikite“.

Mėšlas.

— Kuo greičiau pasveikite? — Lukas atšlijęs pakelia akis.

Mano mintys pašėlusiai sukasi.

— Visa tai... tai... nereiškia „Kuo greičiau pasveikite“, — juokdamasi sakau. — Tai... kodas!

— Kodas?

— Taip! Kiekvienoje santuokoje vyras ir žmona turi savus slaptus kodus! Na, žinai, kad būtų galima siuntinėti vienas kitam slaptus meilės laiškelius. Todėl pamaniau, kad ir aš galėčiau ką nors panašaus sugalvoti!

Lukas ilgai į mane žiūri.

— Tai ką reiškia „Kuo greičiau pasveikite“? — pagaliau prataria jis. — Ką tai reiškia koduota kalba?

— Iš tikrųjų viskas labai... eee... paprasta, — pasitikėdama savimi atsikrenkščiu. — „Kuo“ reiškia... „aš“, „greičiau“ reiškia „myliu“. O „pasveikite“ reiškia...

— “Tave“? — sufleruoja Lukas.

— Taip! — atsakau. — Tu viską puikiai perpratai. Ar ne žavu?

Tyla. Stoviu prispaudusi prie šonų rankas. Lukas klausiamai į mane žiūri.

— Ar tu kartais, sakykime, apsirikusi neužsisakei iš gėlininkų ne tą puokštę? — klausia jis.

Oi.

Taip, tai išties daug geresnis paaiškinimas. Kodėl pati taip nesugalvojau?

— Tu mane pergudravai! — šūkteliu. — Kad tave kur! Kaip ir atspėjai? Tu tiesiog per daug gerai mane pažįsti. Na, eee... o dabar eik ir skaniai papusryčiauk, o aš einu ruoštis keliauti į prekybos centrą.

Besigrimuodama jaučiu, kaip daužosi mano širdis.

Ką dabar darysiu?

Kas bus, jeigu Natanas Templis sumanys paskambinti ir paklausti, kaip gyvuoja Lukas? Kas bus, jeigu jis atsiųs gėlių dar kartą?

Kas bus, jeigu jis sumanys ateit aplankyti ligos patale gulinčio Luko? Pasijuntu puolanti į paniką ir užteškiu ant voko blakstienų tušo. Susierzinusi metu tušo šepetėlį.

Gerai... tiesiog privalau nusiraminti. Reikia permąstyti visus galimus variantus.

Pirmas variantas: viską papasakoti Lukui.

Ne. Jokiu būdu. Jau vien apie tai pagalvojus man susuka pilvą. Jis taip užsiėmęs Arkodo reikalais. Jis labai susierzins ir supyks. Be to, būdama visada padėti pasirengusi žmona, turėčiau saugoti jį nuo tokio pobūdžio nerimo.

Antras variantas: kai ką papasakoti Lukui.

Na, truputį retušuota istorija. Viskas pakreipta taip, kad aš pasirodyčiau gera, o Natano Templio pavardė liktų nuošaly...

O Dieve, neįmanoma.

Trečias variantas: visą situaciją valdyti taktišku Hilari stiliumi.

Bet šitai jau išbandžiau. Ir nepavyko.

Vis dėlto galiu lažintis, kad Hilari turėjo pagalbininkų. Man tereikia komandos. Kaip „Vakariniame sparne“. Tada viskas būtų taip paprasta! Tik nueičiau pas Elison Dženi ir ramiai pasakyčiau: „Turime problemėlę, tik pasistenk, kad prezidentas nesužinotų“. O ji tyliai atsakytų: „Nesijaudinkit, mes pasistengsime, kad viskas liktų tarp mūsų“. Tada mes pasikeistume šiltomis, nors ir nerimastingomis šypsenėlėmis ir eitume į Ovalųjį kambarį, kur būtų Lukas, žadantis būreliui jokių privilegijų neturinčių vaikų, kad jų žaidimų aikštelė bus apsaugota. Tada jo akys susidurtų su manosiomis, jis mirktelėtų... ir mes pasijustume nešami prisiminimų bangos, kaip praėjusį vakarą dviese šokome valsą Baltųjų rūmų koridoriuose, stebimi tik santūraus apsaugos darbuotojo...

Lauke sutrinksėjęs šiukšliavežis greitai mane grąžina į realybę. Lukas ne prezidentas. Aš nesu „Vakariniame sparne“. Ir vis dar nežinau, ką man daryti.

Ketvirtas variantas: nieko nedaryti.

Šis variantas akivaizdžiai pranašiausias. Pasvarsčius iš esmės... ar man tikrai reikia ką nors daryti?

Paimu lūpų kontūrų pieštuką ir susimąsčiusi dažausi. Tikrai, geriau kurį laiką likti nuošaly. Tegu viskas šiek tiek susiguli. Dabar tarsi nieko nė neįvyko — kažkas Lukui atsiuntė gėlių. Štai ir viskas.

Be to, Natanas Templis nori, kad Lukas jam dirbtų. Jis mano, kad daro paslaugą.

Ir jis yra gangsteris.

Ne. Liaukis. Jis nėra gangsteris. Jis yra... verslininkas, kuris kažkada buvo teistas. Tai visai kitas dalykas.

Ir vis dėlto. Vis dėlto. Siųsdamas tą raštelį jis tikriausiai tenorėjo būti mandagus, tiesa? Na, žvelkime realiai. Nejau jis tikrai rengiasi atidėti viešbučio atidarymą ir laukti, kol Lukas galės tai padaryti? Absurdiška mintis!

Kuo daugiau apie tai galvoju, tuo labiau rimstu. Natanas Templis negali rimtai tikėtis, kad Lukas jam dirbs. Tikriausiai jis jau rado kokią nors kitą reklamos kompaniją. Visas reikalas jau pajudintas, ir jis jau pamiršo „Brendono komunikacijas“. Būtent! Taigi man nieko nebereikia daryti! Viskas gerai.

Bet aš vis tiek turiu parašyti trumpą padėkos laiškelį. Ir užsiminti, kad Lukui, deja, truputį pablogėjo.

Taigi dar prieš mums su Džese išeinant į prekybos centrą brūkšteliu Natanui Templiui mandagų raštelį ir įmetu į lauke esančią pašto dėžutę. Žingsniuodama atgal jaučiuosi visai patenkinta. Jaučiuosi valdanti situaciją, o Lukas nieko nežino. Aš esu superžmona!

Mums įžengus į prekybos centrą, mano nuotaika dar labiau pasitaiso. Dievuli, prekybos centras — išties šauni vietelė! Čia šviesu, spalvinga, groja muzika, čia visada gali dykai paskanauti reklamuojamų sūrių ar dar ko nors. Be to, gali prisipirkti krūvas kompaktinių plokštelių ir kosmetikos, ir viskas išskaitoma iš kredito kortelės sąskaitos, kaip ir Tesco.

Pirmas dalykas, už kurio vos įžengus užkliuvo mano žvilgsnis, buvo įvairiausių rūšių arbatos: jeigu pirksi tris dėžutes, dykai gausi gėlės formos sietelį arbatai plikyti.

— Geras pirkinys! — sakau apsidžiaugusi ir čiumpu tris iš eilės arbatos dėžutes.

— Iš tikrųjų visai nieko gera, — šalia išgirstu nepritariantį Džesės balsą ir iškart pajuntu kylančią įtampą.

Ir kodėl ji turėjo eiti kartu?

Na, nieko baisaus. Liksiu mandagi ir taktiška.

— Tai išties geras pirkinys, — paaiškinu. — Dykai gauni dovaną.

— Ar tu kada nors geri jazminų arbatą? — atkerta ji žvelgdama į dėžutę mano rankoje.

— Ee...

Jazminų arbata. Tai toji, kurios skonis primena senas komposto krūvas, tiesa?

Na ir kas? Aš noriu sietelio arbatai plikyti.

— Visada gali rasti kur panaudoti jazminų arbatą, — linksmai atsakau ir metu dėžutę į vežimėlį. — Gerai. Kas toliau?

Nustumiu vežimėlį prie daržovių skyriaus, pakeliui sustodama pasiimti „InStyle“ numerio.

Oo.. Jau yra ir naujas „Elle“ numeris. Dovanų pridėti marškinėliai!

— Ką tu darai? — prie pat ausies pasigirsta šermeninis Džesės balsas.

Ar ji mane šitaip tardys visą laiką, kol vaikščiosime po šią prakeiktą parduotuvę?

— Aš apsipirkinėju, — nerūpestingai atsakau. Ir metu į vežimėlį naują knygelę minkštais viršeliais.

— Iš bibliotekos galėtum pasiimti veltui! — pasibaisėjusi sako Džesė.

Iš bibliotekos? Lygiai taip pat pasibaisėjusi pažvelgiu į ją. Bet aš nenoriu kokio nors apspurusio egzemplioriaus, įvilkto į plastikinį aplanką, kurio privalėčiau stengtis nepamiršt grąžinti.

— Tiesą sakant, tai modernioji klasika, — atsakau. — Kiekvienas turėtų stengtis įsigyti savo egzempliorių.

— Kodėl? — neatlyžta ji. — Kodėl negalėtum jo pasiimti iš bibliotekos?

Jaučiu, kaip kyla pyktis.

Todėl, kad noriu turėti gražų, blizgantį savo pačios egzempliorių.! lr atsiknisk, ir palik mane ramybėje!

— Todėl... kad paraštėse galiu panorėti įrašyti pastabų, — oriai atsakau. — Žinai, domiuosi literatūros kritika.

Stumiu vežimėlį pirmyn, o ji skuba paskui.

— Beki, klausyk, noriu tau padėti. Tu turi išmokt kontroliuoti išlaidavimą. Turi išmokt būti taupesnė. Mes su Luku kalbėjome apie...

— Oi, tikrai? — atsigręžiu kaip įgelta. — Kaip malonu iš tavęs girdėti!

— Galiu duoti tau keletą patarimų... parodyti, kaip galima būti taupiai...

— Man nereikia tavo pagalbos! — įpykusi atšaunu. — Aš ir esu taupi! Aš taupi kaip visi!

Džesė negali patikėti tuo, ką girdi.

— Tu sakai, kad esi taupi pirkdama brangius žurnalus, kuriuos galima perskaityti viešojoje bibliotekoje veltui?

Iškart negaliu sugalvoti atsakymo. Tada mano žvilgsnis užkliudo „Elle“. Taip!

— Jeigu aš jų nepirkčiau, negaučiau dovanos, tiesa? — triumfuodama atkertu ir nuvairuoju vežimėlį už kampo.

Cha. Štai tau, panele smarkuole!

Privažiuoju prie vaisių skyriaus ir imu krauti į vežimėlį visokius maišelius.

Ar ir dabar rodau nemokėjimą taupyti? Gražūs, sveiki obuoliai. Pakeliu akis — Džesė raukosi.

— Kas? — klausiu. — Kas šį kartą?

— Turėtum pirkti sveriamus, — sako ji mostelėjusi ranka į kitą lentynos pusę, kur kažkokia moteris vargingai kraunasi į maišelį obuolius, rankiodama juos iš didžiulės krūvos. — Vieneto kaina gerokai mažesnė. Sutaupytum... dvidešimt pensų.

Oo, vaje vaje. Visus dvidešimt pensų!

— Laikas — pinigai, — šauniai tarsteliu. — Atvirai kalbant, Džese, nenorėčiau gaišti savojo rankiodamasi obuolius.

— O kodėl ne? — klausia ji. — Juk tu bedarbė.

Įsižeidusi užkandu žadą.

Bedarbė? Bedarbė!

Aš nesu bedarbė! Aš esu patyrusi asmeninė konsultantė! Manęs jau laukia naujas darbas!

Tiesą sakant, net nenoriu akcentuoti šio klausimo atsakydama. Pasisuku ant kulnų ir nužingsniuoju salotų prekystalio link. Prisidedu dvi kartonines dėželes delikatesinių marinuotų alyvų ir jau ketinu dėti į vežimėlį, bet apstulbusi sustoju.

Kas į mano vežimėlį įkrovė tą didžiulį maišą bulvių?

— Ar aš sakiau, kad noriu didelio maišo bulvių? Ar aš apskritai kam sakiau, kad noriu bulvių?

O kas, jeigu aš laikausi Atkinso dietos?

Įpykusi apsižvalgau, bet Džesės niekur nematau. O tas prakeiktas maišas per sunkus, kad iškelčiau jį pati viena. Jai gerai, šitai metų moteriai kultūristei. Beje, kur ji dingo?

Staiga labai nustembu išvydusi ją išeinančią pro šonines duris, laikančią didelę kartoninę dėžę ir besikalbančią su parduotuvės darbuotoju. Ką ji dabar sumanė?

— Kalbėjau su prekybos vadybininku, — eidama artyn sako ji. — Visus šiuos apdaužytus bananus galime imti veltui.

Ką ji... veikė?

Pažvelgusi į dėžę pamatau pačius bjauriausius ir juodžiausius bananus, kokius tik man kada nors yra tekę regėti.

— Jeigu nupjausi juodus galiukus, jie bus visai geri, — paaiškina Džesė.

— Bet aš nenoriu pjaustyti juodų galiukų! — mano balsas atšiauresnis nei norėčiau. — Noriu valgyti gražius, geltonus bananus! Ir man taip pat nereikia šio kvailo didžiulio bulvių maišo!

— Šiuo vienu maišu galėtum visavertiškai maitintis ištisas tris savaites, — įsižeidusi sako Džesė. — Tai pats pigiausias ir maistingiausias produktas, kokį tik galima nusipirkti. Vienoje vienintelėje bulvėje...

Oi, Dieve, labai prašau, tik nereikia dar vienos paskaitos apie bulves.

— O kur turėčiau jas padėti? — pertraukiu ją. — Neturiu ganėtinai didelės spintelės.

— Spintelė yra koridoriuje, — sako Džesė. — Galėtum ja ir pasinaudoti. Jeigu įstotum į sandėlinintų klubą, galėtum pasinaudoti ta spintele miltams ir avižoms laikyti.

Priblokšta spoksau į ją.

Avižoms? O kam man reikia tų avižų? Beje, tikriausiai nereikia abejoti, kad ji nebuvo pradariusi tos spintelės durelių.

— Tai mano rankinių spintelė, — pareiškiu. — Be to, ji pilnut pilnutėlė.

Džesė gūžteli pečiais.

— Galėtum atsikratyti kai kurių rankinių.

Minutėlę jaučiuosi per daug pritrenkta, kad ką nors atsakyčiau. Ji rimtai siūlo man atsisakyti kai kurių rankinių... dėl bulvių?

— Eime toliau, — galiausiai pratariu ir kiek įmanydama ramiau stumiu vežimėlį pirmyn.

Būk mandagi. Būk maloni. Po dvidešimt keturių valandų ji išvyks.

Bet mums ir toliau vaikščiojant po parduotuvę galiausiai imu įtarti, jog prarasiu kantrybę. Džesės balsas dūzgia man į ausį kaip kokia kamanė, kol mane apima noras atsigręžti ir jai trinktelėti.

Už pusę kainos galėtum ir pati pasigaminti picų... ar niekada nemanei nusipirkti panaudotos viryklės?.. Prekybos centro ženklu pažymėti skalbimo milteliai yra keturiasdešimčia pensų pigesni... Vietoj parduotuvėje parduodamo minkštiklio galėtum naudoti actą...

— Aš nenoriu naudoti acto! — beveik suspingu. — Noriu naudoti tikrą minkštiklį, aišku?

Įsidedu buteliuką ir nustumiu vežimėlį prie sulčių skyriaus, o iš paskos nuseka ir Džesė.

— Ar bus komentarų? — klausiu dėdama į vežimėlį du kartoninius pakelius. — Ar gali pasakyti ką nors bloga apie skanias, sveikas apelsinų sultis?

— Ne, — gūžtelėjusi pečiais sako Džesė. — Tik tiek, kad lygiai toks pats poveikis sveikatai būtų ir tada, jeigu iš čiaupo prisileistum stiklinę vandens ir įsimestum pigią vitamino C tabletę.

Puiku. Dabar jau tikrai noriu jai pliaukštelėti.

Išdidžiai kilstelėjusi galvą įdedu į vežimėlį dar du sulčių pakelius, apsisuku ir patraukiu duonos gaminių skyriaus link. Ore juntamas skanus kepinių kvapas, o eidama artyn išvystu už prekystalio stovinčią moterį, kažką rodančią nedideliam būreliui žmonių.

Oo, man tokie dalykai patinka.

Į sienoje įtaisytą kištukinį lizdą įkištas chromuoto prietaisėlio jungiklis; moteriai atidarius prietaisėlį, pamatau daugybę širdelės formos vaflių — jie apskrudę, rusvi, labai skaniai atrodantys.

— Šia vafline naudotis labai paprasta, kepa greitai, — pasakoja ji. — Kiekvieną rytą pabustumėt nuo šviežiai iškeptų vaflių kvapo.

Dievuli, išties būtų labai šaunu! Staiga išvystu viziją: abu su Luku gulime lovoje ir valgome širdelės formos vaflius su klevų sirupu, užsigerdami didelėmis putoto kapucino porcijomis.

— įprasta vaflinės kaina — 49,99 svaro, — sako moteris. — Bet šiandieną mes ją parduodame už ypač sumažintą kainą — dvidešimt penkis svarus. Taigi penkiasdešimčia procentų pigiau.

Mane tarsi elektra nukrečia. Penkiasdešimties procentų nuolaida?

Taip, aš turiu tokią įsigyti.

— Prašau man vieną, — sakau stumdamasi su vežimėliu į priekį.

— Ką tu darai? — apimta siaubo klausia Džesė.

— Aišku, kad perku vaflinę, — perverčiu akis. — Ar gali pasitraukti man iš kelio?

— Ne! — atsako Džesė, tvirtai atsistojusi tiesiai prieš vežimėlį. — Neleisiu tau išmesti dvidešimt penkių svarų prietaisui, kurio tau visai nereikia.

Įsiutusi spoksau į ją. Iš kur ji žino, ko man reikia, o ko nereikia?

— Man reikia vaflinės! — atkertu. — Ji yra man reikalingų daiktų sąraše. Beje, Lukas dar aną dieną sakė: „Ko šiuose namuose išties trūksta, tai vaflinės“.

Na, taip, aš meluoju. Bet jis galėjo taip pasakyti. Iš kur ji sužinos?

— Be to, jeigu dar nepastebėjai, aš taupau pinigus, — priduriu ryžtingai apvažiuodama ją vežimėliu. — Tai puikus pirkinys!

— Jeigu tau jo nereikia, nėra nieko puikaus! — Ji čiumpa už vežimėlio ir mėgina jį apgręžti.

— Patrauk rankas nuo mano vežimėlio! — įpykusi tariu. — Man reikia vaflinės! Ir aš išgaliu ją nusipirkti. Kuo puikiausiai išgaliu! Paimsiu vieną, — pasakau moteriai ir imu nuo stalo dėžę.

— Ne, ji neims, — sako Džesė traukdama dėžę man iš rankų.

Ką? Ką?.

— Beki, taip elgiuosi tavo pačios labui. Tu turi žalingą įprotį išlaidauti. Privalai išmokt pasakyti „ne“.

— Aš galiu pasakyti „ne“! — beveik spjaute išspjaunu įtūžusi. — Galiu pasakyti „ne“ kada tik noriu! Tiesiog dabar man nesinori to sakyti. Aš vieną paimsiu, — pakartoju sutrikusiai moteriai. — Tiesą sakant, paimsiu dvi. Vieną padovanosiu mamai Kalėdų proga.

Pasiimu dvi dėžes ir demonstratyviai įsidedu į vežimėlį.

Taigi taip.

— Vadinasi, ketini vėjais paleisti penkiasdešimt svarų, taip? — paniekinamai sako Džesė. — Tiesiog išmeti pinigus, kurių neturi.

— Aš jų neišmetu.

— Ne, išmeti.

— Po velnių, ne! — atkertu. — Be to, aš turiu pinigų. Turiu daug pinigų.

— Tu gyveni vien tik fantazijų pasaulyje! — staiga ima rėkti Džesė. — Tu turėsi pinigų tol, kol turėsi ką pardavinėti. Bet kas nutiks paskui? Kas nutiks, kai Lukas sužinos, ką tu darai? Tu tiesiog nori užsitraukti bėdą.

— Aš nenoriu užsitraukti bėdos! — piktai atkertu.

— Ne, nori!

— Ne, aš ne....

— Ei, sesės, ar baigsite pagaliau peštis? — nutraukia mus suirzęs moters balsas, ir abi pašokame.

Sutrikusi apsižvalgau. Mamos juk čia nėra, tiesa?

Tada staiga pamatau prakalbusią moterį. Ji į mus nė nežiūri. Ji kreipiasi į porą mažylių, sėdinčių vežimėlyje įtaisytoje sėdynėje.

Oi.

Nubraukiu nuo įkaitusio veido plaukus staiga truputį susigėdusi. Pažvelgiu į Džesę. Ir ji atrodo panašiai.

— Eime sumokėti, — garbingai pratariu ir nustumiu vežimėlį.

Važiuojame namo mirtinai tylėdamos. Bet po ramia išore aš visa kunkuliuoju.

Ir kas ji įsivaizduoja esanti, kad skaito man paskaitas? Kas ji tariasi esanti, kad sako, jog turiu problemų?

Grįžtame namo ir iškrauname pirkinius minimaliai bendraudamos. Mes beveik nė nežiūrime viena kitai į akis.

— Gal norėtum puodelio arbatos? — perdėtai oficialiai paklausiu galiausiai padėjusi paskutinį paketą.

— Ne, ačiū, — taip pat oficialiai atsako ji.

— Aš truputį užsibusiu virtuvėje, o tu gal pati kaip nors save užimsi.

— Puiku.

Ji dingsta savo kambaryje, o netrukus vėl pasirodo nešina knyga, pavadinta „Britanijos vulkaninių uolienų struktūra“.

Vaje, ji išties išmano, kaip pasilinksminti.

Jai atsisėdus ant baro kėdės, užkaičiu virdulį ir paimu porą puodelių. Po kelių akimirkų įeina Lukas. Jis atrodo sutrikęs.

— Sveikas, mielasis! — tariu įliejusi į savo balsą daugiau šilumos nei paprastai. — Aš mums nupirkau mielą vaflinę! Dabar kiekvieną rytą galėsime valgyti vaflius!

— Nuostabu! — išsiblaškęs atsako jis, o aš metu žvilgsnį į Džesę, pasijutusi išteisinta. — Ar norėtum puodelio arbatos?

— Ee... taip, ačiū. — Jis pasitrina kaktą ir dirsteli pro virtuvės duris. Paskui pažvelgia į šaldytuvo viršų.

— Ar tau kas negerai? — klausiu. — Gal kas atsitiko?

— Aš kai ką pamečiau, — suraukia kaktą Lukas. — Kažkoks absurdas. Daiktai negali taip imti ir išgaruoti.

— Kas dingo? — užjausdama jį klausiu. — Padėsiu paieškoti.

— Nesijaudink, — purto galvą Lukas. — Tai vis su darbu susiję reikalai. Atsiras. Negalėjo pradingti.

— Bet aš noriu padėti. — Meiliai perbraukiu ranka jam per nugarą. — Aš jau tau sakiau, mielasis. Pasakyk, ko ieškai, ir mes ieškosime abu, kaip tikra komanda. Ar tai aplankas... ar knyga... o gal kokie dokumentai?..

— Tu labai maloni. — Jis mane pabučiuoja. — Tiesą sakant, nieko panašaus. Tai dėžutė su laikrodžiais. Iš Tiffany. Dešimt laikrodžių.

Mano širdis liaujasi plakusi.

Pamatau, kaip kitame virtuvės krašte sėdinti Džesė pakelia nuo knygos galvą.

— Ar sakei... laikrodžiai iš Tiffany?. — pralemenu.

— Aha, — linkteli jis. — Juk žinai, kad rytoj vakare einame į didžiulius kviestinius pietus su Arkodo grupe. Tai vis mūsų darbo dalis. Mes norime juos „prisijaukinti“. Taigi nupirkau daugybę laikrodžių, kuriuos norėjau įteikti kaip bendrą dovaną. O dabar jie dingo, — jis dar labiau suraukia kaktą. — Net nenumanau, koks galas jiems galėjo nutikti. Vieną minutę jie buvo čia... o jau kitą kažkur išgaravo!

Jaučiu į mane įbestas Džesės akis tarsi lazerio spindulius.

— Labai jau daug tų laikrodžių, kad taip visi imtų ir pradingtų, — bespalviu balsu sako ji.

Oi, tu tik atsiknisk.

Sunkiai nuryju seiles. Ir kaip galėjau parduoti Luko dovanas? Kaip galėjau būti tokia kvaila? Na, tada pamaniau, jog aš tiesiog neprisimenu, kad mes juos pirkome per medaus mėnesį...

— Gal aš nunešiau juos į garažą? — Lukas jau siekia raktų. — Eisiu pažiūrėti.

Oi, Dieve, turiu prisipažinti.

— Lukai... — pratariu vos girdimu balseliu. — Lukai, prašau, tik nesupyk...

— Ką? — Jis pasisuka ant kulnų. Pamatęs mano veidą staiga pajunta artėjant pavojų. — Kas yra?

— Na... — aplaižau džiūstančias lūpas. — Galimas dalykas, kad aš...

— Ką? — Jo akys susiaurėja. — Ką tu, galimas dalykas, padarei?

— Juos pardaviau, — sušnabždu.

— Tu juos pardavei?

— Tu norėjai, kad aš pratuštinčiau butą! — suaimanuoju. — Nežinojau, kaip tai padaryti! Turėjome per daug daiktų! Todėl aš viską pardavinėjau elektroniniame turguje. Taigi aš... aš pardaviau ir laikrodžius. Netyčia.

Kandžioju lūpą šiek tiek vildamasi, kad Lukas nusišypsos, o gal net ir nusijuoks. Bet jis atrodo susinervinęs.

— Viešpatie, Beki. Mes iki ausų užsivertę darbais. Tokio sąmyšio mums mažiausiai trūko.

Jis paima mobilųjį telefoną, surenka numerį ir kelias sekundes paklauso.

— Sveika, Meri. Iškilo šiokia tokia problemėlė dėl rytdienos vakarą numatytų Arkodo grupės pietų. Perskambink man.

Baigęs pokalbį jis spusteli telefono mygtuką. Tyla.

— Aš nežinojau, — desperatiškai aiškinuosi. — Jeigu tu man būtum pasakęs, kad tai bendros dovanos... jeigu būtum leidęs man padėti...

— Padėti?. — nukerta mane Lukas. — Beki, tu tikriausiai juokauji.

Purtydamas galvą jis išžingsniuoja iš virtuvės.

Pažvelgiu į Džesę. Virš jos galvos pakibusiame minčių burbule matau užrašą „Aš taip ir sakiau“. Netrukus ji atsistoja ir nuseka paskui jį į kabinetą.

— Jeigu galėčiau kuo padėti, — išgirstu ją sakant nuleistu balsu, — tik pasakyk.

— Vargu, — atsako jis, — bet vis tiek ačiū.

Džesė dar kažką kalba, bet dabar jos balsas prislopintas. Tikriausiai ji uždarė duris.

Galiausiai pasijuntu būtinai turinti sužinoti, ką ji sako. Tyliai prieinu prie virtuvės durų, paskui išsėlinu į koridorių. Prieinu kiek įmanoma arčiau kabineto durų ir pridedu prie jų ausį.

— Nesuprantu, kaip tu gali su ja gyventi, — išgirstu sakant Džesę ir pajuntu pykčio dyglį; paskui sustingstu laukdama Luko atsakymo.

Kambaryje tylu. Man sunku kvėpuoti. Negaliu pajudėti. Žinau tik tiek, kad stoviu prispaudusi ausį prie medinių durų.

— Sunku, — galiausiai pasigirsta Luko balsas.

Į mano širdį pūsteli šaltukas.

Lukui atrodo, kad su manimi gyventi sunku.

Pasigirsta triukšmas, tarsi kažkas eitų durų link. Išsigandusi atšoku. Nuskubu atgal į virtuvę ir uždarau duris. Mano širdis daužosi, o akys dega.

Mes susituokę tik vienuolika mėnesių. Kodėl jam turėtų atrodyti, kad su manimi sunku gyventi?

Virdulys jau beveik užviręs, bet aš nebenoriu arbatos. Atidarau šaldytuvą, pasiimu pusiau nugertą vyno butelį ir kliūsteliu vyno į taurę. Keliais gurkšniais ją ištuštinu ir piluosi dar kaip tik tą akimirką, kai į virtuvę įžengia Džesė.

— Na, štai, — sako. — Atrodo, Lukas išsprendė dovanų problemą.

— Puiku, — iškošiu pro sukąstus dantis ir nuryju dar gurkšnį vyno.

Vadinasi, dabar ji su Luku viską greitai sutvarko, taip? Ji su Luku sau šnekučiuojasi, o aš į tuos pokalbius nekviečiama. Matydama, kaip ji sėdasi ir vėl atsiverčia knygą, pajuntu didžiulį pykčio pliūpsnį, tarsi sprogdinantį mane iš vidaus.

— O aš maniau, kad palaikysi mane, — pratariu stengdamasi kalbėti ramiai. — Kad ir kaip ten būtų, mes juk tarsi seserys.

— Ką nori tuo pasakyti? — suraukia antakius Džesė.

— Galėjai mane apginti!

— Tave apginti? — Džesė pakelia akis. — Tu manai, kad imsiu tave ginti, kai esi tokia neatsakinga?

— Oi, vadinasi, aš neatsakinga, — grubokai sakau, — o tu, kaip suprantu, tobula.

— Aš nesu tobula! O tu — taip, tu neatsakinga! — Džesė garsiai užverčia knygą. — Atvirai kalbant, Beki, man atrodo, kad turėtum apmąstyti savo elgesį. Regis, tu nė nenutuoki, kas yra asmeninė pareiga... tu apsėsta išlaidavimo manijos... tu meluoji...

— Tu tikra bėda! — rėžiu aš. — Esi vargana šykšti karvė, neišmananti, kaip gerai pasilinksminti!

— Ką? — Džesė atrodo nežmoniškai apstulbusi.

— Šį savaitgalį tiesiog nėriausi iš kailio! — šaukiu. — Padariau viską, ką tik galėjau, kad parodyčiau, kaip tavęs laukiu, o tu niekuo man nepadedi. Puiku, tau nepatinka „Kai Haris susitinka Sali“. Bet tu galėjai apsimesti!

— Tai tu norėtum, kad būčiau nenuoširdi? — sunerdama rankas klausia Džesė. — Norėtum, kad meluočiau? Visa tai tik dar aiškiau parodo, kokia tu esi, Beki.

— Apsimesti, jog kas nors tau patinka, nėra melas! — įtūžusi šaukiu. — Aš tik norėjau, kad mes abi puikiai praleistume laiką! Aš daug ką aiškinausi, suplanavau tavo kambarį ir visa kita... o tu tokia šalta! Atrodo, kad neturi jokių jausmų!

Staiga pasijuntu taip, jog, regis, tuoj pravirksiu. Negaliu patikėti, kad rėkiu ant savo sesers. Aš nutylu ir kelis kartus giliai įkvepiu. Galbūt dar galiu viską pataisyti. Galbūt mes dar galime kaip nors sutarti.

— Iš tikrųjų, Džese... viską dariau tik tam, kad mes taptume draugėmis, — sakau truputį drebančiu balsu. — Aš tik norėjau, kad būtume draugės.

Pakeliu akis vildamasi pamatyti, kaip jos išraiška švelnėja, bet dabar Džesė, atrodo, dar labiau mane niekina nei anksčiau.

— Ir tu visada privalai gauti tai, ko nori, — sako ji. — Tiesa, Beki?

Pajuntu, kaip užsiplieskia mano skruostai.

— K-ką tu nori pasakyti? — sumikčioju.

— Noriu pasakyti, kad tu lepūnėlė! — šiurkštus jos balsas įsirėžia man į smegenis. — Ko nori, tą ir gauni! Tau viskas paduota ant lėkštelės. Jeigu patenki į bėdą, tėvai tave ištraukia, o jeigu ne jie, tai ištraukia Lukas. Nuo viso tavo gyvenimo man darosi bloga. — Ji mosteli knyga. — Jis tuščias! Tu banali, tu materialiste... aš niekada nesu sutikusi žmogaus, taip apsėsto minčių apie savo išvaizdą ir apsipirkinėjimą...

— Kalbi apie apsėdimą! — surinku. — Kalbi apie maniją! Tu pati apsėsta pinigų taupymo manijos! Niekada nesu sutikusi tokios prakeiktos šykštuolės! Banke turi trisdešimt gabalų, o vaikštai atrodydama taip, tarsi turėtum skatikus! Rankiojiesi dykai dalijamą popierių su pūslytėmis ir siaubingai sudaužytus bananus! Ir kam rūpi, kad skalbimo milteliai kainuoja keturiasdešimčia pensų pigiau?

— Ir tau rūpėtų, jeigu jau nuo keturiolikos metų būtum turėjusi juos pirkti už savo pinigus, — atkerta Džesė. — Gali būti, jog geriau pagalvojusi apie keturiasdešimt pensų šen, keturiasdešimt pensų ten, paskui nepakliūtum į bėdą. Girdėjau apie tai, kaip Niujorke tu vos nesužlugdei Luko. Aš tiesiog tavęs nesuprantu!

— Na, o aš nesuprantu tavęs! — apsiašarojusi išrėkiu. — Aš taip apsidžiaugiau sužinojusi, kad turiu seserį, maniau, mes pamilsime viena kitą ir tapsime draugėmis. Maniau, jog galėsime eit apsipirkinėti, jog linksminsimės... susėdusios ant viena kitos lovų valgysime mėtinį kremą...

— Mėtinį kremą? — Džesė pažvelgia į mane taip, tarsi būčiau beprotė. — Kodėl turėtume norėti valgyti mėtinį kremą?

— Todėl, — įtūžusi sumosuoju rankomis, — todėl, kad tada būtų linksma! Supranti, ką reiškia „linksma“?

— Žinau, kaip reikia linksmintis, — atšauna Džesė.

— Skaityti apie uolienas? — Čiumpu „Britanijos vulkaninių uolienų struktūrą“. — Ir kuo gali būti įdomios uolienos? Juk tai tik... uolienos! Tai pats nuobodžiausias hobis pasaulyje! Ir tie patys žodžiai puikiai tinka tau!

Džesė aikteli iš siaubo.

— Uolienos nėra... nuobodžios! — ji spjauna tą žodį atgal griebdama knygą. — Jos yra nepalyginamai įdomesnės už mėtinį kremą ir apsipirkinėjimą grimztant į skolas!

— Ar tu užkoduota bet kokiu atveju vengti malonumo ir pramogų?

— Ar tu užkoduota bet kokiu atveju vengti atsakomybės? — šaukia Džesė. — O gal tu jau gimei išlepusiu vaikpalaikiu?

Mes dėbsome viena į kitą sunkiai alsuodamos. Virtuvėje visai tylu, girdėti tik šaldytuvo burzgimas.

Nesu visai tikra, ką patekusi į tokią situaciją turėtų daryti svetinga šeimininkė.

— Puiku, — Džesė atkiša smakrą. — Na... nemanau, kad yra kokia nors prasmė man čia trintis. Jeigu dabar išeisiu, spėsiu į Kambrijon važiuojantį autobusą.

— Nuostabu.

— Susirinksiu daiktus.

— Eik ir susirink.

Ji pasisuka ant kulnų ir išeina iš virtuvės, o aš nugurgiu vyno. Mano galvoje vis dar aidi riksmai, o širdis daužosi kaip pašėlusi.

Ji negali būti mano sesuo. Negali būti. Ji apgailėtina šykštuolė, šventeiviška karvė, aš niekada nenorėsiu matyti jos akyse.

Niekada.

SINDI BLEIN LAIDA

Sindi Blein TV produlcija

Hamersmitbridžo kelias 43

Londonas W6 8TH

Poniai Rebekai Brendon

Maidaveilo kvartalas

Maidaveilas

Londonas NW6 OYF

2003-ieji, gegužės 22 d.

Gerbiamoji ponia Brendon,

dėkojame už laišką.

Mums labai gaila, kad negalėsite atvykti į Sindi Blein laidą „Suradau seserį ir sielos bičiulę“

Norėtume pasiūlyti jums atvykti į kitą mūsų laidą „Mano sesuo kalė!!!“ Jeigu ši idėja jums patinka, prašytume paskambintu

Su geriausiais linkėjimais

Kailė Stiuart,

prodiuserio asistentė

(mobilusis telefonas: 07878 3456789)

FAINERMANAS VOLSTEINAS

Advokatai

Fainermanhauzas

1398 Ameriko aveniu

Niujorkas, NY 10105

Poniai Rebekai Brendon

Maidaveilo kvartalas

Maidaveilas

Londonas NW6 OYF

2003-iųjų gegužės 27 d.

Gerbiamoji ponia Brendon,

ačiū už laišką. Pakeičiau jūsų testamentą pagal pateiktus nurodymus, penkto paragrafo ( f) pastraipoje rašoma:

„O Džesei visiškai nieko, nes ji šlykšti. Be to, ji turi krūvas pinigų.“

Su nuoširdžiausiais linkėjimais

Džeinė Kardozo

Penkioliktas skyrius

Man nerūpi. Ir kam reikalingos seserys? Tik ne man.

Pirmiausia, aš niekada jos ir nenorėjau. Niekada jos ir neprašiau. Man gerai ir vienai.

Beje, aš ir nesu viena. Mano santuoka tvirta, sklidina meilės. Man nereikia tokios niekam tikusios sesers!

— Kvaila sesuo, — garsiai pratariu nusukdama džemo stiklainio dangtelį. Jau beveik dvi savaitės praėjo nuo to laiko, kai Džesė išvažiavo. Lukas vėlai ryte turi su kažkuo susitikti mieste, pakeliui į oro uostą mama su tėčiu žadėjo užsukti pas mus, todėl dabar visiems gaminu pusryčius.

— Atsiprašau? — tarsteli virtuvėn įėjęs Lukas. Jis atrodo išblyškęs ir įsitempęs; pastarosiomis dienomis jis dažniausiai taip ir atrodo. Arkodo grupė dabar sprendžia, ar priims jo paslaugas, todėl telieka laukti. O Lukui laukti sekasi prastai.

— Tiesiog galvojau apie Džesę, — sakau stipriai pavertusi stiklainį su džemu. — Dėl jos tu buvai absoliučiai teisus. Mes per milijoną metų nebūtume viena prie kitos pripratusios! Niekada nebuvau sutikusi tokios apgailėtinos išperos.

— Mmm, — numykia Lukas pildamasis apelsinų sulčių.

Jis galėtų labiau mane palaikyti.

— Kitą kartą paklausysiu tavo patarimo, — sakau mėgindama patraukti jo dėmesį. — Man tikrai nereikėjo jos čia kviestis. Negaliu patikėti, kad mes esame susijusios giminystės ryšiais!

— Manau, ji visai nieko, — sako Lukas. — Bet man aišku, kodėl judvi negalite sutarti.

Pasijuntu pyktelėjusi.

Jis neturėjo pasakyti „ji visai nieko“. Jis turėjo pasakyti: „Ji tikra kalė, net neįsivaizduoju, kad galėtum su ja išbūti nors minutėlę!“

— Beki... ką čia darai? — Luko žvilgsnis sustoja ties trupiniais ir plastikiniais paketėliais, kuriais nuklotas visas granitinis stalviršis.

— Gaminu vaflius, — linksmai atsakau.

Ir šitai įrodo dar vieną dalyką. Džesė absoliučiai klydo. Beveik kiekvieną dieną naudojuosi vafline. Taigi! Galima sakyti, dabar gailiuosi, kad jos čia nėra ir kad ji pati to nemato.

Tik vienintelė bėda, kad man nepavyksta pagaminti geros tešlos. Taigi aš nuperku jau iškeptų vaflių, supjaustau juos širdelės forma ir įdėjusi į vaflinę pašildau.

Na ir kas? Juk aš vafline naudojuosi, tiesa? Mes valgome vaflius, tiesa?

— Vafliai... ir vėl? — klausia Lukas vyptelėjęs. — Manau, atsisakysiu, dėkoju.

— Oi, — tarsteliu suglumusi. — Na, o ką pasakytum apie skrebučius? Arba kiaušinius? Arba... keksiukus?

— Užteks ir kavos.

— Bet tu turi ko nors užvalgyti! — sakau staiga labai sunerimusi. Jis neabejotinai sulyso, nes nerimauja dėl šio sandorio. Man reikia jį atmaitinti. — Iškepsiu tau blynų, — užsidegusi siūlau. — Arba omletą!

— Beki, liaukis, — atkerta jis. — Viskas gerai.

Jis išžingsniuoja iš virtuvės atsidaręs mobilųjį telefoną.

— Ar yra naujienų? — išgirstu jį klausiant dar prieš užsiveriant kabineto durims.

Nuleidusi akis pažvelgiu į rankoje laikomą sulaužytą vaflį. Mane apima nejaukus jausmas.

Žinau, kad Lukas jaučia didelę įtampą, nerimauja dėl darbo. Tikriausiai todėl šiuo metu su manimi jis būna kažkoks nekantrus. Ir, žinoma, tai nereiškia, jog reikėtų ieškoti kokios nors rimtesnės problemos ar dar ko.

Bet aš nepaliauju galvojusi apie tai, ką jis aną vakarą pasakė Džesei. Kad jam sunku su manimi gyventi.

Širdyje pajuntu pažįstamą dieglį ir apnikta sūkuriuojančių minčių atsisėdu. Mąsčiau apie tai visą savaitę, mėgindama kaip nors išsiaiškinti.

Kaipgi gali būti sunku su manimi gyventi? Na... ką aš darau ne taip?

Staiga paimu popieriaus ir pieštuką. Puiku. Pažvelkime giliai į mano vidų ir būkime tikrai labai sąžiningi. Ką aš darau, dėl ko galėtų būti sunku su manimi gyventi? Užrašau antraštę ir storai pabraukiu.

Beki Blumvud: dėl ko su ja sunku gyventi

1.

Galva visai tuščia. Negaliu sugalvoti nė menkiausio dalyko.

Greičiau. Mąstyk. Būk teisinga ir negailestinga. Turėtų kažkas būti. Kokios mums iškyla didžiausios problemos? Kokie tie tikrieji svarstytini klausimai?

Staiga man nušvinta. Visada palieku neužsuktą šampūno buteliuką, ir Lukas skundžiasi, kad nuolat užlipa ant kamštelio, kai tik įeina į dušą.

Beki Blumvud: dėl ko su ja sunku gyventi

1. Palieka neužsuktą šampūno buteliuką.

Taip, aš išsiblaškiusi. Visada pamirštu apsaugos signalizacijos kodą. Kartą net turėjau skambinti į policiją ir jų klausti, o jie neteisingai suprato ir atsiuntė du policijos ekipažus.

Beki Blumvud: dėl ko su ja sunku gyventi

1. Palieka neužsuktą šampūno buteliuką.

2. Pamiršta signalizacijos kodą.

Kiek abejodama žvelgiu į sąrašą. Kažkodėl neatrodo, kad jis pilnas. Turėtų būti įrašyta kas nors daugiau. Turėtų būti kas nors išties reikšminga ir solidu.

Staiga aš aikteliu ir prisidengiu ranka burną.

Kompaktinės plokštelės. Lukas visada skundžiasi, kad aš juos išimu ir palieku neįdėjusi atgal į dėželes.

Suprantu, šitai solidžiai neskamba, bet galbūt tai ir buvo paskutinis lašas, pratašęs akmenį. Beje, sakoma, jog santuokoje visada labiausiai nervina smulkmenos.

Gerai. Esu pasirengusi viską sutvarkyti.

Nuskubu į svetainę ir puolu tiesiai prie plokštelių krūvos šalia grotuvo. Jas tvarkydama pajuntu šiokį tokį palengvėjimą. Išsivadavimas. Tai bus rimtas posūkis mūsų vedybiniame gyvenime.

Tvarkingai jas sudedu ir laukiu, kol pakeliui į miegamąjį pro duris praeis Lukas.

— Pažvelk! — šūkteliu kiek didžiuodamasi. — Tvarkingai sudėliojau kompaktines plokšteles! Dabar jos savo vietose, kiekviena savo dėželėje.

Lukas dirsteli į kambarį.

— Puiku, — linkteli abejingai ir žingsniuoja toliau.

Priekaištingai žvelgiu jam pavymui.

Ar jis tik tiek tegali pasakyti?

Aš stengiuosi gelbėti šlubuojančią mūsų santuoką, o jis to nė nepastebi.

Staiga pasigirsta durų skambutis, pašoku ant kojų. Tikriausiai mama ir tėtis. Prie santuokos reikalų reikės grįžti vėliau.

Puiku. Žinojau, kad mama su tėčiu niekada nesiliaus patarinėję, bet kažkodėl nesitikėjau, kad jie čia pasirodys apsivilkę palaidines su užrašytais šūkiais. Ant mamos palaidinės užrašyta: „Aš esu moteris, aš esu deivė“, o ant tėtės — „Nesileisk, kad pasyvūs ir agresyvūs galvijai tave žlugdytų“.

— Ohoho! — tarsteliu mėgindama nuslėpti nuostabą. — Tai šaunu!

— Nusipirkome juos centre, — plačiai nusišypsojusi sako mama. — Ar jie ne puikūs?

— Tikriausiai jums išties patiko konsultacija.

— Ji stebuklinga! — šūkteli mama. — Tai daug įdomiau nei bridžas. Ir taip visuomeniška! Aną dieną dalyvavome grupinėje konsultacijoje; kaip manai, kas ten pasirodė? Ogi Maržori Deivis, gyvenusi kitoje gatvės pusėje!

— Tikrai? — nustembu. — Ar ji ištekėjo?

— O, ne! — mama taktiškai nuleidžia balsą. — Ji, vargšelė, turi ribojančių problemų.

Nelabai susivokiu. Kas, po šimts pypkių, yra tos ribojančios problemos?

— Na... ee... o jūs ar turite problemų? — klausiu, kai ateiname į virtuvę. — Ar jums tikrai sunkiai sekėsi sutarti?

— Oo, mes buvome atsidūrę ant bedugnės krašto, bet paskui sėkmingai grįžome, — linktelėjusi sako mama. — Tiesa, Greihemai?

— Tiesa kaip dukart du — keturi, — sutinka tėtis.

— Bet dabar pyktis ir kaltė liko praeity. Mes jaučiamės įgiję jėgų gyventi ir mylėti. — Ji plačiai man nusišypso ir ima raustis lagamine. — Atnešiau skanių šveicariškų bandelių. Gal užkaistum virdulį?

— Mama atrado savyje deivę, — išdidžiai sako tėtis. — Žinai, ji vaikščiojo per karštas anglis.

Įbedu į ją akis.

— Vaikščiojai per karštas anglis? Oi, Dievuli! Aš tai dariau Šri Lankoje! Ar tau skaudėjo?

— Visai ne! Visai neskaudėjo! — atsako mama. — Aš, aišku, buvau apsiavusi daržininko guminukus, — kiek pasvarsčiusi priduria.

— Oo! — šūkteliu. — Tai... ee... puiku.

— Vis dėlto mes dar turime daug ko išmokti, — sako mama skubiai pjaustydama šveicarišką bandelę. — Štai todėl ir vykstame į šią kelionę.

— Teisingai, — tariu patylėjusi. — Taip. Terapinė kelionė.

Kai mama man pirmą kartą apie tai papasakojo, pamaniau, kad ji juokauja.

— Vadinasi, plaukiodami po Viduržemio jūrą visi gauna tam tikrą terapiją?

— Tai ne tik terapija! — sako mama. — Kartu galima grožėtis peizažu.

— Ir pramogauti, — įsiterpia tėtis. — Atrodo, jie turi parengę išties puikių renginių. Taip pat organizuojami šokiai prabangių pietų metu.

— į tą kelionę vyksta visi mūsų bičiuliai iš centro, — priduria mama. — Pirmam vakarui jau suorganizavome nedidelį kokteilių vakarėlį! Be to... — ji kiek padvejoja. — Vienas iš kviestinių svečių pranešėjų specializuojasi atkuriant ryšius su seniai nuo šeimos atskirtais nariais. Šitai mums būtų ypač įdomu.

Pajuntu nemalonų dilgtelėjimą. Nenoriu galvoti apie seniai nuo šeimos atskirtus narius.

Tyla. Matau, kaip mama su tėčiu apsikeičia žvilgsniais.

— Vadinasi... jūs taip ir neradote bendros kalbos su Džese, — galiausiai surizikuoja tėtis.

Oi, Dieve. Aiškiai matau, kad jis nusivylęs.

— Tiesą sakant, kaip ir ne, — atsakau nusukusi akis. — Mes tiesiog... nesame labai panašios.

— O kodėl turėtumėt? — tarsteli mama, globėjiškai imdama mane už rankos. — Jūs augote atskirai viena nuo kitos. Kodėl su Džese turėtum turėti daugiau panašumų nei su... sakykime... — ji kiek pasvarsto, — su Kaili Minoug.

— Tarp Džesės ir Beki galima rasti daug daugiau panašumų nei tarp Beki ir Kaili Minoug! — iškart šūkteli tėtis. — Pirmiausia, Kaili Minoug yra iš Australijos.

— Tai nieko neįrodo, — sako mama. — Mes visi iš vienos federacijos, tiesa? Beki tikriausiai puikiai sutartų su Kaili Minoug. Tiesa, mieloji?

— Ee...

— Jos neturėtų apie ką kalbėtis, — purtydamas galvą paprieštarauja tėtis. — Sakau tau.

— Aišku, kad turėtų, — atkerta mama. — Jos kuo maloniausiai pasikalbėtų! Manau, jos taptų kuo geriausiomis draugėmis!

— Štai Šer, — sako tėtis. — Štai kur įdomi moteris.

— Beki nenori susidraugauti su Šer! — pasipiktina mama. — Na, gal su Madona...

— Šaunu, kai tik susitiksiu su Kaili Minoug, Šer arba Madona, būtinai jums pasakysiu, gerai? — lepteliu kiek aštriau nei norėjau.

Tyla. Ir mama, ir tėtis atsigręžę atidžiai mane nužiūri. Tada mama atsisuka į jį.

— Greihemai, eik ir nunešk Lukui kavos. — Ji paduoda tėčiui puodelį ir, kai tik jis išeina, klausiamai į mane pažvelgia. — Beki, mieloji, ar viskas gerai? Atrodai truputį įsitempusi.

Oi, Dievuli. Tikriausiai užuojautos kupinas mamos veidas neleidžia man likti šaltakraujiškai ramiai. Staiga visas nerimas, kurį taip kruopščiai stengiausi paslėpti, ima kilti į paviršių.

— Dėl Džesės nesijaudink, — geraširdiškai sako ji. — Visai nesvarbu, jeigu jūs, mergaitės, nesutariate. Niekam tai nerūpi!

Kelis kartus sunkiai nuryju seiles stengdamasi tvardytis.

— Ne dėl Džesės, — pratariu. — Na, bent jau ne tik dėl Džesės. Tai dėl... Luko.

— Luko? — nustebusi pakartoja mama.

— Šiuo metu mūsų reikalai nėra patys geriausi. — Tiesą sakant... — mano balsas ima virpėti. — Tiesą sakant... man atrodo, kad mūsų santuokai iškilęs pavojus.

O Dieve. Dabar, kai šitai ištariau garsiai, viskas atrodo labai realu ir įtikinama. Mūsų santuokai iškilęs pavojus.

— Ar tu tuo tikra, mieloji? — Mama atrodo pritrenkta. — Man jūs abu atrodote labai laimingi!

— Ne, mes nesame laimingi. Mes ką tik labai smarkiai vaidijomės!

Mama kelias akimirkas nenuleidžia nuo manęs akių, o paskui prapliumpa juoktis. Juntu, kaip manyje sukyla piktumas.

— Nesijuok! Buvo siaubinga!

— Aišku, kad taip, mieloji! — sako ji. — Juk artėja pirmosios jūsų santuokos metinės, tiesa?

— Ee... taip.

— Na, štai. Atėjo metas pirmam dideliam vaidui. Juk tu tai žinojai, tiesa, Beki?

— Ką? — nieko nesuprasdama klausiu.

— Metas pirmam dideliam vaidui! — Mama sucaksi liežuviu pamačiusi mano išraišką. — Varge! Ir ko šiandieniniai žurnalai moterims moko jaunas paneles?

— Ee... kaip prisiauginti akrilinius nagus.

— Taigi! O turėtų mokyti laimingai gyventi santuokoje! Maždaug po metų visos poros pirmą kartą smarkiai susipyksta. Didžiulis ginčas, paskui debesys prasisklaido ir vėl viskas grįžta į senas vagas.

— Dieve, niekada nebuvau apie tai girdėjusi, — iš lėto atsakau. — Vadinasi... mūsų santuokai nėra iškilęs pavojus?

Visa tai atrodo prasminga. Tiesą sakant, tikrai prasminga. Iš pradžių rimtas barnis, o paskui viskas nurimsta ir vėl laimingai gyveni. Kaip ir audra su perkūnais. Po audros vėl būna giedra. Arba kaip tie baisūs miškų gaisrai; atrodo siaubingi, bet iš tikrųjų yra naudingi, nes po gaisrų vėl ima augti maži augalėliai. Būtent.

O tikroji esmė yra... taip! Vadinasi, aš nė vienu atveju nebuvau kalta. Ar šiaip, ar taip, vis tiek būtume susipykę, kad ir ką būčiau padariusi! Man išties darosi linksmiau. Ir vėl viskas bus gerai. Plačiai nusišypsau mamai ir atsikandu didelį kąsnį šveicariškos bandelės.

— Vadinasi... mes su Luku daugiau rimtai nesipyksime, — sakau norėdama būti tikra.

— O ne, — patikina mane mama. — Nesipyksite iki antro didžiojo vaido, kuris kils maždaug...

Ją nutraukia plačiai atsilapojusios durys ir virtuvėje pasirodęs Lukas. Jis laiko telefoną, jo veide šviečia plačiausia šypsena, kokią tik kada nors esu mačiusi.

— Mes ją gavome! Mes gavome Arkodo grupę!

Žinojau, kad viskas bus gerai! Žinojau. Viskas nuostabu! Tiesą sakant, šiandien visa diena tarsi Kalėdos!

Lukas atidėjo susitikimą ir nuėjo tiesiai į savo kontorą švęsti. Palydėjusi mamą su tėčiu į taksi, ir aš prie jo prisidėjau. Dieve, man labai patinka „Brendono komunikacijų“ kontora! Čia labai jauku, aplink šviesus medis ir prožektoriai, čia viskas trykšta laime. Visi šmirinėja, laksto, daug šypsosi ir visą dieną siurbčioja šampaną.

Bent jau šiandien taip yra, kai jie laimėjo stambų sandorį. Visą dieną čia skamba juokas ir linksmi balsai, o kažkas užprogramavo kompiuterį taip, kad kas dešimt minučių nuskambėtų sveikinimo dainelė.

Lukas ir vyresnieji jo darbuotojai surengė skubų šventinį strateginį susirinkimą, kuriame sėdėjau ir aš. Iš pradžių jie visi kalbėjo maždaug tokius dalykus: „dabar tai bus darbelio“, „mums reikės naujų narių“, „mūsų laukia dideli išbandymai“, bet paskui Lukas staiga šūktelėjo:

— Velniop viską! Švęskime. Apie išbandymus pagalvosime rytoj.

Taigi jis paprašė, kad vienas iš jo asistentų telefonu pakviestų kažkokius tiekėjus, ir penktą valandą kontoroje pasirodė būrys juodas prijuostes užsirišusių vyrukų, atgabenusių dar šampano ir sumuštinukų šauniose permatomose dėžutėse. Visi darbuotojai susibūrė į didžiausią konferencijų kambarį, iš grotuvo sklido muzika, ir Lukas pasakė trumpą kalbą. Jis pasidžiaugė, kad ši diena „Brendono komunikacijoms“ yra didi, kad visi puikiai padirbėjo, ir susirinkusieji ėmė pritardami džiūgauti.

O dabar mes keliese einame pietauti švęsdami toliau. Aš Luko kabinete dažausi iš naujo, jis velkasi naujus marškinius.

— Sveikinu, — nežinia kelintą kartą sakau jam. — Fantastika.

— Šiandien gera diena, — sako Lukas man šyptelėjęs ir taisydamasis rankogalius. — Aš daugelį metų laukiau tokio galingo ir svarbaus kliento kaip šis. Pavyko prasiskinti kelią.

— Aš taip tavimi didžiuojuosi!

— Ir aš taip pat. — Luko veidas staiga sušvelnėja. Jis prieina ir mane apkabina. — Suprantu, kad pastaruoju metu nebuvau dėmesingas. Atleisk.

— Viskas gerai, — atsakau nuleidusi akis. — O aš atsiprašau... atsiprašau, kad pardaviau laikrodžius.

— Tai visai nesvarbu. — Lukas glosto man plaukus. — Žinau, kad tau nebuvo lengva. Ir grįžimas namo... ir sesuo...

— Na, taip, — iškart sakau. — Negalvokime apie ją. Geriau galvokime apie mus. Apie ateitį. — Palenkiu jo galvą ir jį pabučiuoju. — Viskas bus labai puiku.

Valandėlę abu tylime. Bet tyla gera. Mes vieni, vienas kito glėbyje, abu atsipalaidavę ir patenkinti, kaip būdavo medaus mėnesį. Staiga pajuntu didžiulio palengvėjimo bangą. Mama išties buvo teisi! Pirmas didysis vaidas neabejotinai išsklaidė debesis. Dabar esame artimesni nei kada nors anksčiau!

— Aš tave myliu, — sumurmu.

— Ir aš tave myliu. — Lukas pakšteli man į nosies galiuką. — Mums jau reikėtų eiti.

— Puiku, — nusišypsau. — Bėgsiu žemyn pažiūrėti, ar dar neatvažiavo automobilis.

Einu koridoriumi, tarsi skrieju ant džiaugsmo debesies. Viskas nuostabu. Viskas! Praeidama pro padėklą su gėrimais paimu taurę šampano ir gurkšteliu kelis gurkšnelius. Galbūt šįvakar eisime pašokti. Po pietų. Kai visi kiti išsiskirstys po namus, mudu su Luku eisime į klubą ir tinkamai atšvęsime. Tik mes dviese.

Patenkinta leidžiuosi laiptais tebelaikydama taurę ir atidarau duris į vestibiulį. Sutrikusi sustoju. Už kelių jardų su Žaneta, administratore, kalbasi lieso veido vyrukas, apsivilkęs dryžuotu kostiumu. Jis man atrodo lyg ir pažįstamas... bet vis dar negaliu atsiminti...

Tada staiga man susuka pilvą.

Taip, atsimenu.

Tai tasai vyrukas iš Milano. Tas, kuris nešė iš parduotuvės Natano Templio krepšius. Ką jis čia veikia?

Atsargiai žengiu kelis žingsnius pirmyn, kad girdėčiau jų pokalbį.

— Tai ponas Brendonas neserga? — klausia jis.

Mėšlas.

Grįžtu atgal už durų ir jas užtrenkiu. Mano širdis daužyte daužosi. Ką man dabar daryti?

Nuryju gurkšnį šampano, kad apraminčiau nervus, paskui — dar vieną.

Pro šalį pėdina pora vyrukų iš personalo. Jie keistai į mane pažvelgia, o aš jiems linksmai nusišypsau.

Gerai. Negaliu amžinai tupėti už šitų durų. Prikišu galvą prie durų stiklo, kad matyčiau vestibiulį; ačiū Dievui, dryžuotasis vyrukas jau nuėjęs. Su palengvėjimu atsidususi praveriu duris ir nerūpestingai žengiu į vestibiulį.

— Sveika, — tarsteliu Žanetai, sparčiai stuksenančiai kompiuterio klaviatūrą. — Kas čia ką tik buvo? Tasai vyras, kur su tavimi kalbėjosi?

— Aa, tas! Jis dirba žmogui, vardu... Natanas Templis?

— Taip. Ir... ko jis norėjo?

— Kažkaip keista, — sako ji nutaisiusi atitinkamą išraišką. — Jis nesiliovė klausinėjęs, ar Lukui „jau geriau“.

— Ir ką tu atsakei? — stengiuosi nepasirodyti tardanti.

— Na, aš, žinoma, atsakiau, kad jis jaučiasi puikiai! Kaip niekada gerai! — Ji linksmai nusijuokia, bet pamačiusi mano išraišką liaujasi rinkti tekstą. — Oi, Dieve, bet jam nėra gerai, tiesa?

— Ką?

— Tas žmogus buvo gydytojas, tiesa? — Ji sunerimusi pasilenkia į priekį. — Beki, man gali pasakoti viską. Ar jums išvykus Lukas susičiupo kokią nors atogrąžų ligą?

— Ne! Aišku, ne!

— Tai gal jam širdis šlubuoja? Gal inkstai? — Ji apsiašaroja. — Žinai... šiais metais netekau savo tetos. Man tai išties nebuvo lengva...

— Man labai gaila, — pratariu susijaudinusi. — Bet iš tikrųjų tau nereikėtų nerimauti. Lukas jaučiasi puikiai! Viskas gerai, visur viskas gerai...

Pakeliu akis... ir žodžiai mano lūpose sustingsta.

Prašau, ne... To negali nutikti.

Į pastatą žengia pats Natanas Templis.

Jis didesnis ir stambesnis nei jį prisimenu, apsivilkęs tuo pačiu oda puoštu paltu, kurį matavosi Milane. Nuo jo dvelkia galia ir pinigais, dar cigarų aromatu. Jo skvarbios mėlynos akys žvelgia tiesiai į mane.

— Na, sveiki, — sako jis ausį rėžiančiu koknių dialektu. — Ponia Brendon. Štai ir vėl susitinkame.

— Svei... sveiki! — sumikčioju. — Vaje! Koks... mielas netikėtumas!

— Vis dar džiaugiatės savo krepšeliu? — Jis žybteli šypsena.

— Ee... taip! Jis nuostabus!

Turiu jį iš čia išvesti, sukasi mano galvoje. Turiu jį iš čia išvesti.

— Atvykau pasikalbėti su jūsų vyru apie savo viešbutį, — maloniai sako jis. — Ar būtų įmanoma?

— Taip! — nuryju seiles. — Žinoma. Puiku! Tik štai, kaip tyčia, Lukas, deja, užimtas. Bet gal norėtumėte išgerti? Galėtume nueiti į barą... tikrai maloniai pasišnekučiuotume... galėtumėte man viską papasakoti apie...

Taip. Genialu. Aš jį išgrusiu lauk... nupirksiu išgerti... Lukas niekada taip ir nesužinos...

— Bet aš galiu ir palaukti, — sako jis nuleisdamas galingą savo „rėmą“ į odinę kėdę. — Jeigu jam pranešite, kad esu čia, — žybtelėjęs akimis jis pažvelgia tiesiai į manąsias. — Manau, jis jau sustiprėjęs po ligos?

Mano širdis suspurda.

— Taip, — linksmai atsakau. — Dabar jam... jam daug geriau! Ačiū už gėles!

Pažvelgiu į Žanetą, kuri truputį sutrikusi klausosi mūsų pokalbio.

— Gal man paskambinti ir pakviesti Luką? — klausia ji siekdama telefono.

— Ne! Na, norėjau pasakyti... nesirūpink. Aš pati pas jį nueisiu, — atsakau truputį spigiu balsu.

Pasuku lifto link, o mano širdis daužosi.

Gerai. Aš vis dar galiu viską sutvarkyti. Išvesiu Luką iš pastato pro galines duris pasakiusi, kad ant fojė grindų kažkas papylė vandens, todėl ten dabar tikrai labai slidu. Taip. Ir mes įlipsime į automobilį... o tada aš apsimesiu, kad ką nors pamiršau, grįšiu pas Nataną Templį ir pasakysiu...

— Beki?

Pašoku kone dešimt pėdų į viršų ir pakėlusi akis pamatau iškart per du laiptelius žemyn besileidžiantį Luką. Jo veidas švyti, jis velkasi paltą.

— Tai ar automobilis jau atvažiavo? — Nustebęs jis pažvelgia į sustingusį mano veidą. — Mieloji... ar gerai jautiesi?

Arba galėčiau viską Lukui papasakoti.

Kelias sekundes spoksau į jį buku žvilgsniu jusdama, kaip suka pilvą.

— Ee... Lukai... — galiausiai prastenu.

— Klausau?

— Aš kai ką... kai ką turiu tau pasakyti, — šiaip taip nuryju seiles. — Turėjau kažin kada pasakyti, bet... nepasakiau... ir mėginau pati su viskuo susidoroti, bet...

Staiga suvokiu, jog Lukas visai manęs nesiklauso. Jo žvilgsnis patamsėja nuo šoko, kai man už nugaros pamato Nataną Templį.

— Ar čia... — jis purto galvą negalėdamas patikėti. — Ką jis čia veikia? Maniau, kad Gėris jo nusikratė.

— Lukai...

— Palauk, Beki. Tai svarbu. — Jis išsitraukia telefoną ir renka numerį. — Geri, — žemu balsu sako jis. — Ką mūsų fojė veikia Natanas Templis? Juk turėjai su juo susitvarkyti.

— Lukai, — vėl mėginu.

— Mieloji, luktelėk minutėlę. — Jis vėl atsisuka į telefoną. — Taip, jis čia. Didesnis ir už patį gyvenimą.

— Lukai, prašau, paklausyk, — nekantraudama tampau jį už rankos.

— Beki, kad ir kas tai būtų, ar mudu negalėtume pasikalbėti vėliau? — taip pat imdamas nekantrauti sako Lukas. — Man iškilo problema, kurią turiu išspręsti...

— Bet kaip tik apie tai ir mėginu su tavimi pasikalbėti! — apimta desperacijos sakau. — Būtent apie tavo problemą! Apie Nataną Templį!

Lukas dėbso į mane, tarsi kalbėčiau nesąmones.

— Kaip gali kalbėti apie Nataną Templį? Beki, tu jo nė nepažįsti.

— Ee... na... tiesą sakant... taip. Pažįstu, — prikandu lūpą. — Lyg ir pažįstu.

Tyla. Lukas iš lėto užspaudžia telefono dangtelį.

— Tu „lyg ir pažįsti“ Nataną Templį?

— Štai ir ponas Brendonas! — suskamba balsas, ir mes abu pakėlę akis pamatome, jog už stalo sėdinti Žaneta mus pastebėjo. — Lukai, pas tave lankytojas!

— Einu, Žaneta, — šūkteli Lukas nutaisęs profesionalo šypsenėlę.

Vis dar šypsodamasis jis atsigręžia į mane. — Beki, kas per velnias čia dedasi?

— Tai... tai ilgoka istorija, — atsakau kaistančiu veidu.

— Ar kada nors ketinai šia istorija pasidalyti su manim? — Luko šypsena tebėra savo vietoje, bet balsas neabejotinai grėsmingas.

— Taip! Žinoma! Aš tik... laukiau tinkamo momento.

— Ar tu manai, kad šis suknistas momentas yra tinkamas? Kai štai jis vos už kelių jardų?

— Ee... taip! Absoliučiai, — nervingai nuryju seiles. — Na, va. Viskas prasidėjo... ee... parduotuvėje, kaip kartais nutinka...

— Per vėlu, — puse lūpų sako Lukas. — Jis jau ateina.

Nuseku Luko žvilgsnį, ir man viskas paaiškėja. Natanas Templis jau pakilo nuo kėdės ir eina tiesiai į mus.

— Na, štai ir jis, — pasveikina mus šiurkštus jo balsas. — Nepagaunamasis Lukas Brendonas. Jūs slėpėte nuo manęs savo vyrą, jaunoji ledi, tiesa? — Jis juokais pagrūmoja man pirštu.

— Žinoma, ne, — spigiai nusijuokiu. — Ee... Lukai, ar pažįsti Nataną Templį? Mes buvome susitikę Milane, prisimeni, mielasis?

Dirbtinai linksmai nusišypsau, tarsi būčiau pietums svečius susikvietusi šeimininkė, tarsi viskas būtų absoliučiai normalu.

— Labas vakaras, pone Templi, — ramiai pasisveikina Lukas. — Kaip malonu štai taip jus susitikti.

— Ir man malonu. — Natanas Templis paplekšnoja Lukui per nugarą. — Tikiuosi, jums jau geriau.

Luko žvilgsnis nukrypsta į mane, o aš įsmeigiu į jį paklaikusias akis.

— Jaučiuosi visai gerai, — atsako jis. — Gal galėčiau paklausti, ką šis... netikėtas vizitas reiškia?

— Na, — sako Natanas Templis kišdamas ranką į kišenę ir ieškodamas sidabrinio cigarų dėkliuko su monograma, — atrodo, kad jūsų nepasiekia skambučiai iš manosios kontoros.

— Šią savaitę buvau labai užimtas, — atsako Lukas nė nemirktelėjęs. — Atsiprašau, jeigu mano sekretorės neperdavė man jūsų žinučių. Ar norėjote aptarti kokį nors ypatingą reikalą?

— Mano viešbučio projektas, — sako Natanas siūlydamas Lukui cigarą. — Sakyčiau, mūsų viešbučio projektas.

Lukas jau rengiasi atsakyti, bet Natanas Templis kilsteli ranką jį stabdydamas. Rūpestingai prisidega cigarą ir kelis kartus supapsi.

— Atsiprašau, kad nusileidau čia lyg iš dangaus, — galiausiai prataria jis. — Bet kai ko nors panoriu, ilgai nedelsiu. Einu ir pasiimu. Kaip ir jūsų geroji žmonelė, — jis žybteli akimis. — Esu tikras, kad ji jums viską papasakojo.

— Manyčiau, patį įdomumą ji tikriausiai laiko vėlesniam laikui, — šykščiai šyptelėjęs sako Lukas.

— Man patinka jūsų žmona, — meiliai taria Natanas Templis. Jis išpučia debesį dūmų ir nužvelgia mane lyg vertindamas. — Kai tik kada nors panorėsi pas mane dirbti, tik paskambink, brangute.

— Vaje, — pralemenu kiek sutrikusi. — Ee... ačiū!

Būgštaudama pažvelgiu į Luką. Jo smilkinyje tvinksi gysla.

— Beki, — santūriai ir mandagiai sako jis, — gal galėtume truputį pasikalbėti? Prašyčiau leisti mums valandėlei išeiti, — priduria.

— Žinoma. — Natanas Templis sumosuoja cigaru. — Baigsiu šitą. Tada galėsime pasikalbėti.

Lukas nusiveda mane į nediduką susirinkimų kambarį ir uždaro duris. Kai atsigręžia į mane, jo veidas įsitempęs ir dalykiškas. Matau tokį tada, kai jis atleidinėja savo žmones.

O Dieve. Staiga man pasidaro baisu.

— Gerai, Beki, pradėk iš pradžių. Ne, — pats save nutraukia jis. — Pradėk nuo vidurio. Iš kur pažįsti Nataną Templį?

— Sutikau jį tada, kai buvome Milane, — mikčioju aš. — Buvau toje parduotuvėje, ir jis... jis padarė man paslaugą.

— Jis padarė tau paslaugą? — Lukas atrodo pritrenktas. — Kokią paslaugą? Ar tau pasidarė bloga? Ar tu pasiklydai?

Ilga, kankinanti tyla.

— Tai vis tas... krepšelis, — galiausiai pratariu.

— Krepšelis? — negali patikėti Lukas. — Jis tau nupirko krepšelį?

— Ne! Aš pati jį nusipirkau. Bet jis padarė taip, kad aš atsidurčiau sąrašo pradžioje. Jis tikrai buvo labai malonus! Ir aš tikrai jaučiausi jam dėkinga... — suneriu pirštus. — Taigi tada, kai jau buvome grįžę į Angliją, jis man paskambino ir pasakė norįs, kad tu imtumeisi jo viešbučio reikalų...

— Ir ką tu jam atsakei? — pavojingai ramiu balsu klausia Lukas.

— Esmė ta... — sunkiai ryju seiles. — Pamaniau, kad tu norėsi imtis to viešbučio.

Staiga atsilapoja durys ir į kambarį įžengia Gėris.

— Kas čia dedasi? — klausia jis išpūtęs akis. — Ką čia veikia Natanas Templis?

— Paklausk Beki, — mosteli į mane Lukas. — Atrodo, kad ji tyliai ir ramiai palaikė su juo ryšius.

— Aš nežinojau, kas jis toks, — ginuosi. — Neturėjau nuovokos! Jis man buvo paprastas koknių dialektu kalbantis žmogus, maloniai su manimi elgęsis, padėjęs įsigyti krepšelį...

— Krepšelį? — pakartoja Gėris, sukiodamas galvą tai į mane, tai į Luką. — Kokį krepšelį?

— Pasirodo, mainais už krepšelį Beki Natanui Templiui pasiūlė mano paslaugas, — trumpai tarsteli Lukas.

— Už krepšelį? — Gėris atrodo sutrikęs.

— Tai nebuvo koks nors senas krepšys! — susijaudinusi šūkteliu. — Tai buvo vienetinis krepšelis su angelu! Visame pasaulyje tokių yra tik keletas! Jis buvo pavaizduotas Vogue viršelyje! Tokio nori visos kino žvaigždės!

Abu vyrukai žvelgia į mane tylėdami. Neatrodo, kad kuriam nors iš jų mano žodžiai būtų palikę įspūdį.

— Ir vis dėlto, — sakau liepsnojančiais skruostais. — Maniau, kad imtis to viešbučio — nuostabus dalykas! Tai penkių žvaigždučių viešbutis ir visa kita! Reikėtų susitikinėti su įžymybėmis!

— Įžymybėmis! — pakartoja Lukas, staiga prarasdamas pusiausvyrą. — Beki, man visai nereikia susitikinėti su tokio plauko įžymybėmis. Man nereikia atidarinėti kažkokio bjauraus nusikaltėlio viešbučio! Man reikia būti čia, su savo komanda, susitelkti į naujojo savo kliento poreikius.

— Aš nežinojau! — desperatiškai sakau. — Maniau, kad tai bus nuostabus visos grupės bendradarbiavimas!

— Nesijaudink, bose, — ramina Gėris Luką. — Mes jam nieko nepažadėjome...

— Ji pažadėjo. — Lukas mosteli mano pusėn, ir Gėris sutrikęs atsisuka.

— Tiesą sakant... aš nieko konkretaus nepažadėjau, — mano balsas truputį virpa. — Aš tik pasakiau, kad... tu labai apsidžiaugsi.

— Ar žinai, kad nuo to man tik dar sunkiau? — Lukas susiima galvą rankomis. — Beki, kodėl tu man visko nepapasakojai? Kodėl man apie tai nepasakei dar Milane?

Tyla.

— Todėl, kad krepšelis su angelu kainuoja du tūkstančius eurų. — galiausiai tyliai pratariu. — Maniau, kad supyksi.

— Dievulėli! — Atrodo, Lukas jau nebegali ilgiau tverti.

— Be to, nenorėjau tavęs varginti! Tu buvai taip užimtas sandoriu su Arkodo grupe... Maniau, susitvarkysiu pati viena. Ir aš tvarkiausi.

— Tvarkeisi, — negalėdamas patikėti pakartoja Lukas. — Kaipgi tu tvarkeisi?

— Pasakiau Natanui Templiui, kad tu sergi, — išpyškinu.

Labai lėtai Luko išraiška ima keistis.

— Toji gėlių puokštė, — monotoniškai sako jis. — Ji buvo nuo Natano Templio?

O Dieve.

— Taip, — sušnabždu.

— Jis atsiuntė tau gėlių? — negali patikėti Gėris.

— Ir dar vaisių pintinę, — trumpai atsako Lukas.

Gėris staiga nusijuokia.

— Nejuokinga, — lyg botagu kerta Lukas. — Mes ką tik laimėjome stambiausią sandorį gyvenime. Dabar turėtume kur nors švęsti, o ne aiškintis su mūsų fojė sėdinčiu Natanu Templių. — Jis susmunka kėdėje.

— Lukai, mums nenaudinga įsigyti tokį priešą, — sako Gėris vyptelėdamas. — Ypač tuo atveju, jeigu jis tikrai nusipirks „Daily World“.

Mažame kambarėlyje tylu, tegirdėti tiksintis laikrodis.

Nedrįstu ištarti nė žodžio.

Tada Lukas netikėtai atsistoja.

— Negalime čia visą dieną sėdėti. Einu su juo pasikalbėti. Jeigu jau reikia nudirbti kokį darbą, reikia eiti ir dirbti. — Jis pažvelgia į mane. — Tikiuosi, tasai krepšelis buvo vertas visų šių reikalų, Beki. Nuoširdžiai tikiuosi, kad vertas.

Staiga pajuntu aštrų skausmą.

— Lukai, aš atsiprašau, — beviltiškai ištariu. — Tikrai labai atsiprašau. Niekada nenorėjau... niekada nemaniau...

— Taip, Beki, — nuvargusiu balsu mane nutraukia Lukas. — Kad ir kaip ten būtų...

Jis išeina iš kambario, o paskui jį ir Gėris. O aš sėdžiu apgaubta tylos. Staiga pajuntu skruostu besiritančią ašarą. Viskas buvo taip nuostabu. O dabar viskas žlugo.

Šešioliktas skyrius

Viskas klostosi gana nekaip.

Tiesą sakant, ši savaitė pati prasčiausia per visą mūsų vedybinį gyvenimą.

Luko beveik nematau, jis visai paskendęs darbuose. Kasdien susitikinėja su Arkodo grupe, be to, vieną iš jo banko klientų ištiko krizė, o vienas iš jo finansų vadybininkų paguldytas į ligoninę — susirgo meningitu. Žodžiu, tikra suirutė.

O šiandieną, užuot atsipalaidavęs ir pamiršęs reikalus, Lukas turėjo skristi į Kiprą apžiūrėti Natano Templio viešbučio ir planuoti atidarymą. Atidarymą, kurio imtis visai nenori.

Ir dėl to kalta aš.

— Gal galiu kuo padėti? — nervingai klausiu žiūrėdama, kaip jis dedasi į lagaminą marškinius.

— Ne, — trumpai atsako jis. — Ačiū.

Ir štai toks jis visą savaitę. Tylus ir atžagarus, vengiantis žiūrėti man į akis. O kai vis dėlto pažvelgia į mane, atrodo taip nuo manęs sotus, kad man iškart pasidaro truputį bloga.

Aš tikrai labai stengiuosi mąstyti pozityviai ir matyti šviesiąsias gyvenimo puses. Na, tikriausiai visai normalu, kad sutuoktinių poros kartais štai taip susikerta. Taip man sakė mama. Tai antrasis didelis vaidas per mūsų santuoką, bet dangus vėl pragiedrės ir viskas bus gerai...

Tik štai aš nesu visai tikra, ar antrasis didelis vaidas kyla praėjus vos dviem dienoms po pirmojo didelio vaido. Ir dar nesu tikra, ar jis turėtų trukti visą savaitę.

Mėginau pasiųsti mamai žinutę elektroniniu paštu į kruizinį laivą norėdama paklausti patarimo, bet gavau pranešimą, jog kruizinis laivas „Protas, kūnas ir siela“ dabar atskirtas nuo išorinio pasaulio ir keleiviai nepasiekiami.

Lukas uždaro lagaminą ir dingsta vonios kambaryje, į mane beveik nedirstelėjęs. Man sugniaužia širdį. Po kelių minučių jis išeis. Negalime štai taip išsiskirti. Tiesiog negalime.

Jis vėl ateina ir meta į lagaminą kempinę.

— Žinai, greitai bus pirmosios mūsų vedybų metinės, — pratariu aštroku balsu. — Turėtume... ką nors sugalvoti.

— Aš net nesu tikras, ar sugrįšiu, — sako Lukas.

Jo balsas skamba taip, tarsi visa tai jam nė nerūpėtų. Artėja pirmosios mūsų metinės, o jam net neįdomu. Staiga man ima tvinksėti smilkiniuose, jaučiu, kaip akys paplūsta ašaromis. Visa savaitė buvo siaubinga, o štai dabar Lukas išvyksta man nė nenusišypsojęs.

— Neturėtum būti toks nedraugiškas, Lukai, — skubiai pratariu. — Suprantu, kad tave nervinu, bet juk aš nenorėjau. Begalybę kartų sakiau, jog man labai gaila, aš atsiprašau.

— Žinau, — atsako Lukas tokiu pačiu nuvargusiu balsu, kokiu su manimi kalbėjosi visą savaitę.

— Ką turėčiau daryti?

— O ką aš turėčiau daryti, Beki? — staiga įsiaudrinęs atkerta jis. — Turėčiau sakyti, kad visa tai nesvarbu? Sakyti, jog man tai nerūpi, kai, užuot visas jėgas metęs darbui su Arkodo grupe, dabar turiu skristi į kažkokią Dievo apleistą salą? — Jis staigiu judesiu spragteli lagamino užraktą. — Tu nori, kad sakyčiau esąs laimingas įsipainiojęs į kažkokio bjauraus, sumauto viešbučio reikalus?

— Jis nebus bjaurus! — išsigandusi šūkteliu. — Esu tikra, kad nebus! Natanas Templis sakė, jog tai bus aukščiausios klasės viešbutis! Lukai, gaila, kad tu jo nematei toje parduotuvėje Milane. Jis renkasi tik tai, kas geriausia! Geriausią odą... geriausią kašmyrą...

— Taip pat esu tikras, kad jis renkasi tik geriausias vandens lovas, — sarkastiškai tarsteli Lukas. — Beki, nejau nesupranti? Laikausi kelių principų.

— Ir aš taip pat, — atsakau sukrėsta. — Ir aš turiu principų! Bet dėl to nepavirtau snobe!

— Aš nesu snobas, — įsitempęs atkerta Lukas. — Aš paprasčiausiai laikausi standartų.

— Tu snobas! — išrėkiu nespėjusi susivaldyti. — Viskas tik todėl, kad anksčiau jis valdė motelius! Internete ieškojau informacijos apie Nataną Templį. Jis užsiima labdara, padeda žmonėms...

— Jis taip pat išnarino žmogui žandikaulį, — nutraukia mane Lukas. — Ar apie tai neskaitei?

Kelias akimirkas tyliu.

— Tai nutiko... prieš daugelį metų, — pagaliau pratariu. — Jis pasitaisė... jis pasikeitė...

— Beki, kad ir kaip ten būtų, — Lukas atsidūsta ir paima lagaminą, — gal galėtume apie tai tiesiog nekalbėti?

Jis patraukia iš kambario, tuoj pat nuseku paskui ir aš.

— Ne. Negalėtume. Mes turime apie tai kalbėtis, Lukai. Tu visą savaitę į mane beveik nežiūrėjai.

— Aš buvau užimtas. — Jis įkiša ranką į lagaminą, išsiima folija dengtą „Ibuprofeno“ juostelę ir išsilukštena porą tablečių.

— Ne, nebuvai, — prikandu lūpą. — Tu mane baudei.

— Ar gali mane tuo kaltinti? — Lukas perbraukia rankomis per plaukus. — Ši savaitė buvo pragariška.

— Tad leisk tau padėti, — karštai pasisiūlau. Nuseku paskui į virtuvę, kur jis pilasi į stiklinę vandens. — Turėtų būti kažkas, ką galėčiau padaryti. Galėčiau būti tavo asistentė... arba atlikti tyrimus...

— Prašau! — nutraukia mane Lukas ir išgeria tabletes. — Daugiau jokios pagalbos. Visa tavo pagalba baigiasi tuo, jog esu priverstas švaistyti brangų laiką. Aišku?

Žvelgiu į jį liepsnojančiu veidu. Jis tikriausiai dirstelėjo į visas mano idėjas, surašytas rausvajame aplanke. Tikriausiai pamanė, kad tai visiškas šlamštas.

— Gerai, — galiausiai pratariu. — Na... daugiau nelįsiu tau į akis.

— Labai prašau. — Lukas eina į kabinetą, ir išgirstu, kaip jis atidarinėja stalčius.

Stovėdama tvinksinčiais smilkiniais išgirstu laiškų dėžutės trinktelėjimą. Einu į koridorių, kur ant kilimėlio prie durų padėtas paketas. Tai plonas paketėlis, skirtas Lukui, su suteptu antspaudu. Paimu paketėlį ir žiūriu į juodu žymekliu ranka užrašytus žodžius. Visa tai man atrodo pažįstama, nors gal ir ne.

— Tau siuntinys, — sakau.

Lukas grįžta iš kabineto laikydamas krūvą segtuvų, kuriuos sumeta į lagaminėlį. Jis paima iš mano rankų siuntinuką, jį išpakuoja ir ištraukia kompiuterio diską su laiškeliu.

— Aa! — šūkteli jis linksmiau nei kada nors anksčiau šią savaitę. — Puiku.

— Nuo ko jis?

— Nuo tavo sesers, — atsako Lukas.

Jaučiuosi taip, tarsi jis man būtų smogęs į saulės rezginį.

Nuo mano sesers? Džesės? Mano žvilgsnis nukrypsta į paketą, aš negaliu patikėti. Tai Džesės rašysena?

— Kodėl... — stengiuosi kalbėti ramiai. — Kodėl Džesė tau rašo?

— Ji mums sutvarkė standųjį diską, — jis skaito puslapio apačioje. — Ji yra nepaprasta šaunuolė. Geresnė už mūsų vyrukus informatikus. Turiu nusiųsti jai gėlių.

Jo balsas skamba šiltai ir maloniai, akys blizga. Man į jį bežiūrint gerklėje įstringa didžiulis gumulas.

Jis mano, kad Džesė nuostabi, tiesa? Džesė nuostabi... o aš netikėlė.

— Vadinasi, Džesė tau padėjo? — klausiu drebančiu balsu.

— Taip, atvirai kalbant, padėjo.

— Kaip suprantu, tau būtų geriau, jeigu čia būtų ji, o ne aš. Kaip suprantu, tau labiau patiktų, jeigu mes apsikeistume vietomis.

— NekalBek absurdų. — Lukas sulanksto laišką ir įkiša jį atgal į paketėlį.

— Jeigu manai, kad Džesė tokia nuostabi, kodėl nevažiuoji ir su ja negyveni? — Jaučiu, kaip mano balsas pildosi sielvarto. — Kodėl gi tau tiesiog nenuvažiavus ir... ir kartu su ja nepakalbėjus apie kompiuterius?

— Beki, nurimk, — nustebęs sako Lukas.

Bet aš negaliu nurimti. Aš negaliu liautis.

— Viskas gerai! Gali būti su manim atviras, Lukai. Jeigu tau labiau nei aš patinka toji vargšė šykštuolė, neturinti nė menkiausio skonio, kai reikia išsirinkti suknelę, neturinti nė menkiausio humoro jausmo... tai imk ir pasakyk! Galbūt tu turėtum vesti ją, jeigu jau ji tokia nuostabi! Juk ji — tikras linksmybių kamuolys! Esu tikra, kad abu kartu jūs nuostabiai leistumėte laiką...

— Beki! — nutraukia mane Lukas sviedęs žvilgsnį, stingdantį mane iki kaulų smegenų. — Tuoj pat liaukis.

Kelias akimirkas jis tyli lankstydamas maišelį. Aš nedrįstu nė krustelėti.

— Suprantu, kad tu nesutarei su Džese, — pagaliau sako jis pakėlęs akis. — Bet turėtum žinoti, kad tavo sesuo — geras žmogus. Ji sąžininga, patikima ir darbšti. Darbuodamasi dėl mūsų ji praleido ištisas valandas. — Jis pabarbena į diskelį. — Pati pasisiūlė tai padaryti neprašydama jokio užmokesčio ar padėkų. Turiu pasakyti, ji išties mažai galvoja apie save.

Jis žengia manęs link kelis žingsnius nutaisęs negailestingą išraišką.

— Iš savo sesers galėtum daug ko pasimokyti.

Mano skruostai tai kaista, tai bąla nuo pažeminimo. Praveriu burną norėdama kalbėti, bet nieko nepasakau.

— Turiu eiti. — Lukas pažvelgia į laikrodį. — Pasiimsiu daiktus.

Jis išeina iš virtuvės. O aš negaliu pajudėti iš vietos.

— Einu. — virtuvės tarpduryje vėl pasirodo Lukas su lagaminu rankose. — Nežinau, kada grįšiu.

— Lukai... atsiprašau, — pagaliau atgaunu balsą, nors ir virpantį. — Man labai gaila, kad taip tave nuvyliau.

Pakeliu galvą mėgindama susitvardyti.

— Bet, jeigu norėtum žinoti... ir tu mane nuvylei. Tu pasikeitei. Medaus mėnesį buvai toks mielas. Tu buvai mielas, nesuvaržytas, tu buvai geras...

Staiga mane užplūsta ankstesnio Luko prisiminimai. Jis sėdi ant jogos kilimėlio susipynęs saulės nubalintas kasytes ir įsisegęs auskarą. Šypsosi man Šri Lankos saulėje. Siekia mano rankos.

Pajuntu tiesiog nepakeliamą ilgesį. Tasai nerūpestingas, laimingas vyrukas visai nepanašus į įsitempusį vyrą, dabar stovintį priešais mane.

— Tu dabar kitoks, — sukūkčioju jausdama, kaip skruostu ritasi ašara. — Tu vėl tapai toks, koks būdavai anksčiau. Toks, koks žadėjai niekada nebūti, — negrabiai nusibraukiu ašarą. — Nemaniau, kad būtent toks bus mūsų vedybinis gyvenimas, Lukai.

Virtuvėje tylu.

— Ir aš nemaniau, — sako Lukas. Jo balse skamba man pažįstama ironija, bet jis nesišypso. — Turiu eiti. Lik sveika, Beki.

Jis apsigręžia, ir po kelių akimirkų išgirstu, kaip trinkteli lauko durys.

Keliskart sunkiai nuryju seiles stengdamasi nepratrūkti. Bet ašaros jau plūsta mano skruostais, o kojos dreba. Susmunku ant grindų ir įsikniaubiu veidu į kelius. Jis išėjo. Ir net nepabučiavo manęs atsisveikindamas.

Valandėlę nė nekrusteliu. Tiesiog sėdžiu koridoriuje apsikabinusi kelius, kartkartėmis rankove brūkštelėdama per akis. Galiausiai mano ašaros nudžiūsta, aš kelis kartus giliai atsikvepiu ir pasijuntu ramesnė. Bet mane vis dar nemaloniai pykina.

Iš mūsų santuokos liko duženos. O nepraėjo nė metai.

Pagaliau pakylu ir atsistoju ant nutirpusių kojų. Jaučiuosi tarsi sustingusi, nesusivokianti. Lėtai nužingsniuoju į tylų, tuščią valgomąjį, kur viduryje oriai stovi medinis drožinėtasis mūsų stalas iš Šri Lankos.

Jį išvydusi ir vėl užsinoriu verkti. Aš taip apie tą stalą svajojau. Taip svajojau apie tai, koks bus vedybinis mūsų gyvenimas. Dabar vėl grįžta visos regėtos vizijos — žvakių šviesa, aš, semianti skanų troškinį, meiliai man besišypsantis Lukas, už stalo susirinkę visi mūsų draugai...

Staiga pajuntu nenumaldomą, beveik fiziškai juntamą ilgesį. Turiu pasikalbėti su Sjuzi. Turiu išgirsti užjaučiantį jos balsą. Ji žinos, ką daryti. Ji visada žino.

Beveik bėgte nuskubu prie telefono ir surenku numerį.

— Klausau? — atsiliepia aukštas merginos balsas, bet tai ne Sjuzi.

— Labas! — sakau suglumusi. — Kalba Beki. Ar čia...

— Čia Lulu! Sveika, Beki! Kaip laikaisi?

Giedras, čaižus jos balsas tarsi švitrinis popierius žeidžia ir taip sudirgusius mano jausmus.

— Gerai, — atsakau. — Gal kartais yra Sjuzi?

— Tiesą sakant, dabar ji sodina dvynius į automobiliui skirtas sėdynes. Rengiamės vykti į iškylą, į Maršamo namus. Ar žinai tą vietą?

— Ee... — pasitrinu jau sausus skruostus. — Ne, nežinau.

— Oi, tau būtinai reikėtų ten apsilankyti. Kosmo, branguti, tik ne ant kelnyčių! Tai nuostabus valstybės saugomas namas. Ten ir vaikams labai gerai. Ten yra drugelių ferma!

— Taip, — pralemenu. — Nuostabu.

— Aš jai pasakysiu, kad po poros sekundžių tau perskambintų, gerai?

— Ačiū, — padėkoju pajutusi palengvėjimą. — Būtų šaunu. Tik pasakyk... jog tikrai būtinai turiu su ja pasikalbėti.

Prieinu prie lango, prispaudžiu prie stiklo veidą ir žvelgiu žemyn, į apačioje važiuojančias mašinas. Prie kampo stovintis šviesoforas užsižiebia raudonai, ir jos visos sustoja. Užsižiebia žalia, ir vėl visos mašinos kaip paklaikusios nuskuba pirmyn. Paskui vėl raudona... sustoja jau kiti automobiliai.

Sjuzi nepaskambino. Praėjo daugiau nei dvi sekundės.

Ji ir neskambins. Dabar ji gyvena kitokiame pasaulyje — kelnyčių, iškylų ir drugelių fermų pasaulyje. Jame nėra vietos man ir kvailoms mano problemoms.

Mano galva sunki ir apsiblaususi nuo nusivylimų. Suprantu, pastaruoju metu mes su Sjuzi prasčiau sutarėme. Bet aš maniau... nuoširdžiai maniau...

Sunkiai nugurkiu gumulą gerklėje.

Galbūt galėčiau paskambinti Deniui. Tik štai... esu jam palikusi šešias žinutes, bet jis nė į vieną neatsiliepė.

Tiek to. Nereikia kreipti dėmesio. Nesvarbu. Tiesiog turiu pati su viskuo susitvarkyti.

Sutelkusi visą ryžtą nueinu į virtuvę. Pasidarysiu štai ką... užsiplikysiu puodelį arbatos. Taip. Man bus lengviau. Užkaičiu virdulį, įsimetu į puodelį arbatos maišelį ir atidarau šaldytuvą.

Nėra pieno.

Akimirką man atrodo, kad vėl pulsiu ant grindų ir imsiu raudoti.

Bet, užuot taip pasielgusi, giliai įkvepiu ir kilsteliu smakrą. Puiku — eisiu ir nusipirksiu pieno. Ir šiaip apsipirksiu. Bus sveika pakvėpuoti grynu oru ir tvarkingiau sudėlioti mintis.

Pasiimu krepšį, pasitepu lūpas blizgesiu ir išeinu iš buto. Greitai praeinu pro vartus, pasileidžiu gatve, pro keistą parduotuvėlę, apstatytą paauksuotais baldais, į delikatesų parduotuvę prie kampo.

Vos patekusi vidun pasijuntu gerokai ramesnė. Čia šilta ir jauku, nepaprastai maloniai kvepia kava, sūriu ir kažkokia labai skania dienos sriuba. Visi pardavėjai ryši ilgas dryžuotas prijuostes ir atrodo kaip tikri prancūziškų sūrių gamintojai.

Paimu pirkėjo krepšelį ir patraukusi prekystalio link, įsidedu porą pintų natūralaus pusriebio pieno. Tada mano žvilgsnis užkliūva už delikatesinio graikiško jogurto. Galbūt nusipirksiu jo, kad būtų linksmiau. Įsidedu į krepšelį jogurtą ir kelis indelius šokoladinio muso. Paskui ištiesiu ranką į puošnų rankų darbo stiklinį indą su vyšniomis.

Tai pinigų švaistymas, pasigirsta vidinis balsas. Tu net nemėgsti konservuotų vyšnių.

Balsas panašus į Džesės. Keista. Ir vis dėlto man patinka konservuotos vyšnios. Sakykime.

Susierzinusi papurtau galvą ir įsimetu stiklainį į krepšelį, o paskui einu prie kitos vitrinos ir ištiesiu ranką į mažutę picą su ančiuviais ir alyvomis.

Šlamštas, parduodamas išpūstomis kainomis, mintyse suskamba balsas. Visa tai galėtum pasigaminti namuose už 20 pensų.

Užsikimšk, mintyse atšaunu. Ne, negalėčiau. Eik šalin.

Įmetu į krepšelį picą, paskui dar greičiau patraukiu palei vitrinas dėdamasi indelius su baltaisiais persikais, miniatiūrinėmis kriaušaitėmis, įsimetu kelis sūrius, juodojo šokolado triufelių, prancūziškų pyragaičių su braškių įdaru...

Bet mano mintyse be paliovos burzgia Džesės balsas.

Tu mėtai pinigus. Kas nutiko taupymo programai? Ar tu manai susigrąžinti Luką šitaip sau nuolaidžiaudama?

— Liaukis! — garsiai pratariu įpykusi. Dieve, aš kraustausi iš proto. Tyčia įsiverčiu tris skardinėles rusiškų ikrų į dabar jau kupiną krepšelį ir patraukiu kasos link. Numetu jį ant prekystalio ir įkišu ranką į rankinę ieškodama kreditinės kortelės.

Kai prie kasos stovinti mergina ima krauti iš mano krepšelio prekes, ji man nusišypso.

— Prancūziški pyragaičiai labai skanūs, — sako atsargiai dėdama juos į dėžutę. — Taip pat ir baltieji persikai. Ir ikrai! — Atrodo, mano pirkiniai jai padarė įspūdį. — Ar jūs rengiate vakarėlį?

— Ne! — sakau sutrikusi. — Nerengiu vakarėlio. Aš tik... aš...

Bet staiga pajuntu, jog negaliu baigti sakinio.

Staiga suvokiu esanti tikra kvaiša. Pažvelgiu į krūvas kvailų delikatesinių maisto produktų išpūstomis kainomis, pūpsančių ant prekystalio, ir pajuntu, kaip ima kaisti skruostai. Ką aš darau? Ir kam visa tai perku? Man to nereikia. Džesė teisi.

Džesė teisi.

Jau vien nuo tos minties krūpteliu ir nusigręžiu. Nenoriu galvoti apie Džesę.

Bet negaliu liautis. Negaliu nuginti minčių, tarsi juodos varnos sukančių ratus mano galvoje. Lyg iš niekur išgirstu rūstų Luko balsą. Ji geras žmogus... Ji sąžininga, patikima ir darbšti... Iš savo sesers daug ko galėtum pasimokyti...

Iš savo sesers daug ko galėtum pasimokyti.

Staiga mane lyg žaibas trenkia. Pasijuntu tarsi priaugusi prie tos vietos, kur stoviu, man zvimbia galvoje, širdis daužosi.

Oi, Dieve. Štai jis. Štai atsakymas.

— Iš viso bus šimtas trisdešimt svarų ir septyniasdešimt trys pensai, — šypsodamasi kasininkė. Aš dėbsau į ją visiškai sukvaršinta galva.

— Aš... aš turiu eiti, — sakau. — Dabar pat.

— O jūsų produktai? — klausia mergina.

— Man nieko nereikia.

Apsigręžiu ir išsvirduliuoju iš parduotuvės tebespausdama rankoje kreditinę kortelę. Užeinu ant šaligatvio ir giliai įkvepiu, tarsi būčiau dususi.

Viskas atsistojo į savo vietas. Turiu vykti ir mokytis iš Džesės.

Kaip Jodą.

Tapsiu jos mokine, ir ji mane išmokys, kaip kukliai gyventi. Ji man parodys, kaip tapti geru žmogumi, tokiu žmogumi, kokio nori Lukas. Ir aš išmoksiu saugoti savo santuoką.

Vis greičiau žingsniuoju gatve, kol galiausiai pradedu bėgti. Žmonės nustebę, bet man nerūpi. Turiu važiuoti į Kambriją. Tiesiog šią minutę.

Visą kelią namo bėgu, užlekiu į viršų šokinėdama per tris laiptų pakopas, kol pajuntu, kad mano plaučiai tuoj sprogs ir aš niekada nepasieksiu savo palėpės. Atsisėdu ir kelias minutes pūkščiu kaip garo variklis, o paskui likusį kelią užkylu liftu. Įsiveržiu į butą ir lekiu į miegamąjį, ten iš palovio išsitraukiu ryškiai raudoną lagaminą, į kurį imu mėtyti bet kokius po ranka pasitaikiusius daiktus, kaip mačiau per televizorių. Marškinėliai... keli apatiniai... turkio spalvos aukštakulniai žvilgančiais dirželiais... Na, juk nesvarbu ką vežuosi, tiesa? Tiesiog turiu ten nukakti ir atstatyti sugriuvusius tiltus, jungiančius mane su Džese.

Galiausiai uždarau lagaminą ir nukeliu nuo lovos. Čiumpu švarkelį, nusivežu lagaminą koridoriumi, išstumiu jį į laiptų aikštelę, paskui apsigręžusi dukart užrakinu lauko duris. Paskutinį kartą į jas pažvelgiu, tada žengiu į liftą jausdamasi stipri būtent taip apsisprendusi. Nuo šios akimirkos viskas pasikeis. Prasideda naujasis mano gyvenimas. Keliauju mokytis to, kas iš tiesų labai svarbu...

Oi. Pamiršau plaukų tiesintuvą.

Instinktyviai spusteliu stop mygtuką. Besileidžiantis liftas grėsmingai subilda, bet man paklūsta.

Juk tikrai negaliu niekur važiuoti nepasiėmusi plaukų tiesintuvo. Ir dar plaukų lako.

Ir dar Kiehl’s lūpų balzamo. Tiesiog negaliu be jo gyventi.

Gerai, tikriausiai vertėtų permąstyti „visai nesvarbu ką imi į kelią“ strategiją.

Išskubu iš lifto, atsirakinu lauko duris ir bėgu į miegamąjį. Iš palovio išsitraukiu dar vieną lagaminą — šis šviesiai žalias kaip žalioji citrina — ir pradedu į jį mėtyti daiktus.

Dabar, kai gerai pagalvoji, tikriausiai vertėtų paimti ir drėkinamąsias priemones. Ir gal dar vieną iš naujųjų savo skrybėlaičių, na, jeigu kartais ten kas nors keltų vestuves. Paskui įsimetu gerokai daugiau drabužių ir kelioninių žaidimo kauliukų rinkinėlį, jeigu traukinyje man pasidarytų nuobodu ir sutikčiau ką nors, kas mane pamokytų jais žaisti.

Galiausiai pasiimu krepšelį su angelu. Dirstelėjusi į savo atspindį veidrodyje, netikėtai išgirstu mintyse aidintį Luko balsą:

Tikiuosi, tasai krepšelis buvo viso to vertas, Beki.

Stoviu nekrutėdama. Kelias minutes man truputį bloga.

Man beveik ima atrodyti, kad turėčiau palikti krepšelį.

Bet tai būtų tikras absurdas. Kaip galėčiau palikti brangiausią savo daiktą?

Užsimetu krepšelį ant peties ir žvelgiu į save mėgindama susigrąžinti tą jaudulį ir troškimą, kai pirmą kartą jį išvydau. Tai krepšelis su angelu, manieringai primenu sau. Turiu geidžiamiausią daiktą pasaulyje. Žmonės dėl tokių mušasi. Visame pasaulyje sudarinėjami pirkėjų sąrašai.

Kažkaip nepatogu pečiams. Kažkodėl krepšelis man atrodo sunkesnis nei visada. Labai keista. Juk negali jis imti ir pasunkėti, tiesa?

A, taip. Į krepšelį įsidėjau mobiliojo telefono kroviklį. Štai kodėl.

Gerai. Pakaks. Vykstu. Ir pasiimu krepšelį.

Nusileidžiu į pirmą aukštą ir išvairuoju lagaminus pro vartus. Privažiuoja tuščias taksi automobilis, ir aš kilsteliu ranką. Sukraunu į jį lagaminus staiga sutrikusi nuo viso to, ką ketinu daryti.

— Prašyčiau į Eustono stotį, — trūkčiojančiu balsu sakau vairuotojui. — Rengiuosi susitaikyti su kažkada atskirta, paskui surasta, o paskui vėl nutolusia seseria.

Vairuotojas abejingai nužvelgia mane.

— Ar nuvežti prie galinio įėjimo, meilute?

Tikrai. Taksi vairuotojai galėtų būti dramatiškesni. To galėtų mokyti jų mokykloje.

Gatvės tuščios, ir į Eustono stotį atvykstame maždaug po dešimties minučių. Stumdama lagaminus kasų link pasijuntu taip, tarsi būčiau kokiame nors sename nespalvotame filme. Aplink turėtų pilkuoti garų debesys, kaukti ir švilpti traukiniai, o aš turėčiau vilkėti puikiai pasiūtą tvido kostiumėlį su kailine pelerina ir būti susigarbanojusi plaukus.

— Prašyčiau bilietą į Kambriją, — jausmingai tariu ir patiesiu kasininkei penkiasdešimties svarų banknotą.

Kaip tik dabar mane turėtų pastebėti vyriškis įdubusiais skruostais ir pasiūlyti kokteilį arba padėti iškrapštyti iš akies krislą. Tačiau į mane žiūri tik oranžiniais sintetiniais drabužiais apsivilkusi moteris, tarsi būčiau paskutinė idiote.

— Į Kambriją? — klausia ji. — Kur į Kambriją?

Oi. Štai kur esmė. Įdomu, ar Džesės kaime apskritai yra stotis.

Staiga man nušvinta galvoje. Kai pirmą kartą susitikau su Džese, ji sakėsi atvykusi iš...

— Į Šiaurės Kogentvaitą. Ir bilietą atgal prašyčiau, tik nežinau, kada grįšiu, — aš jai drąsiai nusišypsau. — Rengiuosi susitaikyti su seniai atskirta...

Moteris mane nutraukia nė nemėgindama užjausti.

— Bus šimtas septyniasdešimt septyni svarai.

Ką? Kiek? Už tokią sumą galėčiau nuskristi į Paryžių.

— Ee... štai, — pratariu traukdama pluoštelį pinigų, likusių nuo parduotų Tiffany laikrodžių.

— Devinta platforma. Traukinys išvyksta po penkių minučių.

— Gerai. Ačiū.

Apsigręžiu ir sparčiai žingsniuoju per geležinkelio stoties salę devintos platformos link. Bet išvydusi didžiulį tarpmiestinį traukinį kiek sulėtinu ryžtingą žingsnį. Aplink mane šurmuliuoja žmonės, vieni kitiems į glėbius puola draugai, kraunamas bagažas, trinksi vagonų durys.

Sustoju. Mano širdis daužosi, o lagaminų rankenas gniaužiantys pirštai suprakaitavę. Iki šiol viskas atrodė kaip žaidimas. Bet čia ne žaidimas. Tai realybė. Negaliu patikėti, kad tikrai rengiuosi tai padaryti.

Ar aš tikrai rengiuosi vykti šimtus mylių į nepažįstamą vietą susitikti su seserimi, kuri negali manęs pakęsti?

Septynioliktas skyrius

Oi, Dieve, aš jau čia.

Jau praėjo penkios valandos, ir aš jau čia, Kambrijoje, Džesės kaime. Aš šiaurėje!

Einu pagrindiniu Skalio keliu, jis toks vaizdingas! Viskas taip, kaip apibūdino Gėris, visur akmeningos atšlaitės ir visa kita. Kitoje kelio pusėje matyti seni akmeniniai namai su šlaitiniais stogais. Prie namų — statūs uoloti šlaitai su kyšančiais akmenimis ir žolę rupšnojančiomis avimis. O aukščiau kitų stūkso viena milžiniška kalva, galima sakyti, tikras kalnas.

Praeidama pro nuostabią mažą akmeninę trobelę pastebiu sujudant užuolaidėles ir kažkieno į mane įbestą žvilgsnį. Manyčiau, aš tikrai galiu kristi visiems į akis, gabendamasi ryškiai raudoną ir šviesiai žalią lagaminus. Jų ratukai garsiai darda keliu, be to, sulig kiekvienu žingsniu į lagaminų šonus daužosi skrybėlių dėžutė. Einant pro suolelį mane įtariai nužvelgia dvi ponios margomis suknelėmis ir megztiniais; matau, kaip viena iš jų rodo pirštu į mano rožinius zomšinius batus. Aš joms bičiuliškai nusišypsau ir jau rengiuosi sakyti „aš juos pirkau Barneys parduotuvėje“, bet jos pašoka ir eina sau nuolat į mane gręžiodamosi. Nukeliauju dar kelis žingsnius gatve, o paskui sustoju tankiai alsuodama.

Čia gana kalvota, tiesa? Na, nesakau, kalvos nėra blogai. Man tai visai ne bėda.

Bet vis dėlto kelias minutes galėčiau pasigrožėti peizažu ir atgauti kvapą. Taksi vairuotojas siūlėsi mane pavėžėti iki durų, bet aš atsakiau, jog geriau paėjėsiu likusį galiuką, kad apraminčiau nervus. Taip pat paslapčia trukteliu mažytį gurkšnelį degtinės, kurios suvenyrinį buteliuką nusipirkau traukinyje. Dabar jau rimtai imu nervintis, kad vėl turėsiu susitikti su Džese, ir tai tikras absurdas, nes važiuodama traukiniu galėjau ištisas valandas tam rengtis.

Galiausiai viskas baigėsi tuo, jog susilaukiau žinovų pagalbos. Užbėgau į traukinio restoraną ir užsisakiau „Kruvinosios Meri“, na, kad būtų truputį drąsiau, ir kaip tik sutikau Šekspyro teatro trupę, gurkšnojančią vyną ir rūkančią. Aktoriai keliavo į gastroles veždamiesi „Henrį penktąjį“. Mes ėmėme plepėti, ir galiausiai aš jiems papasakojau visą savo istoriją, kaip išsiruošiau pamėgint susitaikyti su Džese. Ir jie visi tarsi kvaištelėjo! Sakė, jog visa tai panašu į „Lyrą“, tada ir jie užsisakė „Kruvinosios Meri“ ir primygtinai reikalavo išklausyti jų patarimų ir parengti atitinkamą kalbą.

Nesu tikra, ar padarysiu taip, kaip jie man patarė. Vargu ar imsiu rautis plaukus, ar persidursiu netikru durklu. Bet daugelis jų patarimų išties man padėjo! Pavyzdžiui, jie patarė niekada neužstoti savo kolegos aktoriaus, tai yra, niekada negalima atsistoti taip, kad kolegoms tektų nusigręžti nuo publikos. Jie visi sutiko, jog tai prasčiausias dalykas, kokį tik galiu iškrėsti savo seseriai, na, o jeigu aš taip pasielgsiu, vadinasi, galimybė susitaikyti bus lygi nuliui, ir, atvirai kalbant, mano sesers jie dėl to nekaltintų. Aš pareiškiau, kad publikos ten nebus, bet jie atsakė, jog tai nesąmonė, jog minia vis tiek susirinks.

Vėjas plaiksto mano plaukus, jaučiu, kaip nuo žvarbaus šiaurinio oro man ima skirsti lūpos, todėl išsiimu gydomąjį lūpų tepaliuką ir juo pasitepu. Tada skaudama širdimi milijoninį kartą išsiimu mobilųjį telefoną norėdama pažiūrėti, ar neskambino Lukas, ar kartais nepraleidau jo skambučio. Bet čia visai nėra ryšio. Tikriausiai esu ne ryšio zonoje. Minutėlę spoksau į mažytį tuščią ekranėlį, o mano širdis daužosi kvailai kažko vildamasi. Jeigu čia nėra ryšio, gal jis mėgino prisiskambinti? Galbūt jis tai daro kaip tik šią minutę ir tiesiog negali prisiskambinti...

Bet giliai širdyje žinau, jog tai netiesa. Jau praėjo šešios valandos nuo tada, kai jis išvyko. Jeigu būtų norėjęs, jau būtų paskambinęs.

Vėl viską prisiminusi širdyje pajuntu tuštumą. Šiurkštus Luko tonas. Į mane mestas žvilgsnis prieš jam išeinant toks nusivylęs ir tarsi pavargęs. Visa tai, ką jis pasakė. Šis mūsų vaidas visą dieną atkakliai sukasi mano smegenyse, kol galiausiai ima skaudėti įkaitusią galvą.

Mano siaubui, akys paplūsta ašaromis. Įpykusi mėginu jas sulaikyti ir stipriai išsišnypščiu nosį. Verkti nesiruošiu. Viskas bus gerai. Aš susitvarkysiu ir tapsiu nauju žmogumi, Lukas manęs nė nepažins.

Vėl ryžtingai stumiu lagaminus įkalnėn, kol pasiekiu Hilraizo kampą. Sustoju ir pažvelgiu į pilko akmens trobelių terasą. Staiga mane perveria suvokimas: štai čia, štai koks Džesės kelias. Ji gyvena viename iš tų namų!

Įkišu ranką į kišenę ketindama išsitraukti lapelį ir pasitikslinti Džesės namo numerį, kai staiga pastebiu kažką sujudant viename iš aukščiau šviečiančių langų, esančiame už kelių namų. Pakeliu akis... juk tai Džesė! Ji stovi prie lango ir žiūri į mane išties apstulbusi.

Nepaisydama visko, kas tarp mūsų nutiko, pamačiusi pažįstamą jos veidą pajuntu emocijų pliūpsnį. Vis dėlto juk tai mano sesuo. Imu bėgti gatve, man iš paskos darda lagaminai, aukštyn žemyn kilojasi skrybėlaičių dėžė. Be kvapo siekiu durų rankenos ir jau rengiuosi kilstelėti belstuką, kai durys atsidaro. Priešais mane stovi Džesė, apsivilkusi megztiniu ir šviesiai rudomis kelnėmis. Ji žiūri į mane priblokšta.

— Beki... ką, po velnių, tu čia veiki?

— Džese, aš noriu iš tavęs mokytis, — sakau netvirtu balsu ir tarsi maldaudama kilsteliu rankas, kaip mane buvo pamokę Šekspyro teatro aktoriai. — Atvažiavau norėdama tapti tavo mokine.

— Ką? — pasibaisėjusi ji žengia žingsnį atgal. — Beki, ar tu gėrei?

— Ne! Na, norėjau pasakyti, taip. Gal porą gurkšnių „Kruvinosios Meri“... bet aš nesu girta, tikrai! Džese, aš noriu būti geras žmogus, — iš skubėjimo man stringa žodžiai. — Noriu iš tavęs mokytis. Noriu tave pažinti. Žinau, kad gyvenime padariau klaidų... bet aš noriu iš jų mokytis. Džese, aš noriu būti kaip tu.

Grėsminga tyla. Džesė tik žiūri į mane nenuleisdama akių.

— Nori būti kaip aš? — pakartoja ji. — O aš maniau, kad esu „apgailėtina šykšti karvė“, Beki.

Prakeikimas. Vyliausi, kad ji jau bus tai pamiršusi.

— Ee... aš tikrai labai atsiprašau, kad taip pasakiau, — susigėdusi sumurmu. — Nenorėjau taip pasakyti.

Džesė neatrodo įtikinta. Aš skubiai mėginu prisiminti trenažą traukinyje.

— Laikas užgydė mums viena kitai padarytas žaizdas... — pradedu siekdama jos rankos.

— Ne, neužgydė, — sako Džesė traukdamasi atatupsta. — O tu labai įžūli, kad sumanei čia atvažiuoti.

— Bet aš prašau, kad tu man padėtum kaip sesuo! — desperatiškai pakeliu balsą. — Aš noriu iš tavęs mokytis! Tu esi Jodą, o aš...

— Jodą? — Džesės akys išsiplečia; atrodo, ji negali tuo patikėti.

— Ne, tu neatrodai kaip Jodą, — skubiai priduriu. — Visai ne, aš tik norėjau pasakyti...

— Na, gerai, Beki, man visai neįdomu, — nutraukia mane Džesė. — Manęs nedomini nei tu, nei tavo naujausia kvaila idėja. Tik eik šalin.

Ji užtrenkia lauko duris, o aš spoksau ištikta šoko. Džesė man užtrenkė duris? Man, savo seseriai?

— Bet aš sukoriau tokį kelią iš Londono! — šaukiu per duris.

Jokio atsakymo.

Negaliu pasiduoti. Tik ne taip.

— Džese! — imu belstis. — Tu turi mane įleisti! Prašau! Suprantu, kad mes kai kuo skiriamės...

— Palik mane ramybėje! — Durys atsilapoja ir tarpduryje vėl pasirodo Džesė. Bet šį kartą ji neatrodo vien tik priešiškai nusiteikusi. Ji atrodo kaip reikiant įpykusi. — Beki, mes ne tik kai kuo skiriamės! Mes esame skirtingos. Aš neturiu tau laiko. Atvirai kalbant, gailiuosi, kad apskritai tave pažinau. Ir tikrai nenutuokiu, ką tu čia veiki.

— Tu nesupranti, — greitai bėriu, kol ji dar nespėjo užtrenkti durų. — Viskas labai blogai pakrypo. Mes su Luku susiginčijome. Aš... aš padariau vieną kvailystę.

— Taigi taigi, tai bent staigmena. — Džesė susineria rankas.

— Žinau, jog viskas tik per mane, — mano balsas ima drebėti. — Žinau, jog tik pati esu kalta. Bet man atrodo, kad mūsų santuokai gresia tikras pavojus. Man tikrai taip atrodo.

Tardama šiuos žodžius jaučiu, jog vėl grėsmingai artėja ašaros. Imu mirkčioti stengdamasi jas sulaikyti.

— Džese... prašau, neatstumk manęs. Tu esi vienintelis man galintis padėti žmogus, kokį tik žinau. Jeigu ko nors iš tavęs išmoksiu, galbūt Lukas atsileis. Tu jam patinki. — Pajuntu gerklėje gumulą, bet prisiverčiu žiūrėti jai tiesiai į akis. — Tu jam labiau patinki nei aš.

Džesė papurto galvą, bet aš nesuprantu, ar todėl, kad manimi netiki, ar todėl, kad jai visa tai nerūpi.

— Džese, kas ten? — pasigirsta balsas jai už nugaros, ir ties durimis pasirodo kita mergina. Jos plaukai tiesūs, išblukę, ji su akiniais, o rankoje laiko bloknotą. — Ar čia ir vėl Jehovos liudytojai?

— Aš ne Jehovos liudytoja! — atsakau. — Aš esu Džesės sesuo!

— Džesės sesuo? — Mergina žiūri į mane nustebusi, žvilgsniu vedžiodama per mano drabužius, nužvelgdama batus ir du lagaminus.

— Suprantu, ką turi galvoje, — sako ji Džesei ir kiek nuleidžia balsą. — Bet ji atrodo truputį trenkta.

Trenkta?

— Aš nesu trenkta! — atkertu merginai. — O tu čia niekuo dėta. Džese...

— Beki, važiuok namo, — griežtai paliepia Džesė.

— Bet...

— Ar nesupranti angliškai? Važiuok namo! — Ji kilsteli ranką taip, tarsi varytų šalin šunį.

— Bet... aš esu tavo šeima! — mano balsas pradeda drebėti. — Šeimos nariai vieni kitiems padeda! Vieni kitais rūpinasi. Džese, aš tavo sesuo!

— Na, čia jau aš nekalta, — trumpai atšauna Džesė. — Niekada nesiprašiau tapti tavo seserimi. Viso gero, Beki.

Ji ir vėl užtrenkia duris taip stipriai, kad net krūpteliu. Pakeliu ranką vėl norėdama belsti, bet paskui nuleidžiu. Juk nėra jokios prasmės, tiesa?

Kelias akimirkas stoviu spoksodama į rudai dažytas duris. Paskui iš lėto apsigręžiu ir patraukiu gatve tarškėdama lagaminais.

Visą kelią sukoriau dėl nieko.

Ką darysiu dabar?

Mintis, jog teks keliauti tiesiai namo, atrodo nepakeliama. Tos ilgos valandos traukinyje... kur? Į tuščią butą.

Į tuščią butą be vyro.

Pagalvojusi apie Luką staiga pajuntu, jog nebegaliu tvardytis. Mano skruostais pasipila ašaros, aš garsiai sukūkčioju, paskui dar kartą. Man priėjus kampą pora moterų su vežimėliais smalsiai į mane sužiūra, bet aš jų beveik nematau. Aš per smarkiai verkiu. Tikriausiai mano dažai nubėgo... o abi rankos užimtos, todėl negaliu išsiimti nosinaitės ir turiu traukti nosį. Reikia sustoti. Turiu susitvarkyti.

Kairėje žaliuoja skverelis, kurio viduryje matau medinį suolelį.

Patraukiu jo link. Numetu lagaminus ir atsisėdu, pasiremiu galvą rankomis ir duodu valią naujoms ašaroms.

Štai esu visai viena, už šimtų mylių nuo namų, niekas nenori manęs pažinti. Ir dėl visko esu kalta tik aš. Pati viską sužlugdžiau.

Ir Lukas daugiau niekada manęs nemylės.

Mano pečiai virpa, aš beveik kūkčioju, kai iš aukščiau miglotai išgirstu vyrišką balsą.

— Vaje vaje. Kas dabar yra?

Pakeliu akis ir pro ašaras pamatau pusamžį vyriškį velvetinėmis kelnėmis ir žaliu švarku, žiūrintį į mane pusiau priekaištingai, pusiau smalsiai.

— Ar jau pasaulio galas? — stačiokiškai klausia jis. — Seni žmonės nori pasnausti. — Jis mosteli rodydamas trobeles prie skverelio. — Tu taip triukšmauji, tu gąsdini avis.

Jis mosteli į kalvą, kur pamatau porą į mane smalsiai žiūrinčių avių.

— Labai atsiprašau, kad drumsčiu ramybę, — kūkčiodama sakau. — Bet šiuo metu mano reikalai klostosi išties labai prastai.

— Susivaidijai su vaikinu, — padaro jis neišvengiamą išvadą.

— Ne. Iš tikrųjų aš ištekėjusi. Bet mano vedybinis gyvenimas pavojuje. Tiesą sakant, manau, kad jau viskas baigta. Aš tokį kelią važiavau, kad susitikčiau su seserimi, bet ji su manim nė nekalba... — vėl pajuntu skruostais besiritančias ašaras. — Mano mama su tėčiu išplaukę į terapinę kelionę, vyras išvykęs į Kiprą susitikti su Natanu Templių, o geriausiai mano draugei dabar jau kita patinka labiau nei aš, todėl neturiu su kuo pasikalbėti. Ir tiesiog nežinau, kur man dabar važiuoti! Na, tikrai, visai nenumanau, kur man dėtis, kai pakilsiu nuo šio suolelio...

Aš garsiai sužagsiu, išsiimu vienkartinę nosinaitę ir nusišluostau ašarose skendinčias akis. Tada pakeliu žvilgsnį.

Vyriškis žiūri į mane priblokštas.

— Žinai, mieloji, — sako jis jau malonesniu balsu. — Ką pasakytum, jeigu pasiūlyčiau puodelį arbatos?

— Puodelis arbatos būtų nuostabu, — pramikčioju. — Labai jums ačiū.

Vyriškis patraukia skveru nešdamas abu mano lagaminus, tarsi jie visai nieko nesvertų, o aš tipenu iš paskos, nešdama skrybėlaičių dėžę.

— Beje, aš vardu Džimas, — per petį tarsteli jis.

— O aš Beki, — sakau šnypšdamasi nosį. — Jūs tikrai labai malonus. Aš dar Londone norėjau išgerti puodelį arbatos, bet baigiau pieną. Tiesą sakant... todėl galiausiai ir atsidūriau čia.

— Ilgas kelias dėl puodelio arbatos, — sausai mesteli jis.

Staiga suvokiu, jog visa tai nutiko dar šį rytą. O atrodo, kad praėjo daug metų.

— Čia tikrai nepritrūksime pieno, — priduria jis sukdamas į trobelę, virš kurios durų juodomis raidėmis užrašyta „Skalio parduotuvė“. Mums įeinant skimbteli varpelis, kažkur gilumoje išgirstu lojant šunį.

— Oi, — susidomėjusi imu žvalgytis. — Tai kažkokia parduotuvė!

— Tai tikra parduotuvė, — pataiso mane vyriškis. Jis pastato lagaminus ir švelniai patraukia mane nuo kilimėlio; tada skambutis nutyla. — Ji jau penkiasdešimt penkerius metus priklauso mūsų šeimai.

— Oho. — Dairausi po jaukią krautuvėlę. Matau šviežios duonos pintines, lentynas, kuriose tvarkingai sudėliotos skardinės ir pakeliai, senamadiški stikliniai indai su saldainiais, atvirukų ir dovanėlių kolekcija. — Labai miela! Vadinasi, jūs... esate ponas Skalis?

Džimas keistokai į mane dirsteli.

— Skalis — tai kaimo, kuriame esame, pavadinimas, mieloji.

— Aa, taip, — paraustu. — Pamiršau.

— Mano pavardė Smitas. Atrodo, tau tikrai nepakenks puodelis arbatos. Keli? — jis pakelia balsą, ir po kelių akimirkų įėjusi pro galines duris pasirodo mergaitė. Jai apie trylika, ji liesa, gražius plaukus susirišusi į uodegėlę ir kruopščiai pasidažiusi akis. Rankose ji laiko žurnalą „Heat“.

— Aš prižiūrėjau parduotuvę, tikrai, tėti, — iškart sako ji. — Tik buvau užlipusi į viršų pasiimti žurnalo.

— Viskas gerai, mieloji. Norėčiau, kad padarytum puodelį arbatos štai šiai ledi. Ji jaučiasi truputį... prislėgta.

— Oi, gerai. — Prieš dingdama už durų Keli nužvelgia mane visai neslėpdama smalsumo. Staiga man šauna į galvą, jog tikriausiai atrodau kaip tikra baidyklė.

— Gal norėtum prisėsti? — priduria Džimas kreipdamasis į mane ir stumtelėdamas kėdę.

— Ačiū, — dėkinga atsakau. Pasidedu skrybėlių dėžę ir krepšelyje su angelu susižvejoju kosmetinę. Atsidarau veidrodėlį ir dirsteliu į save... O Dieve, per visą savo gyvenimą nesu atrodžiusi prasčiau. Mano nosis raudona, akys pasruvusios krauju, apvedžioti jų kontūrai išsilieję kaip pandos, o turkio spalvos šešėliai, turintys „laikyti visas dvidešimt keturias valandas“, kažkodėl nutįsę per visą skruostą.

Greitai išsiimu servetėlę ir atsikratau visų dėmių, kol galiausiai iš veidrodžio liūdnai į mane pažvelgia švarus rausvas veidas. Viena mano pusė nori, kad tokia būčiau ir toliau. Kodėl turėčiau dažytis? Kokia prasmė, jeigu mano santuoka sužlugo?

— Na, štai — Priešais mane ant stalo atsiranda garuojantis arbatos puodelis. Pakėlusi akis matau godžiai mane apžiūrinėjančią Keli.

— Labai tau ačiū, — padėkoju vis dar ganėtinai netvirtu balsu. — Tu tikrai labai miela.

— Nėra už ką, — atsako Keli, kai nuryju pirmą skanų gurkšnį. Dieve, puodelis arbatos — atsakymas į visus klausimus.

— Ar čia... — Pažvelgusi pamatau į mano krepšelį spoksančią Keli; jos akys didžiulės kaip lėkštės. — Ar čia... tikras krepšelis su angelu?

Pajuntu galingą malonų tvinksnį, kurį įstengiu nuslėpti nežymiai šyptelėjusi.

— Taip. Tai tikras krepšelis su angelu.

— Tėti, ji turi krepšelį su angelu! — šūkteli Keli Džimui, kraunančiam iš dėžės cukraus maišelius. — Aš tau juos rodžiau žurnale „Glamour“! — jos akys švyti iš susižavėjimo. — Tokius turi visos kino žvaigždės! Tokius parduoda Harrods! Kur jūs pirkote savąjį?

— Milane, — patylėjusi atsakau.

— Milane! — užgniaužia kvapą Keli. — Jėga! — Dabar jos žvilgsnis užkliūva už mano kosmetinės turinio. — Ar čia Stila lūpų blizgesys?

— Ee... taip.

— Emili Masters turi Stila lūpų blizgesį, — ilgesingai sako ji. — Ji labai riečia nosį.

Žvelgiu į nušvitusias jos akis bei įraudusius skruostus ir staiga skausmingai užsinoriu vėl būti trylikos. Noriu vėl šeštadieniais vaikščioti po parduotuves ir leisti kišenpinigius, noriu daugiau dėl nieko nesirūpinti, tik biologijos namų darbais ir tuo, ar Džeimsas Fulertonas manimi žavisi.

— Žiūrėk... gali imti, — pratariu graibydama kosmetinėje ir ieškodama visai naujo greipfrutų kvapo Stila lūpų blizgesio. — Aš jo niekada nenaudosiu.

— Tikrai? — aikteli Keli. — Jūs esate tuo tikra?

— Gal tu nori šitų tepamų skaistalų? — Duodu jai dėžutę. — Na, nesakyčiau, kad tau reikėtų skaistalų, bet...

— Ohoo!

— Palauk, luktelėk minutėlę, — iš kitos parduotuvės pusės pasigirsta Džimo balsas. — Keli, juk negali atimti visų ledi dažų. — Jis nežymiai papurto galvą žvelgdamas į ją. — Atiduok, mieloji.

— Bet ji pati pasiūlė, tėti! — sako Keli, ir permatoma jos oda išrausta dėmėmis. — Aš nei prašiau, nei nieko...

— Tikrai, Džimai. Keli gali visa tai pasilaikyti. Aš nesirengiu tais dalykais naudotis, — nervingai nusijuokiu. — Visa tai pirkau tik todėl, kad, išleidus daugiau nei aštuoniasdešimt svarų, buvo galima gauti dovanų kvepalus...

Staiga mano akys vėl pritvinksta ašarų. Dieve, Džesė teisi. Aš esu tikra mazgotė.

— Ar jums ne bloga? — išsigandusi klausia Keli. — Jūs galite viską atsiimti...

— Ne, viskas gerai, — prisiverčiu nusišypsoti. — Man tik reikia... pamąstyti apie kitokius dalykus.

Servetėle nusibraukiu akis, atsistoju ir einu prie dovanų lentynos. Kadangi jau čia esu, galėčiau pasirinkti suvenyrų. Tėčiui paimu stovelį pypkei, o mamai tikriausiai patiks išmargintas medinis padėklas. Imu apžiūrinėti stiklinį Vindermerio ežero modelį svarstydama, ar vertėtų jį nupirkti Dženisei, kai kieme, po langu, pamatau stoviniuojančias dvi moteris. Man bežiūrint prieina ir trečia.

— Ko jos laukia? — sutrikusi klausiu.

— Štai ko, — atsako Džimas. Jis pažvelgia į laikrodį, o paskui užkabina lentelę su užrašu „Šiandien duona už pusę kainos“.

Akimirksniu visos moterys suvirsta į parduotuvę.

— Prašyčiau dviejų batonų, Džimai, — sako viena iš jų, metalo spalvos plaukais ir samaniniu lietpalčiu. — Ar turite traškių bandelių sumažinta kaina?

— Šiandieną ne, — atsako Džimas. — Visos už įprastą kainą.

— Oo, — kiek pasvarsto ji. — Ne, tiek to.

— O aš paimsiu tris rupios duonos kepaliukus, — sučiauška kita moteris su žalia skara. — O kas ji? — Moteris baksteli nykščiu į mane. — Matėme, kaip verkei skvere. Ar tu turistė?

— Jie visada pasiklysta, — sako pirmoji moteris. — Kuriame viešbutyje apsistojusi, brangute? Ar ji kalba angliškai? Speke Inglese?

— Ji panaši į danę, — autoritetingai pareiškia trečioji moteris. — Kas moka daniškai?

— Aš anglė, — atsakau. — Ir aš nepasiklydau. Esu labai nusiminusi, nes... — sunkiai nuryju seiles. — Nes mano santuokai gresia pavojus. Atvykau čia norėdama paprašyti sesers pagalbos, bet ji man jos nesuteikė.

— Sesers? — įtariai pakartoja moteris su skara. — O kas tavo sesuo?

— Ji gyvena šiame kaime. — Gurkšteliu arbatos. — Ji vardu Džesika Bertram.

Verianti tyla. Moterys atrodo taip, tarsi joms per galvas būčiau trinktelėjusi plaktuku. Sumišusi apsidairau ir pamatau, kad Džimo žiauna atvipusi kone per pėdą.

— Tu esi Džesės sesuo? — klausia jis.

— Na... taip, esu. Netikra sesuo.

Apsidairau po nuščiuvusią parduotuvę. Niekas nė nekrusteli. Visi tebespokso į mane, lyg būčiau kokia ateivė.

— Suprantu, kad iš pažiūros mes truputį skiriamės... — pradedu aš.

— Ji sakė, kad jūs pamišusi, — stačiokiškai lepteli Keli.

— Keli! — sudraudžia ją Džimas.

— Ką? — vedžioju akimis nuo veido prie veido. — Ką ji sakė?

— Nieko, — atsako Džimas mesdamas įspėjantį žvilgsnį į dukrą.

— Mes visi žinojome, kad ji rengiasi aplankyti seniai atskirtą seserį, — nekreipdama į jį dėmesio sako Keli. — O grįžusi pasakė, kad jūs pamišusi. Atleisk, tėti, bet tai tiesa!

Juntu, kaip mano skruostai skaisčiai užsiplieskia.

— Aš nesu pamišusi, — pratariu. — Aš normali! Tik... kiek kitokia nei Džesė. Mums patinka skirtingi dalykai. Jai patinka akmenys. Man patinka... parduotuvės.

Visi čia esantys smalsiai į mane sužiūra.

— Tai, vadinasi, tu nesidomi akmenimis? — klausia moteris su žalia skara.

— Iš tikrųjų ne, — prisipažįstu. — Tiesą sakant... mes nelabai sutarėme.

— Kas nutiko? — susijaudinusi klausia Keli.

— Na... — nerangiai patrinu koja grindis. — Pasakiau Džesei, kad niekada gyvenime nesu girdėjusi nuobodesnio pomėgio už akmenis, ir jai to pakako.

Pasigirsta visuotinis aiktelėjimas.

— Su Džese negalima negražiai kalbėti apie akmenis, — purtydama galvą sako moteris su samaniniu lietpalčiu. — Jai labai patinka tie jos akmenys, Dieve, laimink ją.

— Džesė — gera mergina, — įsiterpia žilaplaukė moteris, rūsčiai į mane pažvelgusi. — Ji tvirta, patikima, ji turėtų būti gera sesuo.

— Geresnės nė negalėtum tikėtis, — linktelėjusi sutinka moteris su žalia skara.

Man norisi gintis nuo jų žvilgsnių.

— Bet aš nekalta! Aš noriu su ja susitaikyti. Tik ji visai nenori būti mano sesuo, jai tai neįdomu! Nė nežinau, kaip viskas taip blogai susiklostė. Aš taip norėjau būti jos draugė. Suplanavau jai visą savaitgalį, bet niekas jai nepatiko. Ji taip nepalankiai į viską žiūrėjo. Galiausiai mes labai susivaidijome... ir aš ją visaip išvadinau...

— Kaip? — klausia Keli godžiai klausydamasi.

— Na... — pasitrinu nosį. — Pasakiau, kad ji tikra vargšė. Pasakiau, kad ji — tikra nuobodybė...

Ir vėl aiktelėjimas. Keli kone alpsta iš siaubo; viena moteris kilsteli ranką, tarsi norėdama mane sustabdyti. Bet aš nenoriu sustoti. Tai man būdinga. Dabar, kai jau pradėjau, noriu iškloti viską.

— ... ir dar pasakiau, kad ji pats šykščiausias žmogus, kokį tik esu sutikusi per visą gyvenimą, — toliau dėstau aš, pastūmėta išsigandusių veidų. — Taip pat kad ji visai neturi skonio rengdamasi ir nesugeba linksmintis...

Aš nutylu, bet šį kartą niekas neaikteli. Atrodo, kad visi tarsi sustingo.

Staiga susivokiu, jog skimbčioja varpelis. Kai dabar pagalvoju, atrodo, kad šis garsas aidi jau kelias sekundes. Labai lėtai apsigręžiu.

Ir pajuntu nugara nubėgantį šiurpą.

Tarpduryje stovi Džesė. Ji labai išblyškusi.

— Džese... — prastenu. — Dieve, Džese! Aš ne... aš nenorėjau pasakyti, kad... aš tik aiškinau...

— Girdėjau, kad esi čia, — sako ji akivaizdžiai prisiversdama. — Atėjau pažiūrėti, ar tau viskas gerai. Norėjau paklausti, ar tau nereikia nakčiai lovos. Bet... manau, kad persigalvojau. — Ji žiūri tiesiai į mane. — Beki, žinojau, kad esi lėkšta ir išlepusi, tik nemaniau, kad, be viso to, esi dar ir dviveidė kalė.

Ji apsigręžia ir išeina garsiai užtrenkdama duris.

Keli skaisčiai išraudusi, Džimo veidas persikreipęs. Atmosfera tiesiog traška iš nemalonios įtampos.

Tada moteris su žalia skara susineria rankas.

— Taigi, — prataria ji. — Dabar jau viską sugadinai, tiesa, mieloji?

Esu ištikta didžiulio šoko.

Atvykau čia susitaikyti su Džese, bet padariau taip, kad viskas pasidarytų dar blogiau.

— Štai, mieloji, — sako Džimas statydamas priešais mane jau kitą puodelį arbatos. — Trys šaukšteliai cukraus.

Visos trys moterys taip pat geria arbatą; Džimas net pyrago parūpino. Man ima atrodyti, jog jie laukia iš manęs dar kokių nors pramogų.

— Aš nesu dviveidė kalė, — sielvartaudama sakau ir gurkšteliu arbatos. — Tikrai! Aš gera! Atvykau čia norėdama atstatyti tiltus. Na, žinau, kad mes su Džese negalime gerai sutarti. Bet aš norėjau iš jos pasimokyti. Maniau, jog ji galėtų padėti man išsaugoti santuoką...

Parduotuvėlėje visi giliau įkvepia.

— Ar dar ir jos santuokai gresia pavojus? — klausia Džimo moteriškė su žalia skara, caktelėdama liežuviu. — Varge varge...

— Bėda niekada viena nevaikšto, — liūdnai sako moteris metalo spalvos plaukais. — Pabėgo su kokia gražuole, tiesa?

Džimas dirsteli į mane, o paskui palinksta moterų pusėn ir nuleidžia balsą.

— Atrodo, jis išvyko į Kiprą su vyru, vardu Natanas.

— Oi, — moteris metalo spalvos plaukais išpučia akis. — Oi, suprantu.

— Ką ketinate daryti, Beki? — kandžiodama lūpą klausia Keli.

Važiuok namo, žybteli mintis. Pasiduok.

Bet mintyse tebematau blyškų Džesės veidą ir širdyje jaučiu diegliuką. Gerai žinau, ką reiškia, kai tave apipila srutomis. Kadaise pažinojau daug gerų kalių. Atmintyje iškyla Alisijos Ilgakojės, pačios menkiausios, niekšiškiausios merginos, kokią tik kada nors pažinojau, veidas.

Negaliu pakelti minties, kad mano sesė įsitikinusi, jog esu tokia... tokia...

— Turiu atsiprašyti Džesės, — sakau pakeldama akis. — Žinau, kad mes niekada netapsime draugėmis. Bet negaliu vykti namo žinodama, kad mane ji mini pačiais blogiausiais žodžiais. — Gurkšteliu karštutėlės arbatos, o paskui vėl pakeliu akis. — Ar galėčiau čia kur nors apsistoti?

— Edi turi motelį, — sako Džimas, mostelėdamas į moterį su skara. — Ar turi laisvų kambarių, Edi?

Moteris pasiima didžiulį rudą krepšį, iš jo išsitraukia bloknotą ir pasižiūri.

— Tau pasisekė, — taria man ji. — Yra likusi liukso klasės vienutė.

— Edi gerai tavimi pasirūpins, — sako Džimas taip maloniai, jog vėl pajuntu tas absurdiškas besitvenkiančias ašaras.

— Gal galėčiau šiam vakarui išsinuomoti? — klausiu šluostydamasi akis. — Labai jums ačiū. — Aš vėl gurkšteliu arbatos, o paskui atkreipiu dėmesį į patį puodelį. Tai mėlyna keramika, o ant puodelio ranka baltai užrašyta „Skalis“. — Gražu, — tarsteliu. — Ar jūs juos parduodate?

— Jie ant lentynų, parduotuvės gale, — linksmai į mane žiūrėdamas sako Džimas.

— Gal galėčiau du nusipirkti? Ne, keturis? — Pasiimu servetėlę ir išsišnypščiu nosį. — Ir dar aš jums norėjau pasakyti... ačiū. Jūs visi tokie malonūs.

Motelis — tai didelis baltas namas tiesiai už skverelio. Džimas neša mano lagaminus, o aš nešuosi skrybėlaičių dėžutę ir krepšelį, pilną suvenyrų. Edi eina paskui aiškindama ištisą sąrašą taisyklių, kurių turėsiu laikytis.

— Po vienuoliktos lankytojai neįleidžiami... kambaryje jokių vakarėlių, kuriuose dalyvauja daugiau nei trys žmonės... atsargiai naudotis visokiausiais tirpikliais ir aerozolinių priemonių flakonais... užmokėti iš anksto, galima mokėti grynais, galima išrašyti čekį. Labai dėkoju, — baigia ji, kai prieiname apšviestas duris.

— Ar dabar jau geriau, Beki? — klausia Džimas statydamas ant žemės mano lagaminus.

— Viskas bus gerai. Labai jums ačiū, — sakau jausdama didžiulį dėkingumą, net noriu jį pabučiuoti. Bet nelabai drįstu, todėl tik žiūriu, kaip jis nueina žole.

— Labai dėkoju, — reikšmingai pakartoja Edi.

— Oi! — tarsteliu supratusi, jog ji mėgina pasakyti, kad turiu sumokėti. — Žinoma!

Rausiuosi krepšelyje ieškodama piniginės ir pirštais užkliudau mobilųjį telefoną. Iš įpratimo jį išsitraukiu ir dirsteliu į ekranėlį. Bet vis dar nėra jokio signalo.

— Jeigu nori kam nors paskambinti, koridoriuje yra mokamas telefonas, — sako Edi. — Turime privatų planą žemesnėmis kainomis.

Ar norėčiau kam nors paskambinti?

Suspurdėjusia širdimi pagalvoju apie Luką Kipre, vis dar ant manęs tebepykstantį. Mama ir tėtis įsijautę į terapinę veiklą plaukiodami po jūras. Sjuzi iškylauja kažkokioje vaizdingoje saulės nutviekstoje pievelėje su Lulu ir vaikais, mūvinčiais kelnytėmis su petnešėlėmis.

— Ne, viskas gerai, — atsakau mėgindama nusišypsoti. — Nėra nieko, kam galėčiau paskambinti. Atvirai kalbant... niekas nė nepastebėjo, kad aš iškeliavau.

2003-iųjų birželio 5-oji; 16.54 Beki

Nuo Sjuzi

Bekse, gaila, kad tave pražiopsojau. Kodėl neatsiliepi telefonu? Iškyla buvo siaubinga. Mus visus sugėlė širšės. Pasiilgau. Atvykstu į Londoną aplankyti. Paskambink

Sjuzixxxx

* * *

2003-iųjų birželio 6-oji; 11.02 Beki

Nuo Sjuzi

Bekse, kur tu,??????????????

Sjuzixxxx

Aštuonioliktas skyrius

Aš prastai miegu.

Tiesą sakant, net nesu tikra, ar apskritai miegu. Atrodo, visą naktį praleidau spoksodama į Edi motelio lubas, o mano mintys sūkuriavo verpetais.

Vis dėlto aš truputį numigau, nes ryte nubudusi prisiminiau baisų sapną, kuriame buvau pavirtusi į Alisiją Ilgakoję. Vilkėjau rožiniu kostiumėliu ir juokiausi siaubingu pašiepiančiu juoku, o Džesė atrodė labai išblyškusi ir priblokšta. Tiesą sakant, kai dabar pagalvoju, Džesė atrodė panašiai kaip aš.

Vien nuo tokios minties man norisi vemti. Turiu ką nors daryti.

Nesu alkana, bet Edi pagamino tikrus angliškus pusryčius ir, regis, praleidžia pro ausis, kai jai pasakau, jog paprastai suvalgau skrebutį. Taigi knaibau kiaušinienę su kiauliena, deduosi valganti juodąjį pudingą, o paskui užsiverčiu paskutinį kavos gurkšnį ir išeinu ieškoti Džesės.

Kylant kalnu į akis plieskia rytmečio saulė, plaukus kedena vėsus vėjas. Diena atrodo labai tinkama susitaikymams. Nauja pradžia ir nepriekaištinga reputacija.

Prieinu prie lauko durų, paspaudžiu skambutį ir laukiu, o širdis daužosi kaip padūkusi.

Niekas neatsako.

Tikrai, labai vargina tokie dalykai, kai žmonių nebūna namie būtent tada, kai esu pasirengusi atnaujinti emocinius santykius. Pašnairuoju į langus svarstydama, kur ji galėtų slėptis. Gal vertėtų mesti į palangę kelis akmenėlius?

Tik kas bus, jeigu išdaušiu langą? Tada ji tikrai ims manęs nekęsti.

Dar kelis kartus paspaudžiu skambutį, o paskui nueinu takeliu žemyn. Žinoma, galėčiau ir palaukti. Juk vis tiek daugiau neturiu ką veikti. Atsisėdu ant tvoros ir patogiai įsitaisau. Puiku. Tiesiog palauksiu, o kai ji grįš namo, pasakysiu kalbą apie tai, kaip dėl visko gailiuosi.

Ant tvoros nėra taip patogu, kaip man iš pradžių atrodė, ir aš kelis kartus pasimuistau mėgindama susirasti patogią pozą. Dirsteliu į laikrodį, įsitikinu, kad jis vis dar eina, tada pažvelgiu į seną ledi, kitoje gatvės pusėje lėtai žingsniuojančią šaligatviu ir besivedančią mažą šuniuką.

Tada vėl pažiūriu į laikrodį. Praėjo penkios minutės.

Dieve, kaip nuobodu.

Kaip visa tai ištveria pasalūnai? Ar jiems nepasidaro nuobodu patiems nuo savęs?

Atsistoju norėdama ištiesti kojas ir prieinu prie Džesės namo. Dėl visa ko paspaudžiu skambutį, o tada vėl nupėdinu prie tvoros. Bežingsniuodama pamatau gatve manęs link einantį policininką. Ką gatvėje gali veikti policininkas? Maniau, kad jie visi savo štabuose sėdi prie įvairiausių dokumentų arba ekipažais šmirinėja didesnių miestų keliais.

Pamačius, kad jis žvelgia tiesiai į mane, pasidaro nejauku. Bet juk aš nedarau nieko bloga, tiesa? Juk nepažeidžiu įstatymų sėlindama ar slapukaudama.

Oi. Na, gerai, gal slapukavimas ir prieštarauja įstatymams. Bet juk aš taip elgiausi tik penkias minutes. Aišku, jog tai nesiskaito. Kita vertus, iš kur jis sužinos, kad aš slapukauju? Galbūt tiesiog sėdžiu čia savo malonumui.

— Viskas gerai? — klausia jis priėjęs.

— Puiku, dėkoju!

Pauzė, o paskui jis klausiamai į mane pažvelgia.

— Ar kas nors negerai? — mandagiai klausiu.

— Gal galėtumėte eiti sau, panele? Čia ne vieša vieta.

Mane suima pyktis.

— O kodėl turėčiau? — drąsiai klausiu. — Štai kas šioje šalyje blogai! Čia persekiojamas kiekvienas, kuo nors išsiskiriantis iš kitų. Kodėl negalima pasėdėti ant tvoros nesusilaukiant priekabių?

— Čia mano tvora, — sako jis mostelėdamas į lauko duris. — Čia mano namas.

— Oi, taip. — Aš išraustu ir pašoku ant kojų. — Aš jau... ee... rengiausi eiti. Dėkoju! Išties puiki tvora!

Gerai. Reikia pamiršti pasalas. Teks ateiti vėliau.

Nusileidžiu kalneliu eidama skvero link ir atsiduriu prie parduotuvės. Įėjusi vidun randu Keli sėdinčią prie kasos ir skaitančią „Elle“, o Džimas į lentynas dėlioja obuolius.

— Nuėjau aplankyti Džesės, — niauriai sakau. — Bet jos neradau. Turėsiu palaukti, kol grįš.

— Gal perskaityti jūsų horoskopą? — klausia Keli — Pasižiūrėsite, ar ten kas nors rašoma apie seseris.

— Ne, jaunoji ledi, — priekaištingai sako Džimas. — Tu turėtum rengtis egzaminams. Jeigu nedirbi, gali eiti ir palaukti arbatos parduotuvėlėje.

— Ne! — skuba prieštarauti Keli. — Aš ir rengiuosi! — Ji vypteli atsigręžusi į mane, paskui padeda „Elle“ ir paima knygą, ant kurios viršelio užrašyta „Algebros pradmenys“.

Dieve, algebra. Aš visai pamiršau, kad toks dalykas egzistuoja. Galbūt man tikrai derėtų džiaugtis, kad nesu trylikos.

Man trūksta cukraus, todėl nuėjusi prie pyragaičių lentynos nusičiumpu šokoladinių trupiniuočių ir Orange Clubs. Tada nuplaukiu prie raštinės reikmenų. Dievinu raštinės reikmenis, nes jų niekada negana. Pasiimu avelių formos smeigtukų, kurių bet kada gali prireikti. Taip pat galėčiau paimti vielasiūlę ir prie smeigtukų derančių aplankų.

— Ar viską radai? — klausia Džimas nužvelgdamas mano pilnas rankas.

— Taip, ačiū!

Nešuosi prekes prie kasos, kur Keli viską suskaičiuoja.

— Gal norėtumėte puodelio arbatos? — klausia ji.

— Oi, ne, ačiū, — mandagiai sakau. — Nenorėčiau trukdyti. Aš čia tik maišysiuos.

— Kam maišysitės? — klausia ji. — Čia niekas nepasirodys iki ketvirtos, kol nebus nuleistos duonos kainos. Jūs galėtumėte patikrinti, kaip išmokau prancūzų kalbos žodžius.

— Na, gerai, — pralinksmėju. — Jeigu galiu būti naudinga...

Po trijų valandų aš vis dar ten. Išgėriau tris puodelius arbatos, suvalgiau beveik pusę pakelio šokoladinių trupiniuočių ir obuolį, nupirkau dar lauktuvių namuose likusiems žmonėms — kelis bokalus alui ir kilimėlių, kurie bet kada pravers.

Be to, padėjau Keli dirbti. Tik štai dabar baigėme kalbas apie algebrą bei prancūziškus žodžius ir ėmėmės aptarinėti Keli drabužius, su kuriais ji eis į mokyklos diskoteką. Pervertėme visus žurnalus, abi akis jai išdažiau skirtingai, kad parodyčiau, ką galima padaryti. Viena veido pusė atrodo išties dramatiškai — su padūmavusiais šešėliais ir priklijuotomis dirbtinėmis blakstienomis, kurias radau kosmetinėje; kita pusė visa sidabrinė, tarsi atkartojanti septintąjį dešimtmetį, o blakstienos padažytos baltu „kosmoso amžiaus“ tušu.

— Tik stenkis, kad mama nepamatytų, — nuolat kartoja pro šalį eidamas Džimas.

— Jeigu tik turėčiau plaukų reikmenis, — sakau kritiškai apžiūrinėdama Keli veidą, — suriščiau fantastiškiausią uodegą.

— Atrodau nuostabiai! — Keli spokso į savo atvaizdą veidrodyje.

— Tavo žandikauliai puikūs, — sakau barstydama juos blizgia pudra.

— Kaip smagu! — spindinčiomis akimis žvelgia į mane Keli. — Dieve, kaip norėčiau, kad čia gyventumėt, Beki! Galėtume tai daryti kiekvieną dieną!

Ji atrodo taip susižavėjusi, jog net susigraudinu.

— Na... žinai, — atsakau. — Gal aš dar kada nors atvažiuosiu. Jeigu sutvarkysiu reikalus su Džese.

Bet vien pagalvojusi apie Džesę pajuntu, kaip ima sukti vidurius. Kuo daugiau laiko praeina, tuo labiau nervinuosi galvodama, jog reikės su ja susitikti.

— Aš norėjau ir Džesę taip padažyti, — truputį ilgesingai pratariu. — Bet jai tai neatrodė įdomu.

— Na, tada ji visai buka, — pareiškė Keli.

— Ne, nebuka. Ji... ji kažkokia kitokia.

— Ji dygliuota asmenybė, — įsiterpia Džimas eidamas pro šalį su vyšnių gėrimo buteliais. — Sunku ir įsivaizduoti, kad esate seserys. — Jis padeda butelius ir nusišluosto kaktą. — Galbūt visa tai dėl skirtingo auklėjimo. Džesė augo labai sunkiai.

— Ar pažįstate jos šeimą? — klausiu susidomėjusi.

— Aha, — linkteli jis. — Nelabai gerai, bet juos pažįstu. Turėjau reikalų su Džesės tėčiu. Jam priklauso Bertram Foods. Jis gyvena Neilberyje. Už penkių mylių.

Staiga imu degte degti smalsumu. Džesė nė žodelio nepasakojo apie savo šeimą. Atrodo, mama su tėčiu taip pat menkai ką težino.

— Na... tai kokie jie? — klausiu kaip įmanydama abejingiau. — Kokia jos šeima?

— Kaip sakiau, ji gyveno labai sunkiai. Jos mama mirė, kai jai buvo penkiolika. Mergaitėms tai sunkus amžiaus tarpsnis.

— Niekada to nežinojau! — išpučia akis Keli.

— O jos tėtis... — Džimas liūdnai susimąstęs palinksta ant prekystalio. — Jis yra geras žmogus. Doras žmogus. Jam labai sekasi. Bertram Foods jis sukūrė iš nieko, labai daug dirbdamas. Bet jo nepavadintum... šiltu žmogumi. Džesei jis buvo reiklus tiek, kiek ir jos broliams. Jis norėjo, kad jie patys savimi pasirūpintų. Prisimenu Džesę, kai ji pradėjo lankyti mokyklą. Lankė gimnaziją Karlailyje. Labai akademiška mokykla.

— Ir aš mėginau į tą gimnaziją stoti, — vyptelėdama sako man Keli. — Bet neįstojau.

— Toji Džesė — protinga mergaitė. — Džimas žavėdamasis linguoja galva. — Bet kiekvieną rytą jai tekdavo ten važinėti trimis autobusais. Pro ją pravažiuodavau vykdamas čia. To vaizdo nepamiršiu visą gyvenimą: ankstyvo ryto migla, aplinkui nieko nėra, o autobusų stotelėje stovi Džesė, pasiėmusi didžiulę kuprinę. Ji nebuvo tokia aukšta ir stipri, kokia yra dabar. Buvo liesutė mažylė.

Jis nutyla, bet aš nežinau ką atsakyti. Galvoju apie tai, kaip mama su tėčiu kiekvieną rytą veždavo mane į mokyklą automobiliu. Nors mokykla nebuvo labai toli.

— Jie turėtų būti turtingi, — sako Keli rausdamasi mano kosmetinėje. — Na, jeigu jie turi Bertram Foods. Iš jų imame visus šaldytus pyragus, — priduria ji atsigręžusi į mane. — Ir ledus. Jie turi storiausią katalogą!

— Oi, jie labai pasiturintys, — sutinka Džimas. — Bet jie visada labai taupiai leisdavo pinigus. — Jis atplėšia dėžę su tirpiomis sriubomis ir ima dėlioti pakelius ant lentynos. — Bilis Bertramas girdavosi, kaip visi jo vaikai užsidirbdavo kišenpinigių. — Jis nutyla rankoje gniauždamas vištienos ir grybų sriubos pakelius. — Ir jeigu jiems pritrūkdavo pinigų kokiai nors kelionei su klase... jie ir nevažiuodavo. Štai kaip viskas paprasta.

— Kelionėms su klase? — nustebusi spoksau į Džimą. — Bet juk visi žino, kad už keliones su klase moka tėvai!

— Bet ne Bertramai. Jis norėjo vaikus išmokyti pajusti pinigų vertę. Atsimenu, vienais metais pasklido kalbos, kad vienas iš Bertramų berniukų buvo vienintelis vaikas visoje mokykloje nevažiavęs į pantomimos teatrą. Jis neturėjo pinigų, o tėvas už jį nesumokėjo. — Džimas toliau dėlioja sriubas. — Nežinau, ar tos kalbos buvo pagrįstos. Bet aš nesistebėčiau. — Jis pažvelgia į Keli kiek pašiepiamai. — O tu net nejauti, kad gyveni, jaunoji panele. Viskas taip lengvai klostosi!

— Aš tvarkausi namuose! — iškart atkerta Keli. — Pažiūrėk, juk aš ir čia tau padedu, tiesa?

Ji paima nuo saldumynų lentynos gumos pakelį ir jį išvynioja, paskui atsigręžia į mane. — O dabar aš jus padažysiu, Beki! — Ji praveria mano kosmetinę. — Ar turite bronzinių dažų?

— Ee... taip, — išsiblaškiusi atsakau. — Kažkur yra.

Vis tebegalvoju apie išblyškusią, liesutę Džesę, stovinčią autobusų stotelėje.

Džimas lanksto tuščią kartoninę dėžę nuo sriubų pakelių. Jis atsigręžia ir reikšmingai į mane pažvelgia.

— Nesijaudink, mieloji. Susidraugausi su Džese.

— Galbūt, — mėginu nusišypsoti.

— Jūs seserys. Jūs — viena šeima. Šeimos nariai visada susigyvena. — Jis dirsteli pro langą. — Oho, šiandien anksti renkasi.

Nuseku akimis jo žvilgsnį ir pamatau prie parduotuvės šmirinėjančias dvi moteriškes. Viena iš jų šnairuoja į duonos lentynas, paskui atsigręžia ir papurto galvą žiūrėdama į kitą moterį.

— Ar niekas neperka duonos už visą kainą? — klausiu.

— Šiame kaime niekas, — atsako Džimas. — Išskyrus turistus. Bet turistų nėra labai daug. Dažniausiai tai alpinistai, kalnų mylėtojai, norintys įkopti į Skalio viršukalnę, o tokiems daug duonos nereikia. Jiems reikia tik greitosios pagalbos.

— Ką tai reiškia? — sutrikusi klausiu.

— Na, kai tie kvailiai kur nors įstringa, — gūžteli pečiais Džimas imdamas lentelę su užrašu apie nuolaidas. — Nieko baisaus. Jau pripratau galvoti apie duoną kaip apie pigiai parduodamą prekę.

— Bet ji tokia skani, šviežia ir puri! — sakau žvalgydamasi po putlių kepaliukų eiles. Staiga man išties pasidaro jų gaila, tarsi tų, kurių niekas niekada nekviestų šokti. — Aš kelis nupirksiu. Už visą kainą, — tvirtai priduriu.

— Bet aš jau rengiuosi kainą sumažinti, — pareiškia Džimas.

— Man nesvarbu. Paimsiu du didelius kepaliukus baltos ir vieną juodos. — Prieinu prie duonos lentynų ir imu kepaliukus.

— O ką veiksite su tiek duonos? — klausia Keli.

— Nežinau. Skrudinsiu skrebučius. — Paduodu Keli kelias svarų monetas, ir ji kikendama sudeda tris kepaliukus į maišelį.

— Džesė teisi, jūs kvaištelėjusi, — sako Keli. — Ar dabar galiu padažyti jums akis? Kokio žvilgsnio norėtumėte?

— Dabar jau ateis pirkėjai, — perspėja Džimas. — Rengiuosi kabinti iškabą.

— Padažysiu tik vieną akį, — sako Keli skubiai imdama dažų paletę. — O kai visi išeis, padažysiu ir antrą. Beki, užsimerkit.

Ji ima tepti šepetėliu dažus man ant voko, aš užsimerkiu mėgaudamasi šepetėlio prisilietimais, maloniu kutenimu. Man visada nepaprastai patikdavo, kai mane dažydavo.

— Puiku, — sako ji. — O dabar apvesiu akis. Sėdėkite ramiai...

— Jau kabinu lentelę, — pasigirsta Džimo balsas. Pauzė... tada išgirstu pažįstamą skimbtelėjimą, įeina būrelis žmonių.

— Ee... dar neatsimerkite, Beki. — Keli balsas kiek susijaudinęs. — Nesu tikra, ar viską gerai padariau...

— Parodyk!

Atsimerkiu ir čiumpu veidrodėlį. Viena mano akis šviečia ryškiai rožine spalva, o viršutinis vokas drebančia ranka apvestas raudonu kontūriniu pieštuku. Atrodo, tarsi sirgčiau kokia nors siaubinga akių liga.

— Keli!

— Taip mačiau „Elle“, — mėgindama gintis sako ji ir rodo ant pakylos užlipusio modelio nuotrauką. — Rožinė ir raudona madingos!

— Atrodau kaip baidyklė! — Negaliu susilaikyti nekikenusi žvelgdama į sudarkytą veidą. Niekada gyvenime nesu atrodžiusi taip baisiai. Pakeliu akis norėdama įsitikinti, ar manęs nemato koks nors klientas, ir mano juokas nuslopsta.

Į parduotuvę įeina Džesė.

Kai jos žvilgsnis užkliūva už manęs, pajuntu, kaip man susuka pilvą. Ji atrodo tokia šalta ir priešiškai nusiteikusi, visai neprimena liesutės dešimtmetės. Kelias akimirkas tylėdamos žvelgiame viena į kitą. Džesės žvilgsnis abejingai nuslysta žurnalais, kosmetine, ant stalo išbertomis kosmetikos priemonėmis. Paskui nieko nepasakiusi nusigręžia ir ima raustis po pintinę, kurioje sudėtos nukainotos skardinės.

Parduotuvėje įsisiūbavęs šurmulys nutyla. Pajuntu, jog visi čia esantys gerai žino, kas dedasi.

Turiu prabilti. Nors ir mano širdis daužosi iš baimės.

Pažvelgiu į Džimą, jis padrąsindamas man linkteli.

— Ee... Džese, — pradedu. — Šįryt buvau pas tave atėjusi. Norėjau paaiškinti...

— Nėra ko aiškinti. — Ji garsiai rausiasi po skardines net nepakeldama į mane akių. — Nesuprantu, ką tu iki šiol čia veiki.

— Ji mane grimuoja, — draugiškai sako Keli. — Tiesa, Beki?

Dėkingai jai nusišypsau. Bet mano dėmesys tebėra sutelktas į Džesę.

— Pasilikau, nes norėjau su tavimi pasikalbėti. Na... atsiprašyti. Gal galėtume šįvakar drauge pavakarieniauti?

— Nemanau esanti pakankamai gerai apsirengusi, kad galėčiau drauge su tavimi vakarieniauti, Beki, — šaltai sako Džesė. Jos veidas ramus ir abejingas, bet galiu įžvelgti nuoskaudą.

— Džese...

— Beje, aš užimta. — Ji drėbteli ant prekystalio tris aplamdytas skardines, taip pat ir tą, nuo kurios nukritusi etiketė, pažymėtą 10 pensų lipduku. — Džimai, gal žinai, kas čia?

— Manyčiau, vaisių kokteilis, — suraukia kaktą Džimas. — Bet gali būti ir morkos...

— Gerai. Paimsiu. — Ji numeta ant prekystalio kelias monetas ir išsitraukia iš kišenės suglamžytą maišelį. — Maišelio man nereikia, dėkoju.

— Tad gal kitą vakarą? — desperatiškai klausiu. — Arba papietauti...

— Beki, palik mane ramybėje.

Ji išeina iš parduotuvės, o aš tebesėdžiu savo vietoje liepsnojančiais skruostais, tarsi būčiau gavusi antausį. Po truputį tyla virsta į šnabždesį, kuris tampa gyvu pašnekesiu. Pajuntu, kaip į mane smalsiai sužiūra žmonės, priėję prie kasos susimokėti, bet jiems esu beveik abejinga.

— Beki, ar gerai jaučiatės? — klausia Keli nedrąsiai paliesdama man ranką.

— Pralaimėjau, — beviltiškai mosteliu ranka. — Juk matei ją.

— Ji visada buvo užsispyręs padarėlis, — purto galvą Džimas. — Net ir būdama vaikas. Toji Džesė pati sau blogiausias priešas. Ji griežta pačiai sau ir visam pasauliui. — Jis nutyla šluostydamas peilį. — Ji galėtų puikiai sutarti su tokia seserimi kaip tu, Beki.

— Oi, labai blogai, — kategoriškai pareiškia Keli. — Tau jos nereikia! Tiesiog pamiršk, kad jūs seserys. Įsivaizduok, kad jos nė nėra.

— Bet viskas ne taip paprasta, tiesa? — ironiškai sako Džimas pakeldamas akis. — Tik jau ne tada, kai kalbama apie šeimos narius. Negali taip lengvai pasitraukti.

— Nežinau, — liūdnai gūžteliu pečiais. — Gal ir galėtume sutarti. Juk dvidešimt septynerius metus nieko nežinojome viena apie kitą...

— Ir ketini laukti dar dvidešimt septynerius? — staiga griežtesniu tonu klausia Džimas, į mane žiūrėdamas. — Štai judvi... Nė viena neturite sesers. Viena kitai galėtumėte būti geros bičiulės.

— Bet juk aš nekalta... — imu gintis ir staiga nutylu prisiminusi vakarykštę savo kalbą. — Na, ne vien aš kalta...

— Aš ir nesakiau, kad vien tu, — atsako Džimas. Jis aptarnauja dar du klientus, paskui atsigręžia į mane. — Man šovė mintis. Žinau, ką šįvakar veiks Džesė. Tiesą sakant, ir aš ten būsiu.

— Tikrai?

— Aha. Vietinės reikšmės gamtos apsaugos protesto mitingas. Ten bus visi. — Staiga jo akys žybteli. — Kodėl neatėjus ir tau?

ŽINUTĖ FAKSU

KAM: LUKUI BRENDONUI

VIEŠBUTIS AFRODITĖS ŠVENTYKLA KIPRAS

NUO KO: SJUZANA KLYT-STIUART

2003-iųjų birželio 6-oji

SKUBIAI

Lukai, Beki nėra namuose. Niekas niekur jos nematė. Aš vis dar negaliu su ja susisiekti telefonu. Man išties neramu.

Sjuzi

Devynioliktas skyrius

Puiku. Turiu galimybę padaryti Džesei įspūdį. Įrodyti jai, jog nesu banali ir išlepusi. Negaliu tokios galimybės prašvilpti.

Pirmas labai svarbus reikalas — mano apranga. Suraukusi kaktą apžiūriu visus savo drabužius, kuriuos suverčiau ant motelio kambario lovos. Kokie turėtų būti tinkamiausi protestuojančios gamtos apsaugos grupės nario drabužiai? Ne odinės kelnės... ne žvilganti palaidinė... Staiga mano akys užkliūva už žygio kelnių, ir aš ištraukiu jas iš krūvos.

Nuostabu. Jos rožinės, bet nieko negaliu padaryti. Ir dar... taip. Prie jų užsivilksiu marškinėlius su šūkiu. Genialu!

Išsitraukiu marškinėlius su užrašu „Karšta“; jie tikrai puikiai dera prie kelnių. Nors menkai teatspindžiu protesto dvasią, tiesa? Minutėlę pasvarstau, tada išsiimu iš krepšelio raudoną tušinuką ir kruopščiai prirašau žodį „Draudimas“.

Tiesą sakant, junginys „Karštas draudimas“ lyg ir nėra prasmingas... bet juk svarbiausia pati idėja, žinoma. Be to, aš nepasidažysiu, na, gal tik lengvai apvesiu akis, padažysiu blakstienas ir lūpas pasitepsiu permatomu blizgesiu.

Apsirengiu, susitvarkau ir plaukus susipinu į dvi kaseles, o tada pažvelgiu į save veidrodyje. Tiesą sakant, atrodau ganėtinai kariškai! Eksperimentuodama kilsteliu ranką saliutui ir pagrūmoju kumščiu veidrodžio atspindžiui.

— Sukilkim, darbininkai, — garsiai sakau. — Vienykimės, broliai.

Dievuli, taip, taip. Manyčiau, man tai puikiai sektųsi. Puiku, metas eiti.

Protesto mitingas rengiamas kaimo salėje. Atėjusi matau visur išklijuotus plakatus su užrašytais šūkiais „Negadinkite mūsų kraštovaizdžio“. Po salę šmirinėja žmonės, o aš patraukiu prie stalelio su puodeliais ir sausainėliais.

— Norėtum puodelio kavos, mieloji? — klausia pagyvenęs žmogus.

— Ačiū, — atsakau. — Ee, norėjau pasakyti, ačiū, brolau. Taip, — ryžtingai saliutuoju. — Pirmyn į streiką!

Žmogus atrodo kiek sutrikęs, ir aš staiga prisimenu, kad jie nestreikuoja. Sumaišiau su „Biliu Eliotu“.

Bet juk čia tas pats, tiesa? Juk ir čia kalbos sukasi apie solidarumą ir bendrą kovą už teisingą reikalą. Laikydama rankoje puodelį nueinu į salės vidurį, ir mano žvilgsnis užkliūva už jauno vaikino raudonais „dygliuotais“ plaukais ir džinsiniu švarkeliu, nusegiotu ženkleliais.

— Sveika atvykusi, — sako jis atsiskirdamas nuo savo būrelio ir tiesdamas ranką. — Aš Robinas. Anksčiau nesu tavęs pastebėjęs grupėje.

— Aš Beki. Tiesą sakant, esu tik viešnia. Bet Džimas sakė, jog bus gerai, jei ateisiu...

— Žinoma! — sako Robinas entuziastingai purtydamas mano ranką. — Čia kiekvienas yra laukiamas. Ir visai nesvarbu, ar tu svečias, ar nuolatinis gyventojas... problemos lieka tos pačios. Sąmoningumas svarbiau už visa kita.

— Neabejotinai! — Gurkšteliu kavos ir pastebiu pluoštą lapelių jo rankose. — Jeigu norėtum, galėčiau keletą tokių nusivežti į Londoną ir padalyti. Galėčiau paskleisti jūsų problemą.

— Būtų šaunu! — Robino veide nušvinta šypsena. — Tai ir yra mums taip reikalingas aktyvus požiūris! Kokiais konkrečiais gamtos apsaugos klausimais domiesi?

Velnias! Mąstyk. Gamtos apsaugos klausimai.

— Ėė... — Gurkšteliu kavos mėgindama laimėti laiko. — Tiesą sakant, visokiais. Medžiai... ir ee... ežiai...

— Ežiai? — Robinas atrodo truputį sumišęs.

Velniai griebtų. Šis žodis man išsprūdo tik todėl, kad jo šukuosena pasirodė panaši į ežio.

— Kai juos traiško automobiliai, — taisausi aš. — Šiandienos visuomenėje jiems nuolat gresia pavojai.

— Esu tikras, kad tu teisi. — Robinas susimąstęs susiraukia. — Tai ar tavo grupėje žmonės ypatingai globoja ežius?

Dabar jau užsičiaupk, Beki. Keisk temą.

— Taip, — išgirstu savo balsą. — Esu tokios grupės narė. Ji vadinasi... „Dyglys“.

— “Dyglys“, — nusišypso jis. — Geras pavadinimas!

— Taip, — patikliai atsakau. — Šifruojama taip: Dygiems... Ypatingiems... Gyvūnams... ee...

Taip. Tikriausiai reikėjo pasirinkti pavadinimą, kuriame būtų raidė „E“.

— ... Laisvę... — mėginu suktis iš padėties, — ir Saugumą...

Nebaigiu aiškinti. Pajuntu palengvėjimą pamačiusi manęs link einantį Džimą ir liesą, kaulėtą moterį, apsivilkusią languotais marškiniais ir džinsais. Tikriausiai tai Džimo žmona!

— Sveikas, Džimai! — bičiuliškai šypsodamasis sako Robinas. — Džiaugiuosi, kad tau pavyko.

— Sveiki, Džimai, — pratariu ir atsigręžiu į atėjusią su juo moterį. — Jūs tikriausiai Elizabet.

— O jūs tikriausiai garsioji Beki! — Ji spusteli man ranką. — Mūsų Keli dabar tik apie jus ir tekalba.

— Keli tikrai labai miela! — plačiai jai nusišypsau. — Mes šiandieną taip pasismaginom dažydamosi... — Staiga pastebiu, kaip Džimas susiraukia. — Ir ee... rengdamosi egzaminams, — skubiai priduriu. — Algebros ir prancūzų kalbos.

— Ar yra Džesė? — klausia Džimas dairydamasis po salę.

— Nežinau, — atsakau truputį baimindamasi. — Aš jos dar nepastebėjau.

— Labai negerai, — cakteli liežuviu Elizabet. — Džimas man viską papasakojo. Dvi seserys nesikalba. O jūs tokia jauna! Žinote, jums dar visas gyvenimas prieš akis, kad spėtumėte su ja susidraugauti. Turėti seserį — tikra palaima!

— Jos susitars, — nerūpestingai sako Džimas. — Aa. Štai ir ji.

Apsigręžiu ir tikrai pamatau Džesę, einančią mūsų link ir neabejotinai nustėrusią išvydus mane.

— O ką ji čia veikia? — klausia ji Džimo.

— Tai nauja mūsų grupės narė, Džese, — eidamas mūsų link sako Robinas. — Susipažink, čia Beki.

— Sveika, Džese, — tariu nervingai šyptelėjusi. — Maniau, kad pritapsiu prie aplinkos!

— Beki ypač domisi ežiais, — praneša Robinas.

— Kuo? — Džesė kelias akimirkas spokso į Robiną, o paskui ima purtyti galvą. — Ne. Ne. Ji nėra jokios grupės narė. Ir ji neatėjo į mitingą. Ji turi išeiti. Dabar pat!

— Ar jūs viena kitą pažįstate? — nustebęs klausia Robinas, o Džesė nusuka žvilgsnį.

— Mes seserys, — paaiškinu.

— Bet jos nesutaria, — pašnibždom įsiterpia Džimas.

— Oi, Džese, — rimtai sako Robinas. — Juk žinai mūsų grupės kertinius principus. Asmeniškumus ir skirtybes paliekame už durų. Čia laukiamas kiekvienas. Čia visi bičiuliai! — Jis man nusišypso. — Beki jau pasisiūlė užsiimti atitinkama veikla už mūsų kaimo ribų!

— Ne! — kresteli galvą Džesė. — Tu nė nesupranti, kokia ji...

— Eime, Beki, — taria Robinas nekreipdamas į ją dėmesio. — Surasiu tau kėdę.

Po truputį šnekos nutyla, visi įsitaiso ant pasagos forma sustatytų kėdžių. Peržvelgusi veidų eiles pamatau Edi ir moterį metalo pilkumo plaukais, atrodo, vardu Lorna. Dar kelis žmones atpažįstu kaip Džimo parduotuvės klientus.

— Labas visiems, — sako Robinas atsistojęs pasagos centre. — Prieš pradėdamas norėčiau šį tą pranešti. Kaip žinote, rytoj vyks rėmėjų rengiamas ištvermingumo žygis į Skalio viršukalnę. Gal galėtume susiskaičiuoti, kas dalyvaus?

Maždaug pusė salėje esančių žmonių pakelia rankas, taip pat ir Džesė. Ir aš gundausi kilstelėti savąją, tik mane sulaiko žodis „ištvermingumo“. Ir dar „žygis“.

— Puiku! — patenkintas apsižvalgo Robinas. — Tie, kurie stengsis dalyvauti, turėtų nepamiršti reikalingų įrankių. Deja, kiek žinau, oro prognozės nėra geros. Rūkas, o gal ir lietus.

Pasigirsta vieninga liūdna aimanėlė, sumišusi su juoku.

— Bet galiu jus patikinti, kad prie finišo jūsų lauks komanda su karštais gėrimais, — priduria jis. — Sėkmės visiems dalyviams. O dabar... — jis nusišypso dairydamasis po salę, — norėčiau jums pristatyti naują mūsų grupės narę. Beki prisideda prie mūsų turėdama ypatingų žinių apie ežius ir... — jis pažvelgia į mane. — Ar yra dar kokių nors smulkių gyvūnų, kuriems gresia panašūs pavojai?

— Ee... — atsikrenkščiu jausdama kaip durklas veriančias Džesės akis. — Ee... dažniausiai tai būna ežiai.

— Taigi mes visi kuo šilčiausiai sveikiname Beki. Gerai. Dabar — rimti reikalai. — Jis paima odinę kuprinę ir ištraukia iš jos ryšuliuką popierių. — Paiperhilo prekybos centras.

Jis nutyla tarsi galvodamas apie didesnį efektą, po salę pasklinda šurmuliukas.

— Seniūnija vis dar dedasi nieko nežinanti. Vis dėlto, — patenkintas jis perverčia popierius, — vargais negalais man pavyko gauti projektų kopiją. — Robinas paduoda lapus eilės gale sėdinčiam žmogui, šis pasiunčia juos per rankas. — Akivaizdu, kad kyla daugybė nemenkų prieštaravimų. Jeigu jūs visi nors kelias minutes galėtumėte panagrinėti šią medžiagą...

Salę apgaubia tyla. Aš klusniai tyrinėju projektus ir peržiūriu visus brėžinius. Apsižvalgiusi pamatau, kaip žmonės purto galvas įpykę ir nusivylę, ir tai, atvirai kalbant, manęs nestebina.

— Gerai. — Robinas dairosi po salę, ir jo žvilgsnis užkliūva ties manimi. — Beki, galbūt pirmoji pasisakytum tu. Kokia tavo pirminė reakcija kaip žmogaus iš šalies?

Visi į mane sužiūra, o aš pajuntu, kaip man užkaista skruostai.

— Ee... na, aš iškart įžiūriu problemą, — mėginu kažką suregzti.

— Būtent, — patenkintas sako Robinas. — Šitai įrodo mūsų nuostatas. Kiekvienam, net nepažįstančiam šio regiono, problemos pasirodo akivaizdžios iš pirmo žvilgsnio. Tęsk, Beki.

— Na, — minutėlę tyrinėju projektus, o paskui pakeliu akis. — Pirmiausia galiu pasakyti, kad parduotuvės darbo laikas ganėtinai apribotas. Aš leisčiau jai dirbti iki dešimtos valandos vakaro kiekvieną dieną. Juk dienos metu žmonės dirba! Jie nenori apsipirkinėti kaip akis išdegę!

Apsižvalgiusi matau nuščiuvusius veidus. Visi atrodo lengvai priblokšti. Jie tikriausiai nesitikėjo, kad aš štai taip smogsiu tiesiai į dešimtuką. Įsidrąsinusi pabaksnoju į parduotuvių sąrašą.

— O šitos parduotuvės niekam tikusios. Čia reikėtų atidaryti Space NK... Joseph... Ir, savaime suprantama, L. K. Bennett!

Salėje absoliuti tyla.

Džesė užsidengia veidą rankomis.

Robinas atrodo kaip maišu trenktas, bet vis dėlto šauniai mėgina šypsotis.

— Beki... čia šioks toks nesusipratimas. Mes protestuojame ne prieš vienokius ar kitokius prekybos centro trūkumus. Mes protestuojame prieš patį jo egzistavimą.

— Atsiprašau? — Žiūriu į jį menkai ką tesuprasdama.

— Mes nenorime, kad jį statytų, — prataria Džesė labai lėtai, sarkastišku balsu. — Jie ketina sudarkyti natūralaus grožio plotą. Štai todėl ir protestuojame.

— Oi, — mano skruostai liepsnoja. — Oi, suprantu. Žinoma. Natūralus gamtos grožis. Aš... tiesą sakant... ee... jau rengiausi apie tai kalbėti. — Susijaudinusi vėl imu sklaidyti popierius, mėgindama sugalvoti, kaip kuo greičiau išsisukti. — Tikriausiai ir ežiams kiltų didelis pavojus, — galiausiai pratariu. — Jau pastebėjau keletą ežių rizikos faktorių. Mes juos vadiname ERF.

Matau, kaip Džesė perverčia akis. Galbūt dabar man derėtų užsičiaupti.

— Gera mintis, — sako Robinas kiek per daug įsitempęs ir šypsodamasis. — Taigi... Beki pasidalijo keliais vertingais ežių saugumo klausimais. Ar yra kitokių nuomonių?

Kai žilaplaukis vyriškis ima kalbėti apie kraštovaizdžio darkymą, krentu atgal į savo kėdę; mano širdis daužosi. Gerai. Daugiau jokių kalbų.

Dabar lyg ir džiaugiuosi, kad nepaminėjau man iškilusio didžiausio rūpesčio dėl prekybos centro — prekybos centras nepakankamai didelis.

— O man nerimą kelia vietos ekonomika, — dėsto įmantriai apsirengusi moteris. — Už miesto ribų esantys prekybos centrai darko kaimišką gyvenimą. Jeigu dar ims statyti šitą, kaimo parduotuvė užsidarys.

— Tai nusikaltimas, — sugriaudėja Loma metalo spalvos plaukais. — Kaimo parduotuvės — tai bendruomenės centrai. Jas būtina remti.

Dabar įsilieja vis daugiau balsų. Matau, kaip vienas kitam linkčioja Džimo klientai.

— Kaip Džimas galėtų konkuruoti su Asda!

— Mums reikia išlaikyti mažąsias krautuvėles!

— Kalta vyriausybė...

Žinau, kad tikrai neketinau dar ką nors pasakyti. Bet tiesiog negaliu nutylėti.

— Atsiprašau, — nutariu surizikuoti ir pakeliu ranką. — Jeigu norite, kad kaimo krautuvėlė išliktų, kodėl neperkate duonos už visą kainą?

Apsidairau po salę ir pamatau į mane įbestas Džesės akis.

— Tai standartinė situacija, — sako ji. — Viskas priklauso nuo išleidžiamų pinigų sumos, tiesa?

— Bet juk tai parduotuvė! — nustebusi sakau. — Čia ir yra esmė!

Jūs ten leidžiate pinigus! Jeigu jūs visi ten išteisite po tam tikrą sumą pinigų, ji ims klestėti!

— Ne visi žmonės pasaulyje įjunkę į parduotuves, aišku, Beki? — atšauna Džesė.

— O gaila, — įsiterpia Džimas ironiškai šypsodamasis. — Kai į miestelį atvažiavo Beki, mano pajamos patrigubėjo.

Džesė spokso į jį kietai suspaudusi lūpas. O Dieve. Ji atrodo tikrai užspausta. Gerokai pataršiau jos plunksneles.

— Bet tai tik... pasiūlymas, — skubiai pratariu. — Tai neturi reikšmės. — Vėl klesteliu į savo kėdę mėgindama atrodyti neįkyri.

Diskusijos vėl įsisiūbuoja, bet aš sėdžiu nuleidusi galvą ir vėl vartau parduotuvės projektus. Turiu pasakyti, jau iš pradžių buvau teisi. Visos parduotuvės — tikras šlamštas. Nė vienos geros vietelės, kur būtų pardavinėjamos rankinės... nė vienos vietelės, kur tau sutvarkytų nagus... na, aš čia išties gerai viską išmanau. Kokia prasmė darkyti gražų peizažą statant sumautą prekybos centrą, pilną parduotuvių, kuriose niekas nenorės lankytis?

— ... taigi mūsų komitetas nutarė nedelsdamas imtis prevencinių veiksmų, — sako Robinas, kai vėl pakeliu galvą. — Per savaitę ketiname surengti masinį mitingą. Mums reikia kiek įmanoma daugiau prijaučiančiųjų. Ir, jeigu įmanoma, kuo daugiau viešumo.

— Bus sunku, — atsidususi prataria kažkokia moteris. — Niekam tai neįdomu.

— Edgaras parašys straipsnį į parapijos laikraštį, — sako Robinas dirstelėjęs į lapelį. — Taip pat žinau, jog kai kurie iš jūsų jau nusiuntė laiškus į seniūniją...

Man tiesiog niežti liežuvį.

Jau prasižioju, bet sugaunu į durtuvą panašų Džesės žvilgsnį ir vėl užsičiaupiu.

Tik, o Dievuli, tiesiog negaliu nutylėti. Tiesiog negaliu.

— Mes parengėme labai informatyvų bukletuką...

— Jums reikėtų viso to imtis rimčiau! — mano balsas perrėkia Robino, ir visi atsigręžia į mane.

— Beki, užsičiaupk! — įsiutusi drebia Džesė. — Mes stengiamės viską aptarti vadovaudamiesi sveiku protu!

— Ir aš taip pat! — Kaistu nuo tiek daug žvilgsnių, bet neatlyžtu. — Manau, jums reikėtų surengti didžiulę prekybos kampaniją.

— Ar šitai brangiai atsieitų? — suraukęs kaktą klausia žilaplaukis vyriškis.

— Versle viskas yra taip: jeigu nori pelnyti pinigų, turi jų ir išleisti. Ir čia tas pat. Jeigu norite rezultato, turite investuoti.

— Ir vėl pinigai! — susierzinusi šūkteli Džesė. — Ir vėl išlaidos! Tu apsėsta!

— Galėtumėte susirasti rėmėjų, — atkertu. — Juk ir čia turi egzistuoti koks nors vietinis verslas, kuriuo užsiimantys žmonės taip pat nenori, kad atsirastų prekybos centras. Jums reikėtų pasistengti, kad į šį reikalą įsitrauktų ir vietinis radijas... o kur dar spauda...

— Atleisk, mieloji, — sarkastiškai mane nutraukia prie Džesės sėdintis vyrukas. — Tu puikiai moki kalbėti. Bet ką tu iš tiesų apie visa tai išmanai?

— Na... nieko, — sutinku. — Tik tiek, kad anksčiau dirbau žurnaliste. Todėl išmanau apie spaudos pareiškimus ir rinkodaros kampanijas. — Apsižvalgau po nuščiuvusią salę. — Taip pat dvejus metus dirbau Barneys parduotuvėje, prekybos centre Niujorke. Mes rengdavome daugybę visokiausių renginių, vakarėlių, taip pat organizuodavome ypatingų nuolaidų savaitgalius ir reklamos vakarus... tiesą sakant, tai puiki mintis! — Atsigręžiu į Džimą staiga nušvitus protui. — Jeigu norite kilstelėti kaimo parduotuvės statusą, turite ją palaikyti! Padarykite ką nors teigiama. Turėtumėte surengti prekybos šventę. Arba vakarėlį! Būtų taip linksma! Galėtumėte pateikti ypatingų pasiūlymų, dovanėlių... įliekite visa tai į protesto akcijas...

— Užsičiaupk! — per salę nuskardena balsas, ir aš nutylu ištikta šoko, išvydusi ant kojų pašokusią Džesę, išbalusią iš pykčio. — Beki, užsičiaupk nors kartelį! Kodėl viskas turi baigtis vakarėliu? Kodėl viską nori subanalinti? Tokie parduotuvių savininkai kaip Džimas nesidomi vakarėliais! Jie domisi solidžiais, gerai apmąstytais veiksmais.

— O mane tikrai domintų vakarėlis, — švelniai įsiterpia Džimas, bet Džesė jo tarsi nė negirdi.

— Tu nieko neišmanai apie gamtos apsaugą! Nieko neišmanai apie tuos nelemtus ežius! Tu viską išgalvoji! Nesikišk ir palik mus ramybėje.

— Per daug agresyviai elgiesi, Džese, — sako Robinas. — Beki tik mėgina padėti.

— Mums jos pagalbos nereikia!

— Džese, — ramiai prataria Džimas, — ji tavo sesuo. Liaukis, mieloji. Būk svetingesnė.

— Ar jos abi seserys? — nustebęs klausia žilaplaukis. Per salę nuvilnija šurmulys.

— Ji man ne sesuo, — Džesė susineria rankas. Ji nenori į mane net pažiūrėti, ir aš staiga pajuntu atplūstančią piktos nuoskaudos bangą.

— Žinau, jog nenori, kad būčiau tavo sesuo, Džese, — sakau pasirengusi su ja susiremti. — Bet aš esu! Ir tu nieko jau nepadarysi! Mes esame to paties kraujo! Mes turime vienodus genus! Mes turime tą patį...

— Na, aš netikiu, kad mes visa tai turime, aišku? — atšauna piktu balsu Džesė.

Nejauki tyla.

— Ką? — negalėdama patikėti spoksau į ją.

— Netikiu, kad esame to paties kraujo, — jau ramiau sako ji.

— Bet... bet juk žinome, kad taip yra! — sumišusi tariu. — Apie ką tu kalbi?

Džesė atsidūsta ir pasitrina skruostus. Kai ji pakelia akis, priešiškumo beveik nematyti.

— Tik pažvelk į mus abi, Beki, — beveik draugiškai sako Džesė. Ir mosteli į mane ir į save. — Mes neturime nieko bendra. Visiškai nieko. Mes negalime būti vienos šeimos.

— Bet... bet mano tėtis yra tavo tėvas.

— O Dieve, — beveik vien tik sau tarsteli Džesė. — Klausyk, Beki, nenorėjau apie tai kalbėti dabar.

— Kalbėti apie ką? — spoksau į ją dar smarkiau plakančia širdimi. — Kalbėti apie ką?

— Gerai, tai štai. — Džesė giliai įkvepia ir pasitrina skruostus. — Iš tikrųjų man buvo suteikta tavo tėtės kaip tikrojo mano tėvo pavardė. Bet... visa tai neatrodė realu. Taigi vakar vakare aš ilgai apie tai kalbėjausi su tetule Florensija. Ji sutiko, kad mano mama buvo truputį... padūkusi. Tikriausiai tai buvo kitas vyras. — Džesė kiek sudvejoja. — Ji mano, jog tikriausiai tai buvo kitas vyras, nors ir nežino jo pavardės.

— Bet... tu atlikai testą! — apstulbusi sakau. — DNR testą! Ir tai įrodo... — aš nutylu, nes Džesė papurto galvą.

— Ne. Mes niekada nedarėme jokio testo. Mes tik rengėmės. Bet aš žinojau tavo tėtės pavardę, datos taip pat sutapo, ir mes... tiesiog padarėme tokią išvadą. — Ji įbeda akis į grindis. — Man atrodo, mūsų išvados buvo klaidingos.

Man sukasi galva. Jie niekada nedarė DNR testo? Jie tik taip manė!

Visa salė nutilusi. Atrodo, kad niekas nė nekvėpuoja. Mano žvilgsnis užkliudo sujaudintą bičiulišką Džimo veidą, ir aš greitai nusigręžiu.

— Vadinasi... viskas buvo didelė klaida, — galiausiai pratariu. Ir staiga mano gerklėje įstringa didžiulis kamuolys.

— Manau, tai buvo klaida, — sutinka Džesė. Ji pakelia akis ir pamato sutrikusį mano veidą. — Liaukis, Beki. Jeigu į mus pažvelgtum iš šalies... ar pasakytum, kad mes seserys?

— Aš... aš manau, kad ne, — pralemenu.

Net susverdėju priblokšta ir labai nusivylusi. Bet kažkoks vidinis balsas man kužda, jog tikriausiai taip ir yra. Pastarąsias kelias savaites jaučiausi taip, tarsi būčiau mėginusi per jėgą įgrūsti koją į ne to dydžio batelį. Aš stūmiau, stūmiau, nusitryniau odą... ir galiausiai turėjau sutikti, kad batelis man netinka.

Ji nėra mano sesuo. Ji nėra mano kūnas ir kraujas. Ji tik... paprasta mergina.

Stoviu sau spoksodama į merginą, kurios beveik visai nepažįstu, kuriai aš net nepatinku.

Ir staiga pajuntu, jog tikrai nebenoriu čia būti.

— Gerai, — pratariu mėgindama nusiraminti. — Na... manau, jog man metas vykti. — Apsižvalgau po nuščiuvusią salę. — Sudie visiems. Sėkmės rengiant protestus.

Niekas nieko nesako. Visi atrodo per daug priblokšti. Drebančiomis rankomis pasiimu krepšelį ir atitraukiu kėdę. Eidama pro visus durų link pajuntu užuojautos kupiną žvilgsnį. Priėjusi prie Džimo stabteliu; jis atrodo beveik toks pat nusivylęs kaip ir aš.

— Ačiū už viską, Džimai, — tariu mėgindama nusišypsoti.

— Sudie, mieloji, — jis šiltai spusteli man ranką. — Buvo malonu susipažinti.

— Ir man taip pat. Perduokit nuo manęs linkėjimų Keli.

Prieinu prie durų ir atsigręžiu į Džesę.

— Na, iki, — sunkiai nuryju seiles. — Sėkmės gyvenime, ir visa kita.

— Iki, Beki, — sako ji, ir pirmą kartą jos akyse šmėsteli kažkas panašaus į gailestį. — Manau, judviem su Luku viskas bus gerai.

— Ačiū. — Linkteliu nelabai numanydama, ką dar galėčiau pasakyti. Tada apsigręžiu ir išeinu į vakaro tamsą.

Dvidešimtas skyrius

Jaučiuosi visiškai sutrikusi. Aš neturiu sesers. Po viso to.

Jau beveik valandą sėdžiu ant lovos motelio kambaryje, pro langą žvelgdama į tolumoje dunksančius kalnus. Viskas baigta. Baigėsi mano kvailos svajonės apie sielos bičiulę seserį, su kuria galima plepėtis, kikenti, vaikštinėti po parduotuves ir valgyti mėtinį kremą...

Taip, Džesė niekada nebūtų su manimi vaikščiojusi po parduotuves ar valgiusi mėtinį kremą. Ir niekada nebūtų kikenusi, jeigu jau kalbėtume atvirai...

Bet galbūt ji būtų plepėjusi. Būtume galėjusios geriau viena kitą pažinti. Būtume galėjusios dalytis paslaptimis ir klausinėjusios viena kitos patarimų.

Sunkiai atsidustu ir prilenkiu kelius prie krūtinės. To niekada nenutiko „Seniai atskirtose seseryse — meilėje, kurios jos niekada nepatyrė“.

Tiesą sakant, panašus dalykas jau yra nutikęs. Toms dviem seserims, kurios rengėsi inkstų persodinimo operacijai, atliko DNR testą ir išsiaiškino, kad jos visai nėra seserys. Bet esmė ta, kad jos kuo puikiausiai viena kitai tiko, todėl vis tiek ryžosi inkstų persodinimui. O paskui jos sakė, jog viena kitos širdyje visada liks seserys. (Manau, nereikėtų pamiršti ir inkstų.)

Esmė ta, jog jos viena kitai patiko.

Pajuntu per skruostą besiritančią ašarą ir piktai ją nubraukiu. Nėra reikalo liūdėti. Visą gyvenimą buvau vienintelis vaikas šeimoje... ir dabar tokia esu. Seserį turėjau tik kelias savaites. Na, nepasakyčiau, kad prie jos pripratau. Juk neatrodo, kad tapome artimos.

Tiesą sakant... tiesą sakant, džiaugiuosi, kad taip nutiko. Ir kas norėtų turėti tokią seserį kaip Džesė? Tik jau ne aš. Jokiu būdu. Na, taip, ji teisi. Mes neturime absoliučiai nieko bendra. Mes nieko viena apie kitą nesuprantame. Jau iš pat pradžių turėjome suvokti, jog viskas yra klaida.

Netikėtai pašoku, atidarau lagaminą ir imu mėtyti į jį drabužius. Naktį praleisiu čia, o paskui, anksti iš ryto, važiuosiu tiesiai į Londoną. Nebegaliu gaišti laiko. Turiu grįžti į normalų gyvenimą. Juk aš turiu vyrą.

Na... bent jau manau, kad turiu vyrą.

Vėl pasidavusi minčių tėkmei ir grįžusi į netolimą praeitį, kai paskutinį kartą mačiau Luką, pajuntu, kaip sutraukia skrandį. Tikriausiai Lukas vis dar ant manęs širsta. Tikriausiai Kipre jam labai nemalonu ir jis kiekvieną akimirką mane plūsta. Lankstydama megztuką sudvejoju. Jau vien nuo minties apie tai, jog reikės grįžti ir su juo susitikti, man darosi truputį bloga.

Bet paskui atkišu smakrą ir metu megztuką į lagaminą. Na ir kas, jeigu reikalai su Luku klostosi nelabai gerai? Man nereikia jokios niekingos sesers, kad padėtų išsaugoti santuoką. Pati susitvarkysiu. Galbūt nusipirksiu knygą. Turėtų būti kokia nors, pavadinta „Kaip išsaugoti metų senumo santuoką“.

Susigrūdu visus Džimo parduotuvėlėje nusipirktus suvenyrus, atsisėdu ant žaliojo lagamino viršaus ir jį užsegu. Štai taip. Pabaiga.

Kažkas pasibeldžia į duris, ir aš pakeliu galvą.

— Prašau.

Pro duris įkiša galvą Edi.

— Pas tave svečias. Apačioje.

Staiga man žybteli viltis.

— Tikrai? — pašoku. — Jau lipu!

— Norėčiau pasinaudoti proga ir priminti taisykles, — iš paskos sklinda trankus Edi balsas, kai bėgu laiptais žemyn. — Po vienuoliktos valandos — jokių lankytojų. Jeigu bus triukšmaujama, turėsiu skambinti pareigūnams.

Peršoku paskutinius likusius laiptelius ir nuskubu į mažutę svetainę.

— Labas! — Sustoju kaip įkirsta. Tai ne Džesė.

Tai Robinas. Ir Džimas. Ir dar pora žmonių iš susirinkimo. Jie visi į mane sužiūra, pajuntu dar kelis žvilgsnius.

— Sveika, Beki, — sako Robinas žengdamas kelis žingsnius manęs link. — Ar gerai laikaisi?

— Ee... taip. Gerai, dėkoju.

O Dieve. Vizitas iš gailesčio. Gal jie nerimauja, kad nepersipjaučiau venų ar dar ko nors nepasidaryčiau. Kai Robinas rengiasi vėl prabilti, jį nutraukiu.

— Ne, tikrai. Jūs išties neturėtumėte dėl manęs nerimauti. Labai miela, kad taip rūpinatės. Bet man viskas bus gerai. Aš eisiu miegoti, o rytoj traukiniu vyksiu namo ir... štai ir viskas.

Tyla.

— Ee... mes čia ne dėl to, — sako Robinas ir sutrikęs taršo sau plaukus. — Norėjome tavęs kai ko paprašyti.

— Oi, — nustebusi tarsteliu. — Gerai.

— Mes svarstėme... na, mes visi... ar negalėtum padėt surengti protesto akcijos. — Jis apsidairo tarsi laukdamas kitų pagalbos, ir visi linkteli.

— Kad jums padėčiau? — žvelgiu į juos nustebusi. — Bet... aš nieko apie tai neišmanau. Džesė buvo teisi. — Mane nusmelkia skausmas ją prisiminus. — Aš viską išgalvojau. Aš net apie ežius nieko nežinau.

— Tai nesvarbu, — sako Robinas. — Tu turi daugybę idėjų, todėl ir esi mums reikalinga. Tu teisi. Mums reikia labai gerai pagalvoti. Džimui patinka mintis apie vakarėlį. Tiesa, Džimai?

— Jeigu tai pritrauks žmonių į parduotuvę iki ketvirtos, bus tikrai neblogai, — žybtelėjęs akimis sako Džimas.

— Tu turi patirties kalbant apie tokius dalykus, — įsiterpia žilaplaukis vyriškis. — Tu žinai, kaip viską daryti. O mes nežinome.

— Kai išėjai iš mitingo, atlikome apklausą, — pasakoja Robinas. — Visi sutiko beveik vienbalsiai. Norėtume tave pakviesti į aktyvo komitetą. Dabar visi laukia salėje, norėdami sužinoti, kuo viskas baigsis.

Jų visų veidai tokie šilti ir draugiški, jog pajuntu, kaip akyse ima tvenktis ašaros.

— Aš negaliu, — nusigręžiu. — Atleiskite, bet aš negaliu. Man tikrai nebereikia ilgiau būti Skalyje. Turiu grįžti į Londoną.

— O kodėl? — klausia Džimas.

— Man reikia... sutvarkyti savo reikalus, — atsakau. — Įsipareigojimus. Na, suprantate...

— Kokius įsipareigojimus? — švelniai klausia Džimas. — Juk tu neturi darbo. Tavo vyras išvykęs į užsienį. Tavo butas tuščias.

Taip, dabar matai, kad nereikia pirmam sutiktajam iškloti visos savo gyvenimo istorijos. Kelias akimirkas tyliu spoksodama į pašiauštais plaukeliais rausvą Edi motelio kilimą, mėgindama suvaldyti mintis. Paskui pakeliu akis.

— O ką apie visa tai mano Džesė?

Pažvelgiu į susirinkusiuosius, bet niekas nieko neatsako. Robinas vengia mano žvilgsnio. Žilaplaukis vyriškis žiūri į lubas. Džimas nutaisęs tokią pat liūdną išraišką kaip ir kaimo salėje.

— Galiu lažintis, jog ji vienintelė, balsavusi prieš mane, tiesa? — klausiu. Mėginu nusišypsoti, bet mano balsas virpa.

— Džesė turi... tam tikrą nuomonę, — pradeda Robinas. — Bet jai nereikia veltis į...

— Reikia! Aišku, kad reikia! Juk tik dėl jos aš čia ir esu, — pratrūkstu mėgindama kalbėti ramiai. — Klausykite, man labai gaila, bet aš negaliu priklausyti komitetui. Tikiuosi, jūsų protesto akcijos bus išties sėkmingos... bet aš negaliu pasilikti.

Matau, kad Robinas vėl rengiasi kalbėti.

— Negaliu, — žvelgiu Džimui tiesiai į akis. — Turite suprasti. Negaliu.

Matau iš jo akių: jis tikrai supranta.

— Gerai, — galiausiai taria jis. — Vis dėlto buvo verta pamėginti. — Jis linkteli kitiems tarsi sakydamas, jog viskas baigta.

Jie nejaukiai sumurma atsisveikindami ir linkėdami sėkmės išeina iš mažosios svetainės. Lauko durys užsitrenkia, o aš lieku viena jausdamasi dar didesnė nevykėlė.

Kai kitą rytą nubundu, dangus atrodo tamsus ir aptrauktas pilkais debesimis. Edi patiekia sočius angliškus pusryčius su juoduoju pudingu, bet aš teišgeriu puodelį arbatos. Sumoku jai išleisdama likusius grynus pinigus, o paskui patraukiu laiptais ruoštis kelionei. Pro langą matau tolumoje dunksančius kalnus, besistiebiančius į rūką.

Tikriausiai daugiau niekada šių kalnų nepamatysiu. Tikriausiai daugiau niekada čia nesugrįšiu.

Ir visai neblogai, pamanau gana abejingai. Nekenčiu šio krašto. Beje, niekada nė nenorėjau čia būti.

Į raudonąjį lagaminą susikraunu paskutinius daiktus, o paskui nutariu persiauti ir pasipuošti turkio spalvos aukštakulnėmis basutėmis su blizgančiais dirželiais. Įkišusi į basutę koją, po pirštais pajuntu kažkokį mažutį apvalų gumuliuką. Nustebusi pasilenkiu pažiūrėti. Pakeliu mažą suvyniotą daikčiuką ir žiūriu į jį staiga prisiminusi.

Tai vėrinėlis. Sidabrinis Tiffany vėrinėlis, kurį ketinau padovanoti Džesei. Jis vis dar įpakuotas mažame žydrame maišelyje.

Dieve, atrodo, kad tai nutiko prieš ištisus amžius.

Kelias akimirkas žvelgiu į maišelį, paskui įsimetu jį į kišenę, pasiimu lagaminus, dryžuotą skrybėlių dėžę ir patraukiu laiptais žemyn. Praeinu pro telefono automatą.

Gal reikėtų paskambinti Lukui.

O kokia prasmė? Be to, aš juk nežinau jo telefono numerio.

Edi niekur nematyti, tad aš tiesiog uždarau paskui save motelio duris ir nudardu su visais lagaminais per skverelį parduotuvės link. Prieš išvykdama noriu atsisveikinti su Džimu.

Atidarau duris ir išgirstu pažįstamą skimbtelėjimą. Džimas pakelia akis nuo pupelių skardinukių, ant kurių klijavo kainas. Jis pažvelgia į mano lagaminus ir kilsteli antakius.

— Vadinasi, išvyksti.

— Taip. Išvykstu.

— Nevažiuokite! — liūdnai prašo Keli, stovinti už prekystalio. Iš už „Šimto karštų naujienų, kaip stilingai sušukuoti plaukus“ kyšo „Julijus Cezaris“.

— Privalau važiuoti. — Trumpai nusijuokiu ir pastatau lagaminus. — Bet aš tau turiu dar kelis Stila produktus. Atminimo dovanėlė.

Man padavus lūpų ir vokų blizgesių kolekciją Keli veidas ima švytėti.

— Ir aš turiu jums dovaną, Beki, — netikėtai taria ji. Nuo riešo nusiriša draugystės apyrankę ir paduoda man. — Taip jūs manęs nepamiršite.

Žvelgdama į paprastai kasele supintą virvelę rankoje pajuntu, jog nebegaliu kalbėti. Apyrankė visai tokia pati, kokias mes su Luku gavome Masai Mara ceremonijos metu. Grįžęs į įprastą gyvenimą Lukas savąją nusiėmė.

O aš savąją tebeturiu užsirišusi.

— Tai... nuostabu. — Atsistoju ir nusišypsau. — Aš visada ją nešiosiu.

Užsirišu juostelę šalia pirmosios ir stipriai apkabinu Keli.

— Gaila, kad išvažiuojate, — apatinė Keli lūpa atvimpa. — Ar dar kada nors grįšite į Skalį?

— Nežinau, — atsakau patylėjusi. — Nemanau. Bet žinai, jeigu kada nors būsi Londone, būtinai man paskambink, gerai?

— Gerai, — pragiedrėja Keli. — Ar galėsime nueiti į drabužių parduotuvę?

— Žinoma!

— Ar man jau dabar pradėt taupyti pinigus? — liūdnai klausia Džimas, ir mes abi pradedame kikenti.

Mus nutraukia durų skambutis. Pakeliame akis ir pamatome įžengiančią Edi, apsivyniojusią žaliąją skarą. Kartu su ja Lorna ir toji gražiai apsirengusi moteris, kurią vakar vakare mačiau salėje. Jos atrodo itin pasitikinčios savimi.

— Edi! — šūkteli Džimas žiūrėdamas į laikrodį. — Kuo galiu būti naudingas?

— Labas rytas, Džimai, — sako Edi vengdama jo žvilgsnio. — Prašyčiau duonos. Rupios. Ir batono.

— Duonos? — nustėręs pakartoja Džimas. — Bet, Edi... dar tik dešimta valanda ryto.

— Ačiū, žinau, kiek dabar valandų, — griežtai atkerta ji.

— Bet... dabar duona už visą kainą.

— Norėčiau duonos, — atšauna ji. — Ar per daug noriu?

— Aišku, kad... ne! — atsako Džimas vis dar apstulbęs. Jis paima kepaliukus ir suvynioja juos į popierių. — Iš viso bus vienas svaras devyniasdešimt šeši.

Pauzė. Išgirstu, kaip Edi giliai įkvepia. Paskui ima raustis krepšyje, kol susiranda piniginę ir ją atsega.

— Du svarai, — sako duodama monetas. — Dėkoju.

Net negaliu patikėti. Mes su Keli sėdime ir tyliai kikename, kai kitos moterys nuperka tris kepaliukus duonos ir dar maišelį sumuštinių. Paskutinę akimirką Lorna net įsimeta porą skardinėlių pupelių.

Durims užsidarius Džimas dribteli ant kėdės.

— Vaje, ir kas galėjo pagalvoti? — Jis kraipo galvą stebėdamasis, paskui pakelia akis. — Tai vis per tave, Beki.

— Visai ne per mane, — atsakau lengvai išraudusi. — Tikriausiai joms tiesiog prireikė duonos.

— Tikrai per jus! — sako Keli. — Juk jūs taip ir sakėte! Mama man viską papasakojo, kas vyko mitinge, — priduria ji. — Ji sakė, kad jūs — šauni mergina, nors truputį ir...

— Keli, — greitai įsikiša Džimas, — kodėl tau neužplikius Beki puodelio arbatos?

— Ne, ačiū, aš jau einu. — Kiek dvejoju, o paskui įkišu ranką į kišenę ir ištraukiu mažąjį Tiffany maišelį. — Džimai, norėjau jūsų paprašyti paslaugos. Gal galėtumėte štai šitą perduoti Džesei? Jau seniau pirkau. Žinau, kad dabar viskas kitaip, bet... vis dėlto.

— Aš kaip tik dabar pas ją eisiu su prekėmis, — sako Džimas. — Kodėl tau pačiai jo nenunešus?

— Oi, — traukiuosi atgal. — Ne... nenoriu jos matyti.

— Jos ten nebus. Jie visi jau išėjo į ištvermės žygį. Turiu jos namų raktą.

— Oi, na, gerai, — vis dar dvejoju.

— Ir man būtų smagiau eiti su draugija, — truktelėjęs pečiais tarsteli Džimas.

— Na... — kelias akimirkas žvelgiu į Tiffany maišelį ir vėl įsidedu jį į kišenę. — Gerai. Eisiu.

Žengiame tuščiomis gatvėmis Džesės namų link tylėdami. Džimas nešasi ant pečių maišą bulvių. Debesys darosi vis tirštesni, ant skruostų jaučiu lietaus lašelius. Matau, kaip Džimas mane varsto susirūpinusiais žvilgsniais.

— Ar Londone tau viskas bus gerai? — galiausiai klausia.

— Manyčiau.

— Ar jau kalbėjaisi su savo vyru?

— Ne, — prikandu lūpą. — Nekalbėjau.

Džimas nutyla, paskui permeta maišą ant kito peties.

— Na, — nerūpestingai tarsteli jis, — kaip nutiko, jog tokia šauni mergina kaip tu sako, kad jos santuokai gresia pavojus?

— Aš pati kalta. Padariau... keletą kvailysčių. Ir mano vyras išties labai supyko. Jis sakė... — sunkiai nuryju, — jis sakė norįs, kad būčiau panašesnė į Džesę.

— Tikrai? — Džimas atrodo kiek nustebęs. — Na, nieko nesakau, Džesė yra gera mergaitė, — skubiai mėgina pasitaisyti jis. — Bet aš tikriausiai... Vis dėlto... Na, yra kaip yra. — Jis kosteli ir pasitrina nosį.

— Štai todėl čia ir atvažiavau. Kad iš jos pasimokyčiau, — garsiai atsidustu. — Bet tai buvo kvaila mintis.

Mes jau pasiekėme Džesės gatvės galą. Džimas stabteli norėdamas pailsėti prieš kopdamas įkalnėn. Pro dulksną matyti pilko akmens namukai, kyšantys tolumoje dunksančių kalnų fone. Antai banda avių ganosi kalnuose; jos panašios į taškelius žalumoje.

— Judviem su Džese viskas labai blogai išėjo, — sako Džimas. Atrodo, kad jis nuoširdžiai dėl to apgailestauja. — Labai blogai, tikrai.

— Taip jau kartais nutinka, — stengiuosi, kad mano balse nenuskambėtų nusivylimas. — Turėjau seniai numanyti. Mes per daug skirtingos.

— Taip, jūs skirtingos, — jis linksmai vypteli.

— Ji atrodo tokia... šalta. — Susikūprinu pajutusi kylantį pažįstamą susierzinimą. — Žinote, aš stengiausi iš paskutiniųjų. Tikrai. Bet ji taip ir neparodė jokių šiltų... jausmų. Atrodo, kad jai niekas nerūpi! Kad jai svetima bet kokia aistra!

Džimas kilsteli antakius.

— Oi, Džesė turi aistrų, — sako jis. — Ji tikrai turi aistrų. Kai prieisime prie namo, aš tau kai ką parodysiu.

Jis pakelia bulvių maišą ir mes patraukiame į kalną. Mums artėjant prie Džesės namų imu jausti vis didesnį smalsumą. Na, taip, tarp mūsų jau nebėra nieko bendra, bet vis dėlto man labai įdomu pažiūrėti, kokie jos namai.

Mums priėjus prie durų Džimas ima raustis kišenėje. Išsitraukia didžiulį raktų ryšulį, išsirenka prancūziškos spynos raktą ir atrakina duris. Įžengiu į koridorių ir smalsiai apsižvalgau. Bet jos namai niekuo neypatingi. Jie truputį panašūs į pačią Džesę. Svetainėje dvi tvarkingos sofos. Paprasta balta virtuvė. Pora gerai prižiūrėtų vazoninių augalų.

Užlipu į viršų ir atsargiai atidarau miegamojo duris. Labai tvarkinga. Paprasta medvilninė dygsniuota lovatiesė, paprastos medvilninės užuolaidos, pora nuobodžių paveikslų.

— Štai, — už nugaros išgirstu Džimą. — Ar nori pamatyti tikrąją Džesės aistrą? Pažvelk štai čia.

Jis patraukia prie laiptų aikštelėje esančių durų, pasuka raktą ir mirktelėjęs pakviečia mane vidun.

— Čia yra garsieji jos akmenys, — sako jis atidarydamas duris. — Prieš trejus metus ji užsisakė šią spintelę specialiai akmenims laikyti. Pati ją suprojektavo, viską apmąsčiusi iki paskutinės smulkmenos, ir lemputes įtaisė. Įspūdinga, tiesa? — Jis nustebęs nužvelgia mane. — Beki, mieloji, ar gerai jautiesi?

Negaliu pratarti nė žodžio. Negaliu nė pajudėti.

Tai mano batų spinta.

Tikrai mano batų spinta. Tokios pačios durelės. Tokios pačios lentynėlės. Ir lemputės. Tik vietoje batų ant lentynų išdėlioti akmenys. Ištisos eilės rūpestingai sužymėtų akmenų.

Be to... jie gražūs. Kai kurie pilki, kai kurie perregimi, vieni lygūs, kiti mainantys spalvas ir tviskantys. Čia yra ir fosilijų... ametistų... agatų gabalėlių, ir jie visi blizga lempučių šviesoje.

— Nė nenumaniau, — nuryju seiles. — Atrodo tiesiog stulbinamai.

— Kalbi apie aistrą? — juokiasi Džimas. — Tai tikra aistra. Galima sakyti, tiesiog manija. — Jis paima taškuotą pilką akmenuką ir pasukioja tarp pirštų. — Ar žinai, kaip ji susižeidė koją? Lipdama į kalnus pasiimti kažkokios atplaišos. Buvo taip užsispyrusi ją paimti, kad rizikavo savo saugumu. — Džimas šypteli išvydęs mano išraišką. — O vieną kartą ji buvo sučiupta muitinėje, nes po megztiniu slėpė kažkokį brangų kontrabandinį kristalą.

Spoksau į jį.

— Džesė? Buvo suimta?

— Ją paleido, — mosteli ranka Džimas. — Bet aš žinau, kad ji ir vėl tą patį darytų. Jeigu toji mergina užsinori kokio nors akmens, būtinai jį įsigis. — Jis linksmai papurto galvą. — Tai neišgydomas įprotis. Tarsi manija! Niekas jos nesulaikytų!

Man sukasi galva. Spoksau į skirtingų raudonų atspalvių akmenų eilę. Visai kaip raudonų mano batelių eilė.

— Bet apie visa tai ji nėra linkusi kalbėti. — Džimas padeda taškuotąjį akmenį. — Man atrodo, ji mano, kad žmonės jos nesupras...

— Aš suprantu, — drebančiu balsu jį nutraukiu. — Visiškai.

Aš visa virpu. Ji yra mano sesuo.

Džesė mano sesuo. Dabar tai žinau tvirčiau nei kada nors anksčiau.

Turiu ją surasti. Turiu jai pasakyti. Dabar.

— Džimai... — giliai įkvepiu. — Turiu surasti Džesę. Dabar pat.

— Bet ji dalyvauja rėmėjų surengtame ištvermės žygyje, — primena man Džimas. — Jis prasidės po pusvalandžio.

— Vadinasi, turiu eiti, — sakau susijaudinusi. — Turiu ją pamatyti. Kaip man ten patekti? Ar nueisiu pėsčia?

— Gana toli, — sako Džimas ir klausiamai pakreipia galvą. — Ar nori, kad pavėžėčiau?

Dvidešimt pirmas skyrius

Žinojau, kad mes seserys. Žinojau. Žinojau.

Be to, mes ne paprastos seserys, mes — giminingos sielos! Po visų neteisingų įžangų... Po visų nesusipratimų... Po to, kai maniau, jog niekada nerasiu jokio bendrumo...

Ji visai tokia kaip aš. Aš ją suprantu.

Aš suprantu Džesę!

Viskas, ką pasakojo Džimas, — kaip pirštu į akį. Viskas! Kiek kartų kontrabanda iš Amerikos gabenau batelius? Kiek kartų per išpardavimus esu rizikavusi savo saugumu? Aš net koją buvau susižeidusi, visai kaip ji! Tai nutiko tada, kai pamačiau, jog kažkas nori pasičiupti paskutinę Oria Kiely piniginę, parduodamą su nuolaida Selfridges parduotuvėje; nušokau nuo eskalatoriaus likus aštuoniems laipteliams.

Dieve, jeigu aš būčiau anksčiau pamačiusi jos akmenų spintelę! Jeigu būčiau žinojusi. Viskas būtų buvę kitaip! Kodėl ji man nepapasakojo? Kodėl nepaaiškino?

Staiga prisiminiau, kaip jau pirmojo mūsų susitikimo metu Džesė pasakojo apie akmenis... o paskui jau bute. Mane apninka gėda. Ji juk mėgino. Aš tiesiog nesiklausiau, tiesa? Aš netikėjau, kai ji sakė, kad akmenys — labai įdomu. Atsakiau, jog akmenys — tikra kvailystė. Jie nuobodūs. Kaip ir ji pati.

Man sutraukia skrandį.

— Gal galėtume važiuoti greičiau? — sakau Džimui. Mes kratomės senu jo lendroveriu, važiuodami pro žole apžėlusius šlaitus ir akmenų sienas, kildami vis aukštyn ir aukštyn į kalnus.

— Važiuojame taip greitai, kaip tik galime, — atsako jis. — Lengvai suspėsime laiku.

Mums pradundant pro šalį baidosi avys, smulkūs akmenukai spragsi į priekinį automobilio stiklą. Pažvelgiu pro langą ir greitai vėl nusigręžiu. Na, ne todėl, kad bijočiau aukščio: atrodo, kad dabar esame maždaug už trijų colių nuo stataus skardžio krašto.

— Na, gerai, — sako Džimas, statydamas automobilį nedidelėje žvyruotoje aikštelėje. — Kaip tik nuo čia jie ir pradės. Ir štai kur jie ketina lipti. — Jis parodo statų kalną, stūksantį virš mūsų. — Garsioji Skalio viršukalnė. — Suskamba jo telefonas, ir jis rengiasi atsiliepti. — Atsiprašau.

— Nesijaudinkit! Ačiū! — atsakau ir atidarau dureles.

Išlipu ir apsidairau. Minutėlę jaučiuosi pritrenkta peizažo.

Aplinkui vien uolos su urvais ir viršūnės, tarp kurių išsibarstę žolės lopinėliai ir tarpekliai, gožiami kalnų šešėlių. Pilkame danguje išryškėję aštrūs dantyti kalnų kontūrai. Pažvelgusi į slėnį pasijuntu tarsi skrendanti, tarsi praradusi pusiausvyrą. Atvirai kalbant, nė nenumaniau, kaip aukštai esame. Apačioje matosi mažutis namukų būrelis. Manyčiau, tai ir yra Skalis, bet, jeigu viso to nematytum, galėtum pamanyti, jog esi nežinia kur arba niekur.

Na, kai gerai pagalvoji, mes ir esame tarsi niekur.

Nuskubu per žvyrą prie nedidelio lygaus plotelio, kur pastatytas stalas su gairele. Ant jos parašyta „Skalio gamtos apsaugos grupės ištvermingumo žygis. Registracija“. Dviem geltonom vėliavėlėm pažymėtas takas, vedantis į kalną. Už stalo sėdi vyriškis su striuke ir plokščia kepuraite. Šiaip visur tuščia.

O kur visi kiti? Dieve, nieko keista, kad jie neturi pinigų, jeigu niekas nesirodo rėmėjų surengtame žygyje.

— Sveiki, — sakau nepažįstamajam su striuke. — Gal žinote, kur yra Džesė Bertram? Ji — viena iš žygeivių. Man tikrai labai reikia su ja pasikalbėti.

Jaučiuosi tarsi apsėsta laukimo. Negaliu sulaukti, kol galėsiu viską jai pasakyti! Negaliu sulaukti, kol išvysiu jos išraišką!

— Deja, jau per vėlu, — sako vyriškis ir mosteli viršūnės link. — Ji išėjo. Jie visi jau išėjo.

— Jau? — spoksau į jį. — Bet... žygis prasideda tik vienuoliktą. Dabar dar be penkių minučių.

— Žygis prasidėjo pusę vienuoliktos, — pataiso mane vyriškis. — Paankstinome dėl prasto oro. Jums teks palaukti. Jie užtruks vos kelias valandas.

— Oi, — tarsteliu nusivylusi ir apsigręžiu. — Viskas aišku. Ačiū.

Viskas bus gerai. Galiu palaukti. Galiu būti kantri.

Juk kelios valandos nėra labai ilgai.

Ne, ilgai. Kelios valandos — ištisi amžiai. Aš jai noriu viską išsakyti dabar. Pažvelgiu į kalną visu kūnu drebėdama iš pykčio. Staiga už kelių šimtų jardų pastebiu porą žmonių, vilkinčių vienodomis raudonomis striukėmis. Jie turi prisisegę Skalio gamtos apsaugos grupės ženklus. Jie yra žygio dalyviai. Tik pažvelkite, kiek žemiau jų kopia mėlynai apsirengęs vyrukas.

Mano mintys sparčiai sukasi. Jie dar nespėjo toli nukeliauti. Vadinasi, ir Džesė dar nėra labai toli. O tai reiškia... kad aš galiu ją pasivyti. Taip!

Tokios naujienos negali laukti keletą valandų! Na, kad mes seserys. Mes esame tikros seserys! Turiu jai tai pasakyti tiesiog dabar.

Ryžtingai užsimetu ant peties krepšelį su angelu, nuskubu prie stataus tako, vedančio į viršūnę, ir pakeliu akis. Į tokį galiu užlipti. Lengvai. Yra uolų atplaišų, už kurių galima pasilaikyti, ir visa kita.

Žengiu keletą žingsnelių save mėgindama... puiku! Visai nesunku.

— Atleiskite? — Vyriškis su striuke sunerimęs stojasi kreipdamasis į mane. — Ką jūs darote?

— Ketinu prisidėti prie žygeivių. Nesijaudinkite. Aš pati save paremsiu.

— Jūs negalite dalyvauti šiame žygyje! Kokie jūsų batai! — Jis su siaubu mosteli į mano aukštakulnes turkio spalvos basutes. — Ar turite kirstuką?

— Kirstuką? — vypteliu. — Ar aš panaši į tokią, kuri galėtų turėti kirstuką?

— Tai gal lazdą?

— Man nereikia lazdos, — aiškinu. — Aš dar nesena.

Iš tikrųjų. Juk tereikia užlipti į kalną. Kam tiek triukšmo?

Vien norėdama jam įrodyti ką sugebanti visai rimtai pradedu lipti taku aukštyn. Žemė kiek slidi nuo dulksnos, bet aš kiek galėdama giliau įbedu į purvą kulniukus ir įsitveriu į uolas, kyšančias abipus tako. Maždaug po dviejų minučių jau pasiekiu pirmą posūkį.

Aš kiek per sunkiai alsuoju, man skauda blauzdas, bet šiaip visai gerai sekasi! Dieve, visa tai tik įrodo, kad lipti į kalnus nėra labai sunku.

Pasiekiu kitą posūkį ir patenkinta atsigręžiu atgal. Beveik įveikiau pusę kalno!

Šitai visai lengva. Visada maniau, kad žygeiviai nieko ypatinga nenuveikia.

Iš apačios atsklinda vos girdimas Džimo balsas:

— Beki! Grįžk!

Bet aš apsimetu negirdinti ir ryžtingai lipu toliau statydama pirma vieną koją, paskui kitą. Jeigu noriu pasivyti Džesę, turiu paskubėti.

Tik štai: ji gali būti labai sparti ėjike. Jau praėjo beveik valanda kai lipu, o jos dar nepavijau.

Tiesą sakant, nepavijau nė vieno iš jų. Kurį laiką dar mačiau raudonąją porelę, bet paskui jie lyg ir dingo kažkur. Dingo ir mėlynai vilkintis vyrukas. O Džesės nė akimirksnio nemačiau.

Tikriausiai todėl, kad ji, gali būti, visą kelią bėgo, pamanau nuliūdusi. Viršuje ji tikriausiai daro dvidešimt atsilenkimų, nes kopti į kalną nereikia daug jėgų. Dieve, kaip neteisinga. Ir man galėjo tekti keletas supergalingų genų.

Žengiu dar kelis žingsnius aukštyn, o paskui stabteliu norėdama daugiau įkvėpti. Krūpteliu išvydusi purvu aptekusias kojas. Mano skruostai iškaitę, aš sunkiai alsuoju, todėl išsitraukiu Evian priemonę veidui drėkinti ir dar kartą pasipurškiu. Čia jau darosi gana statu.

Na, netvirtinu, kad labai sunku ar šiaip kas... Tiesą sakant, aš tikrai savimi patenkinta. Tik ant dešinės pėdos prisitryniau nuospaudą ir dabar man pradeda skaudėti. Galbūt tasai vyriškis buvo teisus — šie bateliai nėra patys tinkamiausi lipti į kalnus. Nors, jeigu paieškotume teigiamų savybių, kulniukai išties praverčia, kai kopi slidžiu keliu.

Apsidairau po tuščią, atšiaurų kalnų peizažą. Maždaug už trijų pėdų yra kyšulys, o po juo status skardis į slėnį.

Nesirengiu į jį žiūrėti. Taip pat ir galvoti.

Liaukis, Beki. Juk nepulsi pirmyn ir nesisversi per kraštą, kad ir ką tau smegenys sakytų.

Įsidedu purškalą ir kiek dvejodama apsidairau. Nė nenumanau, kiek toli dar reikės kopti. Tikėjausi pasivyti kitus žygeivius ir jų paklausti. Apsižvalgau ištiesusi kaklą, mėgindama įžiūrėti ryškiaspalvę striukę, bet oras darosi miglotas nuo dulksnos.

O Dieve. Gali pradėti lyti. O aš net megztuko nepasiėmusi.

Staiga pasijuntu šiek tiek kvailai. Gal man nereikėjo čia ropštis. Gal turėčiau leistis žemyn. Atsargiai žengiu žingsnį žemyn... bet žemė slidesnė nei maniau, ir staiga imu slysti uolotosios atbrailos link.

— Po perkūnais! — Stveriuosi už aštrios atplaišos mėgindama sustoti ir man kažkokiu būdu pavyksta, tik pasitempiu rankos raumenį.

Na, gerai, pamiršk šį ketinimą. Dabar nesileisiu žemyn. Leistis tikriausiai reikėtų ilgiau nei keliauti iki viršūnės. Ir toliau eisiu šiuo taku. Viskas bus gerai. Jeigu tik truputį paskubėsiu, tikrai susirasiu Džesę.

O šitai padaryti išties verta jau vien dėl galimybės išvysti jos išraišką.

Ji nepatikės savo akimis. Tada aš jai viską papasakosiu ir ji nepatikės savo ausimis. Ji bus visiškai pritrenkta! Kelias minutes patenkinta mėgaujuosi šia mintimi, o paskui, pajutusi naują energijos antplūdį, imu kopti vėl.

Labai pavargau. Nebegaliu toliau eiti.

Man skauda kelius, peršti rankas, o pėdos nusėtos pūslėmis. Atrodo, kad lipu ištisas valandas, bet šis prakeiktas kalnas dar labiau nuo manęs tolsta. Kiekvieną kartą, kai pagalvoju, jog tikriausiai pasiekiau viršukalnę, priešaky išdygsta kita viršūnė.

Kur Džesė? Kur visi kiti? Juk negali būti, kad jie visi už mane greitesni.

Sustoju kelioms akimirkoms sunkiai alsuodama, mėgindama išlaikyti pusiausvyrą įsitveriu uolos atbrailos. Metusi žvilgsnį į slėnį vėl išvystu pribloškiantį vaizdą — dangumi plaukia pilkšvai rožiniai debesys, tiesiai man virš galvos sklando vienišas paukštis. Galbūt tai erelis, o gal dar kas nors. Atvirai kalbant, man nerūpi. Dabar tiesiog norėčiau pasėdėti su puodeliu arbatos rankose. Daugiau nieko pasaulyje nenorėčiau.

Bet negaliu. Turiu kopti toliau. Pirmyn. Štai kodėl šis žygis vadinamas ištvermės žygiu.

Tik milžiniškomis pastangomis paleidžiu atbrailą ir vėl imu lipti. Kairė, dešinė. Kairė, dešinė. Galbūt man pamėgint uždainuoti kaip Fon Trapsui. Taip. Šitai mane pralinksmintų.

Aukštai ant kalnelio...

Ne. Pamiršk dainavimą.

O Dieve. Daugiau nebegaliu kopti. Tiesiog nebegaliu.

Tikriausiai kopiau ištisas valandas, dabar man bloga ir svaigsta galva. Rankos nutirpusios ir pavargusios. Į uolą smarkiai įsipjoviau kelį, persiplėšiau sijoną, be to, nė nežinau, kur man eiti toliau.

Klupčiodama perlipu akmenų sąvartą ir stveriuosi už krūmo, kad išsilaikyčiau; susiraukiu, kai krūmas man įduria. Taip. Turiu sustot pailsėti. Atsisėdu ant plokščio akmens, susigraibau vandens purkštuvą ir įsipurškiu į gerklę.

Beprotiškai noriu gerti. Mano veidas prakaituotas, plaučiai tartum svyla. Kojos aplipusios purvu, iš kairiojo kelio bėga kraujas. Basučių jau nė neatpažinsi.

Įsipurškiu į burną paskutinius lašus. Iš krepšelio išsitraukusi servetėlę nusišluostau veidą ir apsidairau po tuščius kalnus. Niekur nieko nematyti. Nieko.

Ką man daryti?

Pajuntu širdį gniaužiančią baimę, bet į ją nekreipiu dėmesio. Viskas bus gerai. Svarbiausia — pozityviai mąstyti. Tiesiog kopsiu aukštyn! Galiu tai padaryti!

Ne, negali, pasigirsta tylus vidinis balsas.

Liaukis. Mąstyk pozityviai. Galiu padaryti bet ką, jeigu tik užsibrėšiu.

Tik jau ne lipti į kalną. Toji mintis buvo kvaila.

Liaukis. Taip, aš galiu. Moteriška galia. Galiu įlipti į bet kokį kalną.

Tačiau negaliu amžinai sėdėti ant šio akmens. Turiu eiti tolyn, nes kitaip man pasidarys bloga nuo sniego, aš užmigsiu ir numirsiu. O gal pasidarys bloga nuo kalnų. Nesvarbu.

Man dreba kojos, bet vis dėlto kažkaip prisiverčiu atsistoti ir susiraukiu, kai basučių dirželiai įsirėžia į pritrintas pūsles. Gerai. Tiesiog nesustok. Pasieksi viršūnę; galbūt ten ir bus surengta sutiktuvių šventė. Ir bus vaišinama tais karštais gėrimais, apie kuriuos kalbėta. Taip. Būtų puiku...

Staiga pasigirsta tolimas griaustinis.

O Dieve! Prašau, nereikia.

Pakeliu akis: dangus patamsėjęs iki grėsmingai pilkos spalvos.

Nėra jokių paukščių.

Man į akį pataiko lietaus lašelis. Paskui kitas.

Nuryju seiles mėgindama išlikti rami. Bet širdyje tikrai panikuoju. Ką aš dabar darysiu? Ar man kopti toliau? O gal leistis žemyn?

— Ei! — šūkteliu. — Ar yra ten kas nors? — Mano balsas nuaidi tarp uolų, bet niekas neatsiliepia.

Ant galvos nukrinta dar trys lašeliai.

Neturiu nieko, kas galėtų apsaugoti nuo lietaus. Apsidairau po sustingusį peizažą sukaustyta baimės. O kas, jeigu negalėsiu nusileisti? O kas, jeigu čia mane užklups audra?

Aš taip labai norėjau pasakyti Džesei, kad mes seserys. O dabar jaučiuosi kaip kvailė. Turėjau palaukti. Lukas teisus. Kodėl niekada gyvenime nieko negaliu laukti? Dėl visko tik aš pati kalta.

Dar kartą tolumoje nugriaudžia. Išsigandusi susigūžiu. O kas, jeigu į mane trenks žaibas? Net nežinau, kokių reikia laikytis taisyklių, jeigu tave užklumpa audra. Atrodo, reikia stovėti po medžiu. O gal nestovėti po medžiu. Kuris variantas teisingas? Kas bus, jeigu pasirinksiu klaidingąjį?

Staiga tebebūdama labai susijaudinusi išgirstu kažkokį triukšmą. Tarsi kažkas čirkštų. Ar čia... koks žvėris?

O Dieve.

O Dieve, tai mano mobilusis. Čia, aukštai, ryšys yra! Yra prakeiktasis ryšys!

Drebančiais pirštais atsegu krepšelį su angelu ir čiumpu žybsintį mobilųjį. Apstulbusi iš netikėtumo mažame langelyje matau užrašą „Lukas“. Kaip pašėlusi spaudžiu žalią mygtuką, man pasidaro silpna iš palengvėjimo.

— Lukai! — sakau. — Čia Beki!

— Beki? Ar kas nors kalba? — Linijoje traška, jo balsas girdėti neaiškiai ir iš labai toli.

— Taip! — rėkiu jusdama, kaip vis dažniau krenta ant pakaušio lietaus lašai. — Lukai, čia aš! Aš pasiklydau! Man reikia pagalbos!

— Alio! — vėl pasigirsta sutrikęs jo balsas. — Ar kas nors mane girdi?

Išsigandusi žiūriu į mobilųjį.

— Taip! Aš tave girdžiu! Aš čia! — Netikėtai mano skruostais pasipila ašaros. — Įstrigau šiuose siaubinguose kalnuose ir nežinau, ką man daryti. Lukai, man taip gaila...

— Linija neatsako, — išgirstu jį kažkam sakant. — Nė velnio negirdžiu.

— Lukai! — rėkiu. — Lukai, aš čia! Aš čia! Nedink!

Karštligiškai trankau telefoną. Užsidega žodžiai „Baterija senka“.

— Alio? — vėl pasigirsta Luko balsas. — Beki?

— Lukai, prašau, išgirsk mane! — desperatiškai šaukiu. — Prašau, išgirsk mane! Prašau...

Bet mažame ekranėlyje jau blėsta šviesa. Po akimirkos telefonas užgęsta.

Jo nebėra.

Apsidairau po tuščius, tylius kalnus. Niekada gyvenime nesijaučiau vienišesnė.

Po valandėlės vėjo gūsis bloškia man į veidą lietaus purslus ir aš krūpteliu. Negaliu štai taip čia stovėti. Turiu rasti kokią nors užuovėją.

Maždaug šešios pėdos man virš galvos kyšo atbraila, ant kurios matyti akmenų sąvarta. Vienas iš riedulių užkritęs ant kitų taip, kad po juo gal ir tilpčiau susilenkusi. Šlapias purvas slidus, bet aš smeigiu į jį aukštus kulniukus ir čiumpuosi bet ko, kas tik pasitaiko po ranka, ir kažkokiu būdu ten užsikabaroju nusibrozdindama ir kitą kelį.

Dieve, čia gana aukštai. Nepasakyčiau, kad tvirtai jausčiausi. Bet nesvarbu. Jeigu nežiūrėsiu žemyn, viskas bus gerai. Tvirtai įsitveriu kyšančio akmens ir mėginu po juo palįsti nepaslydusi... ir staiga pamatau ryškiai geltoną spalvą.

Ryškiai geltona.

Geltonas neperšlampamas žmogaus dėvimas apsiaustas.

O, mano Dieve. Ant kalno yra dar kažkas! Aš išgelbėta!

— Ei! — rikteliu. — Ei! Alio! — Bet vėjas ir lietus nuneša mano balsą priešinga kryptimi.

Gerai nematau kas ten, nes man užstoja kyšanti atbraila. Labai lėtai ir atsargiai išlaviruoju apeidama ją, kad geriau matyčiau.

Mano širdis sustoja plakusi.

Tai Džesė.

Ji yra šlaite, kiek žemiau, apsivilkusi geltoną striukę ir užsidėjusi kuprinę. Prie šlaito prisirišusi virve ir metaliniu peiliu atsargiai skaptuoja uolą.

— Džese! — rėkiu, bet per vėją mano balso beveik negirdėti, jis tarsi silpnutis aidas. — Džese! Džese!

Pagaliau ji atsigręžia. Jos veidas persimaino nuo išgąsčio.

— Jėzau Kristau! Beki! Ką, po šimts velnių, čia veiki?

— Atėjau tau pasakyti, kad mes seserys! — šaukiu jai, bet nesu tikra, ar ji mane girdi per šniokščiantį lietų. — Seserys! — vėl rikteliu žengdama žingsnį pirmyn ir pridėdama prie burnos delnus. — Mes se-se-rys!

— Stok! — apimta siaubo rėkia Džesė. — Toji atbraila pavojinga!

— Man viskas gerai!

— Traukis!

— Man tikrai viskas gerai, — šaukiu, bet ji atrodo taip sunerimusi, jog aš klusniai žengteliu atgal, toliau nuo atbrailos krašto.

Kaip tik tada ant šlapio purvo slysteli mano basutė.

Negaliu atgauti pusiausvyros.

Karštligiškai griebiuosi uolų stengdamasi už ko nors laikytis, mėgindama gelbėtis. Bet viskas per slidu. Mano pirštai apsiveja krūmokšnio šaknis, bet ir jos šlapios nuo lietaus. Negaliu kaip reikiant įsitverti.

— Beki! — išgirstu Džesės šūksnį, kai šaknis išslysta iš beviltiškai besigniaužančių pirštų. — Beki!

Tada aš krentu apimta siaubo, tegirdėdama riksmą. Akyse šmėsteli lopinėlis dangaus, paskui kažkas stipriai smogia man į galvą.

Viskas aptemsta.

Maidaveilo kronika, 2003-iųjų birželio 7-oji, šeštadienis

BAIMINAMASI DĖL DINGUSIOS MERGINOS

Vakar vakare pradėta nerimauti dėl Maidaveilo gyventojos, dvidešimt septynerių metų Rebekos Brendon, saugumo. Ponia Brendon (buvusi Blumvud) ketvirtadienį dingo iš prabangaus buto, kuriame gyvena kartu su vyru Luku Brendonu, ir nuo to laiko apie ją nieko nežinoma. Pirmoji nerimauti pradėjo ponios Brendon draugė Sjuzan Klyt-Stiuart, atvykusi į Londoną ketindama netikėtai aplankyti draugę.

APSIPIRKIMAS

CCTV juostelėje užfiksuota, kaip neilgai trukus iki dingimo ponia Brendon lankėsi vietinėje parduotuvėje „Anos delikatesai“; ji atrodė susijaudinusi. Ji tiesiog metė visus pirkinius ir išėjo, — pasakojo pardavėja Meri Fuler. — Ji nieko nepirko.“

Prislėgta ponia Klyt-Stiuart teigia: „Tai rodo, jog kažkas negerai. Beksė niekada nepaliktų pirkinių! Niekada!“

CHAOSAS

Ponios Brendon tėvams Greihemui ir Džeinei Blumvudams pareikalavus, kad kruizinis laivas „Protas, kūnas, siela“, plaukiojantis po Viduržemio jūrą, būtų pasuktas atgal, laive kilo suirutė. “Susikiškite savo sumautą ramybę! — isteriškai šaukė ponia Blumvud. — Mano dukra dingo!“

AUDROS

Ponui Brendonui atvykti iš Kipro, kur jis dabar dirba, sukliudė audros. Sakoma, kad vakar jis buvo nepaprastai sunerimęs ir nuolat palaikė ryšį su policija. Jo verslo partneris Natanas Templis pažadėjo piniginį atlygį už informaciją, atskleisiančią, kur gali būti ponia Brendon. Vakar jis teigė: Jeigu dėl kieno nors kaltės bent plaukelis nukris nuo tos jaunos ledi galvos, aš pats asmeniškai sulaužysiu visus skriaudėjo kaulus. Du kartus 1984-aisiais ponas Templis buvo nuteistas už sunkų kūno sužalojimą.

Dvidešimt antras skyrius

Oi. Ooooch.

Dieve, man beprotiškai skauda galvą. Ooi. Man tvinkčioja kulkšnį, jaučiuosi taip, tarsi tuoj pat galėčiau apsivemti, į mano petį įsirėžęs kažkoks aštrus daiktas...

Beje, kur aš? Kodėl taip keistai jaučiuosi?

Milžiniškomis pastangomis atsimerkiu ir prieš užsimerkdama spėju pamatyti šmėstelėjusią žydrynę.

Hmm. Mėlyna. Šitai man nieko nesako. Gal geriau pamiegoti.

— Beki? Bekiii! — labai iš toli pasigirsta balsas. — Nubusk!

Prisiverčiu atsimerkti dar kartą ir susivokiu žvelgianti į kažkieno veidą. Išplaukęs veidas mėlyname fone.

Džesė.

Vaje, tai Džesė. Ji išblyškusi ir labai sunerimusi. Galbūt ji ką nors pametė. Gal akmenį. Tikriausiai taip ir yra.

— Ar mane matai? — primygtinai klausia ji. — Ar gali suskaičiuoti mano pirštus?

Ji ištiesia man prieš akis delną, ir aš apsvaigusi spoksau. Varge, toji mergina turėtų pasidaryti manikiūrą.

— Kiek pirštų matai? — nepaliauja klausinėjusi. — Ar matai? Ar tu mane girdi?

A, taip, teisingai.

— Ee... trys?

Džesė minutėlę žiūri įbedusi į mane akis, paskui parpuola ant kelių ir įsikniaubia veidu į delnus.

— Ačiū Dievui. Ačiū Dievui.

Ji dreba. Kodėl, po šimts pypkių, ji dreba?

Paskui tarsi potvynio banga mane užlieja suvokimas.

Oi, Dievuli. Kopimas. Audra. Kritimas. O Dieve, kritimas. Ritausi nuo kalno.

Stengiuosi kuo greičiau išguiti šias mintis iš sąmonės, bet, pačios nuostabai, man iš akių pasipila ašaros ir ritasi į ausis.

Gerai. Reikia liautis. Dabar aš saugi. Aš jau ant žemės. Man... taip atrodo. Atvirai kalbant, dar negaliu gerai susivokti, kur esu. Žiūriu į ryškiai žydrą foną, bet vis dar nieko nesuprantu. Sakyčiau, esu danguje. Tada išeitų, kad krito ir Džesė, bet juk taip nebuvo, tiesa?

— Kur aš? — įstengiu paklausti. Džesė pakelia galvą. Ji vis dar išbalusi ir labai sukrėsta.

— Mano palapinėje, — sako ji. — Kuprinėje visada nešiojuosi palapinę. Nedrįsau tavęs judinti, todėl palapinę pastačiau virš tavęs.

Palapinė! Kaip sumaniai pasielgta! O kodėl aš visur nesivežioju palapinės? Nuo rytdienos vežiosiuos. Taip. Mažutę palapinukę, kuri tilptų man į rankinę.

Vienintelis dalykas — čia ant žemės nėra labai patogu. Galbūt vertėtų atsistoti ir ištiesti kojas.

Mėginu keltis, bet viskas aplinkui ima suktis.

— O Dieve, — tyliai pralemenu ir vėl atsigulu.

— Nemėgink keltis! — susijaudinusi paliepia Džesė. — Tu labai smarkiai kritai. Maniau... — ji nebaigia sakinio ir giliai atsidūsta. — Jokiu būdu nesikelk.

Po truputį imu jausti visą savo kūną. Mano rankos subraižytos ir nubrozdintos. Labai pasistengusi pakeliu galvą, dirsteliu į kojas — jos kruvinai nudaužytos. Jaučiu, jog man sumuštas skruostas, ir pakeliu prie jo ranką.

— Oi, ar mano skruostas kraujuoja?

— Tu labai sudaužyta, — tiesiai sako Džesė. — Ar yra kokia vieta, kur tau tikrai labai skaudėtų?

— Kulkšnis. Kairioji. Labai skauda.

Džesė ima kulkšnį čiupinėti, ir aš prikandu lūpą stengdamasi nerėkti.

— Manau, kad tu ją pasitempei, — galiausiai taria Džesė. — Aš sutvarstysiu.

Ji įjungia žibintuvėlį ir pritvirtina jį prie plieninio strypo, paskui paima mažą skardinę dėžutę. Išsitraukia juostą binto ir įgudusiais judesiais ima tvarstyti man kulkšnį.

— Beje, Beki, ką, po velnių, taip aukštai veikei?

— Aš... aš ėjau ieškoti tavęs. — Smegenyse ima ryškėti detalės. — Dalyvavau rėmėjų organizuotame ištvermės žygyje.

Džesė spokso į mane.

— Bet tai nebuvo žygio trasa! Aš išsukau iš kelio. Žygio takas gerokai žemiau. Ar tu nekreipei dėmesio į ženklus?

— Ženklus? — pakartoju nieko nesuprasdama.

— Dieve, tu nieko nenutuoki apie žygius, tiesa? — susijaudinusi sako ji. — Tu neturėjai taip aukštai lipti. Tai pavojinga!

— O kodėl tu lipai? — atkertu susiraukdama, kai ji vis stipriau veržia man kulkšnį. — Tai, ką tu darei, ir man atrodė labai pavojinga.

Džesė tarsi užsisklendžia.

— Kai paskutinį kartą lipau į viršūnę, pastebėjau keletą amonitų egzempliorių, — galiausiai paaiškina ji. — Norėjau vieną iš jų pasiimti. Gal tai ir šiokia tokia beprotybė, bet nemanau, kad galėtum suprasti...

— Ne! Aš tikrai suprantu! — nutraukiu ją ir labai pasistengusi pasiremiu ant alkūnių. O Dieve. Visos mano mintys grįžta. Turiu jai papasakoti. — Džese, aš suprantu. Mačiau tavo akmenis. Jie fantastiški. Jie gražūs.

— Gulkis, — sunerimusi sako Džesė. — Nurimk.

— Nenoriu nurimti! Džese, paklausyk. Mes esame seserys. Mes esame tikros seserys. Todėl ir lipau į kalną. Turėjau tau pasakyti.

Džesė spokso į mane.

— Beki, tau ant galvos gumbas... tikriausiai tau smegenų sutrenkimas...

— Visai ne! — Kuo garsiau kalbu, tuo labiau treška mano galva, bet negaliu susivaldyti. — Žinau, kad esame to paties kraujo. Žinau! Buvau tavo namuose.

— Kur? — Džesė šokiruota. — Kas tave įleido?

— Mačiau tavo akmenų spintelę. Ji visai tokia pati, kaip ir mano batų spinta Londone. Visai tokia pati. Lemputės... lentynėlės... viskas!

Pirmą kartą pastebiu, kaip susvyruoja Džesės pasitikėjimas ir šaltakraujiškumas.

— Na ir kas? — šiurkščiai tarsteli ji.

— Taigi! Mes vienodos! — Guviai atsisėdu nekreipdama dėmesio į svaigstančią galvą. — Džese, juk žinai, ką jauti galvodama apie išties nuostabius akmenis? Būtent tą patį jaučiu ir aš išvydusi porą puikių batelių! Arba suknelę. Privalau visa tai turėti. Daugiau niekas man nesvarbu. Žinau, kad tu jauti tą patį, jeigu kalbėtume apie tavąją akmenų kolekciją.

— Nejaučiu, — sako Džesė nusigręždama.

— Jauti! Žinau, kad jauti! — Suspaudžiu jai ranką. — Tu esi taip pat apsėsta, kaip ir aš. Tik tau geriau pavyksta tai nuslėpti! O Dieve, galvą. Oi.

Aš vėl griūnu ant nugaros, man tvinksi smilkiniuose.

— Duosiu tau nuskausminamųjų, — nukreipdama kalbą sako Džesė, bet nė nepajuda. Ji sėdi sau laikydama rankoje binto galą.

Matau, jog mano žodžiai ją pasiekė.

Tylu, tik girdėti, kaip į palapinės stogą barbena lietus. Nedrįstu kalbėti. Nedrįstu pajudėti.

Tiesą sakant, net nesu tikra, ar galiu judėti.

— Kopei į kalną per audrą tik tam, kad man tai pasakytum? — galiausiai prabyla Džesė.

— Taip! Žinoma!

Ji atsigręžia norėdama į mane pažiūrėti. Ji labiau išblyškusi nei paprastai, tarsi sutrikusi, tarsi kas nors norėtų iš jos pasišaipyti.

— Kodėl? Kodėl tau reikėjo tai daryti?

— Todėl... todėl, kad tai svarbu! Man labai svarbu!

— Niekas anksčiau dėl manęs nieko panašaus nėra padaręs, — sako ji ir iškart nusigręžusi vėl ima raustis dėžutėje. — Nubrozdinimams reikia antiseptikų.

Ji ima tapšnoti mano kojas vatos tamponėliu, o aš stengiuosi nesiraukyti, kai antiseptikai „įsigraužia“ į atviras žaizdeles.

— Na... ar tiki manim? — klausiu. — Ar tiki, kad esame seserys?

Kelias minutes Džesė tik žiūri įbedusi akis į pėdas, aptemptas storomis kojinėmis ir apautas rudais žygio batais. Ji kilsteli galvą ir ima apžiūrinėti mano turkio spalvos aukštakulnes basutes su dirželiais, apiplyšusias ir aplipusias purvu, mano Marc Jacobs sijonėlį, sugadintus blizgančius marškinėlius. Tada pakelia akis į mano sumuštą, sudaužytą veidą; mes tiesiog žvelgiame viena į kitą.

— Taip, — galiausiai prataria ji. — Aš tavim tikiu.

Dar trys stiprios nuskausminamosios tabletės vėliau, ir aš tikrai pasijuntu daug geriau. Tiesą sakant, aš negaliu liautis klegėjusi.

— Žinojau, kad esame seserys, — sakau, kai Džesė klijuoja pleistrą ant mano nubrozdinto kelio. — Žinojau! Tiesą sakant, man atrodo, kad esu truputį aiškiaregė. Kalnuose jutau tavo buvimą.

— Mm, — numykia Džesė perversdama akis.

— Kitas dalykas — aš darausi panaši į tave. Na, pavyzdžiui, svarsčiau, ar man nederėtų trumpai nusikirpti plaukų. Trumpi man tikrai tiktų. Be to, pradėjau rimtai domėtis akmenimis...

— Beki, — nutraukia mane Džesė. — Mes neturime būti vienodos.

— Ką? — nustebusi pažvelgiu į ją. — Ką turi galvoje?

— Gal mes ir seserys, — sėsdamasi sako ji ir paspaudžia po savimi kulnus. — Bet tai nereiškia, jog abi turime vaikščioti trumpai nusikirpusios plaukus. Arba kad ir su tais akmenimis... — Ji ima dar vieną pleistro lopinėlį ir rengiasi atlupti.

— Arba bulvėmis... — priduriu nespėjusi susilaikyti.

— Taip, — sutinka Džesė. Ji nutyla. — Arba... madingi lūpų dažai už beprotišką kainą, po trijų savaičių išeinantys iš mados.

Kai į mane pažvelgia, jos akys nežymiai blyksteli. Net žagteliu apstulbusi. Džesė mane erzina?

— Manau, tu teisi, — atsakau mėgindama atrodyti abejinga. — Vien todėl, kad esame biologiškai susijusios, dar nereiškia, kad abiem turėtų patikti kažkokie nuobodūs dariniai iš smėlio pripiltų butelių, naudojami vietoj šaunių svarmenų.

— Būtent. Arba... kvaili žurnalai, pilni absurdiškų patarimų.

— Arba gerti kavą iš siaubingos senos gertuvės.

Džesės lūpos trūkčioja.

— Arba gerti kvailą lupikautojų kapucino.

Pasigirsta perkūno trenksmas, ir mes abi pašokame išsigandusios. Lietus barbena į palapinės stogą kaip būgno lazdelės. Džesė užklijuoja man ant kojos paskutinį pleistrą ir uždaro mažąją dėžutę.

— Nemanau, kad nešeisi ko nors užvalgyti, — tarsteli ji.

— Ee... ne.

— Aš truputį turiu, bet nedaug. — Ji suraukia kaktą. — Neužteks, jeigu čia teks praleisti daugelį valandų. Negalėsime niekur eiti net ir tada, kai audra baigsis.

— Ar kalnuose negalima rasti kokių nors šaknelių ar uogų? — viltingai klausiu.

Džesė dirsteli į mane.

— Beki, aš ne Tarzanas. — Ji susigūžia ir apsikabina rankomis kelius. — Mums tiesiog reikės prasėdėti.

— Vadinasi... kai lipi į kalnus, tu nepasiimi mobiliojo telefono? — surizikuoju paklausti.

— Aš jo neturiu. Paprastai man jo nereikia.

— Manyčiau, po ranka neturi kvailos sužeistos sesers.

— Taip, paprastai neturiu. — Džesė kilsteli nuo palapinės pagrindo ir pagrabalioja už nugaros. — Beje, paėmiau kai kuriuos tavo daiktus. Kai kritai, viskas išsibarstė.

— Ačiū, — sakau imdama iš jos rankų saujelę daiktų. Mažutis plaukų purškalas. Manikiūrinė. Presuota pudra.

— Deja, niekaip nepavyko rasti tavo krepšelio, — priduria Džesė. — Dievas žino, kur jis nukrito.

Mano širdis sustoja plakusi.

Manasis krepšelis su angelu. Dviejų tūkstančių eurų vertės kino žvaigždžių krepšelis! Krepšelis, kurio trokšta kiekvienas pasaulio gyventojas.

Ir galiausiai — jo nebėra. Jis pamestas kalnuose, vidur nežinia ko.

— Tai... tai nesvarbu, — kažkokiu būdu prisiverčiu nusišypsoti. — Kartais taip atsitinka.

Skaudamais, sustingusiais pirštais atsidarau presuotos pudros dėžutę. Labai keista, bet veidrodėlis likęs sveikas. Atsargiai dirsteliu į savo atvaizdą ir krūpteliu iš siaubo. Atrodau kaip aplamdyta baidyklė. Plaukai išdrikę, abu skruostai nubrozdinti, ant kaktos didžiulis gumbas.

— Ką ketiname daryti? — Uždarau pudrinę ir pakeliu akis.

— Turėsime čia pasilikti, kol liausis audra, — sako Džesė.

— Taip, bet norėjau paklausti... ką mes darysime? Na, kol lauksime palapinėje.

Džesė žvelgia į mane bereikšmiu veidu.

— Manau, galėtume pažiūrėti „Kaip Haris sutiko Sali“ ir valgyti spragėsius, — sako ji.

Negaliu susilaikyti nesukikenusi. Iš tikrųjų Džesė turi humoro jausmą. Po santūria išore.

— Gal galiu padaryti tau manikiūrą? — pasiūlau. — Turiu visus reikalingus reikmenis.

— Padaryti manikiūrą? — pakartoja Džesė. — Beki... ar supranti, kad mes esame kalnuose?

— Taip! — karštai atsakau. — Tai ir yra esmė! Turiu ypač atsparaus lako, kuris laikosi ką bedarytum. Tik pažvelk! — Rodau jai buteliuką nagų lako. — Ir paveiksliuke modelis, atrodo, lipa į kalnus.

— Neįtikėtina, — sako Džesė imdama buteliuką ir jį apžiūrinėdama. — Ir žmonės už to užkimba?

— Liaukis. O ką dar galėtume veikti? — nekaltai mesteliu. — Na, nepasakyčiau, kad galėtume tikėtis gerai papramogauti, sakykime, patikrinti sąskaitas...

Džesė žybteli akimis žvelgdama į mane.

— Gerai, — sako ji. — Tu laimėjai. Tvarkyk man nagus.

Aplink siautėjant audrai mes lakuojame viena kitai nagus skaisčiai rožine žibančia spalva.

— Nuostabu! — patenkinta tarsteliu, kai Džesė baigia man lakuoti kairę ranką. — Galėtum dirbti manikiūrininke!

— Dėkoju, — sausai atsako ji. — Nudžiuginai.

Mojuoju pirštais žibintuvėlio šviesoje, o paskui išsiimu pudrinę norėdama pasižiūrėti į savo atvaizdą.

— Tau reikia išmokti mąsliai pridėti vieną pirštą prie lūpų, — aiškinu rodydama. — Taip pat reikėtų daryti ir įsigijus naują žiedą ar apyrankę. Tiesiog pasistengti, kad žmonės pamatytų. — Siūlau jai veidrodėlį, bet ji nusigręžia slėpdama veidą.

— Ne, ačiū.

Padedu pudrinę įtemptai galvodama. Noriu jos paklausti, kodėl ji taip nekenčia veidrodėlių. Bet turėčiau paklausti kaip nors taktiškai.

— Džese... — galiausiai pratariu.

— Ką?

— Kodėl nekenti veidrodžių?

Tyla, tik švilpia vėjas. Pagaliau Džesė pakelia akis.

— Nežinau, — sako ji. — Manau, todėl, kad dar tada, kai buvau visai jauna, man pažvelgus į veidrodį tėtis liepdavo nebūti tuščiai.

— Tuščiai? — pažvelgiu į ją išpūtusi akis. — Ką, kiekvieną kartą?

— Dažniausiai. — Ji gūžteli pečiais ir tada pamato mano veidą. — O ką sakydavo taviškiai?

— Mano tėvai sakydavo... — pasijuntu šiek tiek sutrikusi. — Jie sakydavo, jog esu pats gražiausias angeliukas, koks tik kada nors yra nusileidęs žemėn iš dangaus.

— Taigi. — Džesė susigūžia tarsi norėdama pasakyti „prasimanėlė“.

Kelias akimirkas spoksau į savo nagus.

— Dieve, tu teisi, — staiga pratariu. — Buvau išlepinta. Tėvai visada man viską duodavo. Man niekada nereikėjo stovėti tik ant savo kojų. Niekada. Aplink mane visada būdavo žmonių. Mama ir tėtis... paskui Sjuzi... paskui Lukas.

— O aš turėjau stovėti ant savo kojų nuo pat pirmo žodžio „eik“, — sako Džesė. Jos veidas paniręs į žibintuvėlio skleidžiamos šviesos šešėlį, todėl nematau išraiškos.

— Jis atrodo... gana griežtas, tasai tavo tėtis, — atsargiai sakau.

Kelias minutes Džesė nieko nesako.

— Tėtis niekada iš tikrųjų nerodydavo emocijų, — pagaliau prataria ji. — Jis niekada nepasakydavo, kad mumis didžiuojasi. Jis tai jautė, — karštai priduria ji. — Bet šeimoje mes apie viską neplepame kaip kad tu.

Staigus vėjo gūsis atplėšia palapinės kraštą, įpūsdamas pliūpsnį lietaus. Džesė čiumpa palapinės „skverną“ ir siekia paimti metalinį smaigą.

— Ir aš tokia pati, — sako ji kaldama akmeniu smaigą į žemę. — Tai, kad aš nekalbu, nereiškia, jog nieko nejaučiu. — Ji apsidairo ir atlaiko mano žvilgsnį tik didelėmis pastangomis. — Beki, kai atvažiavau tavęs aplankyti jūsų bute, nenorėjau būti nedraugiška. Arba... šalta.

— Man niekada nereikėjo taip apie tave kalbėti, — graužiama sąžinės atsakau. — Aš tikrai labai atsiprašau...

— Ne, — nutraukia mane Džesė. — Tai aš atsiprašau. Turėjau labiau pasistengti. Būčiau galėjusi prie tavęs prisiderinti. — Ji padeda akmenį ant žemės ir kelias akimirkas į jį žiūri. — Atvirai kalbant, tu mane truputį... nervinai.

— Lukas sakė, jog aš tave galėjau trikdyti, — liūdnai sakau.

— Maniau, kad tu kvaištelėjusi, — prisipažįsta Džesė, o aš nežymiai šypteliu.

— Ne, — sako ji. — Rimtai. Maniau, kad tu kvanktelėjusi. Ir kad tėvai tave pratino prie kažkokių lengvinančių aplinkybių.

— Oo, — tarsteliu truputį suglumusi. Pasitrinu galvą, ją vėl ima skaudėti.

— Tau reikėtų pamiegoti, — sako Džesė žiūrėdama į mane. — Miegas — geriausias gydytojas. Ir geriausi nuskausminamieji. Štai antklodė. — Ji duoda man kažką panašaus į plonytę foliją.

— Na... gerai, — dvejodama atsakau. — Pamėginsiu.

Padedu galvą mažiausiai nepatogioje vietoje, kokią tik įstengiu surasti, ir užsimerkiu.

Bet negaliu užmigti. Mintyse nesiliauja suktis mūsų pokalbis, be to, į palapinę nuolat barbena lietus ir pūsčioja vėjas.

Aš išlepinta. Aš išlepinta nevykėlė.

Nieko keista, kad Lukas pasijuto nekaip. Nieko keista, kad mūsų santuokai gresia katastrofa. Dėl visko kalta tik aš.

O Dieve. Staiga mano akys priplūsta ašarų, todėl ima dar labiau skaudėti galvą. Ir man laužia sprandą... be to, į nugarą įsirėžęs lyg akmuo...

— Beki, ar viskas gerai? — klausia Džesė.

— Tiesą sakant, ne, — atsakau drebančiu balsu. — Negaliu užmigti.

Tyla. Ir man atrodo, kad Džesė arba neišgirdo, arba neturi ką atsakyti. Bet po minutėlės kažką šalia savęs pajuntu. Atsisuku — o ji man siūlo mažą baltą riekutę.

— Nors tai ir ne mėtinis kremas, — tiesmukai tarsteli ji.

— Kas čia? — pramurmu.

— Kendal mėtinis pyragas. Tradicinis žygeivių maistas.

— Ačiū, — sušnabždu ir truputį atsikandu. Jis keisto salsvo skonio, ir nepasakyčiau, kad labai jo norėčiau, bet atkandu ir antrą kąsnelį, kad pasirodyčiau išalkusi. Tada, savo siaubui, pajuntu, jog vėl plūsta ašaros.

Džesė atsidūsta ir atsikanda mėtinio pyrago.

— Kas yra?

— Lukas daugiau niekada manęs nebemylės, — sukūkčioju.

— Abejoju, — sako ji.

— Teisybė! — Man teka nosis, ir aš nusišluostau ją ranka. — Nuo tada, kai grįžome iš kelionės, mūsų gyvenimas buvo kažkoks nesusipratimas. Ir dėl to kalta tik aš, aš viską sugrioviau...

— Ne vien tik tu kalta, — nutraukia mane Džesė.

— Ką? — spoksau į ją.

— Nepasakyčiau, kad dėl visko kalta tik tu, — ramiai pakartoja ji. — Juk jūs esate dviese. — Ji susuka likusį mėtinį pyragą į popierių, atsega kuprinės užtrauktuką ir įmeta paketėlį kuprinėn. — Na, kai dėl apsėdimo, tai Lukas neabejotinai apsėstas darbo!

— Žinau, kad taip yra. Bet, maniau, jis pasikeitė. Per medaus mėnesį buvo visiškai atsipalaidavęs. Viskas buvo nuostabu. Jaučiausi tokia laiminga.

Staiga skausmingai prisimenu save ir Luką. Mes įdegę ir nerūpestingi. Susikibę už rankų. Kartu užsiiminėjame joga. Sėdime terasoje Šri Lankoje planuodami, kaip visiems padarysime staigmeną netikėtai sugrįžę. Turėjau tiek vilčių. Bet nieko nenutiko taip, kaip maniau.

— Medaus mėnuo negali tęstis amžinai, — pareiškia Džesė. — Po to ir turėjo būti sunku.

— Bet aš tiek daug tikėjausi iš vedybinio gyvenimo, — suaimanuoju. — Viską įsivaizdavau. Mes visi sėdime žvakių šviesoje už ilgo medinio stalo. Aš, Lukas, Sjuzi... Tarkvinas... visi laimingi, besijuokiantys...

— Tai kas nutiko? — Džesė gudriai į mane dirsteli. — Kas nutiko Sjuzi? Tavo mama man sakė, kad ji buvo geriausia tavo draugė.

— Taip, buvo. Bet, kai buvau išvažiavusi, ji... susirado kitą. — Žiūriu į besiplaikstantį palapinės brezentą ir pajuntu galugerklyje įstrigusį gumulą. — Visi susirado naujų draugų, naujų darbų, ir aš jiems daugiau neįdomi. Aš... nebeturiu jokių draugų.

Džesė užsega kuprinę ir kietai užriša virvelę. Paskui pakelia akis.

— Tu turi mane.

— Aš tau net nepatinku, — sumurmu tarsi prašydama išmaldos.

— Na, aš tavo sesuo, — sako Džesė. — Juk turėčiau su tavim sutarti, tiesa?

Pakeliu galvą ir jos akyse išvystu linksmus žiburėlius. Ir šilumą. Šilumą, kurios, manau, niekada anksčiau nesu mačiusi.

— Žinai, Lukas nori, kad būčiau tokia kaip tu, — pratariu patylėjusi.

— Aha. Taip.

— Tikra tiesa! Jis nori, kad būčiau taupi ir kukli. — Likusį mėtinio pyrago gabaliuką užkišu už akmens vildamasi, kad Džesė nepastebės. — Ar tu mane to išmokysi?

— Tave išmokyti? Būti taupiai...

— Taip! Prašau.

Džesė perverčia akis.

— Pirmiausia, jeigu tikrai nori išmokti būti taupi, nemėtyk visai gerų mėtinio pyrago gabaliukų.

— Aa, taip, — atsakau susigėdusi ir pakeliu kąsnelį. — Ee... skanu!

Dabar vėjas švilpia dar garsiau, palapinė plaikstoma vis dažniau.

Ir net striukės. Tada staiga kai ką prisimenu. Įkišu ranką į sijonėlio kišenę... ir negaliu patikėti. Ten tebėra mažasis maišelis.

— Džese... čia tau, — pratariu jį ištraukusi. — Ėjau pas tave į namus ketindama jį tau atiduoti.

Paduodu Džesei mažą turkio spalvos maišelį. Ji iš lėto jį atriša ir išėmusi padeda ant delno sidabrinį Tiffany pakabutį.

— Tai pakabutis, — paaiškinu. — Žiūrėk, ir aš tokį patį turiu.

— Beki, — sako Džesė sutrikusi. — Jis... jis tikrai...

Vieną siaubingą akimirką man atrodo, kad ji tuoj pasakys „netinkamas“ arba „nieko vertas“.

— Nuostabus, — galiausiai prataria ji. — Jis nuostabus. Man patinka. Ačiū.

Ji užsisega ant kaklo grandinėlę, ir aš patenkinta ją nužvelgiu. Pakabutis jai tikrai tinka! Vis dėlto jos veidas man atrodo kažkaip keistai, jis kažkoks kitoks, tarsi pasikeitęs. Atrodytų, tarsi...

— Oi, Dievuli! — šūkteliu apstulbusi. — Tu šypsaisi!

— Ne, nesišypsau, — iškart paneigia Džesė, ir aš matau, kaip ji mėgina liautis šypsojusis, bet... negali. Jos šypsena tampa dar platesnė, ir ji kilsteli ranką norėdama paliesti pakabutį.

— Taip, šypsaisi, — kartoju kikendama. — Tikrai šypsaisi! Radau tavo silpnąją vietą. Giliai širdyje tu esi Tiffany mergaitė.

— Ne, nesu!

— Esi! Taip ir žinojau! Žinai, Džese...

Bet mano sumanytus žodžius nusineša stūgaujantis vėjas, nes visai netikėtai gūsis atplėšia vieną palapinės šoną.

— O Dieve! — rėkiu, kai į veidą ima plakti lietus. — O Dieve! Palapinė! Laikyk ją!

— Velnias! — Džesė mėgina nutempti žemyn atplėštą palapinės kraštą ir desperatiškai stengiasi jį pritvirtinti, bet kitas didžiulis gūsis vėl išplėšia brezentą jai iš rankų. Palapinė subanguoja kaip plaukiančio laivo burė ir dingsta kalnuose.

Spoksau pro lietų į Džesę.

— Ką mes dabar darysim? — turiu rėkti, kad per triukšmą ji mane išgirstų.

— Jėzau Kristau. — Ji braukia nuo veido lietų. — Gerai. Turime susirasti užuovėją. Ar gali atsistoti?

Ji padeda man atsikelti, bet aš negaliu susilaikyti nešūktelėjusi. Man labai skauda kulkšnį.

— Mums reikia kaip nors nusigauti iki tų uolų, — sako Džesė mostelėjusi ranka per lietų. — Remkis į mane.

Abi klupinėdamos ir šlubčiodamos klibikščiuojame purvu apėjusiu šlaitu, po truputį susiderindamos į keistą ritmą. Griežiu dantimis iš skausmo labai stengdamasi nepridaryti dar daugiau bėdų.

— Ar kas nors ateis mūsų gelbėti? — klausiu nutaikiusi pauzę tarp žingsnių.

— Vargu. Mes jau gana ilgai nebuvome išėjusios. — Paskui Džesė nutyla. — Gerai. Tau reikėtų perlipti šią statumą. Laikykis manęs.

Kažkokiu būdu perlipu akmenuotą statumą jausdama tvirtą Džesės ranką. Dieve, ji tikrai geros formos. Ji lengvai galėjo nulipti žemyn ir išvengti lietaus, staiga šauna man į galvą. Dabar ji galėtų būti saugi šiltai sėdėdama namuose.

— Ačiū, kad man padedi, — šiurkštokai tarsteliu, kai mes vėl imame ritmingai klibikščiuoti. — Ačiū, kad likai su manimi.

— Viskas gerai, — nekeisdama ritmo sako ji.

Lietus plaka man veidą beveik dusindamas. Vėl ima svaigti galva, nepaprastai aštriai skauda kulkšnį. Bet turiu eiti toliau. Negaliu Džesės nuvilti.

Staiga per lietų išgirstu kažkokį triukšmą. Bet tikriausiai aš tik įsivaizduoju. Arba tai vėjas. Negali būti, jog taip yra iš tikrųjų.

— Palauk, — sustingsta Džesė. — Kas tai?

Abi įsiklausome. Taip, tikrai. Garsas tikras.

Mes tikrai girdime trūkčiojantį sraigtasparnio ūžimą.

Pakeliu akis — per pliaupiantį lietų matosi blausios į mus artėjančios švieselės.

— Padėkit! — rėkiu ir karštligiškai mojuoju rankomis. — Čia!

— Čia! — šaukia Džesė ir iškelia viršun šviečiantį žibintuvėlį, mojuodama juo lietaus migloje. — Mes čia! Pagalbos!

Kelias akimirkas sraigtasparnis kybo virš mūsų. Paskui, mano siaubui, jis skrenda toliau.

— Ar jie mūsų nepamatė? — Man užima kvapą.

— Nežinau. — Džesė atrodo įsitempusi ir sunerimusi. — Sunku pasakyti. Kad ir kaip būtų, jie čia nenusileistų. Jie nusileistų pačioje viršūnėje, o paskui pėsti ateitų čia.

Akimirką abi stovime nejudėdamos, bet sraigtasparnis negrįžta.

— Gerai, — pagaliau tarsteli Džesė. — Eime toliau. Bent jau tarp uolų pasislėpsime nuo vėjo.

Mudvi ir vėl imame keliauti kaip anksčiau. Bet šį kartą man atrodo, kad visos jėgos išseko. Tiesiog jaučiuosi kaip išsunkta. Aš permirkusi, sušalusi, man visai neliko nė menkiausių jėgų. Mes skausmingai lėtai stumiamės šlaitu surėmusios galvas, viena kitą apsivijusios rankomis, abi šnopuojančios ir springstančios, kai vėjo šuorai bloškia į veidą lietų.

— Palauk. — Sustoju. — Kažką girdžiu. — Prisispaudžiu prie Džesės palenkusi galvą.

— Ką?

— Kažką girdėjau...

Nutylu, kai lietų perskrodžia blausi šviesa. Tai tolimas prožektoriaus spindulys. Girdžiu, kaip kažkas leidžiasi kalnu žemyn.

O Dieve. Tai žmonės. Pagaliau.

— Tai kalnų gelbėtojai! — sušunku. — Jie atvyko! Čia! Mums reikia pagalbos!

— Čia! — šaukia Džesė ir iškelia savo žibintuvėlį. — Mes čia!

Prožektoriaus spindulys trumpam dingsta, o paskui vėl pasirodo.

— Pagalbos! — rėkia Džesė. — Mes čia!

Jokio atsako. Kur jie nuėjo? Ar jie mus pametė?

— Pagaaalbos! — desperatiškai šaukiu. — Prašom padėti! Štai čia! Ar jūs mus girdite?

— Bekse?

Per ūžiančią audrą pasigirsta pažįstamas aukštas balsas. Aš sustingstu.

Ką? Ar man... haliucinacijos?

Balsas nuskambėjo kaip...

— Bekse? — vėl nuskamba balsas. — Bekse, kur tu?

— Sjuzi?

Pakėlusi akis ant keteros viršaus pamatau figūrą, vilkinčią senoviniu apsiaustu. Jos plaukai sulipę nuo lietaus, ji mojuoja prožektoriumi prisidengusi akis ir žvalgydamasi aplinkui, nerimastingai suraukusi antakius.

— Bekse? — šaukia ji. — Bekse! Kur tu?

Tikriausiai man haliucinacijos. Visa tai tarsi miražas. Tikriausiai žiūriu į vėjyje linguojantį medį ir manau, jog tai Sjuzi.

— Bekse? — Jos žvilgsnis užkliudo mus. — O Dieve! Bekse! Aš ją radau! — šaukia ji per petį. — Štai čia! Bekse! — Ji ima ropštis nuo keteros eidama mūsų link, paskui save žerdama akmenis.

— Ar tu ją pažįsti? — klausia sumišusi Džesė.

— Tai Sjuzi. — Sunkiai nuryju seiles. — Tai geriausia mano draugė.

Mano gerklėje kažkas įstrigę. Sjuzi atvyko manęs ieškoti. Ji sukorė tokį kelią, kad mane surastų.

— Bekse! Ačiū Dievui! — Sjuzi prilekia pažerdama grumstus ir akmenis. Ji žiūri į mane, jos veidas aptaškytas purvu, mėlynos akys išsiplėtusios iš baimės. — O Dieve, tu susižeidusi. Taip ir žinojau. Taip ir žinojau...

— Man viskas gerai, — pralemenu. — Tik va kulkšnis...

— Ji čia, bet susižeidusi! — sako ji kalbėdama į mobilųjį telefoną ir minutėlę klausosi. — Tarkis leidžiasi su neštuvais.

— Tarkvinas? — Man per daug sukasi galva, kad viską jon suimčiau. — Tarkvinas čia?

— Kartu su bičiuliu iš karališkųjų oro pajėgų tarnybos. Tie kvaili kalnų gelbėtojai pasakė, jog dar per anksti. Bet aš žinojau, kad tu patekai į bėdą. Žinojau, kad turime vykti. Aš taip jaudinausi. — Staiga Sjuzi veidas persikreipia. — O Dieve. Aš taip nerimavau. Niekas nežinojo, kur tu esi... ėmei ir dingai. Mes visi manėme... mes nežinojome ką galvoti... stengėmės susisiekti su tavimi mobiliuoju telefonu, bet nebuvo ryšio... paskui staiga jis atsirado... Ir štai dabar tu čia... visa... visa sumušta ir nuvargusi. — Ji atrodo taip, tarsi tuoj pradės verkti. — Bekse, aš labai atsiprašau, kad taip ir nepaskambinau. Aš labai atsiprašau.

Ji tvirtai mane apkabina. Kelias akimirkas mes taip stovime viena prie kitos prisispaudusios, merkiamos lietaus.

— Man viskas gerai, — galiausiai pralemenu. — Tikrai. Nusiritau nuo kalno. Bet buvau su savo seserimi. Ji manimi pasirūpino.

— Su seserimi? — Sjuzi iš lėto paleidžia mane iš glėbio ir atsigręžia į Džesę, nejaukiai stovinčią atokiau, susikišusią rankas į kišenes.

— Tai Džesė, — pratariu. — Džese... tai Sjuzi.

Jos pažvelgia viena į kitą per pliaupiantį lietų. Negaliu nuspėti, ką abi galvoja.

— Sveika, Beki sesute, — galiausiai sako Sjuzi ir ištiesia ranką.

— Sveika, geriausia Beki drauge, — atsako Džesė ir paima Sjuzi ranką.

Pasigirsta traškesys, ir pakėlusios akis mes pamatome šlaitu mūsų link besileidžiantį Tarkviną. Jis apsivilkęs neįtikėtinai šauniai jam tinkančią armijos aprangą, užsidėjęs kepurę su pritaisyta lempute.

— Tarkvinai, — pratariu, — sveikas.

— Džeremis leidžiasi nešdamas sulankstomus neštuvus, — linksmai sako jis. — Na ir smarkiai tu mus visus išgąsdinai, Beki. Lukai? — sako jis kalbėdamas į mobilųjį telefoną. — Mes ją suradome.

Mano širdis sustoja.

Lukas?

— Kaip gali būti... — mano lūpos taip virpa, jog beveik negaliu sudėlioti žodžių. — Kaip gali būti, kad Lukas...

— Jis negali išvykti iš Kipro dėl blogo oro, — sako Sjuzi. — Bet jis nuolat palaiko su mumis ryšį telefonu. Dieve, jam buvo labai blogai.

— Imk, Beki, — sako man Tarkvinas tiesdamas telefoną.

Aš beveik nė negaliu jo paimti. Iš nervų visa drebu.

— Ar jis vis dar... ant manęs pyksta? — pralemenu.

Sjuzi minutėlę žvelgia į mane tylėdama. Jos plaukais ir veidu ritasi lietaus lašai.

— Bekse, tikėk manimi. Jis visai ant tavęs nepyksta.

Pridedu telefoną prie ausies truputį susiraukdama, kai nuo prisilietimo suskausta sumuštą veidą.

— Lukai?

— O Dieve! Beki. Ačiū Tau, Kristau.

Jo balsas sklinda iš toli ir trūkinėja, aš jį vos girdžiu. Bet vos išgirdusi pažįstamą jo balsą pasijuntu taip, tarsi iškart grįžtų visos praėjusios kelios dienos. Kažkas manyje sūkuriuoja. Mano akys dega, sunku kvėpuoti.

Aš jo noriu. Aš noriu jo ir noriu važiuoti namo.

— Ačiū Dievui, kad dabar tu saugi. — Luko balsas atrodo labiau sujaudintas nei kada nors esu girdėjusi. — Aš tiesiog krausčiausi iš proto...

— Žinau, — išspaudžiu. — Atsiprašau. — Mano skruostais pasipila ašaros. Beveik negaliu kalbėti. — Lukai, aš tikrai už viską labai atsiprašau...

— Neatsiprašinėk. Tai aš atsiprašau. Viešpatie. Aš maniau... — jis nutyla, ir aš girdžiu, kaip sunkiai alsuoja. — Tiesiog daugiau niekada taip nedink, gerai?

— Nedingsiu. — Delnu uoliai nusibraukiu ašaras. — Dieve, kaip norėčiau, kad būtum čia.

— Aš ir būsiu. Būsiu, kai tik liausis audra. Natanas man pasiūlė asmeninį lėktuvą. Jis buvo išties nuostabus. — Mano nusivylimui, jo balsą užgožia traškesys ir šnypštimas.

— Lukai?

— ... viešbutis...

Jo balsas nutrūksta. Dabar jau niekas nebesvarbu.

— Aš tave myliu, — beviltiškai sakau nutilus telefonui. Pakeliu akis ir matau, jog visi kiti stebi mane užjaučiamai tylėdami. Tarkvinas sunkia ranka draugiškai paplekšnoja man per petį.

— Eime, Beki. Bus geriau, jei nugabensime tave į sraigtasparnį.

Dvidešimt trečias skyrius

Ligoninėje man viskas truputį liejasi. Visur daug šviesos ir triukšmo, daug klausinėjimų ir pasivažinėjimų ratukais. Galiausiai paaiškėja, kad aš dviejose vietose susilaužiau kulkšnį, todėl reikės gipsuoti koją. Be to, jie dar turės mane siūti ir patikrinti, ar nesergu kažkokia karvių pasiutlige, ar nepateko infekcija, ir visa kita.

Kol jie visa tai man daro, suleidžia kažkokių vaistų, nuo kurių jaučiuosi kiek apsvaigusi, todėl, kai viskas baigta, krentu ant pagalvės staiga pajutusi didžiulį nuovargį. Dieve, kaip gera, kai esi kažkur, kur švaru, šilta ir balta.

Tolumoje girdžiu, kaip kažkas tikina Džesę, jog ji tikrai nepadarė jokios žalos mane judindama, o paskui kelis kartus kartoja Sjuzi, jog šiuo atveju tikrai neprireiks tirti viso kūno; ne, jie tikrai nelinkę juokauti su mano sveikata. Taip, visi sutinka, jog jis išties yra žinomiausias žmogus visoje šalyje.

— Beki? — Pakeliu apspangusias akis ir išvystu savo lovos link einantį Tarkviną, laikantį mobilųjį telefoną. — Vėl Lukas.

— Lukai? — tariu į telefoną. — Sveikas! Žinai ką? Man lūžo koja! — Gėrėdamasi žvelgiu į gipso tvarstį, prilaikomą įtvaro. Visada norėjau gipso tvarsčio.

— Girdėjau. Mano vargšė meilutė. Ar jie gerai tave prižiūri? Ar turi visko, ko reikia?

— Ee... manau, kad taip. Žinai... — kažkaip netikėtai nusižiovauju. — Tiesą sakant, jaučiuosi labai pavargusi. Norėčiau pamiegoti.

— Gaila, kad manęs ten nėra, — Luko balsas žemas ir švelnus. — Beki, tu tik pasakyk man vieną dalyką. Kodėl niekam nepasakiusi išvažiavai į šiaurę?

Ką? Nejau jam neaišku?

— Todėl, kad man reikėjo pagalbos, savaime suprantama, — atsakau pajutusi dilgtelėjus pažįstamą skausmą. — Mūsų santuokai ėmė grėsti pavojus. Džesė buvo vienintelis žmogus, į kurį galėjau kreiptis pagalbos.

Telefono linijoje tylu.

— Mūsų santuokai kas? — pagaliau prataria Lukas.

— Pavojus! — mano balsas dreba. — Juk žinai, kad taip buvo! Buvo siaubinga! Tu manęs nė nepabučiavai atsisveikindamas!

— Mieloji, mane viskas buvo pribaigę. Mes susipykome, bet tai nereiškia, kad mūsų santuokai gresia pavojus.

— Oi, — sunkiai nuryju seiles. — Na, o aš maniau, kad gresia. Maniau, viskas baigta. Maniau, kad tau visai nesvarbu, kur aš esu.

— Oi, Beki, — Luko balsas ima skambėti keistai, tarsi jis tvardytųsi stengdamasis nenusijuokti. O gal nepravirkti. — Ar tu bent truputį nutuoki, kiek man teko iškentėti?

— Ne, — prikandu lūpą kaisdama iš gėdos. — Lukai, aš tikrai labai atsiprašau. Aš... nemaniau... niekada negalvojau...

— Nesvarbu, — nutraukia mane Lukas. — Tu saugi. Dabar tik tai ir yra svarbiausia. Tu saugi, tau nieko nenutiko.

Mane prislegia kaltės jausmas. Lukas man toks geras. Bet į kokį pragarą aš jį įstūmiau! Štai dabar jis įstrigęs Kipre... Apimta sukilusių emocijų dar tvirčiau spaudžiu prie ausies telefoną.

— Lukai, grįžk namo. Suprantu, kad tau labai sunku ten būti. Žinau, kad tau nelengva. Ir dėl visko kalta aš. Tiesiog palik tą kvailį Nataną Templį ir siaubingą jo viešbutį. Surask kokią nors priežastį. Gali viską suversti man.

Ilgokai trunkanti tyla.

— Lukai? — sutrikusi tarsteliu.

— Taaip, — nenorom atsiliepia Lukas. — Turiu tau kai ką tuo klausimu pasakyti. Manau, jog visai gali būti... — jis vėl nutyla.

— Kas?

— Kad tu buvai teisi. O aš... klydau.

Sumišusi spoksau į telefoną. Ar aš teisingai išgirdau?

— Buvau susidaręs nepalankią išankstinę nuomonę, — sako Lukas. — Dabar, kai susipažinau su Natanu, pamačiau, kad jis labai sumanus vyrukas. Aštraus komersanto proto. Mes gerai sutariame.

— Jūs gerai sutariate? Bet... o kaip su tuo buvusiu jo teistumu?

— Ai, — kvailokai tarsteli Lukas. — Natanas man viską paaiškino. Kai tai nutiko, jis gynė vieną iš savo motelio darbuotojų nuo girto svečio. Jis „nuėjo šiek tiek per toli“, kaip pats sako. Tai buvusi klaida. Ir aš juo tikiu.

Pauzė. Man treška galva. Negaliu visko suvokti.

— Daugeliu aspektų jis mane labai patraukė, — pasakoja Lukas. — Aną vakarą jis man pasakojo, kodėl pradėjo steigti motelių tinklą. Tai nutiko po to, kai jam nebuvo leista įeiti į prabangų viešbutį tik todėl, kad neryšėjo kaklaraiščio. Tada jis nuėjo tiesiai į aludę ir sukurpė verslo planą moteliams įkurti. Per metus jis tokių įkūrė dvidešimt. Tokiu darbu galima tik žavėtis.

— Aš tuo netikiu, — sakau trindamasi dūzgiančią kaktą. — Jis tau patinka.

— Man jis tikrai patinka. — Lukas kiek patyli. — Ir jis visą laiką buvo labai šaunus, per visus šituos įvykius. Nė negalėjo būti geresnis. Visą vakarą buvo su manim laukdamas naujienų.

Susiraukiu vėl pajutusi kaltę, įsivaizduodama juos abu susirūpinusius, vilkinčius chalatais, laukiančius prie telefono. Dieve, aš tikrai daugiau niekada niekur nedingsiu.

Na, bet juk aš ir neketinau. Na, žinote...

— O kaip tasai viešbutis? — klausiu. — Ar labai apšepęs?

— Viešbutis yra labai apšepęs, — linksmai sako Lukas. — Bet tu buvai teisi. Jo apšepimas aukščiausios klasės.

Negaliu susilaikyti nesukikenusi, bet paskui mano kikenimas pavirsta plačiausiu žiovuliu. Dieve, jaučiu, kaip ima veikti vaistai.

— Vadinasi... aš visą laiką buvau teisi, — kiek neaiškiai pratariu. — Tu gavai nuostabų komandinį darbą.

— Taip, gavau nuostabų komandinį darbą, — sutinka Lukas. — Beki, aš atsiprašau, — staiga jis ima kalbėti jau rimčiau. — Ir už tai, ir dar už daugelį dalykų. — Jis kiek padvejoja. — Manau, jog pastarąsias kelias savaites tau buvo labai sunku. Buvau per daug įsijautęs į sandorį su Arkodu. Iš manęs nesulaukei jokios paramos. Nesistengiau suprasti, kaip tau sunku vėl grįžus į Britaniją.

Mano smegenis pasiekę jo žodžiai nuskamba keistai pažįstamai.

Ar jis kalbėjosi ir su Džese?

Ar Džesė... stengiasi dėl manęs?

Staiga suvokiu, jog Lukas tebekalba.

— Ir dar vienas dalykas, — sako jis. — Pagaliau perskaičiau tavo planą iš rožinio aplanko. Man patiko tavo mintis. Turėtume kreiptis į Deividą Nevilį ir išsiaiškinti, ar jis nori parduoti savo verslą.

— Tau patiko mano mintis? — nustebusi ir susižavėjusi klausiu. — Tikrai?

— Man patiko. Tik išties nenumanau, kur tu prisirankiojai šių specifinių žinių apie verslo plėtrą....

— Barneys parduotuvėje, juk aš tau pasakojau! — Patenkinta nugrimztu į pagalves. — Deividas norės parduoti, žinau, kad tikrai norės. Jis tikrai gailisi pradėjęs savo verslą. Be to, jie nori dar vieno vaikelio... — vis sunkiau tariu žodžius, nes darausi visai mieguista. — O Džudi sako tenorinti, kad jis gautų normalų altygį... atlyginimą...

— Mieloji, pakalbėsime apie viską kitu metu. Tau reikėtų pailsėti.

— Gerai. — Dabar mano vokai išties labai sunkūs. Turiu iš paskutiniųjų stengtis, kad neužsimerkčiau.

— Tai gal baigsime kitą kartą, — švelniai taria Lukas. — Kai grįšiu. Daugiau jokių grėsmių, gerai?

— O kas čia dabar? — įsiterpia pasibaisėjusios moters balsas, ir aš pamatau manęs link einančią slaugę. — Palatose negalima naudotis mobiliaisiais telefonais. Jaunoji ledi, jums reikia pamiegoti!

— Gerai, — greitai sakau į telefoną. — Gerai.

Slaugė ištraukia man jį iš rankų, ir aš iškart užsimerkiu.

Kai vėl atsimerkiu, viskas jau kitaip. Kambaryje prieblanda. Pašnekesių nebegirdėti. Tikriausiai dabar vakaras.

Man džiūsta burna, lūpos skaudžiai sukepusios. Prisimenu, kad ant naktinio stalelio buvo ąsotėlis vandens, todėl dabar bandau atsisėsti ir jį paimti, bet sėsdamasi kažką su trenksmu numetu ant grindų.

— Bekse! Kaip tu? — Pamatau prie mano lovos sėdinčią Sjuzi. Ji mėgina nusibraukti nuo akių miegą ir atsistoja. — Ar ko nors norėtum?

— Vandens, — prašvokščiu. — Jeigu tik jo yra.

— Štai. — Sjuzi pripila man stiklinę, ir aš godžiai išgeriu. — Kaip jautiesi?

— Aš... gerai. — Padedu stiklinę jausdamasi kur kas geriau, o paskui apsidairau po apytamsę palatą užtrauktomis užuolaidomis. — O kur visi kiti? Kur Džesė?

— Jai viskas gerai. Gydytojas ją apžiūrėjo, o paskui Tarkis nuvežė namo. Bet tave jie nutarė palikti čia, kad galėtų stebėti.

— Gerai. — Pasitrinu išsausėjusį veidą gailėdamasi, kad neturiu purkštuvo su drėkikliu. Tada staiga dirsteliu į Sjuzi laikroduką ir pamatau, kiek dabar valandų.

— Dabar antra valanda! — pažvelgiu į ją pasibaisėjusi. — Sjuzi, kodėl tu čia? Turėtum miegoti!

— Nenorėjau niekur eiti. — Ji prikanda lūpą. — Nenorėjau tavęs palikti.

— Ššš! — pasigirsta iš už užuolaidų. — Tyliau!

Mes su Sjuzi nustebusios susižvalgome, ir staiga pajuntu, jog tuoj imsiu kikenti. Sjuzi iškišusi liežuvį žiūri į užuolaidas, o aš bejėgiškai šnarpšteliu.

— Išgerk dar vandens, — jau nuleidusi balsą sako ji. — Labiau sudrėkinsi odą. — Ji pripila dar vieną stiklinę ir pastato prie lovos. Minutėlę nė viena iš mūsų nieko nesako. Aš nuryju dar kelis gurkšnius vandens, bet jis drungnas ir atsiduoda plastmase.

— Visa tai man primena laikus, kai gimė Ernis, — sako man Sjuzi, žvelgdama per tamsą. — Ar prisimeni? Tada visą naktį buvai prie manęs.

— Dieve, taip. — Staiga prisimenu mažutytį Ernį jos rankose, tokį rausvutį, susuktą į antklodėles. — Tai buvo ypatinga naktis. — Sutinku Sjuzi žvilgsnį ir nusišypsau.

— Žinai, kai gimė dvyniai... man nebuvo labai gerai, nes šalia nebuvo tavęs, — Sjuzi drebančiu balsu nusijuokia. — Suprantu, kad visa tai kvailai skamba.

— Ne, nekvailai, — sakau žvelgdama į baltą ligoninės paklodę, kurią gniaužau tarp pirštų. — Aš tikrai labai tavęs pasiilgau, Sjuzi.

— Ir aš tavęs pasiilgau, — jos balsas truputį užkimęs. — Ir aš aš turiu tau kai ką pasakyti. Labai atsiprašau už savo elgesį tada, kai tu grįžai.

— Ne, — iškart atsakau. — Nebūk kvaila. Aš perdėtai į viską sureagavau. Natūralu, kad susiradai kitų draugų, kai išvažiavau. Aišku, kad taip ir turėjo būti. O aš buvau... kvaila.

— Tu nebuvai kvaila. — Ji sunkiai nuryja seiles. — Tai aš buvau... aš pavydėjau.

— Pavydėjai? — sutrikusi pažvelgiu į Sjuzi. Ji nežiūri man į akis.

— Pasirodei visa įdegusi ir švytinti, dar nešina krepšeliu su angelu, — jos balsas truputį virpa. — O aš užsisėdėjusi savo kaime su trim vaikais... Tu įplaukei kupina pasakojimų apie nuostabias medaus mėnesio keliones po visą pasaulį, ir aš išties pasijutau... tokia pilka ir nuobodi.

Žvelgiu į ją kiek išsigandusi.

— Sjuzi, tu niekaip negali jaustis pilka ir nuobodi! Niekada niekada!

— Taigi pagalvojau... — ji ryžtingai pažvelgia į mane, — kai tau pasidarys geriau, važiuokime savaitgaliui į Milaną. Tik mes dviese. Kaip manai?

— O kaip mažyliai?

— Jiems viskas bus gerai. Tarkis jais pasirūpins. Tai galėtų būti pavėluota mano gimtadienio šventė.

— O kaip vandens parkas? — atsargiai klausiu. — Ar ten nešventei savo gimtadienio?

Minutėlę Sjuzi tyli.

— Vandens parke viskas buvo gerai, — galiausiai sako ji. — Bet tai buvo ne tas pats, kas būti su tavimi. Nėra tokių kaip tu, Bekse.

— Tai ar dabar Lulu tau nebepatinka, tu jos nekenti? — negaliu susilaikyti viltingai nepaklaususi.

— Bekse! — Sjuzi sutrikusi sukikena. — Negaliu sakyti, kad aš jos nekenčiu. Bet... — ji pažvelgia man į akis. — Tu man patinki labiau.

Negaliu iškart rasti atsakymo, tad vėl ištiesiu ranką ketindama paimti stiklinę su vandeniu... ir susivokiu žvelgianti į mažutį paketėlį ant naktinio stalelio.

— Džesė tau jį paliko, — kiek sumišusi sako Sjuzi. — Ji sakė, jog galbūt panorėsime visa tai suvalgyti.

Negaliu susilaikyti nenusišypsojusi. Tai Kendal mėtinis pyragas.

— Čia toks... asmeninis pokštas, — sakau. — Nemanau, jog ji tikisi, kad šitai suvalgysiu.

Valandėlę palatoje tylu, tik girdėti iš toli atsklindantis stumiamų ratukų garsas, atsiveriančių ir vėl užsidarančių dvivėrių durų trinktelėjimas.

— Vadinasi... tu tikrai turi seserį, — pagaliau prataria Sjuzi, ir jos balse išgirstu ilgesingą gaidelę. Kelias akimirkas žvelgiu per tamsą į pažįstamą sunerimusį bičiulišką, gerą jos veidą aukšta kakta.

— Sjuzi, tai tu visada būsi mano sesuo, — galiausiai atsakau. Ir tvirtai ją apkabinu.

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Puiku. Tiesiog nuostabu. Tiesą sakant, viskas tiesiog neįtikėtina. Buvau įsitikinusi, kad nemėgstu daugybės dalykų... o dabar pasirodo, kad jie visi man labai patinka!

Pavyzdžiui:

1. Džesė.

2. Juodasis pudingas. (Jeigu užsipilsi pakankamai pomidorų padažo, paaiškės, kad pudingas visai skanus!)

3. Būti šykščiai.

Tikrai. Aš nejuokauju. Būti šykščiai išties fantastiška. Tai taip malonu! Kaip aš to anksčiau nesupratau?

Sakykime, vakar nusiunčiau Dženisei ir Martinui atviruką norėdama padėkoti už nuostabias gėles... ir, užuot tą atviruką nupirkusi, aš jį iškirpau iš dėžutės, likusios nuo javainių! Priekyje buvo užrašyta „Kellogs“. Šaunu, tiesa?

Džesė man davė tokį patarimą. Ji mane tiek daug ko išmokė. Nuo tada, kai išėjau iš ligoninės, gyvenu pas ją. Ji tokia nuostabi! Užleido man savo miegamąjį, nes į jį veda mažiau laiptelių nei į svetainę, be to, ji padeda man įlipti ir išlipti iš vonios su ta sugipsuota koja, ji taip pat kiekvieną dieną priešpiečiams verda daržovių sriubą. Net ir mane žada to išmokyti. Jeigu tą sriubą verdi iš lęšių ir... ir dar kažko, neprisimenu, gali valgyti puikiai suderintą maistingą sriubą, tekainuojančią po 30 pensų už porciją!

Taigi už sutaupytus pinigus gali nusipirkti ką nors išties malonaus, pavyzdžiui, Elizabetos naminio vaisinio pyrago! (Šį patarimą Džesei daviau aš. Matote, kaip mes viena kitai padedame!)

Prišlubčioju prie kriauklės, atsargiai išsemiu iš kavinuko pusę kavos tirščių ir išmetu juos į šiukšliadėžę, paskui įberiu truputį šviežiai maltos kavos ir įjungiu virdulį. Šiuose namuose laikomasi taisyklės dar kartą panaudoti jau naudotą kavą, ir tai, kaip sako Džesė, turi prasmę. Taip, kavos skonis prastesnis, bet kiek daug sutaupai!

Aš taip pasikeičiau. Galiausiai pasidariau taupus ir protingas žmogus. Lukas tiesiog nepatikės, kai vėl mane pamatys.

Džesė pjausto svogūną, ir aš paslaugiai paimu tinkliuką nuo svogūnų ketindama jį išmesti.

— Palik! — pakelia akis Džesė. — Mes galime jį panaudoti!

— Tinkliuką nuo svogūnų? — Oho, aš nuolat išmokstu ką nors nauja! — Tai kur galima panaudoti tinklelį nuo svogūnų?

— Jį galima panaudoti kaip šveistuką.

— Teisingai. — Aš išmintingai linkteliu, nors nesu visai tikra, kas tasai šveistukas.

— Na, žinai, — Džesė dirsteli į mane. — Šveisti — tai tas pat, kas, sakykime, nuimti lapus, tik kad tą veiksmą atliekame virtuvėje.

— A, taip, — plačiai jai nusišypsau. — Jėga!

Pasiimu „Taupaus šeimininkavimo“ užrašus ir užsirašau. Yra tiek daug ko mokytis. Sakykime, ar jūs žinote, kad sodo purkštuvą galima pasigaminti iš seno kartoninio pieno pakelio?

Taip, nepasakyčiau, kad man reikėtų sodo purkštuvo, bet vis dėlto!

Nušlubčioju į svetainę viena ranka remdamasi į ramentą, o kita laikydama kavinuką.

— Štai, — tarsteli Sjuzi pakėlusi akis nuo grindų, kur sėdėjo. — Ką manai? — Ji kilsteli plakatą, kurį ką tik baigė. Ant jo užrašyta: „PALIKITE MŪSŲ KRAŠTOVAIZDI RAMYBĖJE!“ Užrašyta kontrastuojančiomis raudonomis ir mėlynomis spalvomis, papuošta nuostabiais lapų ir žolynų rėmeliais.

— Oho! — spoksau susižavėjusi. — Sjuzi, tai fantastiška! Tu tokia nuostabi menininkė! — Žiūriu į sumestą ant sofos visą krūvą plakatų, kuriuos Sjuzi kūrė pastarąsias kelias dienas. — Dieve, kaip gerai, kad ir tu dalyvauji kampanijoje.

Fantastiška, kad Sjuzi čia. Kaip senais laikais. Ji apsistojusi Edi motelyje, o Tarkvinas namuose rūpinasi mažyliais. Dėl to Sjuzi jaučiasi kalta, bet jos mama patarė jai nesigraužti sakydama, jog kartą ir ji buvo palikusi Sjuzi visam mėnesiui, nes išvyko tyrinėti Nepalo kalnų, ir jai šitai visai nepakenkė.

Viskas taip puiku. Mes daugybę laiko praleidome kartu gamindamos, valgydamos, plepėdamos apie viską saulės atokaitoje. Kartais tik mudvi su Sjuzi, o kartais ir su Džese. Pavyzdžiui, vakar vakare kepėme „margaritas“ ir žiūrėjome „Be stabdžių“. Man atrodo... jis ir Džesei patiko. Nors ji ir nežinojo visų dainų atmintinai kaip mes.

Vieną vakarą, kai Sjuzi išvyko aplankyti kažkokio giminaičio, gyvenančio už dvidešimties mylių, mes su Džese praleidome kartu. Ji aprodė man savo akmenis ir viską apie juos papasakojo, o aš savo ruožtu papasakojau apie savo batus ir juos nupiešiau. Man atrodo, abi daug ko išmokome.

— Labai gerai, kad kampanijoje dalyvauji tu, — atšauna Sjuzi kilstelėdama antakius. — Tik pagalvok, Bekse. Jeigu ne tu, šiame proteste dalyvautų trys žmonės ir šuo.

— Na, žinai... — gūžteliu pečiais mėgindama pasirodyti kukli. Bet slapčia aš labai džiaugiuosi tuo, kas vyksta. Kai tik išėjau iš ligoninės, tapau atsakinga už viešąją protesto pusę, ir mes tiek daug padarėme! Mitingas įvyks šią popietę, o šįryt mažiausiai keturios vietinės radijo stotys paskleidė žinias apie mūsų akciją. Apie tai rašė visi vietiniai laikraščiai ir net kalbama, jog atvyks brigada iš televizijos.

Ir visa tai tik dėl atitinkamai sutapusių kelių faktorių. Pirmiausia paaiškėjo, kad Kambrijos radijo naujienų tarnybos vadovas yra Gajus Rokslis, kurį pažinojau dar tada, kai Londone dirbau finansų apžvalgininke. Jis man davė visų vietinių stočių, kurios galėtų mūsų renginiu susidomėti, telefonų numerius ir vakar po pietų transliavo ilgiausią gabalą per „Kambrijos sargą“.

Bet pats nuostabiausias dalykas — žmogiškoji istorija. Pirmas veiksmas, kurio ėmiausi sutikusi viskam vadovauti, buvo mano surengtas gamtos apsaugos grupės susirinkimas. Kiekvienas man turėjo papasakoti kokią nors istoriją apie šį kraštovaizdį, net jeigu toji istorija atrodytų visai nereikšminga. Galiausiai paaiškėjo, jog prieš dvidešimt metų Džimas pasipiršo Elizabet kaip tik tame lauke, kurį ketinama nuniokoti prekybos centro statybomis!

Taigi mes padarėme nuotrauką, kurioje Džimas parklupęs taip, kaip kažkada (tiesa, tada jis nepriklaupė, bet aš patariau apie tai garsiai nekalbėti), ir atrodo labai nuliūdęs. Vakar šią nuotrauką pirmame puslapyje išspausdino „Skalio ir Kogentvaito šauklys“ su antrašte „Mūsų meilės prisiminimų skerdynės“. Taigi po to dar ir dabar netyla karštoji protestui prijaučiančiųjų linija (Robino mobilusis) siūlant paramą ir pagalbą.

— Kiek mums dar liko laiko? — klausia Sjuzi sėdėdama parietusi kojas.

— Trys valandos. Štai. — Ištiesiu jai puodelį kavos.

— Aa, taip, — Sjuzi vypteli. — Ar čia toji taupios šeimininkės kava?

— Taip, — gynybiškai nusiteikusi žvelgiu į ją. — Kas yra? Ji skani!

Pasigirsta durų skambutis, girdžiu, kaip Džesė nuskuba koridoriumi atidaryti durų.

— Gal atnešė dar vieną gėlių puokštę, — kikendama sako Sjuzi. — Nuo tavo gerbėjo.

Po nelaimingo atsitikimo buvau tiesiog užversta gėlių puokštėmis. Maždaug pusė iš jų buvo atsiųstos Natano Templio su žodžiais „Nepaprastai dėkingas“, „Negalėdamas pamiršti jūsų paramos“.

Taigi. Vadinasi, jis turėtų būti išties dėkingas. Lukas buvo susiruošęs vykti namo, bet aš jam patariau likti Kipre ir baigti pradėtą darbą; pasakiau, jog mielai kelias dienas praleisiu pas Džesę. Jis ir pasiliko, o šiandieną jau pakeliui į namus. Lėktuvas turėtų nusileisti bet kurią minutę.

Tiesiog žinau, kad mums su Luku viskas bus gerai. Mes patyrėme ir nuosmukių, ir pakilimų... buvo ir audrų... bet nuo šiol viskas plauks tykiai, ramiai. Pirmiausia, aš juk tapau kitu žmogumi. Tapau suaugusia, brandžia ir sumania asmenybe. Ir mano santykiai su Luku nuo šiol bus brandūs. Ketinu viską su juo aptarti. Viską jam papasakoti. Daugiau nebus jokių kvailų situacijų, pasibaigiančių konfliktais. Mes esame komanda!

— Žinai, man tikrai atrodo, kad Lukas manęs nepažins, — tarsteliu svajingai gurkštelėdama kavos.

— Oi, o man atrodo, kad pažins, — tyrinėdama mane sako Sjuzi. — Neatrodai taip prastai. Na, siūlės labai negražios, bet tasai didysis sumušimas atrodo jau geriau...

— Aš kalbu ne apie išvaizdą! — atsakau. — Turiu galvoje asmenybę. Aš absoliučiai pasikeičiau.

— Tikrai? — sumišusi klausia Sjuzi.

Dieve, nejau žmonės nieko nepastebi?

— Taip. Tik pažvelk į mane! Aš plikau „antrinę“ kavą, organizuoju protesto mitingus, valgau daržovių sriubą ir... visa kita!

Lukui net nesakiau, jog organizuoju protesto akciją. Jis bus pritrenktas, kai pamatys, kad jo žmona tapo aktyviste. Šitai jam paliks tokį įspūdį!

— Beki! — mus nutraukia Džesės balsas, ir abi su Sjuzi išvystame ją stovinčią tarpduryje, nutaisiusią keistą išraišką. — Aš tau kai ką turiu. Nuo Skalio viršukalnės ką tik grįžo keli žygeiviai. Ir... jie rado štai šitą.

Net negaliu patikėti, kai iš už nugaros ji ištraukia veršiuko odos rankomis dekoruotą krepšelį su deimančiukais.

Manasis krepšelis su angelu.

Maniau, kad jau niekada daugiau jo nepamatysiu.

— O Dieve, — išgirstu aiktelint Sjuzi.

Be žado spoksau į krepšelį. Jis truputį aplamdytas, ties rankenomis šiek tiek įtrūkęs, bet šiaip atrodo visai taip pat, kaip ir anksčiau. Žaižaruojantis „Dantė“ toks pats.

— Atrodo gerai, — sako Džesė vartydama rankose krepšelį. — Jis kiek sudrėkęs ir aplamdytas, bet šiaip, atrodo, jam nieko bloga nenutiko. Štai, imk. — Ji ištiesia man krepšelį.

Aš nejudu. Negaliu jo iš jos paimti.

— Beki? — Džesė atrodo apstulbusi. — Štai. — Ji meta man krepšelį, ir aš krūpteliu.

— Aš jo nenoriu, — nusuku akis. — Šis krepšelis vos nesužlugdė mano santuokos. Nuo tos akimirkos, kai jį nusipirkau, viskas ėmė blogėti. Manau, kad jis prakeiktas.

— Prakeiktas? — pakartoja Džesė pasikeisdama žvilgsniais su Sjuzi.

— Bekse, jis neprakeiktas, — kantriai kalba Sjuzi. — Tai neabejotinai fantastiškas krepšelis! Kiekvienas nori krepšelio su angelu!

— Tik ne aš. Jau nebenoriu. Jis man atnešė tik bėdų. — Žvalgausi čia į vieną, čia į kitą staiga pasijutusi labai išmintinga. — Žinote, per pastarąsias kelias dienas aš išties daug ko išmokau. Kitaip išvydau daugelį dalykų. Jeigu tik turiu rinktis, ar neabejotinai fantastiškas krepšelis, ar santuoka... — išskečiu rankas, — renkuosi santuoką.

— Ohoho, — sako Sjuzi. — Tu pasikeitei. Atsiprašau, — droviai priduria pamačiusi mano išraišką.

Tikrai, ką ji sau mano? Aš visada pasirinkčiau santuoką.

— Na... esu visiškai tikra, kad pasikeičiau.

— Tai ką toliau darysi? — klausia Džesė. — Tu jį parduosi?

— Galėtum paaukoti muziejui! — susijaudinusi sako Sjuzi. — Galėtų vadintis taip: „Iš Rebekos Brendon kolekcijos“.

— Aš turiu geresnę idėją, — sakau. — Jis galėtų būti pagrindinis šios popietės loterijos prizas, — šypteliu žvelgdama į jas. — Ir mes padarysime taip, kad jį laimėtų Keli.

Pirma valanda, namas pilnas žmonių. Visi čia susirinko paskutiniams pokalbiams, atmosfera tiesiog nuostabi. Mes su Džese nešiojame dubenius daržovių sriubos, Sjuzi rodo Robinui baigtus plakatus, visur girdisi šurmuliuojantys pokalbiai ir juokas.

Dieve, kodėl aš anksčiau nedalyvavau jokiuose protestuose? Juk tai geriau už bet ką kita!

— Ar ne puiku? — klausia Keli atėjusi su dubenėliu sriubos rankose. Ji apsivilkusi maskuojančios spalvos drabužius ir marškinėlius su užrašu „Rankas nuo mūsų žemės“, jis užrašytas žymikliu.

— Nuostabu! — plačiai jai nusišypsau. — Na... ar nusipirkai loterijos bilietą?

— Taip, žinoma! Nusipirkau visą dešimtį!

— Imk ir šį, — nerūpestingai tarsteliu duodama jai 501 numerį. — Kažkodėl man atrodo, kad jis bus laimingas.

— Oi, gerai! — Ji įsimeta bilietą į kelnių kišenę. — Ačiū, Beki!

Nekaltai nusišypsau ir sriūbteliu sriubos.

— Kaip atrodo parduotuvė?

— Fantastiškai! — šviečia jos akys. — Visur iškabinome dujų pripūstų balionų, kaspinų, yra daug šampano, paruošta daugybė visokių dovanų...

— Vadinasi, bus nuostabus vakarėlis. Ar tau taip neatrodo, Džese? — priduriu pamačiusi, kaip Džesė eina pro šalį su prikaistuviu sriubos. — Tasai vakarėlis Džimo parduotuvėje.

— Oi, — sako ji. — Manau, kad taip. — Ji nenorom gūžteli pečiais ir įpila dar sriubos į Keli dubenėlį.

Atrodo, kad taip darydama ji tikrai nori mane apkvailinti.

Ir gerai. Aš jos sesuo.

— Taigi... tiesiog nuostabu, kad šiam vakarėliui paremti turime labdaros, — tarsteliu Keli. — Ką apie tai manai?

— Tiesiog neįtikėtina! — sako Keli. — Tūkstantis svarų tiesiog iš niekur! Net negalėjome patikėti.

— Nuostabu, — sako Džesė truputį susiraukusi.

— Keista, kad aukotojas linkęs likti nežinomas, — priduriu įsipylusi samtį sriubos. — Robinas sakė, kad rėmėjai primygtinai to reikalavo.

— Taip. — Džesės kaklas truputį parausta. — Girdėjau.

— Galėtum pamanyti, kad jie laukia kokio nors atpildo, — išpūtusi akis sako Keli. — Na, už tai, kad jie tokie dosnūs!

— Sutinku. Galima manyti, kad taip ir yra. — Nutylu, o paskui atsargiai klausiu: — Džese, kaip tu manai?

— Tikriausiai, — atsako ji garsiai dėdama ant padėklo dubenėlius. — Nežinau.

— Manau, kad nežinai, — slepiu šypsenėlę. — Gardi sriuba.

— Ei, visi! — Džimas pabarbena į stalą, ir šurmulys nurimsta. — Norėčiau jums priminti. Mūsų kaimo parduotuvės vakarėlis prasideda penktą valandą, iškart po protesto akcijos. Visi labai laukiami ateiti ir išleisti po tiek, kiek kas gali. Net ir tu, Edi.

Jis baksteli pirštu į Edi, ir visas kambarys prapliumpa juoktis.

— Kiekvienas, išleidęs daugiau kaip dvidešimt svarų, gauna dovanėlę, — priduria Džimas. — Ir visi dykai vaišinami gėrimais.

— Kas čia kalba! — šūkteli žilaplaukis vyriškis, ir vėl nusirita juoko banga.

— Bekse? — ties ausimi išgirstu Sjuzi balsą. — Tau telefonas. Lukas skambina.

Nuskubu į virtuvę vis dar plačiausiai šypsodamasi ir čiumpu ragelį.

— Lukai! Sveikas! Kur tu? Oro uoste?

— Ne. Aš jau automobilyje.

— Puiku! — išpyškinu. — Kaip greitai būsi čia? Čia vyksta visokiausių dalykų! Aš tau pasakysiu, kur tiksliai mes būsime...

— Beki... Deja, atsirado tam tikrų kliūčių, — nutraukia mane jo balsas. — Nežinau, kaip tau tai pasakyti... bet aš dabar negaliu pas tave atvykti. Atvyksiu gerokai vėliau.

— Ką? — Nuliūdusi spoksau į ragelį. — Bet... kodėl? Tavęs nebuvo visą savaitę! Aš tiek laiko tavęs nemačiau!

— Žinau. Ir aš labai piktas. Bet šis tas nutiko, — jis atsikvepia. — Arkodo grupę ištiko krizė. Kitu atveju viską palikčiau Gėriui ir komandai, bet juk tai naujas klientas. Tai pirmoji iškilusi problema, ir aš pats turiu su ja susidoroti.

— Teisingai, — visa suglembu iš nusivylimo. — Aš suprantu.

— Bet aš turiu idėją, — vis dar dvejoja jis. — Beki, atvažiuok pas mane.

— Ką? — šūkteliu į ragelį.

— Atvažiuok dabar. Atsiųsiu automobilį. Aš taip tavęs pasiilgau.

— Ir aš. — Pajuntu duriantį skausmą. — Ir aš taip tavęs pasiilgau.

— Bet ne tik tai, Beki. Aš kalbėjau su Geriu... ir mes abu sutarėme. Mes labai norėtume, kad ir tu prie mūsų prisidėtum. Mums praverstų kelios šaunios idėjos. Kaip manai?

— Nori, kad aš jums padėčiau? — nuryju seiles. — Tikrai?

— Norėčiau, kad padėtum, — Luko balsas šiltas. — Jeigu tik tu pati nori.

Žvelgiu į ragelį apnikta ilgesio. Būtent to aš visada ir norėjau. Vyras ir žmona vienas kitam padeda. Kartu rutulioja idėjas. Tikra, teisinga partnerystė.

O Dieve, aš noriu važiuoti.

Bet... negaliu nuvilti Džesės. Ne dabar.

— Lukai, aš negaliu atvažiuoti, — prikandu lūpą. — Aš tikrai noriu su jumis dirbti. Tikrai noriu tapti komandos dalimi. Bet šiandienai jau turiu neatidėliotinų planų. Pažadėjau Džesei. Ir... dar kitiems. Negaliu taip jų palikti. Man labai gaila.

— Žinoma, — liūdnai sako Lukas. — Pats kaltas, kad nepasamdžiau tavęs, kai buvo pasitaikiusi proga. Na, susitiksime šįvakar, — jis atsidūsta. — Nežinau, kada baigsime, bet kai tik sužinosiu, tau paskambinsiu.

— Vargšeli, — užjausdama sakau. — Tikiuosi, viskas bus gerai. Mintyse būsiu su tavimi. Kur tu būsi?

— Na, yra nors vienas teigiamas dalykas. Būsiu šiaurinėje dalyje. Tiesą sakant, visai netoli tavęs.

— Oi, tai gerai, — labai susidomėjusi atsakau. — Tai kokia gi toji krizė? Dar vienas storas verslininkas „pasimovė“?

— Prasčiau, — piktai sako Lukas. — Dėl visko kalta kažkokia nelemta protestuojančių gamtosaugininkų grupė, išlindusi kaip Pilypas iš kanapių.

— Gamtosaugininkų grupė? — apstulbusi perklausiu. — Tikriausiai juokauji! Tai toks sutapimas, nes...

Netikėtai nutylu. Mano veidas iškaista ir pašiurpsta.

Negali būti...

Ne. Nebūk absurdiška. Kiekvieną dieną visoje šalyje vyksta milijonai protestų...

— Kad ir kas už visa tai būtų atsakingas, jis turėtų būti tikras žiniasklaidos ekspertas, — dėsto Lukas. — Šiandien popiet organizuojamas mitingas, pakviesti spaudos atstovai, mitingu domisi televizijos žinių tarnyba... — jis trumpai nusijuokia. — Tik pamanyk, Beki. Jie protestuoja prieš prekybos centrą.

Visas kambarys plaukia man prieš akis. Kelis kartus sunkiai nuryju seiles stengdamasi likti rami.

Negali būti, kad tai tas pats reikalas. Negali būti.

Mes neprotestuojame prieš Arkodo grupę. Žinau, kad prieš ją neprotestuojame. Mes protestuojame prieš Meibelio prekybos centrus.

— Mieloji, jau turiu važiuoti, — nutraukia mano mintis Lukas. — Gėris jau laukia prie kito telefono norėdamas perduoti man reikiamą informaciją. Bet vėliau susitiksime. A, tiesa, ir gerai praleisk laiką, ką jūs ten sumanėte abi su Džese.

— Aš... pasistengsiu, — pralemenu.

Man grįžtant atgal į svetainę širdis smarkiai daužosi. Visi susėdę pusračiu dėmesingai klausosi Robino, laikančio didelę diagramą su dviem besipriešinančiom figūrom, po kuriomis užrašyta „Jie priešinasi policijos areštui“.

— ... šiuo aspektu šis plotas itin naudingas, — sako jis, kai aš įeinu. — Ar viskas gerai, Beki?

— Absoliučiai, — atsakau dviem tonais aukštesniu balsu nei paprastai. — Tik vienas skubus klausimas. Ar mes protestuojame prieš Meibelio prekybos centrus?

— Taip, teisingai.

— Vadinasi, jie neturi nieko bendra su Arkodo grupe?

— Na... taip, — nustebęs jis žiūri į mane. — Arkodo grupė yra Meibelio savininkė. Tu tai žinojai, tiesa?

Praveriu burną... bet negaliu atsakyti.

Man truputį silpna.

Aš ką tik suorganizavau didžiulę žiniasklaidos kampaniją prieš naujausią, patį svarbiausią Luko klientą. Aš. Jo žmona.

— Bjaurūs galvijai. — Robinas apsidairo po kambarį. — Atspėkite, ką šiandien girdėjau. Jie kreipėsi į savo centrinę kompaniją, kad su mumis susitartų. Tai kažkokia stambi firma iš Londono. Girdėjau, kad specialiai šiam reikalui jie išsikvietė kažkokį vadovaujantį vyruką iš atostogų.

O Dieve. Aš nebegaliu valdytis.

Ką man dabar daryti? Ką?

Turiu trauktis. Taip. Turiu visiems pasakyti, jog traukiuosi ir atsiriboju nuo viso šio reikalo.

— Jie mano, jog mes menka smulkmė. — Robino akys žiba. — Jie mano, kad mes neturime resursų. Bet mes turime aistrą. Mes turime savo įsitikinimus. Ir svarbiausia... — jis atsigręžia į mane, — mes turime Beki!

— Ką? — pašoku apimta panikos, kai visi atsigręžia į mane ir pradeda ploti. — Ne! Prašau. Tikrai. Aš čia... niekuo dėta.

— Nesikuklink! — šūkteli Robinas. — Tu pakėlei visą protestą! Jeigu ne tu, nieko nebūtų nutikę!

— Tik nekalBekite taip! — aikteliu persigandusi. — Norėjau pasakyti... aš tik noriu likti nuošalėje. Iš tikrųjų... — krenkšteliu, — iš tikrųjų turėčiau kai ką pasakyti.

Pirmyn. Imk ir viską jiems išklok.

Užkliūvu už šilto Džimo žvilgsnio ir nusigręžiu. Dieve, kaip sunku tai padaryti.

— Palauk, — man už nugaros pasigirsta virpantis balsas, ir atsigręžusi nustembu išvydusi link manęs einančią Džesę. — Prieš tau kalbant ir aš norėčiau kai ką pasakyti.

Jai priėjus ir atsistojus šalia manęs visas kambarys nutyla. Visi laukia. Džesė kilsteli smakrą ir atviru žvilgsniu nužvelgia minią.

— Daugelis iš jūsų aną vakarą girdėjote, kaip sakiau, kad mes su Beki nesame seserys. Daugelis girdėjote, kaip aš jos... išsižadėjau. Na, paaiškėjo, kad mes esame seserys, — ji nutyla ir jos skruostai vos vos parausta. — Bet net jeigu ir nebūtume... net jei ir nebūtume... — ji nuožmokai peržvelgia kambarį, — man būtų didelė garbė pažinoti Beki ir būti jos drauge.

— Teisingai! Teisingai! — kimiai sušunka Džimas.

— Galėdama eiti šįvakar į šią akciją... su jumis visais... ir su savo seserimi... — Džesė mane apsikabina, — jaučiuosi gyvenanti kilniausią savo gyvenimo akimirką.

Kambaryje visiškai tylu.

— Atleisk, Beki, — Džesė atsigręžia į mane. — Ką norėjai pasakyti?

— Aš... mm... na, — lemenu. — Aš tik norėjau pasakyti... Kirskime jiems iš peties.

VAKARŲ KAMBRIJOS BANKAS

STERN DEI LO GATVĖ 45

KOGENTVEITAS KAMBRIJA

Panelei Džesikai Bertram

Hilraizo 12

Skalis

Kambrija

2003-iųjų birželio 12 d.

Gerbiama panele Bertram,

Labai nustebau pamatęs, kad iš jūsų sąskaitos šiandieną buvo paimta vieno tūkstančio svarų suma.

Tai išties neįtikėtinas įvykis kalbant apie jūsų sąskaitą, dėl šios priežasties kreipiuosi į jus norėdamas įsitikinti, kad nebuvo padaryta jokios klaidos.

Nuoširdžiai

Hovardas Šokrosas,

sąskaitų vadybininkas

Dvidešimt penktas skyrius

— Palikite mūsų žemę ramybėje! — per garsiakalbį rėkia Robinas.

— Šalin! Šalin! Šalin! — mes visi šaukiame jam pritardami, ir aš visa pakylėta plačiai nusišypsau Džesei. Nors ir dvejojau, ar elgiuosi teisingai, dabar visos dvejonės išgaravusios.

Tereikia apsižvalgyti. Tereikia pažiūrėti, kas būtų sunaikinta. Mes stovime ant Paiperso kalvos. Tai pati nuostabiausia vieta, kokią tik kada nors esu mačiusi. Kalvos viršūnėje auga miškas, žolėje žydi laukų gėlės, be to, aš jau dabar mačiau kokius šešis drugelius. Man nerūpi, ar Arkodo grupė yra Luko klientai, ar ne. Kaip jie gali statyti prekybos centrą tokioje vietoje? Ir dar tokį niekam tikusį, kuriame nebus Space NIC.

— Palikite mūsų žemę ramybėje!

— Šalin! Šalin! Šalin! — visa gerkle šaukiu. Protestas — nuostabiausias dalykas, koks tik kada nors man buvo nutikęs, tikrai! Esu kalvos viršūnėje kartu su Robinu, Džimu ir Džese, ir prieš mūsų akis atsivėręs vaizdas yra nepakartojamas. Atsišaukė maždaug trys šimtai žmonių! Jie žygiuoja taku į sutartą vietą mojuodami plakatais, pūsdami švilpukus ir mušdami būgnu, o kartu su jais eina dvi vietinės televizijos brigados ir būrys žurnalistų.

Aš nuolat žvalgausi aplinkui, bet niekur nesimato nė vieno iš Arkodo grupės. Nematyti ir Luko. Dėl to man tik lengviau.

Na, nenoriu pasakyti, kad man gėda, jog čia esu. Greičiau atvirkščiai. Aš esu toji, kuri kovoja už savo įsitikinimus ir už skriaudžiamuosius, ir visai nesvarbu, ką apie tai galvoja kiti.

Vis dėlto, ką aš bekalbėčiau, manau, jog, jeigu Lukas vis tiek pasirodytų, tikriausiai užsitraukčiau gobtuvą ir greitai pasislėpčiau už kieno nors nugaros. Minioje jis niekada manęs nepastebėtų. Būtų gerai.

— Palikite mūsų žemę ramybėje!

— Šalin! Šalin! Šalin!

Džesė energingai mojuoja savo plakatu su užrašu „Laukinio pasaulio žudikai“ ir pučia švilpuką. Edi ir Lorna užsidėjusios švytinčius rožinius perukus ir laiko milžinišką plakatą su užrašu „Žudydami mūsų žemę žudote mūsų bendruomenę“. Sjuzi apsivilkusi baltais marškinėliais ir kareiviškomis kelnėmis, kurias nugvelbė iš Tarkvino; ji laiko vieną iš pasigamintų vėliavų. Šviečia saulė, visi fantastiškai pakiliai nusiteikę.

— Palikite mūsų žemę ramybėje!

— Šalin! Šalin! Šalin!

Dabar minia tirštesnė, ir man nežymiai linktelėjus Robinas nuleidžia plakatą ir lipa ant mūsų įrengtų kopėtėlių. Priešais jas yra mikrofonas, o jam už nugaros plytintis nesubjaurotas peizažas ir dangaus mėlynė tiesiog gniaužia kvapą. Specialiai mano nusamdytas fotografas atsiklaupia ir ima fotografuoti. Greitai prie jo prisijungia televizijos žmonės ir vietinių laikraščių fotografai.

Minia po truputį rimsta, visi gręžiasi į Robiną laukdami jo kalbos.

— Bičiuliai, rėmėjai, kaimo gamtos mylėtojai, — pradeda jis, o jo balsas aidi virš nuščiuvusios minios. — Prašyčiau jus akimirką apsidairyti aplinkui ir pasižiūrėti, ką mes turime. Mes turime grožį. Mes turime laukinę gamtą. Mes turime viską, ko mums reikia.

Jis nutyla stengdamasis padaryti didesnį įspūdį, kaip kad jį mokiau, ir apsižvalgo. Vėjas taršo jo plaukus, raustelėjusiame veide šviečia įkvėpimas.

— Ar mums reikia prekybos centro?

— Ne! Ne! Ne! — rėkiame iš visos gerklės.

— Ar mums reikia taršos?

— Ne! Ne! Ne!

— Ar mums reikia dar daugiau beprasmio vartotojų šlamšto? Ar kam nors reikia dar daugiau... — jis ironiškai atmeta galvą, — pagalvėlių?.

— Ne... — pradedu kartu su visais, nors paskui nutylu. Tiesą sakant, man praverstų kelios gražios pagalvėlės ant lovos. Kaip tik vakar žurnale mačiau išties gražių kašmyro pagalvėlių.

Bet... viskas gerai. Visi žino, kad aktyvistai kartais nesutaria dėl kokių nors smulkių techninių smulkmenų. O aš sutinku su visais kitais dalykais, apie kuriuos kalba Robinas. Tik nesutinku dėl pagalvėlių.

— Ar mes norime, kad mūsų kraštovaizdis badytų akis? — išskėsdamas rankas klausia Robinas.

— Ne! Ne! Ne! — patenkinta rėkiu ir išsišiepiu Džesei. Ji pučia švilpuką, ir aš pažvelgiu į ją kiek pavydžiai. Kai kitą kartą eisiu protestuoti, būtinai pasiimsiu švilpuką.

— O dabar paklausykime kitos mūsų aktyvistės! — šaukia Robinas. — Beki! Lipk čia!

Aš kresteliu galvą.

Ką? Mes to neplanavome.

— Tai mergina, kuri mums padėjo surengti visą kampaniją! — sako jis. — Tai mergina, kurios idėjos ir energija padėjo šiam renginiui įvykti. Paklausykime Beki!

Visi gręžia į mane susižavėjusius, pakilius veidus. Robinas pradeda ploti, ir po truputį prie jo prisijungia visi.

— Eik, Beki, — per triukšmą paragina Džesė. — Jie tikrai nori tave išgirsti!

Skubiai apsižvalgau. Luko niekur nė ženklo.

Oi, aš negaliu atsispirti.

Prasispraudžiu pro minią prie kopėtėlių ir atsargiai užlipu padedama Robino. Po manimi — jūra susijaudinusių veidų; šviečiant saulei jie visi į mane žiūri.

— Sveika, Paiperso kalva! — šaukiu į mikrofoną, ir iš minios pasigirsta galingas sveikinimo šūksnis, kuriam pritaria švilpukai, stūgavimai ir aršus būgnų dundenimas.

Dieve, tai fantastiška! Jautiesi kaip popžvaigždė!

— Tai mūsų kraštas! — šaukiu mostelėdama į aplink virpančią žalią žolę. — Tai mūsų žemė! Mes jos neatiduosime!

Vėl pratrūksta susižavėję šūksniai.

— Ir kiekvienam, kas NORI visa tai iš mūsų atimti... — šaukiu mostaguodama rankomis, — kiekvienam, kas mano, kad gali visa tai IŠ MŪSŲ ATIMTI... aš sakau štai ką! Sakau: EIKITE SAU NAMO!

Pakyla trečioji sveikinimo šūksnių banga, negaliu susilaikyti plačiai nenušvitusi šypsena. Dieve, aš tikrai juos užvedu. Gal man reikėtų būti politike?

— Sakau: PASIDUOKITE DABAR! — rėkiu. — Nes mes rengiamės KOVAI! Kovosime paplūdimiuose! Kovosime...

Minia kažkodėl ima bruzdėti, ir aš nutylu mėgindama išsiaiškinti, kas dedasi.

— Jie jau atvažiuoja! — girdžiu šaukiant žmones.

— Vaje!

Visa minia šnypščia ir švilpia, gręžiasi norėdama pažiūrėti į kažką, ko aš kol kas nematau.

— Tai jie! — rėkia Robinas nuo pievelės apačioje. — Galvijai! Tegu gauna, ko nusipelnė!

Staiga nutirpstu. Minios link iriasi penki vyriškiai tamsiais kostiumais. Vienas iš jų — Lukas.

Na, gerai, manau sau, dabar pats metas lipti nuo kopėtėlių. Iškart.

Tik štai, padaryti tai nėra lengva, kai viena koja tame prakeiktame gipse. Aš beveik negaliu pajudėti.

— Ee... Robinai, aš dabar norėčiau nulipti! — šaukiu.

— Pasilik kur esi! — Šaukia Robinas. — Tęsk kalbą. Kalbi puikiai!

Karštligiškai čiumpu ramentą ir mėginu nusigauti nuo viršaus, kai Lukas pakelia akis ir mane pamato.

Aš dar niekada nesu jo mačiusi tokio šokiruoto. Jis sustoja kaip įbestas ir žiūri į mane. Jaučiu, kaip liepsnoja mano skruostai, o kojos staiga ima drebėti.

— Beki, nesileisk bauginama! — iš apačios šnypščia Robinas. — Nekreipk į juos dėmesio! KalBek toliau! Tęsk!

Aš kaip įkirsta. Daugiau nieko nebegaliu padaryti. Atsikrenkščiu apdairiai vengdama Luko žvilgsnio.

— Ee... mes kovosime! — jau ne tokiu tvirtu balsu šaukiu. — Kartoju... ee... EIKITE SAU NAMO!

Dabar penki vyriškiai stovi išsirikiavę eile, susinėrę rankas, žvelgdami į mane. Trys vyrai, kurių nepažįstu, ir Gėris su Luku.

Svarbiausia į juos nežiūrėti.

— Išsaugokime savo žemę! — vis labiau savimi pasitikėdama šaukiu. — Mes nenorime BETONINIŲ JŪSŲ DŽIUNGLIŲ!

Minia pratrūksta sveikinimo šūksniais, ir aš negaliu susilaikyti nemetusi triumfuojančio žvilgsnio į Luką. Jis suraukęs kaktą, atrodo įtūžęs.

Bet jo lūpos šiek tiek trūkčioja, negali paneigti... Atrodo, tarsi jis norėtų juoktis.

Jo žvilgsnis pasitinka mano akis, ir man per širdį perbėga virpuliukas. Nujaučiu kažką siaubinga, tuoj pradėsiu isteriškai kikenti.

— Pasiduokite! — rėkiu. — Jūs vis tiek nelaimėsite!

— Eisiu pasikalbėti su jų vadeiva, — paniuręs sako Lukas vienam iš vyriškių, kurio nepažįstu. — Pažiūrėsiu, ką galiu padaryti.

Jis ramiai eina per žolę kopėtėlių link ir užlipa tris laiptelius, kol pasiekia mane. Minutėlę mes tik žiūrime vienas į kitą netardami nė žodžio. Mano širdis daužosi krūtinėje kaip garo variklis.

— Sveika, — galiausiai prataria Lukas.

— Oo! Ee... sveikas! — kiek galėdama abejingiau atsakau. — Kaip laikaisi?

— Visai šaunus vakarėlis. — Lukas apžvelgia susirinkusią minią. — Ar visa tai — tavo darbas?

— Ee... aš jiems truputį padėjau, — atsikrenkščiu. — Juk žinai, kaip visa tai... — Man užgniaužia kvapą, kai žvilgsnis užkliudo švarų Luko marškinių rankogalį. Po juo vos matoma užrišta apspurusi virvelių apyrankė.

Greitai nukreipiu žvilgsnį stengdamasi atrodyti šalta. Čia mes esame priešingose stovyklose.

— Beki, tu suvoki, jog protestuoji prieš prekybos centrą, tiesa?

— Prieš centrą su niekam tikusiomis parduotuvėmis, — atkertu gana taikliai.

— Beki, nesiderėk! — iš apačios rėkia Robinas.

— Spjauk jam į veidą! — grūmodama kumščiu šaukia Edi.

— Tu suvoki, kad Arkodo grupė yra stambiausias mano klientas? — klausia Lukas. — Ar šitai tikrai įsisąmoninai?

— Tu norėjai, kad tapčiau panašesnė į Džesę, — truputį gindamasi atsakau. — Juk pats taip sakei, tiesa? „Būk tokia kaip tavo sesuo“. Na, štai ir turi.

Vėl pasilenkiu prie mikrofono ir surinku:

— Važiuokite atgal į Londoną su visais savo įgeidžiais! Palikite mus ramybėje!

Minia prapliumpa galingais šūksniais.

— Grįžti atgal į Londoną su visais įgeidžiais? — negalėdamas patikėti pakartoja Lukas. — O kaip tavieji įgeidžiai?

— Aš neturiu jokių įgeidžių, — išdidžiai atsakau. — Jeigu nori žinoti, aš pasikeičiau. Esu tikrai labai taupi. Ir man rūpi peizažas. Ir bloga linkintys verslininkai, kurie atvažiuoja ir bjauroja tokias gražias vietas kaip ši.

Lukas pasilenkia ir sušnabžda man į ausį:

— Tiesą sakant... jie visai neketina šioje vietoje statyti prekybos centro.

— Ką? — pažvelgiu į jį suraukusi kaktą. — Ne, ketina.

— Ne, neketina. Prieš kelias savaites jie pakeitė savo planus. Jie pasinaudos kitu nedirbamu lauku.

Įtariai į jį žvelgiu. Bet neatrodytų, kad Lukas meluoja.

— Bet... projektai, — atsakau. — Mes turime projektus!

— Jie seni, — jis kilsteli antakius. — Kažkas prastai atliko tyrimus. — Jis pažvelgia į Robiną. — Ar negali būti, kad tai jis?

O Dieve. Šitai išties gali būti teisybė.

Mano mintys sūkuriuoja. Negaliu visko suimti į galvą. Galiausiai pasirodo, jog jie nė neketina čia statyti prekybos centro.

O mes štai rėkaujame, klykaujame... kai tam nėra jokios priežasties.

— Taigi, — suneria rankas Lukas, — nepaisant itin įtikinamos viešos kampanijos, pasirodo, kad Arkodo grupė iš tikrųjų nėra niekšų gauja. Jie nepadarė nieko bloga.

— O taip. — Nepatogiai pasijutusi dirsteliu per Luko petį į tris susiraukusius Arkodo grupės vyriškius. — Taigi... nepasakyčiau, kad jie labai patenkinti, taip?

— Na, jie nelabai džiaugiasi.

— Ee... apgailestauju. — Permetu akimis neramią minią. — Kaip suprantu, tu nori, kad aš jiems viską paaiškinčiau?

Luko akys žybteli taip, kaip jos sužiba visada, kai jis turi kokį nors planą.

— Na, — sako jis, — jeigu jau viskas taip išėjo, aš turiu geresnę idėją. Kadangi tu taip pasitarnavai ir subūrei visą žiniasklaidą...

Jis paima mikrofoną, atsistoja prieš minią ir pabarbena į mikrofoną prašydamas dėmesio. Pasigirsta švilpimas ir cypimas. Net Sjuzi jam prieš nosį mosuoja savo vėliava.

— Ponios ir ponai, — tvirtu pasitikinčio žmogaus balsu prabyla Lukas, — spaudos atstovai. Turiu šį tą pasakyti Arkodo grupės vardu.

Jis kantriai laukia, kol nurims šūksniai, tada nužvelgia minią.

— Mes, Arkodo grupės atstovai, labai mylime žmones ir rūpinamės jais. Mes visada noriai išklausome. Esame toji kompanija, kuri visada į viską atsižvelgia. Kalbėjausi su jūsų atstove... — jis mosteli į mane, — ir įsiklausiau į visus argumentus.

Visi viltingai sušurmuliuoja. Visi smalsiai žiūri į jį.

— Kaip šios akcijos rezultatą... galiu jums pranešti, kad Arkodo grupė permąstė šios vietos teikiamas galimybes, — Lukas nusišypso. — Čia nebus prekybos centro.

Akimirką mirtinai tylu, o paskui pratrūksta pragariški sveikinimo šūksniai. Visi šaukia ir puola vienas kitam į glėbį, švilpia, muša būgnus, keldami mirtiną triukšmą.

— Mums pavyko! — per triukšmą išgirstu šaukiant Džesę.

— Mes jiems parodėme! — rėkia Keli.

— Taip pat norėtume atkreipti jūsų dėmesį į keletą gamtos apsaugos akcijų, kurias remia Arkodo grupė, — į mikrofoną ramiai dėsto Lukas. — Jau dabar dalijami bukletai ir laikraštėliai. Susipažinkite.

Luktelėkite. Bet jis jau pavirto teigiamu mitingo herojumi. Jis nugvelbė mano vaidmenį!

— Tu, žalty! — įsiutusi sakau uždengdama mikrofoną delnu. — Tu juos visai supainiojai!

— Bet sklypas išgelbėtas, — gūžteli pečiais jis. — O visa kita — smulkmenos.

— Ne! Tai ne...

— Jeigu tavo žmonės nebūtų būtent taip visko išsiaiškinę, mūsų čia nebūtų ir man nebūtų reikėję gelbėti tavęs iš susidariusios padėties. — Jis pasilenkia ir pakviečia Gėrį, kuris minioje dalija literatūrą. — Geri, palydėk Arkodo žmones į automobilį, gerai? Pasakyk jiems, jog aš lieku derėtis.

Gėris linkteli ir linksmai man pamojuoja, bet aš nutariu nekreipti į tai dėmesio. Aš vis dar labai ant jų pykstu.

— Na... tai kur tasai prekybos centras bus statomas? — reikalauju paaiškinti stebėdama džiūgaujančią minią. Keli ir Džesė glėbesčiuojasi, Džimas plekšnoja Robinui per nugarą, Edi su Lorna mojuoja rožiniais perukais.

— Kodėl klausi?

— Galbūt eisiu prie jo protestuoti. Galbūt nutarsiu persekioti Arkodo grupę ir aitrinti jai gyvenimą! Tik būkite budrūs.

— Gal taip ir turėtum daryti, — ironiškai šypsodamasis sako Lukas. — Beki, klausyk, atsiprašau, bet aš turiu dirbti.

— Žinau. Manyčiau. Bet... maniau, kad aš pasikeičiau. Tikrai maniau, kad šio to pasiekiau, — paniurusi atsidustu. — Ir viskas dėl nieko...

— Dėl nieko? — negali patikėti Lukas. — Beki, tik pažvelk, ką tu padarei, — jis mosteli rodydamas minią. — Pažvelk į visus šiuos žmones. Girdėjau, kaip tau pavyko išjudinti kampaniją. Ką jau kalbėti apie kaimą... o ir visas vakarėlis... Turėtum savimi didžiuotis. Tave vadina „uraganu Beki“.

— Taip, po manęs visur nieko nebelieka...

Staiga surimtėjęs Lukas pažvelgia į mane, o jo žvilgsnis tamsus ir šiltas.

— Tu nuputi visus žmones. Visus, kokius tik sutinki. — Jis paima mano ranką ir į ją pažiūri. — Nebūk kaip Džesė. Būk savimi.

— Bet tu sakei... — vėl pradedu, bet tuoj nutylu.

— Ką?

O Dieve. Ketinau būti suaugusi, kilni, daugiau apie tai nekalbėti. Bet tiesiog negaliu susilaikyti.

— Nugirdau, kaip kalbėjaisi su Džese, — murmu. — Na, kai ji pas mus lankėsi. Girdėjau, kaip pasakei... kad su manimi tau sunku gyventi.

— Su tavimi tikrai sunku gyventi, — reikšmingai patvirtina jis.

Žiūriu į jį, man truputį gniaužia gerklę.

— Bet ir labai įdomu. Tai jaudina. Man linksma. O tai ir yra man svarbiausias dalykas, aš tik to ir noriu. Jeigu gyventi būtų paprasta, būtų nuobodu. — Jis paliečia mano skruostą. — Beki, gyvenimas su tavimi — nesibaigiantis nuotykis.

— Beki! — iš apačios šūkteli Sjuzi. — Vakarėlis jau prasideda. Sveikas, Lukai!

— Eime, — sako Lukas mane bučiuodamas. — Lipk nuo kopėtėlių. — Tvirti jo pirštai apsiveja manuosius, ir aš stipriai suspaudžiu jo delną.

— Beje, ką turėjai galvoje sakydama, kad pasidarei taupi? — klausia jis padėdamas man lipti nuo kopėtėlių. — Ar tai buvo pokštas?

— Ne! Aš esu taupi! Džesė mane išmokė. Kaip Jodą.

— O ko konkrečiai ji tave išmokė? — kiek sunerimęs klausia Lukas.

— Kaip iš kartoninio pieno pakelio pasidaryti purkštuvą, — išdidžiai atsakau. — Kaip iš senų plastikinių maišelių pasidaryti dovanų popierių. Be to, gimtadienio sveikinimus visada turi rašyti pieštuku, kad tasai, kurį sveikini, visada galėtų ištrinti jam atsiųstus žodžius ir atviruką panaudoti dar kartą. Taip sutaupai devyniasdešimt pensų.

Lukas ilgai į mane žiūri netardamas nė žodžio.

— Manau, man reikia parvežti tave atgal į Londoną, — galiausiai pasako. Jis atsargiai padeda man nulipti nuo kopėtėlių laikydamas po pažastimi manąjį ramentą. — Beje, skambino Denis.

— Skambino Denis? — labai apsidžiaugusi pakartoju ir nepastebiu paskutinio kopėtėlių laiptelio. Kai pargriūvu ant žolės, akyse viskas tavaruoja.

— Oi, — įsitveriu Luko. — Man svaigsta galva.

— Ar tau nieko bloga? — sunerimęs klausia Lukas. — Ar visa tai dėl sutrenkimo? Tau nereikėjo lipti ant tų kopėčių...

— Viskas gerai, — atsakau gaudydama kvapą. — Aš prisėsiu.

— Dieve, man visada taip būdavo! — eidama pro šalį sako Sjuzi. — Kai buvau nėščia.

Atrodo, kad išsitrynė visos mano mintys.

Metu į Luką nustėrusį žvilgsnį. Jis atrodo taip pat sukrėstas.

Ne. Norėjau pasakyti... taip negali būti...

Negalėjo būti...

Staiga mano smegenys ima karštligiškai skaičiuoti. Aš nė negalvojau apie... Bet paskutinį kartą aš... tikriausiai tai buvo... tai buvo maždaug...

O Dieve.

O... Dievuli.

— Beki? — keistu balsu tarsteli Lukas.

— Mm... Lukai...

Sunkiai nuryju seiles stengdamasi išlikti rami.

Gerai. Be panikos. Be panikos...

VAKARŲ KAMBRIJOS BANKAS

STERNDEILO GATVĖ 45

KOGENTVEITAS KAMBRIJA

Panelei Džesikai Bertram

Hilraizo 12

Skalis

Kambrija

2003-iųjų birželio 22 d.

Gerbiamoji panele Bertram,

Mane šokiravo ir nuliūdino paskutinis jūsų laiškas. Aš turiu širdį, priešingai nei jūs rašote.

Nuoširdžiai jūsų

Hovardas Šokrosas, sąskaitų vadybininkas

Rebeka Brendon

Maidaveilo kvartalas 37

Maidavetlas Londonas NW6 OYF

Harvey Nichols vadybininkui

109-125 Naitsbridžas

Londonas SW IX 7RJ

2003-iųjų birželio 25-oji

Gerbiamas sere,

šiuo metu atlieku hipotetinį tyrimą. Svarsčiau, ar tiesa, kad, jeigu gimdai Harvey Nichols parduotuvėje (visai netyčia, suprantama!), visą gyvenimą esi aprūpinama drabužiais už dyką.

Būčiau dėkinga sulaukusi atsakymo.

Savaime suprantama, kaip jau minėjau, tai grynai hipotetinis tyrimas.

Nuoširdžiai

Rebeka Brendon (buvusi Blumvud)

Rebeka Brendon

Maidaveilo kvartalas 37

Maidavetlas Londonas NW6 OYF

Harrods maisto prekių parduotuvės vadybininkui

Bromptonroudas

Londonas SW IX 7XL

2003-iųjų birželio 25-oji

Gerbiamas sere,

šiuo metu atlieku hipotetinį tyrimą. Svarsčiau, ar tiesa, kad, jeigu gimdai Harrods maisto prekių parduotuvėje (visai netyčia, suprantama!), visą gyvenimą esi aprūpinama maisto produktais už dyką.

Taip pat svarsčiau, ar neaprūpinate ir kuo nors kitu, sakykime, drabužiais.

Būčiau dėkinga, jeigu atsakytumėte.

Nuoširdžiai

Rebeka Brendon (buvusi Blumvud)

Rebeka Brendon

Maidaveilo kvartalas 37

Maidavetlas Londonas NW6 OYF

Senjorams Dolce&cGabbana ir Via Spiga

Milanas

2003-iųįjų birželio 25-oji

Chere Signores,

Ciao!

Esu britė sinjora, dievinanti jūsų madą. Norėčiau jums pateikti trumputį klausimėlį: si je avais bambino in votre parduotuvėje (atsitiktinai, naturallementol!) est gauti a les drabužių gratuite por la viva? E por la bambino aussi?

Grazie mille beaucoup por le atsakymas.

Geriausi linkėjimai!

Rebeka Brendon (buvusi Blumvud)

Kinsella, Sophie

Ki-116 Parduotuvių maniakė ir sesuo: [romanas] / Sophie Kinsella; [vertė Indrė Žakevičienė]. — Kaunas: Jotema, [2005]. — 324 p.

ISBN 9955-13-034-2

Prieš dešimt mėnesių Lukas Brendonas tapo pačios moteriškiausios pasaulyje moters sutuoktiniu. Rebeka — nuostabi, romantiška jauna moteris, kasdien siekianti dvasinės ir išorinės tobulybės. Nenustygstanti vietoje Beki trykšta entuziazmu, kiekviename žemės kampelyje jaučiasi tartum rojuje ir kaskart noriai tuo džiaugsmu dalijasi su artimaisiais.

Tikra brangenybė... ne vienąkart, o nuolat, kasdien gerokai palengvinanti savo vyro, pasiturinčio verslininko, piniginę. Unikali žmonos savybė — leisti pinigus begalei nereikalingų daiktų. Amžinai neužauganti žaislų aistros valdoma mergytė!

Po ilgai trukusios povestuvinės kelionės Rebeką pasiekė stulbinanti naujiena — ji turinti seserį! Naujiena, žinoma, iš karto buvo sutikta itin palankiai — dabar ji, Rebeka, turės puikią draugę naršyti parduotuves ir linksmą kompanionę šauniai leisti vakarus... Bet teko skaudžiai nusivilti: Beki sesuo — ateivė iš paniurėlių ir šykštuolių pasaulio.

UDK 820-3

Sophie Kinsella

PARDUOTUVIŲ MANIAKĖ IR SESUO

Redaktorė Asta Kristinavičienė,

Danguolė Pankevičienė

Viršelio dailininkė Daiva Zubrienė

Maketavo Teresė Vasiliauskienė

SL 250. 20,25 sp. 1. Užsak. Nr. 5.898 UAB „Jotema“, Algirdo g. 54, 50157 Kaunas Tel. 337695, ei. paštas: jotema@omni.lt http://www.jotema.lt Spausdino AB spaustuvė „Spindulys“, Gedimino g. 10,44318 Kaunas

Notes

[

←1

]

Bažnyčia angliškai — church. Aliuzija į Semo Čurčo pavardę.

[

←2

]

Temple angliškai — šventykla.

Table of Contents

Pirmas skyrius

Antras skyrius

Trečias skyrius

Ketvirtas skyrius

Penktas skyrius

Šeštas skyrius

Septintas skyrius

Aštuntas skyrius

Devintas skyrius

Dešimtas skyrius

Vienuoliktas skyrius

Dvyliktas skyrius

Tryliktas skyrius

Keturioliktas skyrius

Penkioliktas skyrius

Šešioliktas skyrius

Septynioliktas skyrius

Aštuonioliktas skyrius

Devynioliktas skyrius

Dvidešimtas skyrius

Dvidešimt pirmas skyrius

Dvidešimt antras skyrius

Dvidešimt trečias skyrius

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Dvidešimt penktas skyrius

Notes

Content

Kinsella Sophie Parduotuvių maniakė ir sesuo