Kinsella Sophie

Parduotuvių maniakė išteka

PARDUOTUVIŲ MANIAKĖ

IŠTEKA

ŠIS TAS SENA, ŠIS TAS NAUJA

ŠIS TAS SKOLINTA...

IR DAR ŠIS TAS NAUJA

Sophie

Kinsella

Sophie Kinsella

UDK 820-3 Ki-116

SHOPAHOLIC TIES THE KNOT

London, Black Swan, 2002

ISBN 978-9955-13-165-6

Copyright © Sophie Kinsella 2002

© Vertimas į lietuvių kalbą, Paulina Kruglinskienė, 2007

© UAB „Jotema“, 2008

Skiriu Abigailei, kuri akimirksniu būtų radusi puikiausią sprendimą

Padėkos žodis

Rašydama šią knygą jaučiau neišpasakytą malonumą, o rengdamasi rašyti ir atlikdama tyrinėjimus — dar didesnį. Esu nepaprastai dėkinga visiems — tiek Britanijoje, tiek Jungtinėse Valstijose, — kurie leido man kreiptis į juos ir klausinėti daugybės kvailų dalykų ir taip nepaprastai įkvėpdavo.

Dėkoju Lawrence Harvey iš Plaza viešbučio už begalinę pagalbą ir puikiajai Sharyn Soleimani iš Barneys. Taip pat dėkoju Ron Ben Israel, Elizabeth ir Susan Allen, Fran Bernard, Preston Bailey, Claire Mosley, Joe Dance iš Crate and Barrel, Julia Kleyner ir Lillian Sabatelli iš Tiffany, Charlotte Curry, dirbančiai žurnale Brides, Robin Michaelson, Theresa Ward, Guy Lancaster ir Kate Mailer, David Stefanou ir Jason Antony bei žavingajai Lola Bubbosh.

Kaip visada, begalinis ačiū mano nuostabiajai agentei Aramintai Whitley ir Celiai Hayley, Lindai Evand, kuri nepaprastai palaikė ir drąsino mane, ir, be abejo, Patrick Plonkington-Smythe.

Ir galiausiai tiems, kurie visą laiką buvo šalia: Henry, Freddy, Hugo ir prašmatniajam žurnalistų būriui. Patys žinote, kas jūs tokie.

SECOND UNION BANKAS

300 VOLSTRITAS

NIUJORKAS, NY 10005

Panelei Rebekai Blumvud

W 11-oji g. 251, bt. B

Niujorkas

NY 10014

2001 m. lapkričio 7 d.

Gerbiamoji panele Blumvud!

Nauja bendroji banko sąskaita Nr. 5039 2566 2319

Maloniai patvirtiname Jūsų ir pono Luko Dž. Brendono bendrąją banko sąskaitą ir siunčiame informacinius dokumentus. Debeto kortelę atsiųsime atskirai.

Second Union bankas visada didžiuojasi skirdamas ypatingą dėmesį savo klientui. Iškilus bet kokiam klausimui prašau kreiptis į mane asmeniškai — kuo galėdamas padėsiu. Man svarbus net ir menkiausias klausimas.

Su geriausiais linkėjimais.

Nuoširdžiai Jūsų

Klientų aptarnavimo skyriaus vedėjas

Voltas Pitmenas

SECOND UNION BANKAS

300 VOLSTRITAS

NIUJORKAS, NY 10005

Panelei Rebekai Blumvud

W 11-oji g. 251, bt. B

Niujorkas

NY 10014

2001 m. gruodžio 12 d.

Gerbiamoji panele Blumvud!

Dėkojame Jums už gruodžio 9 d. gautą laišką dėl Jūsų ir p. Luko Dž. Brendono bendrosios sąskaitos. Sutinku, kad banką ir klientą turi sieti draugiški santykiai ir bendradarbiavimas, o į Jūsų klausimą atsakysiu taip: mano mėgstamiausia spalva — raudona.

Deja, negalėsiu išpildyti Jūsų prašymo, t. y. negalėsiu pakeisti formuluotės Jūsų būsimoje banko ataskaitoje.

Kitoje banko ataskaitoje Jūsų minėtas pirkinys atsispindės kaip „Prada, Niujorkas“. Šis įrašas negali būti pakeistas į „sąskaitą už benziną“.

Nuoširdžiai Jūsų

Klientų aptarnavimo skyriaus vedėjas

Voltas Pitmenas

SECOND UNION BANKAS

300 VOLSTRITAS

NIUJORKAS, NY 10005

Panelei Rebekai Blumvud

W 11-oji g. 251, bt. B

Niujorkas

NY 10014

2002 m. sausio 7 d.

Gerbiamoji panele Blumvud!

Dėkoju už sausio 4 d. gautą laišką dėl Jūsų ir p. Luko Dž. Brendono bendrosios sąskaitos ir už šokoladus, kuriuos, deja, privalau Jums grąžinti. Pripažįstu, kad sunku susekti kiekvieną menkiausią pirkinį, ir apgailestauju, kad tarp judviejų iškilo „šioks toks nesusipratimas“.

Apgailestauju, tačiau neįmanoma, kaip Jūs siūlote, padalyti ataskaitos, t. y. perkelti pusę Jums, pusę — p. Brendonui, ir „laikyti tai mažyte mudviejų paslaptimi“. Visos įplaukos ir išlaidos nurodomos bendrai.

Kaip tik todėl ji ir vadinama bendrąja sąskaita.

Nuoširdžiai Jūsų

Klientų aptarnavimo skyriaus vedėjas

Voltas Pitmenas

Pirmas skyrius

Viskas gerai. Nepanikuok. Susitvarkysi. Viskas įmanoma. Tereikia pamanevruoti: šiek tiek į kairę, truputėlį kilstelėti, spustelėti... Klausykite, nejaugi taip sunku kokteilių spintelę įkišti į Niujorko taksi?

Ryžtingiau įsikertu į poliruotą medį, giliai įkvepiu ir dar kartelį stumteliu. Bergždžiai. Grinvičo kaimelyje — giedra žiemos diena. Tokia, kai oras gaivus tarsi dantų pasta, kai kvėpčioji, gaudydama kvapą, o žmonės gūžiasi, apsimuturiavę storiausiais šalikais. O mane pila prakaitas. Veidas įkaitęs, plaukai drimba ant akių iš po naujosios Cossack skrybėlaitės, ir garantuoju, kad tie, kurie sėdi kitapus gatvės esančioje Jo-Jo kavinėje, mėgaudamiesi mane stebi.

O aš ir neketinu pasiduoti. Žinau, kad susidorosiu.

Kitaip ir būti negali. To dar betrūko, kad išmesčiau krūvą pinigų už pristatymą, kai gyvenu čia pat, už kampo.

— Netilps, — taksistas iškiša galvą pro langą ir abejingai nužvelgia mane.

— Tilps! Pirmosios dvi kojelės jau viduje... — Aš vėl iš paskutiniųjų stumteliu. O, kad galėčiau kaip nors įgrūsti kitas dvi kojeles. O dabar... lygiai tas pat, kaip vestum šunį pas veterinarą.

— Beje, aš neapsidraudęs, — priduria jis.

— Nesvarbu! Čia tik už poros gatvių. Visą kelią prilaikysiu ir bus gerai. — Taksistas tik kilsteli antakius ir toliau apskretusiu krapštuku rakinėja dantis.

— Galvojate dar ir pati tilpti?

— Susirangysiu! Kaip nors! — Iš nevilties aš taip užgulu spintelę, kad toji net įsibeda į priekinę sėdynę.

— Ei, ei! Sulaužysite mano taksi — sumokėsite!

— Atsiprašau, — vos išstenu. — Dabar taip: pradėsiu iš naujo. Turbūt kišau ne tuo kampu.

Atsargiai ištraukiu spintelę iš taksi ir pastatau ant šaligatvio.

— Ir kas čia, po velniais, toks?

— 1930 metų kokteilių spintelė! Žiūrėkite, viršus atsilenkia... — Atkabinu kabliuką ir didžiuodamasi rodau visas blizgančias meniškas detales viduje. — Štai čia dedi stiklinaites... o čia įtaisyti du indai kokteiliams ruošti...

Aš švelniai paglostau paviršių. Vos pamačiusi ją Arthur's Antiques lange iškart supratau: ji — mano. Gerai, žinau, mudu su Luku susitarėme, kad daugiau baldų savo butui nepirksime, tačiau šitas daikčiukas — išimtis. Tikras kokteilių baras, lygiai toks pat kaip Fredo Asteiro ir Džindžerės Rodžers filmuose! Ooo, kokie nuo šiol bus vakarai... Kas vakarą mudu su Luku pasiruošime martinio, šoksime skambant senoviškoms dainoms, gėrėsimės saulėlydžiais... Tiesiog mistiška! Belieka nusipirkti kokį senamadišką patefoną su didžiuliais garsintuvais ir pradėti kolekcionuoti 1978-ųjų plokšteles. O aš rengsiuosi senoviškomis puošniomis suknelėmis.

Galbūt kas vakarą žmonės rinksis kokteilių. Mūsų pobūviai išgarsės. New York Times laikraštis skirs mums visą skiltį! Taip! „Vakariniame kaimelyje atgijo elegantiška kokteilių valandėlė. Stilinga britų išeivių pora Rebeka Blumvud ir Lukas Brendonas...“

Dunksteli taksi durelės. Tarsi pro miglą matau, kaip vairuotojas ropščiasi lauk.

— O, ačiū, — skubu dėkoti. — Labai pravers jūsų pagalba. Jeigu turėtumėte kokią virvę, galėtume pririšti ją ant stogo...

— Jokio stogo. Jokio važiavimo. — Vairuotojas trinkteli keleivio pusės dureles, ir aš pastėrstu stebėdama, kaip jis lenda atgal prie vairo.

— Jūs negalite taip imti ir nuvažiuoti! Yra toks įstatymas! Privalote mane nuvežti. Mero žodžiai!

— Meras neminėjo jokių kokteilių spintelių, — pavartęs akis jis įjungia variklį.

— Bet kaip aš pargabensiu ją namo? — šūkteliu pasipiktinusi. — Palaukite! Grįžkite! — Tačiau taksi jau nuzvimbia gatve, o aš lieku ant šaligatvio apsikabinusi spintelę ir nebežinau, ko griebtis.

Gerai. Galvokime blaiviai. Turbūt galėčiau ją parsinešti. Ne kažin kiek to kelio.

Aš įsiręžiu ir rankomis apglėbiu spintelę. Iš lėto kilsteliu, žengiu žingsnį — ir paleidžiu. Dieve, koks sunkumėlis. Ar tik nebūsiu pasitempusi raumens.

Gerai, parsinešti gal ir nepavyks, tačiau yra kitas būdas parsigabenti ją į namus. Ir labai paprastas: pasuki vieną šoną... paskui — kitą...

Aha. Bus gerai. Nors šliaušiu kaip sraigė, tačiau jeigu nesustosiu... jeigu pagausiu ritmą...

Kairę pusę — pirmyn... dešinę pusę — pirmyn...

Nėra ko skaičiuoti, kiek centimetrų pajudėta į priekį, svarbu įsijausti. Kaipmat būsiu prie namų.

Pro šalį prakikena pora mergaičiukių, tačiau aš nereaguoju.

Kairę... dešinę...

— Atsiprašau, — girdžiu dygų, irzlų balsą. Atsigręžiu — Jėzau, artinasi moteriškė su beisbolo kepure ir sportbačiais, vedina gal dešimčia šunų. Įvairaus dydžio ir išvaizdos.

O, Dieve. Ir kodėl tie žmonės patys negali vedžioti savo šunų? O jeigu nenori vedžioti šunelio, įsigyk katiną. Arba tropinių žuvų akvariumą.

Štai dabar jie visi metasi ant manęs. Viauksi, kiauksi, loja ir puola artyn... Neįmanoma! Pudelis jau kelia koją prie pat mano gražiosios kokteilių spintelės!

— Laikykit jį! — suspiegiu aš. — Greičiau tempkit tą šunį šalin!

— Eikš, Flo, — pakviečia moteriškė ir nudegina mane žvilgsniu, tempdama visą bandą tolyn.

Beviltiška. Tik pažiūrėkite, kiek pajudėjau į priekį. Nusiplūkiau nė nepasiekusi Arthur’s Antiques vitrinos galo.

— Nagi, — kažkas sausai prabyla man už nugaros. — Gal vis dėlto norėtumėte, kad pristatytume į namus?

Tai Artūras Greimas, antikvariato savininkas, ramsto savo parduotuvės duris. Išsipustęs. Švarkas, kaklaraištis.

— Nežinau, — aš atsišlieju į savo spintelę ir vaidinu abejingą. Tarsi turėčiau aibę pasirinkimų, vienas kurių — tiesiog pastoviniuoti ant šaligatvio. — Gal.

— Septyniasdešimt dolerių į bet kurią Manhatano vietą.

Taip ir norisi sustaugti: „Man nereikia į bet kurią Manhatano vietą! Aš gyvenu čia pat, už kampo!“

Jis pergalingai šypsosi: žino, kad laimėjo.

— Gerai, — pagaliau prisipažįstu nugalėta. — Gal ir nebloga mintis.

Artūras pašaukia vieną džinsuotą vyruką, ir aš pasipiktinusi stebiu, kaip jis kilsteli spintelę it ši būtų popierinė. Aš nuseku paskui juos į šiltą užgriozdintą parduotuvę ir vėl imu dairytis, lyg nebūčiau čia vaikštinėjusi vos prieš dešimt minučių. O, kaip aš ją dievinu. Kad ir kur pasisuktum — vis kas nors patraukia akį ir širdį. Norėtųsi ir tos fantastiškos raižyto medžio kėdės, ir rankomis dažyto aksominio užtiesalo... Tik pažiūrėkite į tą nuostabų senovišką aukštą laikrodį! Čia kasdien atrasi naujų daiktų.

Tai nereiškia, kad vaikštinėju čia kasdien.

Tiesiog... žinote. Spėju.

— Nusipirkote puikų daiktą, — sako Artūras, mosteldamas į kokteilių spintelę. — Turite gerą akį. — Jis šypsosi man, rašydamas kažką ant etiketės.

— Kažin, — atsakau, kukliai gūžteldama pečiais.

Nors, tiesą pasakius, manau, tikrai turiu neblogą akį. Mudvi su mama kiekvieną sekmadienį žiūrėdavome tiesioginę televizijos laidą apie parduodamus antikvarinius daiktus, todėl, tikiuosi, tam tikrą patirtį įgijau.

— Puikus daikčiukas, — demonstruodama išmanymą sakau, linkteldama didžiulio veidrodžio paauksuotais rėmais pusėn.

— O, taip, — pritaria Artūras. — Žinoma, šiuolaikinis...

— Be abejo, — skubiai užtikrinu.

Aš ir pati mačiau, kad šiuolaikinis. Tik norėjau pasakyti, kad jis gražus daikčiukas, turint galvoje, kad jis — šiuolaikinis.

— Gal jus domintų 1930-ųjų gamybos baro reikmenys? Labai tiktų prie jūsų spintelės, — Artūras pakelia į mane akis. — Aukštos taurės viskiui su soda ir ledukais... ąsočiai... Gauname tikrai mielų daikčiukų.

— Ooo, taip! — nušvintu aš. — Be abejo!

1930-ųjų aukštos taurės! Tikrai, kas norės gerti iš kažkokių šlamštimų šiuolaikinių taurių, kai yra senoviškų?

Artūras atsiverčia didžiulę knygą odiniais viršeliais, pavadintą „Kolekcionieriai“. Iš karto užlieja pasididžiavimas: aš — kolekcionierė! Esu suaugusi!

— Panelė R. Blumvud... 1930-ųjų baro reikmenys. Jūsų telefono numerį turiu. Kai tik ką nors gausime, iš karto paskambinsiu. — Artūras patyrinėja įrašus ir sako: — Matau, kad jus domina ir Venecijos stiklo vazos?

— Ak! Em... taip.

Aš jau ir pamiršau apie vazų kolekcionavimą. Net nežinau, kur tą pirmąją nukišau.

— Ir devyniolikto amžiaus kišeninių laikrodžių grandinėlės... — Artūras veda pirštu per sąrašą. — Bertuvėlės... megztos pagalvėlės... — Jis kilsteli galvą. — Ar dar domina šie daiktai?

— Na... — aš atsikrenkščiu. — Atvirai kalbant, tos grandinėlės nebelabai domina... Nei bertuvėlės.

— Aišku. O kaip Viktorijos laikų desertiniai šaukšteliai?

Desertiniai šaukšteliai? Kodėl, po velnių, aš norėjau kažkokių nutrintų šaukštelių?

— Žinote ką? — mąsliai sakau. — Turbūt nuo šiol apsistosiu tik ties 1930-ųjų reikmenimis barui. Surinksiu tikrai gerą kolekciją.

— Labai išmintinga, — jis nusišypso ir įninka braukyti sąrašą. — Iki pasimatymo.

Gatvėje mane pasitinka stingdantis šaltis. Ore sklando retos snaigės. Tačiau aš švyčiu iš pasitenkinimo — šitokia fantastiška investicija! Tikrų tikriausias 1930-ųjų kokteilių bariukas, o netrukus priderinsiu ir visą baro kolekciją! Negaliu atsidžiaugti savimi.

Pala, o ką man iš tikrųjų reikėjo nusipirkti?

Ak, taip — du kapucino.

Jau metai mudu gyvename Niujorke. Mūsų butas — Vakarinėje 11-ojoje gatvėje. Aplinka išties puiki: žalia, gaivu. Visi namai turi mažus įmantrius balkonėlius, prie visų paradinių durų veda akmeniniai laipteliai, prie šaligatvio šlama medžių eilės. Tiesiai priešais mus gyvena kažkas, pianinu grojantis džiazą. Vasaros vakarais užkopiame ant stogo terasos, kuria dalijamės su kaimynais, sėdime ant pagalvėlių, gurkšnojame vyną ir klausomės. (Bent kartą tai tikrai taip sėdėjome.)

Namuose nuo koridoriaus grindų surenku visą krūvą mums adresuotos korespondencijos ir greitosiomis pasklaidau.

Neįdomu...

Neįdomu...

Britų Vogue! Cha!

Neįdomu...

O. Mano Saks Fifth Avenue parduotuvės kreditinės kortelės sąskaita.

Kurį laiką pavartau voką ir įsidedu į rankinę. Tai nereiškia, kad jį slepiu. Tiesiog nėra ypatingo reikalo Lukui jį pamatyti. Neseniai žurnale perskaičiau išties gerą straipsnį, pavadintą „Per daug informacijos“. Jame rašoma, kad užuot atraportavus partneriui ar partnerei apie kiekvieną smulkmeną ir apkrovus jo ar jos protą, verčiau derėtų perfiltruoti dienos įvykius. Rašoma, kad jūsų namai turi būti šventovė, ir nė vienam nebūtina žinoti viską. Kai pagalvoji, labai logiška.

Taigi pastaruoju metu aš nemažai filtruoju. Taip sakant, visokius nuobodžius kasdieniškus dalykėlius, pavyzdžiui... kad ir parduotuvių kreditinių kortelių sąskaitas ar tikslias batelių kainas... Žinote, ta teorija lyg ir pasitvirtino, nes mūsų tarpusavio santykiai gerokai pasikeitė.

Kitus laiškus aš pasikišu po pažasčia ir lipu laiptais aukštyn. Iš Anglijos laiškų nėra, tačiau šiandien jų ir nesitikėjau sulaukti. Mat šiandien... spėkite, kas bus? Ogi mes skrendame namo! Į mano geriausios draugės Sjuzi vestuves! Oi, kaip laukiu!

Ji išteka už Tarkvino, tikrai mielo vaikino, kurį pažino visą savo gyvenimą. (Iš tikrųjų Tarkvinas yra jos pusbrolis. Tačiau viskas teisėta. Jie pasitikslino.) Vestuvės vyks jos tėvų name Hampšyro grafystėje. Žada lietis šampanas, užsakyta arklio traukiama karietaitė... ir svarbiausia — aš būsiu pamergė!

Širdis trokšta kuo greičiau ten atsidurti. Ne vien dėl to, kad būsiu pamergė, bet ir dėl susitikimo su Sjuzi, tėvais, dėl apsilankymo namuose. Vakar suskaičiavau, kad Britanijoje nebuvau jau šešis mėnesius. Praėjo iš tikrųjų ilgas laiko tarpas. Daug ko nemačiau ir negirdėjau: kaip tėtį išrinko golfo klubo vadovu — pagaliau išsipildė jo gyvenimo svajonė; koks skandalas užvirė, kai Siobanas pavogė iš bažnyčios stogo remontui skirtus pinigus ir už juos nuvažiavo į Kiprą. Visų blogiausia, kad nebuvau ten, kai Sjuzi susižiedavo. Tiesa, praėjus dviem savaitėms, ji atskrido į Niujorką parodyti man savo žiedą.

Žinoma, aš pernelyg nesijaudinu, nes ir čia šauniai leidžiu laiką. Mano darbas Barneys parduotuvėje — idealus, gyvenimas Vakariniame kaimelyje — irgi idealus. Šeštadienio rytais su džiaugsmu vaikštinėju nuošaliomis gatvelėmis, duonos gaminių parduotuvėje Magnolia nusiperku keksiukų, o namo grįžtu pro turgelį. Iš esmės man patinka viskas, ką turiu čia, Niujorke. Išskyrus turbūt Luko motiną.

Tačiau namai yra namai.

Užlipusi į trečią aukštą, už savo buto durų girdžiu muziką, ir manyje sukirba maloni nuojauta. Ten darbuojasi Denis. O gal jau ir baigė! Mano suknelė bus gatava!

Denis Kovicas gyvena virš mūsų savo brolio bute. Jis jau tapo vienu geriausių mano draugų. Pasakiškas dizaineris. Talentingas, tik kol kas jam dar nelabai sekasi.

Na, atvirai kalbant, jam visiškai nesiseka. Prieš penkerius metus jis baigė drabužių modeliavimo mokyklą, bet vis dar nesulaukia didžiojo lūžio. Tačiau, pasak jo, dizaineriu tapti daug sunkiau negu aktoriumi. Jeigu nepažįsti tinkamų žmonių arba jeigu tavo tėvas — ne buvęs bitlas, visa tai pamiršk. Man jo labai gaila, nes tikrai nusipelnė pripažinimo. Vos tik Sjuzi pakvietė mane būti pamerge, paprašiau jo, kad pasiūtų man suknelę. Į Sjuzi vestuves sugužės turtingi, svarbūs žmonės. Tikimės, daugybė jų norės sužinoti, kas sukūrė mano suknelę, o kai išgirs, Denio vardas eis iš lūpų į lūpas. Štai šitaip jis ir iškils!

Oi, kaip man rūpi, ką jis padarė. Visi jo sukurti eskizai atrodė nuostabiai ir, be abejo, į rankų darbo suknelę bus įdėta daug daugiau kūrybingumo ir, be to, apstu detalių, kurių nerasi pirktame gatavame drabužyje. Pavyzdžiui, viršutinė jos dalis bus rankomis siuvinėtas korsetas. Dar Denis pasiūlė suverti meilės mazgelį, panaudojant brangakmenius pagal kiekvienos jaunosiosios pulko narės zodiako ženklą. Argi ne originalu?

Tik mane šiek tiek graužia nerimas: iki vestuvių — vos pora dienų, o aš jos dar nė karto nesimatavau. Ir net nemačiau. Šįryt paskambinau Deniui į duris norėdama priminti, kad šiandien išskrendu į Angliją, o jis, pagaliau prišliaužęs prie durų, pažadėjo, kad iki pietų baigs. Jis sakė, kad iki paskutinės minutės leidžia mintims fermentuotis ir, pajutęs adrenalino bei įkvėpimo antplūdį, viską padaro akimirksniu. Denis užtikrino mane, kad būtent toks yra jo darbo stilius ir visada viską atlieka laiku.

Pravėrusi duris, linksmai šūkteliu: „Sveikas!“ Niekas neatsiliepia. Tada pastumiu mūsų universaliosios svetainės duris. Per radiją visu balsu kaukia Madona, televizorius rodo MTV programą, sofos kraštu bando kepurnėtis Denio naujoviškas robotukas-šunelis.

Denis, užsikniaubęs ant siuvamosios mašinos, skęsta geltono šilko debesyje. Knarkia.

— Deni? — sunerimstu aš. — Ei, pabusk!

Denis krūpteli, atsitiesia ir trinasi išdžiūvusį veidą. Garbanos susitaršiusios, blyškios mėlynos akys pasruvusios krauju dar labiau nei šįryt. Ant lieso kūno užsimetęs senus nutrintus marškinėlius, pro skylėtus džinsus kyšo kaulėtas kelis. Ant jo dar matyti šašas, likęs po nesėkmingo pasivažinėjimo riedučiais praėjusį savaitgalį. Tikras dešimtmetis vaikėzas su šeriuotu smakru.

— Beki! — suburba jis. — Labas! Ką čia veiki?

— Čia mano butas, gal pamiršai? Atėjai čia dirbti, nes tavajame perdegė saugikliai.

— O. Aha. Teisybė, — jis dairosi lyg apkvaišęs.

— Ar gerai jautiesi? — aš jau rimtai susirūpinu. — Parnešiau kavos.

Paduodu jam vieną puodelį, ir jis iš karto godžiai nuryja kelis gurkšnius. Denio akys užkliūna už krūvos laiškų mano rankoje ir, regis, jis tik dabar pabunda.

— Ei, čia angliškas Vogue?

— E... taip, — dedu žurnalą kuo toliau nuo jo. — Tai kaip mano suknelė?

— Labai gerai! Judam į priekį.

— Gal jau galiu pasimatuoti?

Pauzė. Denis spokso į priešais gulintį auksinio šilko kalną, lyg matytų jį pirmą kartą gyvenime.

— Dar ne, — pagaliau ištaria jis.

— Bet tu baigsi ją laiku?

— Žinoma! Ir kalbos negali būti! — Jis nuspaudžia pedalą, ir mašina suzvimbia. — Žinai, ką? — Denis mėgina perrėkti triukšmą. — Mielai išgerčiau stiklinę vandens.

— Tuoj atnešiu!

Aš nulekiu į virtuvę ir atsukusi čiaupą laukiu, kol atbėgs šaltas vanduo. Turiu pasakyti, kad vandentiekio sistema šiame name mažumėlę ekscentriška, ir mes jau įkyrėjome savininkei, poniai Vots, ragindami ją sutvarkyti šį reikalą. Tačiau ji gyvena už šimto mylių, Floridoje, ir neatrodo, kad ją domintų tokie klausimai. O šiaip pati vieta yra kuo puikiausia. Pagal Niujorko standartus mūsų butas didžiulis, grindys — medinės, turime židinį, o langai — milžiniški, nuo lubų iki grindų.

(Žinoma, kai čia apsilankė mano mama su tėčiu, nė kiek nesusižavėjo. Pirmiausia nesuprato, kodėl mes gyvename ne privačiame name. Paskui nesuprato, kodėl virtuvė tokia mažytė. Ir dar jie ėmė apgailestauti, kad neturime sodo, mat mūsų kaimynas Tomas, girdite, jau persikraustė į namą su ketvirčiu akrų^1 žemės. Gražiausia. Pamėgink įsigyti ketvirtį akrų Niujorke, ir bemat kas nors užstatys jį dešimčia administracinių korpusų.)

— Štai! Tai kaip... — Grįžusi į svetainę aš užkandu žadą. Siuvamoji mašina tyli. Denis skaito mano Vogue.

— Deni! — užkaukiu. — Kaip mano suknelė?

— Ar matei šitą? — klausia Denis, besdamas pirštu į lapą. — „Hamišo Farglo kolekcija atskleidžia jo gabumus ir nuovoką“, — skaito jis. — Negaliu patikėti! Jo talentas nieko vertas. Nieko. Žinai, mes kartu mokėmės. Jis tiesiog pasiglemžė vieną mano idėją... — Denis žiūri į mane prisimerkęs. — Ar Barneys turi jo gaminių?

— Em... nežinau, — meluoju.

Denis eina iš proto norėdamas įsitvirtinti Barneys parduotuvėje. Nieko kito pasaulyje jis netrokšta. Vien dėl to, kad aš ten dirbu, individualiai aptarnauju pirkėjus, jam dingojasi, kad galiu suvesti jį su mūsų įtakingiausia pirkėja.

Gerai, aš suorganizavau susitikimą. Ir ne vieną kartą. Pirmą sykį į numatytą susitikimą jis atvyko vėluodamas visą savaitę. Pirkėja jau buvo išvažiavusi į Milaną. Antrą kartą Denis atvežė parodyti jai švarką. Besimatuojant išbyrėjo visos sagos.

O, Dieve, kur buvo mano protas, kai paprašiau pasiūti man suknelę?

— Deni, tuojau pat atsakyk: ar mano suknelę baigsi?

Ilga tyla.

— Ar tau tikrai reikia jos šiandien? — pagaliau paklausia jis. — Kaip tik šiandien?

— Po šešių valandų aš išskrendu! — jau kone cypiu. — Bažnyčioje turiu būti po mažiau kaip... — Staiga nutilusi tik kratau galvą. — Klausyk, nesirūpink. Apsivilksiu ką nors kita.

— Ką nors kita? — Denis padeda Vogue ir stebeilija į mane blausiu žvilgsniu. — Ką reiškia „ką nors kita“?

— Na...

— Ar tu mane išveji? — Jis atrodo taip, tarsi būčiau pasakiusi, kad mudviejų dešimties metų vedybinis gyvenimas baigtas. — Vien dėl to, kad mažumėlę atsilikau nuo grafiko?

— Aš tavęs neveju. Klausyk, aš juk negaliu būti pamergė be suknelės, sutinki?

— Bet kuo tu apsirengsi?

— Na... — aš pasukioju pirštus. — Spintoje turiu vieną atsarginę suknelytę...

Juk negaliu prisipažinti, kad ten kabo trys. Ir dar dvi atidėtos į saugią vietą Barneys parduotuvėje.

— Kieno dizainas?

— E... Donna Karan, — kaltai sumurmu.

— Donna Karan? — įsižeidžia jis. — Tau geriau Donna Karan, o ne aš?

— Nieko panašaus! Na, bent jau tokią turiu, o ir siūlės visos susiūtos...

— Renkis mano suknelę.

— Deni...

— Renkis mano suknelę! Prašau! — Jis puola ant kelių ir šliaužia prie manęs. — Aš ją pasiūsiu. Dirbsiu dieną ir naktį.

— Iš kur paimti tą dieną ir naktį! Liko gal tik... trys valandos.

— Ir dirbsiu visas tas tris valandas. Pasiūsiu!

— Per tris valandas išsiuvinėsi korsetą? — netikiu.

Denis sėdi priblokštas.

— Na... mm... gali tekti mažumėlę pakeisti dizainą...

— Įdomu, kaip?

Minutėlę jis barbena pirštais į stalą.

— Ar turi paprastus baltus sportinius marškinėlius?

— Marškinėlius? — jau nebegaliu nuslėpti siaubo.

— Pamatysi, kaip bus šaunu. Garbės žodis. — Staiga pasigirsta privažiuojančio furgono garsas, ir Denis sužiūra pro langą. — Ei, tu ir vėl nusipirkai kažkokį antikvarinį daiktą?

Po valandos aš jau staipausi priešais veidrodį. Vilkiu platutėlį geltono šilko sijoną ir savo baltuosius marškinėlius, kurių nebegalima atpažinti. Denis nurėžė jų rankovėles, apsiuvo žvyneliais, pridarė įsiuvų ten, kur niekada nebuvo, — ir pavertė juos fantastiškiausia viršutine suknelės dalimi.

— O, kaip gražu, — krykštauju aš. — Tiesiog dievinu! Būsiu pati kiečiausia pamergė pasaulyje!

— Gana neblogai ar ne? — Denis abejingai gūžteli pečiais, bet matau, kad džiaugiasi kūriniu.

Išsiurbiu paskutinius savo kokteilio lašus.

— Skanu. Gal dar po vieną?

— O kas ten buvo?

— Em... — aš nužvelgiu visus butelius, išrikiuotus ant kokteilių spintelės. — Neprisimenu.

Teko gerokai paprakaituoti, kol spintelę užnešė aukštyn į mūsų butą. Tiesą pasakius, ji kur kas didesnė, negu man pasirodė, ir baiminuosi, ar tilps toje menkoje nišoje už sofos, kur planavau ją pastatyti. Vis dėlto ji fantastiška! Kol kas išdidžiai pūpso vidury kambario ir jau atlieka savo funkcijas. Vos tik ją atvilkome, Denis nuskuodė aukštyn ir išnaršė savo brolio Rendelo bufetą, kuriame šis laiko gėrimus, o aš sunešiau visus butelius, kuriuos tik radau virtuvėje. Mudu išgėrėme po stiklą „Margaritos“ ir Gimlet, o paskui mano firminį, kurį pavadinau „Blumvud“, susidedantį iš tokių komponentų: degtinės, apelsino ir M&M. Kabinama su šaukšteliu.

— Duokš man tą palaidinukę. Dar noriu šiek tiek suimti vieną petį.

Aš nusivelku ją, paduodu Deniui ir pasiimu džemperį. Nėra ko kuklintis — juk čia tik Denis. Jis įveria siūlą ir ima meistriškai dygsniuoti palaidinukės kraštą.

— Aha, tai, sakai, tuokiasi tavo keistuoliai draugai, pusbrolis ir pusseserė. Kaip čia išeina?

— Jie visai ne keistuoliai! — Sekundėlę pamąstau. — Na, gerai, Tarkvinas šioks toks keistuolis, bet Sjuzi — pati normaliausia. Ji geriausia mano draugė!

Vienas Denio antakis šauna aukštyn.

— Argi jie negalėjo susirasti kitų? Būtinai turėjo tuoktis su gimine? Ar tik nebuvo taip: tas mamytei nepatiko, tas sesutei nepatiko, tai per storas, tai į šunį panašus... mm... tai plaukai nekokie...

— Baik! — negaliu liautis krizenusi. — Paprasčiausiai jie pajuto esą sukurti vienas kitam.

— Kaip tame filme „Kai Haris sutiko Salę“, — Denis ima mėgdžioti filmo anonsą: — „Jie draugavo. Jie priklausė tam pačiam genofondui.“

— Deni...

— Gerai jau, gerai, — nusileidžia jis ir nukerpa siūlą. — O kaip judu su Luku?

— O mes kuo čia dėti?

— Neplanuojate tuoktis?

— Aš... aš nežinau! — Jaučiu, kaip mano skruostai rausteli. — Man nė tokia mintis nešovė į galvą!

Tikrai nemeluoju.

Na, sutinku, šiek tiek meluoju. Gal kokią akimirką ir buvo tokia mintis užklydusi. Gal kokį porą kartų ir paišinėjau „Beki Brendon“ ant bloknoto, tiesiog norėdama pažiūrėti, kaip atrodytų. Gal kažkada ir pasklaidžiau žurnalą Martha Stewart Weddings^2. Vien iš nekalto smalsumo.

Arba gal ir dingtelėjo galvon, kad Sjuzi trumpiau draugavo su Tarkvinu nei mudu su Luku, o, žiūrėk, jau tuokiasi.

Ai, žinote. Nieko čia ypatingo. Vedybos man nerūpi. Tiesą sakant, jeigu Lukas pasipirštų, ko gero, atsakyčiau „ne“.

Na... gerai. Turbūt atsakyčiau „taip“.

Tačiau aišku, kad taip neįvyks. Lukas neketina vesti „dar labai ilgai arba neves niekada“. Jis bent taip pasakė prieš tris savaites, kai Telegraph ėmė interviu. Radau jo segtuve su iškarpomis. (Aš nešniukštinėjau, tik ieškojau gumelės.) Visas pokalbis sukosi apie verslą, tačiau jie paklausė ir apie jo asmeninius reikalus. Taip ir atsirado po jo nuotrauka užrašas: „Brendonas: vedybos — darbotvarkės gale.“

O man tai kas. Ir man šis klausimas pačiame darbotvarkės gale.

Kol Denis baigia suknelę, aš tvarkausi. Tiksliau, sukraunu į kriauklę nuo pusryčių likusius indus — tegul mirksta, brūkšteliu nuo stalviršio trupinį, o tada atsiduodu maloniam užsiėmimui: lentynėlėse perrikiuoju prieskonių indelius. Pagal spalvas. Labai mielas darbas. Taip tvarkydavau ir savo flomasterius.

— Tai ar labai sunku gyventi kartu? — Denis stovi tarpduryje ir stebi, kaip aš darbuojuosi.

— Ne, — nustembu aš. — Kodėl?

— Mano draugė Kirstė bandė gyventi su savo vaikinu. Siaubas. Nuolat vaidijosi. Ji nesupranta, kaip kiti sugyvena.

Kmynų indelį aš įkišu prie vaistinės ožragės (kas toji vaistinė ožragė?). Jaučiuosi patenkinta savimi. Galiu pasakyti, kad mums su Luku beveik nekyla rūpesčių. (Išskyrus tą kartelį, kai aš perdažydama vonią netyčia užtėškiau geltonų žvilgančių dažų ant jo naujojo kostiumo. Bet čia nesiskaito, nes paskui Lukas prisipažino, kad per daug karštai sureagavo, juk kiekvienas protingas žmogus pastebėtų, jog ta dėmelė šviežia.)

Gerai pagalvojus, gal kažkada ir diskutavome apie tai, kiek aš perkuosi drabužių. Regis, tuomet, kai Lukas atidarė spintą ir irzliai paklausė: „Ar tu kada nors bent vieną iš jų dėvėsi?“

Ko gero, dar kažkada mažumėlę susi... nuoširdžiai diskutavome apie tai, kiek valandų Lukas dirba. Jis labai sėkmingai vadovauja finansinės informacijos ir reklamos kompanijai Brandon Communications, kurios filialai yra Londone bei Niujorke ir kuri nuolat plečiasi. Jis mėgsta savo darbą, ir aš gal kokį kartą ar du kaltinau jį, kad darbą myli labiau negu mane.

Tačiau, svarbiausia, mes esame subrendę, lankstūs žmonės, sugebantys viską apsvarstyti iki galo. Neseniai buvome nuėję kartu papietauti ir ilgai kalbėjomės. To pokalbio metu aš nuoširdžiai pasižadėjau pasistengti mažėliau vaikščioti po parduotuves, o Lukas nuoširdžiai pasižadėjo pasistengti mažėliau dirbti. Paskui Lukas grįžo į kontorą, o aš užėjau į Dean and DeLuca parduotuvę nupirkti ko nors vakarienei. (Ir kaip tik radau tą nuostabų, ypatingą alyvuogių aliejų su natūraliomis ekologiškomis apelsinų sultimis. Dar būtina susirasti receptą, kur jį galima vartoti.)

— Reikia išmokti gyventi kartu, — išmintingai pareiškiu. — Privalai būti lankstus. Reikia ne tik imti, bet ir duoti.

— Tikrai?

— O, taip. Mudu su Luku kartu tvarkome finansus, kartu ruošiamės po namus... Tiesiog visur reikia jaustis komandos draugais. Svarbiausia, negali tikėtis, kad viskas bus kaip anksčiau. Reikia prisiderinti.

— Ką tu sakai! — Regis, Denis susidomėjo. — O kaip tu manai, kuris iš judviejų derinasi labiau: tu ar Lukas?

Pamąstau.

— Žinai, sunku pasakyti. Manyčiau, abi pusės vienodai derinasi.

— O... visa šita? — jis mosteli į apjauktą kambarį. — Ar jis daugiau priklauso tau, ar jam?

— Mmm... — aš apsižvalgau. Mano aromaterapinės žvakės, senoviškos nertos pagalvėlės, krūva žurnalų... Akimirką mintys nuskrenda į tvarkingą, minimalistišką Luko butą, kurį jis turėjo Londone.

— Supranti... — pagaliau ištariu, — abiem po truputį.

Beveik teisybė. Juk Lukas turi nešiojamąjį kompiuterį, kurį laiko miegamajame.

— Svarbiausia, tarp mūsų nėra jokios trinties, — tęsiu. — Abu mąstome kaip vienas. Esame tarsi nedalomas vienetas.

— Oho! — įvertina Denis, pasiimdamas obuolį iš vaisių vazos. — Jums pasisekė.

— Žinau, — užtikrinu aš. — Supranti, mudu su Luku taip sutariame, kad kartais tarp mūsų pabunda tarytum... šeštasis pojūtis.

— Eik jau? — Denis spokso į mane. — Tu rimtai?

— O taip. Aš žinau, ką jis ketina pasakyti, arba tarsi jaučiu, kad jis yra netoliese...

— Tarsi antgamtinė jėga?

— Ko gero, — aš abejingai krypteliu petį. — Tai tarsi dovana. Aš per daug ir nesigilinu...

— Sveikinu, abrakadabra! — pasigirsta už mūsų gilus balsas, ir mes su Deniu iš išgąsčio net pašokame. Mikliai atsisuku: prie durų stovi išsišiepęs Lukas. Veidas įraudęs nuo šalčio, tamsiuose plaukuose pritūpę snaigių. Jis toks aukštas, kad kambarys staiga net susitraukia.

— Lukai! — šūkteliu. — Šitaip išgąsdinai!

— Atsiprašau. Maniau, kad pajusi mane.

— Taip. Aš kažką ir pajutau... — atkertu.

— Žinoma, kad pajutai, — jis pabučiuoja mane. — Sveikas, Deni.

— Sveikas, — atsiliepia Denis ir stebi, kaip Lukas nusivelka tamsiai mėlyną kašmyro paltą, vienu metu atsisega rankogalius ir atsiriša kaklaraištį. Viskas daroma užtikrintai ir mitriai, kaip visada.

Kartą, kai buvome visai nusilesę, Denis paklausė: „Ar Lukas ir mylisi taip pat, kaip atkimšinėja šampano butelį?“ Nors aš užklykiau ant jo, apvanojau ir aprėkiau, kad tai — ne jo reikalas, tačiau supratau, ką jis turėjo galvoje. Lukui niekada nereikia nei grabaliotis, nei svyruoti, niekas nekrenta iš nagų, niekada nesuglumsta. Rodos, jis visada tiksliai žino, ko nori, ir beveik visada tai pasiekia — nesvarbu, ar reikėtų tyliai atkimšti šampano butelį, ar tai būtų naujas jo įmonės klientas, ar lovoje, kai mes...

Gerai. Kad ir kaip ten būtų, užteks pasakyti taip: gyvenant kartu, mano horizontai prasiplėtė.

Dabar jis ima rytinį paštą ir sklaido.

— Tai kaip gyvuoji, Deni?

— Gerai, ačiū, — atsako Denis ir atsikanda obuolio. — O kaip reikalai aukštuosiuose finansuose? Gal matei šiandien mano brolelį? — Denio brolis Rendelas dirba kažkokioje finansų įmonėje ir porą kartų Lukas su juo pietavo.

— Šiandien ne, — atsako Lukas.

— Aha. Na, kai pamatysi, paklausk, ar nepriaugo svorio. Lyg tarp kitko. Užteks pasakyti tik tiek: „Klausyk, Rendelai, atrodai gerokai papilnėjęs.“ O paskui galima pakomentuoti jo pasirinktą pirmąjį patiekalą. Jis paranojiškai bijo sustorėti. Galima numirti iš juoko.

— Broliška meilė, — pastebi Lukas. — Gražu ar ne? — Jis peržiūri korespondenciją ir suraukęs kaktą žiūri į mane. — Beki, ar mūsų bendrosios sąskaitos ataskaitos dar nėra?

— E... ne. Dar ne, — aš patvirtinu savo žodžius šypsena. — Jaučiu, kad atneš rytoj!

Na, ne visai taip. Mūsų banko ataskaitą atnešė vakar, tačiau aš ją iš karto įkišau į stalčių, kur laikau savo apatinius. Man truputėlį kelia nerimą vienas kitas įrašas, todėl dar norėsiu pagalvoti, ar būtų galima šiek tiek pakoreguoti padėtį. Nepaisant to, kaip apšviečiau Denį, ta bendroji banko sąskaita yra kebloka.

Nesupraskite manęs neteisingai: aš visa širdimi už bendrus pinigus. Pridėjusi ranką prie širdies galiu prisiekti, kad dievinu bendrą kasą su Luku. Tiesiog klasiška! Man tik nepatinka, kai Lukas staiga paklausia: „Už ką tie septyniasdešimt dolerių Bloomingdales parduotuvei?“ O aš neprisimenu. Taigi turėjau sugalvoti visiškai naują taktinį atsakymą. Paprastą ir nuostabų.

Tiesiog užlieji ką nors ant ataskaitos, ir jis nebegali įžiūrėti.

— Einu, palįsiu po dušu, — sako Lukas, pasiimdamas visą korespondenciją. Ant slenksčio staiga stabteli. Labai lėtai atsisuka ir įbeda akis į kokteilių spintelę, tarsi niekada nebūtų tokios matęs.

— O kas čia? — lėtai ištaria.

— Kokteilių baras! — guviai atsakau.

— Iš kur jis atsirado?

— Jis... mm... na, aš jį šiandien nupirkau.

— Beki... — Lukas užsimerkia. — Aš maniau, kad mes susitarėme — daugiau jokio šlamšto.

— Čia ne šlamštas! Tikra 1930-ųjų seniena! Vakarais galėsime gerti puikius kokteilius! — Jo veido išraiška mane šiek tiek gąsdina, todėl puolu tarškėti toliau: — Klausyk, žinau, kad mes susitarėme baldų daugiau nepirkti. Bet čia visai kas kita. Supranti, kai pamatai tokį unikalų dalykėlį, tai ir griebk!

Mano gražbylystei išsekus, prikandu lūpą. Lukas tyliai artėja prie spintelės. Kietai sučiaupęs lūpas jis perbraukia ranka per viršų, o paskui paima indą kokteiliui ruošti.

— Lukai, aš tik pamaniau, kad bus labai smagu! Galvojau, kad tau patiks. Pardavėjas sakė, kad aš turiu tikrai gerą akį...

— Tikrai gerą akį, — tarsi nepatikėdamas atkartoja Lukas.

Aš suklykiu, išvydusi, kaip jis švysteli indelį į viršų, ir susigūžiu, laukdama, kada šis tėkštels ant medinių grindų. Tačiau Lukas kuo gražiausiai jį sugauna. Mudu su Deniu taip ir stovime išsižioję, kai jis vėl išmeta indelį aukštyn, apsisuka ratu ir nuritina jį žemyn ranka.

Negaliu patikėti. Aš gyvenu su Tomu Kruzu.

— Vieną vasarą dirbau barmenu, — plačiai nusišypso Lukas.

— Išmokyk ir mane! — cypteliu. — Ir aš noriu taip padaryti!

— Ir aš! — neatsilieka Denis. Jis čiumpa kitą kokteilių indelį, negrabiai pasukinėja ir meta į mane. Aš nepagaunu, ir indas tekšteli ant sofos.

— Atgrubnagė! — šaiposi Denis. — Nagi, Beki. Tau reikia praktikuotis, kad sugautum nuotakos puokštę.

— Ne, nereikia!

— Ir dar kaip reikia. Juk nori ištekėti po Sjuzi, ar ne?

— Deni... — aš pasistengiu nerūpestingai nusijuokti.

— Jums abiem iš tikrųjų nėra ko laukti — tuokitės, — tęsia Denis, nereaguodamas į mano piktas žvilgsnio strėles. Jis pasiima kokteilių indelį ir mėto iš rankos į ranką. — Tik pažiūrėkite — viskas idealu: gyvenate kartu, nenorite vienas kito užmušti, abu viengungiai... Pasiūčiau tau pasakišką suknelę... — Jis padeda indelį ir staiga įdėmiai sužiūra į mane. — Ei, klausyk, Beki. Pažadėk man: jeigu tekėsi, tau suknelę siūsiu aš.

Baisiau ir būti negali. Jeigu jis ir toliau taip varys, Lukas dar pamanys, kad aš mėginu jį spausti. Dar pamanys, kad priprašiau Denį tyčia užvesti tokią kalbą.

Turiu kaip nors atkurti pusiausvyrą. Ir kuo skubiau.

— Jeigu nori žinoti, aš neketinu tekėti, — girdžiu savo balsą. — Bent jau kokius dešimt metų.

— Tikrai? — nustemba Denis. — Neketini?

— Nejaugi? — Lukas žiūri į mane neįskaitomu žvilgsniu. — O aš ir nežinojau.

— Nežinojai? Na, tai dabar žinai, — atsakau kuo abejingiau.

— O kodėl dešimt metų? — nesupranta Denis.

— Aš... mm... — kosteliu. — Pirmiausia man reikia dar daug nuveikti. Noriu susikoncentruoti ties savo darbu ir noriu... išanalizuoti visas galimybes... ir... dar pirmiausia turiu pažinti save... ir... būti visiškai... mm... apsišlifavusi.

Lyg ir iššaukiamai pasitinku klastūnišką Luko žvilgsnį.

— Supratau, — linkteli jis. — Na, skamba labai protingai. — Jis žvilgteli į kokteilių indelį, kurį tebelaiko rankoje, ir jį padeda. — Geriau eisiu pakuotis daiktų.

Palaukite, jam nederėjo sutikti su manimi!

Antras skyrius

Kitą rytą septintą valandą mes atskrendame į Hitrou oro uostą, sėdame į išsinuomotą automobilį ir važiuojame į Sjuzi tėvų namus Hampšyro grafystėje. Blausiomis akimis spoksau į praskriejančias snieguotas gyvatvores, laukus, kaimelius, tarytum niekada nebūčiau jų regėjusi. Po Manhatano viskas atrodo taip smulku, taip... prasta. Tik dabar suprantu, kodėl Anglijoje amerikiečiams viskas atrodo „neįprasta“.

— Kur dabar? — klausia Lukas, kai privažiuojame kitą kryžkelę.

— Mm, čia tikrai reikia sukti kairėn. Tiksliau... dešinėn. Ne, kairėn.

Lukui pasukus, aš pasirausiu rankinėje ieškodama kvietimo, nes noriu pasitikslinti adresą.

Seras Gilbertas ir ledi Klyt-Stiuart maloniai kviečia jus...

Tarsi pakerėta stebeiliju į tą didingą įmantrią rašyseną. Dieve, aš vis dar negaliu patikėti, kad Sjuzi ir Tarkvinas tuokiasi.

Tiksliau, žinoma, kad tikiu. Galų gale jie juk daugiau kaip metus draugavo, o Tarkvinas faktiškai jau persikėlė į Sjuzi butą, kuriame aš gyvenau. Nors, regis, vis daugiau laiko jiedu leidžia Škotijoje. Jie labai mieli, atsipalaidavę, visi tik ir kalba, kokia puiki pora.

Tik retkarčiais, kai apie tai nemąstau, staiga kad šaus į galvą mintis: „Kąąą? Sjuzi ir Tarkvinas?“

Na, noriu pasakyti, kad Tarkvinas visada buvo keistas apkiautęs Sjuzi pusbrolis. Amžinas kerėpla, įlindęs į savo senovišką švarką ir kiurksąs tylutėliai, tik viešose vietose linkęs niūniuoti Vagnerio arijas. Šitas vyrukas vargiai išdrįsdavo palikti saugias savo škotiškos pilies sienas, o kai kartą išlindo į dienos šviesą, tai tik tam, kad pakviestų mane į patį baisiausią pasimatymą mano gyvenime (nors apie jį mes daugiau neužsimename).

Kad ir kaip ten būtų, dabar jis yra... na, jis yra Sjuzi vaikinas. Toks pat nerangus, vis dar vilkįs savo senosios auklės megztus džemperius. Vis dar netašytas. Tačiau Sjuzi jį myli — to gana.

Tiesiog tikras Dryžuotasis Katinas iš animacinio filmo.

O Dieve, tik nepradėk ašaroti. Turiu suimti save į rankas.

— “Harboro dvaro rūmai“, — skaito Lukas, stabtelėjęs prie poros aptrupėjusių akmeninių kolonų. — Ar čia pataikėme?

— Em... Taip, čia. Važiuok pirmyn, — atsakau gana dalykiškai.

Man ne kartą teko lankytis gimtuosiuose Sjuzi namuose, tačiau kaskart vis stebėdavausi, kokie jie įspūdingi. Mes judame ilga alėja, abipus apsodinta medžiais, ir pagaliau pasiekiame plačią žvyruotą įvažą prie paradinių durų. Didžiulis pilkas, gebenėse paskendęs rūmas atrodo labai senas, priekyje — kolonos.

— Gražus pastatas, — įvertina Lukas, privažiuodamas artyn. — Kiek jam metų?

— Nežinau, — numykiu. — Čia gyveno ištisos kartos. — Aš paspaudžiu skambutį vildamasi, kad per stebuklą jis jau bus pataisytas, bet kur tau. Tada pabarškinu į duris masyviu plaktuku, kabančiu prie durų — ir tas negelbsti. Pastumiu duris ir iš karto patenkame į didžiulę, sunkiomis plokštėmis išklotą menę, kur palei spragsintį židinį miega senas niufaundlendas.

— Labas? — šūkteliu. — Sjuzi?

Tik dabar pastebiu, kad prie židinio didžiuliame patogiame krėsle miega Sjuzi tėvas. Aš šiek tiek prisibijau draugės tėtušio, tad verčiau jo nepažadinti.

— Sjuzi? — jau tyliau pašaukiu.

— Bekse! Aš lyg ir išgirdau balsą!

Pakeliu akis — ogi ant laiptų šypsosi Sjuzi, apsirengusi languotu škotišku chalatu, ant kurio driekiasi šviesūs plaukai.

— Sjuzi!

Aš puolu laiptais aukštyn ir karštai ją apkabinu. Mudviejų akys šiek tiek parausta, o mano juokas lyg ir virpčioja. Dieve, net neįsivaizdavau, kad esu taip išsiilgusi Sjuzi.

— Eikim į mano kambarį! — Sjuzi čiumpa mane už rankos. — Pažiūrėsi, kokia mano suknelė!

— Graži? — nekantrauju aš. — Nuotraukoje ji atrodė nuostabiai.

— Tiesiog ideali! Privalai pamatyti, kokį kietą korsetą gavau iš Rigby and Peller... ir klasiškas kelnaites...

Staiga išgirstame Luko krenkštelėjimą ir abi atsisukame.

— O! — šūkteli Sjuzi. — Atleisk, Lukai. Eik ten, į virtuvę, rasi kavos, laikraščių ir visa kita. O jeigu nori, ponia Gering iškeps tau kiaušinienės su kumpiu!

— Jaučiu, kad mudu su ponia Gering susibičiuliausime, — šypsodamasis atsako Lukas. — Iki pasimatymo.

Sjuzi kambarys šviesus, erdvus, už langų plyti sodas. Geras „sodas“! Apie 12 000 akrų: veja prasideda nuo namo ir tęsiasi iki pat kedrų giraitės ir ežero, kuriame Sjuzi vos nepaskendo, kai buvo trejų. Kairėje matyti mūryta sienele apsuptas rožynas, lysvių lysvės įvairiausių gėlių, žvyruoti takeliai ir gyvatvorės. Ten Tarkvinas pasipiršo Sjuzi. (Žinoma, jis priklaupė ant vieno kelio, o kai atsistojo, kelnės buvo aplipusios žvyru. Argi gali ko nors kito tikėtis iš Tarkvino.) Dešinėje plyti seni teniso kortai, o toliau — šiurkšti pieva, besidriekianti iki pat gyvatvorės, už kurios stūkso kaimo bažnytėlė ir kapinės. Šiandien pro langą matau ir didžiulę palapinę, banguojančią už namo, ir specialiai dengtą taką, vingiuojantį pro teniso kortus, per pievą — iki pat šventoriaus vartų.

— Tik nesakyk, kad eisite į bažnyčią pėsti! — sunerimstu pagalvojusi apie Sjuzi Emma Hope batelius.

— Ne, kvailute! Aš važiuosiu karietaite. Tačiau visi svečiai galės grįžti čia taku, o pakeliui bus vaišinami karštu viskiu.

— O Dieve, kaip įspūdinga! — žaviuosi. Matau, kaip kieme kažkoks džinsuotas vyras kala į žemę baslį. Nė nepajuntu, kaip prieš mano pačios valią dilgteli pavydas. Aš visada svajojau apie didžiules prašmatnias vestuves, arklių traukiamas karietas, šurmulį...

— Žinau! Puiku, ar ne? — Sjuzi trykšta laime. — Dabar tik išsivalysiu dantis...

Ji dingsta vonioje, o aš prieinu prie tualetinio staliuko, kur už veidrodžio užkištas skelbimas apie sužadėtuves. „Didžiai Gerb. Suzana Klyt-Stiuart ir Didžiai Gerb. Tarkvinas Klytas-Stiuartas.“ Jergutėliau. Aš vis pamirštu, kad Sjuzi yra tokia kilminga dama.

— Aš noriu titulo, — pareiškiu, kai Sjuzi grįžta iš vonios su plaukų šepečiu rankoje. — Jaučiuosi labai jau menka. Kaip man jį gauti?

— Ooo, nee, — suraukia nosį Sjuzi. — Gryna nesąmonė. Visi tik ir kreipiasi laiškuose „Didžiai Gerb. Ponia...“

— Vis tiek. Skambėtų kietai. O kas aš galėčiau būti?

— Mm... — Sjuzi tempia susivėlusį kuokštą plaukų. — Dama Beki Blumvud?

— Jausčiausi lyg kokia devyniasdešimt trejų metų bobulė, — sukritikuoju pasiūlymą. — O jeigu... Beki Blumvud, MBE^3? Juk tuos MBE labai lengva gauti, ar ne?

— Labai paprasta, — užtikrina Sjuzi. — Juos suteikia už nuopelnus pramonėje ir panašiai. Jeigu nori, galėsiu iškelti tavo kandidatūrą. O dabar greičiau rodyk savo suknelę!

— Gerai! — Užkeliu lagaminą ant lovos, atidarau ir atsargiai traukiu Denio kūrybos vaisių. — Ką pasakysi? — Aš išdidžiai prisidedu ją prie savęs ir sušnarinu geltoną šilką. — Argi ne prašmatni?

— Fantastiška! — Sjuzi žiūri išpūtusi akis. — Nieko panašaus nesu regėjusi! — Ji pačiupinėja blizgučius ant peties. — Kur ją gavai? Gal iš Barneys?.

— Ne, šita — iš Denio. Prisimeni, sakiau tau, kad jis siuva man suknelę?

— Tikrai. — Ji susiraukia. — Primink, kuris tas Denis?

— Mano kaimynas, gyvenantis viršuje. Dizaineris. Tas, su kuriuo susidūrėte ant laiptų.

— A, — linkteli Sjuzi, — prisimenu.

Tačiau iš jos tono spėju, kad ji nėmaž neprisimena.

Aš ir nekaltinu jos, juk tąkart ji matė Denį vos porą minučių. Jis skubėjo aplankyti savo tėvus Konektikute, o ji buvo pervargusi nuo ilgos kelionės lėktuvu. Jiedu vos persimetė vienu kitu žodeliu. Vis tiek keista, kad tokie svarbūs žmonės mano gyvenime nepažįsta vienas kito. Atrodo, tarsi gyvenčiau du visiškai skirtingus gyvenimus, ir kuo daugiau laiko praleidžiu Niujorke, tuo labiau tie abu gyvenimai tolsta vienas nuo kito.

— Gerai, o čia — mano, — džiūgauja Sjuzi.

Ji atveria spintos duris ir atsega kolenkoro apmovą. Prieš mane — tiesiog stulbinanti suknelė: baltučio šilko bangos, ilgos rankovės, tradicinis ilgutėlis šleifas.

— O Dieve, Sjuzi, — vos pralemenu aš. — Tu atrodysi nepakartojama. Aš vis dar negaliu patikėti, kad tu išteki! Ponia Klyt-Stiuart.

— Ei, nevadink taip manęs! — suraukia nosį Sjuzi. — Taip vadina mano mamą. Bet tikrai labai pravartu tuoktis su giminaičiu, — priduria ji uždarydama spintą. — Pavardė lieka tokia pati. Ir mano inicialai ant rėmelių nesikeičia — „S K-S“. — Ji išima iš kartoninės dėžės gražius stiklinius rėmelius. Pilna įvijų ir užraitų. — Žiūrėk, čia mano naujasis asortimentas...

Sjuzi modeliuoja nuotraukų rėmelius. Jos kurti rėmeliai parduodami visoje šalyje. Pernai ji išplėtė savo gaminių asortimentą: pradėjo kurti nuotraukų albumus, vyniojamąjį popierių ir dėžutes dovanėlėms.

— Visa serija — įvairiausios kriauklių formos, — išdidžiai aiškina ji. — Patinka?

— Koks grožis! — Aš pervedu pirštu per įvijas. — Kaip tau šovė tokia mintis?

— Tai Tarkio idėja! Vieną dieną išėjome pasivaikščioti, ir jis ėmė pasakoti, kaip vaikystėje rinkdavo kriaukles, kaip gamta sukuria įvairiausias formas ir pavidalus... Man to užteko!

Jos veidas tiesiog švyti, ir aš tarsi regiu juos abu, apsirengusius Aran nertiniais, susikibusius už rankų, klaidžiojančius po siūruojančius viržius palei škotišką rūmą.

— Sjuzi, tu būsi laiminga su Tarkvinu, — nuoširdžiai tariu.

— Taip manai? — ji net parausta iš laimės. — Tikrai?

— Žinoma. Tik pažiūrėk į save! Tu tiesiog spindi!

Tikra tiesa. Aš tik dabar pastebėjau, kad priešais mane — nebe ta senoji Sjuzi. Ta pati daili nosytė, tie patys aukšti skruostikauliai, tačiau pats veidas suapvalėjęs, kažkaip sušvelnėjęs. Ji vis tokia pat liekna, nors lyg ir šiek tiek papilnėjusi... vos ne kaip...

Aš gerai nužvelgiu jos figūrą.

Palūkėkite.

Ne. Tikriausiai...

Ne.

— Sjuzi?

— Ką?

— Sjuzi, ar tu... tu... nėščia?

— Ne! — pasipiktina ji. — Žinoma, kad ne! Ką čia išsigalvoji... — Mūsų akys susitinka, ji nusuka žvilgsnį ir gūžteli pečiais. — Na, gerai jau, gerai, esu nėščia. Kaip atspėjai?

— Kaip atspėjau? Iš tavo... na, tu atrodai nėščia.

— Nieko panašaus! Niekas nė nenujaučia.

— O gal ir nujaučia. Labai jau matyti!

— Nė kiek! — ginasi Sjuzi ir įtraukusi pilvą žiūri į veidrodį. — Matai? O dar apsivilksiu savo Rigby and Peller...

Man netelpa galvoje: Sjuzi laukiasi!

— Vadinasi, tai — paslaptis? Ir tavo tėvai nežino?

— Aišku, kad ne! Niekas nežino. Net Tarkis, — ji nusivaipo. — Trupučiuką negražu būti nėščiai savo vestuvių dieną. Kaip manai? Aš planavau apsimesti, kad tai bus mūsų medaus mėnesio kūdikis.

— Bet tu jau kokių trijų mėnesių...

— Keturių. Gims birželio pradžioje.

Aš pastėrusi spoksau į ją.

— Tai kaip tu, po galais, apsimesi, kad tai — medaus mėnesio kūdikis?

— Na... — Sjuzi minutėlę pamąsto. — Juk būna ir neišnešiotų kūdikių.

— Neišnešiotų keturis mėnesius?

— Niekas nė nepastebės! Pati žinai, kokie išsiblaškę mano tėvai.

Šito tai nepaneigsi. Kažkada, pasibaigus semestrui, jie nuvažiavo į mokyklą parsivežti Sjuzi namo. Viskas būtų buvę labai gražu, tik Sjuzi jau prieš dvejus metus buvo baigusi mokyklą.

— O Tarkvinas?

— A, tas tai turbūt nė nežino, kiek laiko nešiojamas kūdikis, — nerūpestingai atšauna Sjuzi. — Jis augina avis, tai ten viskas trunka apie penkis mėnesius. Aš jam pasakysiu, kad ir žmonėms tas pat. — Ji vėl ima šukuotis plaukus. — Žinai, kažkada pasakiau jam, kad merginos privalo du kartus per dieną valgyti šokoladą, antraip jos alpsta, tai jis ir patikėjo.

Bent vienu klausimu Sjuzi neprašovė pro šalį. Kai ji įsispraudė į savo korsetą, visas pūpsojimas dingo. Tiesą sakant, kai jos vestuvių rytą mudvi susėdome prieš tualetinį staliuką ir iki ausų šypsojomės viena kitai, aš pastebėjau, kad ji net plonesnė už mane. Kur teisybė?!

Mudvi nuostabiai praleidome porą dienų: atsipalaidavome, žiūrėjome senus filmus, be saiko valgėme KitKat. (Sjuzi valgo už du, o man po transatlantinio skrydžio reikia atstatyti energiją.) Lukas atsivežė krūvą popierių, todėl daugiausia laiko leido bibliotekoje. Bent kartelį aš nė kiek nesijaudinau. Tiesiog negalėjau atsidžiaugti, kad mudvi su Sjuzi vėl drauge. Aš klausiausi apie butą, kurį ji su Tarkvinu perka Londone, varčiau žavingo viešbučio Antigvoje, kuriame ji su Tarkvinu praleis medaus mėnesį, nuotraukas ir pasimatavau beveik visus jos naujuosius drabužius.

Visi namai tiesiog virte verda: kas minutę pasirodo tai gėlininkai, tai maisto ir gėrimų tiekėjai, tai giminaičiai. Keisčiausia, kad niekas iš šeimos narių pernelyg nekvaršina sau galvos. Abi dienas, kol buvau čia, Sjuzi mama buvo išvykusi medžioti, o tėtis nuolat sėdėjo savo kabinete. Ponia Gering, jų ekonomė, — vienintelė, kuri rūpinosi ir palapinės tvarkymu, ir gėlėmis, ir visais kitais dalykais, tačiau ir ji atrodė ganėtinai laisvai. Kai nebeištvėrusi paklausiau Sjuzi, kaip čia yra, tai ji tik gūžtelėjo pečiais ir atsakė: „Tiesiog mes įpratę rengti dideles puotas.“

Praėjusį vakarą vyko didingas pokylis su gėrimais, skirtas aibei Sjuzi ir Tarkvino giminaičių, kurie atvažiavo iš Škotijos. Tikėjausi, kad jie bent jau tada kalbės apie vestuves. Kur tau! Vos tik norėdavau nukreipti kieno nors dėmesį į gėles ar kartu pasidžiaugti, kaip viskas romantiškai atrodo, sulaukdavau tik bereikšmių žvilgsnių. Tik tada, kai Sjuzi paminėjo, kad Tarkvinas kaip vestuvinę dovaną ketina pirkti žirgą, visi staiga atgijo. Nubangavo šnekos apie jų pažįstamus žirgų augintojus, apie jų pačių įsigytus žirgus, apie tai, kad kažkoks jų garsus bičiulis turi labai gražią jauną kumelaitę, kuri galbūt patiktų Sjuzi.

Žinote ką, garbės žodis. Nesulaukiau nė vieno klausimėlio apie savo suknelę.

Bet man nusispjauti: aš ir pati žinau, kad ji nuostabi. Mes abi atrodome puikiai. Fantastiškas grimuotojas mums abiem padarė pasakišką makiažą, o plaukus sukėlė į elegantiškus kuodus. Fotografas užsimanė padaryti vadinamąsias „natūralistines“ nuotraukas: aš turėjau užsegioti Sjuzi suknelę (jis fotografavo tris kartus, ir galop aš vos bepakėliau nutirpusias rankas). O dabar Sjuzi ūksi ir aksi, žiūrėdama į šešias šeimos diademas. Aš gurkšnoju šampaną. Kad per daug nesinervinčiau.

— O kaip jūsų mama? Ar jai reikės padaryti šukuoseną? — teiraujasi kirpėja.

Nuotaka pešioja šviesias garbanėles aplink savo veidą.

— Kažin, — Sjuzi nusivaipo. — Tiesą pasakius, tokie dalykai jai nerūpi.

— O ką ji rengsis? — klausiu.

— Dievas žino. Turbūt pirmą pasitaikiusį drabužį. — Mudviejų akys susitinka, ir aš nutaisau užuojautos kupiną išraišką. Praėjusį vakarą į tą kokteilių pobūvį Sjuzi mama nusileido vilkėdama platų rauktą sijoną ir margą vilnonį džemperį, į kurį buvo įsisegusi didžiulę deimantinę sagę. Aš tikrai neįsivaizduoju, iš kur Sjuzi įgijo tokį nepriekaištingą skonį.

— Bekse, gal tu galėtum nueiti ir pasirūpinti, kad ji neįlįstų į kokią baisią seną suknelę, kuria vilkėdama dirba sode? — prašo Sjuzi. — Aš žinau, kad ji tavęs paklausys.

— Na... gerai, — netvirtai atsiliepiu. — Pamėginsiu.

Išėjusi pro duris, pamatau koridoriumi atžingsniuojantį Luką, apsirengusį dieniniu fraku.

— Tu labai gražiai atrodai, — jis šypsosi man.

— Tikrai? — aš apsisuku ratu. — Žavinga suknelė, ar ne? Ir taip gerai guli...

— Aš žiūrėjau ne į suknelę, — jo akys šelmiškai sužybsi, pakurstydamos mano džiaugsmą. — Ar Sjuzi apsirengusi? Noriu palinkėti jai sėkmės.

— O, taip. Užeik. Klausyk, Lukai, tu niekada neatspėsi!

Jau dvi dienas tiesiog mirštu, kaip noriu papasakoti Lukui apie Sjuzi kūdikį, o dabar žodžiai patys išsprūdo.

— Ko?

— Ji... — o Dieve, negalima jam sakyti. Sjuzi mane užmuštų. — Jos nuotakos suknelė tikrai nepaprasta, — šiaip taip pralemenu.

— Gerai! — sako Lukas, kažkaip smalsiai žiūrėdamas į mane. — Na, aš tik įkišiu galvą ir pasakysiu porą žodžių. Iki.

Aš iš lėto pėdinu prie Sjuzi mamos miegamojo ir švelniai pabeldžiu į duris.

— Prašaaau! — nugriaudėja balsas, ir tą pačią sekundę Sjuzi mama Karolina atlapoja duris. Ji maždaug šešių pėdų ūgio, ilgomis plonomis rankomis, žili plaukai susukti į kuodelį. Išvydus mane, vėjo nugairintas veidas net susiraukšlėja nuo šypsenos.

— Rebeka! — toliau plyšoja ji ir dirsteli į laikroduką. — Juk dar ne laikas?

— Dar ne! — Aš nedrąsiai nusišypsau ir nužvelgiu jos aprangą: senutėlis tamsiai mėlynos spalvos medvilninis nertinis, jojimo kelnės ir auliniai batai. Figūra pagal jos amžių nuostabi. Nėra ko stebėtis, kad Sjuzi tokia liesa. Apmetu akimis kambarį — akiratyje nematyti nei pakabų, nei skrybėlaičių dėžučių.

— Mm, Karolina... aš tik norėjau pasidomėti, ką šiandien planuojate rengtis. Kaip nuotakos motina!

— Nuotakos motina? — ji spokso į mane. — O Dievuli, iš tiesų tokia ir esu. Net nepagalvojau apie tai.

— Gerai! Vadinasi, jūs... neturite pasiruošusi specialių drabužių?

— Lyg ir ankstoka puoštis. Aš ką nors užsimesiu prieš pat išeinant.

— Gal galiu padėti išsirinkti? — tvirtai pareiškiu ir žingsniuoju prie spintos.

Pasiruošusi šokui atveriu duris — ir išsižioju iš nuostabos.

Negaliu patikėti. Tokios drabužių kolekcijos dar neteko matyti. Jojimo kostiumai, pokylių suknelės, ketvirtojo dešimtmečio kostiumėliai susimaišę su indiškais sariais, meksikietiškais pončais... ir ypatingas juvelyrinių papuošalų rinkinys.

— Kokie drabužiai! — vos prašvokščiu.

— Žinau, — Karolina abejingai žiūri į juos. — Senas šlamštas.

— Senas šlamštas? Dieve mano, jeigu būtų galima šitokių rasti kokioje nors sendaikčių parduotuvėje Niujorke... — Ištraukiu melsvą atlasinį apsiaustą, apkraštuotą kaspinu. — Fantastiškas.

— Tau patinka? — nustemba Karolina. — Imk.

— Aš negaliu!

— Miela mergaite, man jo nereikia.

— Bet juk čia brangus prisiminimas... turiu galvoje, jūsų atsiminimai...

— Mano atsiminimai štai čia, — ji patapšnoja sau į galvą, — o ne ten. — Ji apžvelgia sugrūstus drabužius ir ištraukia mažą kaulelį, kabantį ant odinės juostelės. — O štai šitas man labai brangus.

— Šitas? — Iš visų jėgų stengiuosi neprarasti entuziazmo. — Bet tai...

— Prieš daugelį metų man jį atidavė vienas masajų genties vadas. Apyaušriu mes važiavome ieškoti dramblių kaimenės, ir mus sustabdė genties vadas. Viena jų gentainė po gimdymo smarkiai karščiavo. Mes padėjome numušti jai temperatūrą, ir atsidėkodami gentainiai įteikė mums dovanų. Ar tau, Rebeka, teko būti Masai Mara?

— E... ne. Niekada neteko lankytis...

— O šita kokia gražuolyte, — ji paima išsiuvinėtą piniginę. — Aš ją pirkau Kenijoje, gatvės turguje. Už ją atidaviau savo paskutinį cigarečių pakelį, o paskui jau traukėme į Nemrut Dagi kalnus. Ar tau teko būti Turkijoje?

— Ne, ir ten nebuvau. — Jaučiuosi tokia nevisavertė. Dieve, kiek pasaulio dar nemačiau. Rausiuosi savo atmintyje, mėgindama prisiminti lankytas vietas, kad galėčiau padaryti jai įspūdį. Labai jau apgailėtinas sąrašas: porą kartelių Prancūzijoje, paskui Ispanija, Kreta — ir baigta. Kodėl nenuvykau į kokią nors egzotišką šalį? Kodėl nepaklajojau po kokią Mongoliją?

Teisybė, kartą planavau važiuoti į Tailandą, bet patraukiau į Prancūziją ir visus sutaupytus pinigus paklojau už Lulu Guinness rankinę.

— Aš mažai keliavau, — nenoriai prisipažįstu.

— Privalai, brangioji! — griaudėja Karolina. — Reikia plėsti horizontus. Mokytis gyvenimo iš tikrų žmonių. Mano viena brangiausių draugių pasaulyje — Bolivijos valstietė. Kartu mes malėme kukurūzus Lianos lygumose.

— Oho.

Ant židinio atbrailos stovintis laikrodėlis išmuša pusę valandos, o mes dar nė per nago juodymą nepajudėjome į priekį.

— Na, gerai, ar jūs numatėte kokius nors drabužius vestuvėms?

— Ką nors šilta ir spalvinga, — sako Karolina ir traukia iš spintos storą raudonos ir geltonos spalvų pončą.

— Emm... kažin ar šitas tiktų... — Panaršau tarp švarkų, suknelių ir staiga akis užkliūna už abrikosų spalvos šilko. — Ooo! Tai bent grožis! — Ištraukiu kostiumėlį ir nustembu — juk čia Balenciaga.

— Mano išvykų drabužis, — užsisvajoja Karolina. — Mes keliavome „Rytų ekspreso“ traukiniu į Veneciją, o paskui tyrinėjome Postojna olas. Ar žinai tą regioną?

— Jūs būtinai turite jį apsirengti! — nenustygstu. Jaučiu, net spygtelėjau iš susijaudinimo. — Atrodysite nuostabiai. Pagalvokite, kaip romantiška — jūsų puošnus drabužis!

— Turėtų būti tikrai smagu, — Karolina prisideda jį prie savęs. Jos rankos tokios raudonos, sudiržusios, kad kaskart pažvelgusi į Jas net susigūžiu. — Turėtų tikti, ar ne? Kažkur dar turi mėtytis skrybėlaitė... — Ji padeda kostiumėlį ir pradeda raustis lentynoje.

— Jūs turbūt labai džiaugiatės dėl Sjuzi, — užvedu kitą kalbą ir susidomėjusi pakeliu emaliuotą veidrodėlį.

— Tarkvinas — puikus berniukas, — ji atsisuka ir konfidencialiai tapšnoja savo kumpą nosį. — Labai geras paveldas.

Teisingai. Tarkvinas yra penkioliktas turtingiausių žmonių visoje šalyje sąraše ar panašiai. Tačiau mane truputėlį stebina, kad Sjuzi mama apie tai užsimena.

— Na, taip... — pritariu. — Nors aš nemanau, kad Sjuzi rūpėtų pinigai...

— Aš kalbu ne apie pinigus! — Ji supratingai nusišypso, ir tik dabar man dingteli, ką ji turi galvoje.

— O! — nukaistu aš. — Teisingai! Suprantu!

— Visi Klyt-Stiuartų vyrai vienodi. Ir tuo garsėja. Giminėje niekada nebūna skyrybų, — priduria ji ir užsimaukšlina ant galvos žalią fetrinę skrybėlę.

Po velnių. Nuo šiol į Tarkviną žiūrėsiu kitaip.

Vargais negalais man pavyksta įkalbėti Karoliną, kad vietoj žalios fetrinės skrybėlės ji užsidėtų elegantišką juodą skrybėlaitę. Grįždama koridoriumi į Sjuzi kambarį, apačioje, vestibiulyje, išgirstu pažįstamus balsus.

— Visiems aišku: snukio ir nagų ligą atnešė pašto balandžiai.

— Balandžiai? Tu man aiškini, kad šitą baisią epidemiją, kuri išguldė galvijus visoje Europoje, atnešė keli nekalti karveliai?

— Nekalti?! Greimai, jie — parazitai!

Mama su tėčiu! Aš pribėgu prie turėklų: jie abu stovi prie židinio. Tėtis apsirengęs dieniniu fraku, cilindrą pasikišęs po ranka; mamos apranga — tamsiai mėlynas švarkelis, gėlėtas sijonas ir skaisčiai raudoni bateliai, kurie nelabai dera prie jos raudonos skrybėlės.

— Mama?

— Beki!

— Mama! Tėti! — Nulekiu žemyn ir stipriai juos apkabinu, įkvėpdama pažįstamą aromatą — Yardleys talką ir Tweed kvepalus.

Mano jausmų skalė kas minutę vis kyla aukštyn. Paskutinį kartą tėvus mačiau prieš keturis mėnesius, kai jie aplankė mane Niujorke. Tačiau jie pabuvo vos tris dienas, o paskui išvažiavo į Floridą pažiūrėti Evergleidso.

— Mama, tu atrodai žavingai! Ką padarei plaukams?

— Morena plaukų sruogeles šiek tiek pašviesino, — patenkinta aiškina ji. — O šį rytą užbėgau pas kaimynę Dženisę, kad padažytų veidą. Žinok, ji lankė profesionalių makiažo specialistų kursus!

— Aha... matyti! — nedrąsiai patvirtinu, nužvelgdama ryškius skaistalus ant mamos skruostų. Gal man kaip nors pavyks nutaikyti progą ir juos nutrinti.

— O ar Lukas yra? — mama dairosi tarsi voverė, ieškodama riešuto.

— Kažkur čia vaikštinėja, — atsakau, ir mama su tėčiu susižvalgo.

— Bet jis čia? — mama nesmagiai susijuokia. — Jūs atskridote tuo pačiu lėktuvu, taip?

— Mama, nesijaudink. Jis čia. Tikrai.

Rodos, ji nelabai tiki, bet aš ir nekaltinu jos. Mat ankstesnėse vestuvėse, kuriose visi dalyvavome, nutiko šioks toks incidentas: Lukas nepasirodė, aš jaučiausi visiškai sugniuždyta ir griebiausi... mm... Kaip čia pasakius. Šiokio tokio nekalto melo. Turiu galvoje, jis galėjo ten būti, sukiotis kur nors tarp svečių. Jeigu ne ta sumauta grupinė nuotrauka, niekas nė nebūtų supratęs.

— Ponia Blumvud! Labas rytas!

Pro paradines duris įžengia Lukas. Ačiū Dievui.

— Lukai! — nuskardena linksmas mamos juokas. — Tu čia! Greimai, jis čia!

— Aišku, kad jis čia! — užtikrina tėtis, vartydamas akis. — O kur, tu manei, jis galėtų būti? Mėnulyje?

— Kaip laikotės, ponia Blumvud? — šypsodamasis klausia Lukas ir pabučiuoja ją į skruostą.

— Nagi, Lukai, vadink mane Džeine. Jau anksčiau sakiau.

Mamos veidas net įraudęs iš laimės. Ji stovi įsitvėrusi Luko rankos, lyg jis galėtų pranykti it dūmas. Lukas šypteli man, aš laiminga nusišypsau jam. Aš taip seniai laukiau šios dienos ir pagaliau sulaukiau. Tarsi Kalėdos. Ką ten — geriau negu Kalėdos! Pro atviras paradines duris matau frakuotus, skrybėlėtus svečius, nueinančius per snieguotą žvyrą. Tolumoje skamba bažnyčios varpai. Ore sklando jaudulys, laukimas...

— O kurgi jaunoji, paraudusi it aguona? — klausia tėtis.

— Aš čia, — ataidi Sjuzi balsas.

Štai ji — atplaukia laiptais žemyn, glėbdama nuostabiausią rožių ir gebenių puokštę.

— O, Sjuzi, — mama net stveriasi už burnos. — O, kokia suknelė! O... Beki! Tu atrodysi... — Ji atsisuka į mane ir tarsi tik dabar pamato mano suknelę. — Beki... ar tu šitaip ir būsi apsirengusi? Sušalsi!

— Nesušalsiu. Bažnyčioje bus šilta.

— Graži, ar ne? — sako Sjuzi. — Tokia neįprasta.

— Bet čia tik sportiniai marškinėliai! — mama nepatenkinta timpteli už rankovėlės. — O kodėl čia atspurę? Ji net žmoniškai nepabaigta!

— Specialus užsakymas, — aiškinu aš. — Unikalus dizainas.

— Unikalus? O tau nereikėjo prisiderinti prie kitų?

— Jokių „kitų“ nebus, — paaiškina Sjuzi. — Aš kviečiau tik Tarkvino seserį Fenę, tačiau ji pareiškė, kad jeigu vėl bus pamergė, tai praras bet kokį šansą ištekėti. Juk žinote, kaip sakoma: „Jeigu triskart būsi pamergė...“ O Fenė ja buvo jau gal devyniasdešimt tris kartus! Dabar ji įsižiūrėjo tą vaikiną, dirbantį Sityje, todėl ir nenori rizikuoti.

Visi tyli. Matau, kaip mamos smegenyse sukasi visi sraigteliai. O Dieve, prašau, tik ne...

— Beki, vaikuti, o kiek kartų tu buvai pamergė? — lyg ir perdėm atsainiai klausia ji. — Dėdės Malkomo ir tetos Silvijos vestuvės... turbūt ir viskas?

— Dar Rūtos ir Paulo, — primenu jai.

— Bet ten tu nebuvai pamergė, — skubiai nutraukia mane mama. — Tu barstei gėlytes. Vadinasi, du kartus, įskaitant šią dieną. Taip, dukart.

— Pagavai, Lukai? — šypsosi tėtis. — Dukart.

O varge, kada tie tėvužiai užsičiaups?

— Na, gerai! — aš karštligiškai stengiuosi sugalvoti naują temą. — Tai... ee...

— Žinoma, Beki prieš akis — gera dešimtis metų, kol jai prireiks rūpintis panašiais dalykais, — porina Lukas.

— Ką? — sustingsta mama. Jos akys šaudo tai į Luką, tai į mane. — Ką pasakei?

— Beki nori palaukti dar bent dešimt metų, tik tada tekės, — patikslina Lukas. — Ar ne tiesa, Beki?

Visi priblokšti tyli. Jaučiu, kaip mane išmuša karštis.

— Mm... — aš kosteliu ir nerūpestingai nusišypsau. — Teisingai.

— Eik jau! — išverstomis akimis Sjuzi spokso į mane. — Aš nežinojau! Kodėl?

— Kad... mm... galėčiau ištirti visas savo galimybes, — burbu vengdama mamos žvilgsnio. — Ir... kad pažinčiau save.

— Pažintum save? — mamos balsas lyg ir pernelyg skardus. — Tam reikia dešimties metų? Aš galėčiau pasakyti tau per dešimt minučių!

— Bet, Bekse, kiek tau tada bus metų? — raukia antakius Sjuzi.

— Nebūtinai turi praeiti tiksliai dešimt metų, — aš suirztu. — Gal užteks ir aštuonerių.

— Aštuonerių? — mama, regis, jau arti ašarų.

— Lukai, — nerimsta Sjuzi, — ar tu žinojai?

— Kažkada mes diskutavome, — šypsosi Lukas.

— Nieko nesuprantu, — sako Sjuzi. — O kaip...

— Dėl laiko? — įsiterpia Lukas. — Teisingai, manyčiau, jau reikia judėti. Jau be penkių minučių dvi.

— Tik penkios minutės? — apstulbsta Sjuzi. — Aš dar nepasiruošusi! Bekse, kur tavo gėlės?

— E... regis, tavo kambaryje. Kažkur padėjau...

— Eik, pasiimk! O kur dingo tėtis? O, šūdas. Noriu parūkyti...

— Sjuzi, tau negalima rūkyti! — pašiurpstu aš. — Pakenks... — aš pačiu laiku užsičiaupiu.

— Suknelei? — paslaugiai baigia Lukas.

— Taip. Dar užkris... pelenų.

Kol aš Sjuzi vonioje susirandu gėles ir pasidažau, Lukas laukia vestibiulyje.

— Tavo tėvai jau išskubėjo, — sako jis. — Sjuzi liepė ir mums eiti, o ji su tėvu važiuos karietaite. Štai, užsimesk ant pečių, — priduria jis, paduodamas avikailių apsiaustėlį. — Tavo mama teisi: šitaip negali eiti.

— Gerai, — nenoriai sutinku, — tačiau bažnyčioje nusivilksiu.

— Beje, ar žinai, kad tavo suknelės nugara prairo?

— Prairo? — sunerimstu. — Ar labai bjauriai atrodo?

— Ji labai gražiai atrodo, — jis jau šiepiasi. — Bet po apeigų reikėtų susirasti segtuką.

— Prakeiktas Denis! — aš papurtau galvą. — Taip ir žinojau, kad reikėjo rengtis Donna Karan.

Mudu su Luku skubame per žvyrą asfaltuoto tako link. Oras ramus, tylus. Nušvinta blanki saulutė. Varpų gaudesys jau pavirto į ramų tilindžiavimą. Aplinkui — nė gyvos dvasios, tik vienintelis padavėjas nurūko tolyn. Matyt, visi jau bažnyčioje.

— Nepyk, kad būtent tada paliečiau jautrią temą, — sako Lukas, jau einant bažnyčios link.

— Jautrią? — aš išriečiu antakius. — Kokią... ak, tą? Ji visiškai nejautri!

— Tavo mama truputėlį nusiminė...

— Mama? Atvirai kalbant, jai tie dalykai visiškai nerūpi. Ji tik... pajuokavo!

— Pajuokavo?

— Taip, pajuokavo, — pabrėžiu.

— Aišku, — Lukas paima mane už rankos, nes užkliūnu už plaušinio tako. — Vadinasi, tu vis dar nusistačiusi laukti ne mažiau kaip aštuonerius metus?

— Tikrai taip, — aš linkteliu galva. — Bent jau aštuonerius.

Kurį laiką einame tylėdami. Tolumoje išgirstu, kaip per žvyrą nukaukši arklių kanopos: turbūt Sjuzi jau išvažiuoja iš namų.

— O gal ir šešerius, — abejingai priduriu. — Arba... penkerius. Nuo daug ko priklauso.

Tylą drumsčia tik mūsų lengvi, ritmiški žingsniai. Atmosfera labai keista, aš net vengiu pakelti akis į Luką. Aš kosteliu, pasitrinu nosį, ieškodama žodžių pasakyti ką nors apie orą.

Kai pasiekiame bažnyčios vartus, Lukas atsigręžia į mane. Jo veide — nė šešėlio įprastos juokavimo išraiškos.

— Aš rimtai, Beki, — sako jis. — Ar tu tikrai nori laukti penkerius metus?

— Aš... aš nežinau, — visiškai sutrinku. — O tu?

Tyla tokia įtempta, kad man net širdis ima šokinėti.

O Dievuli. O Dievuli. Gal jis ruošiasi... Gal ketina...

— A! Pamergėlė! — Mudu net pašokame išgirdę atbrazdančio vikaro šūktelėjimą. — Pasiruošusi eiti prie altoriaus?

— Aš ee... taip manau, — atsiliepiu jausdama įdėmų Luko žvilgsnį. — Taip.

— Gerai! O jūs eikite vidun, — nurodo Lukui vikaras. — Nepraleiskite svarbios akimirkos!

— Ne, — patylėjęs atsako jis. — Nepraleisiu.

Jis pakšteli man į petį ir nueina daugiau nieko nepasakęs. Aš sumišusi nuseku jį akimis.

Nejaugi mes ką tik kalbėjome apie... Nejaugi Lukas tikrai sakė...

Mano svajas nutraukia kanopų kaukšėjimas. Keliu tarsi pasakoje atrieda karietaitė. Sjuzi šydas plaikstosi vėjyje, ji visa švyti ir šypsosi keliems praeiviams, kurie net sustojo pasižiūrėti. Dar niekada nemačiau jos tokios gražios.

Aš tikrai neplanavau verkti. Jau iš anksto buvau numačiusi, kaip užkirsti ašaroms kelią: kartoti abėcėlę iš antro galo su prancūzišku akcentu. Tačiau užteko pasilenkti ir ištiesinti Sjuzi šleifą, akys iškart ėmė rasoti. Nubanguoja vargonų garsai, ir mes iš lėto pajudame į sausakimšą bažnyčią. Aš taikau stipriai šnirpštelti nosimi į kas antrą vargonų muzikos taktą. Sjuzi plaukia, tvirtai įsikibusi tėvui į parankę. Ilgutėlis šleifas slysta senomis akmeninėmis grindimis. Aš einu iš paskos, stengdamasi nekaukšėti ir vildamasi, kad niekas nepastebės mano prairusios suknios.

Mes pasiekiame bažnyčios priekį, kur laukia Tarkvinas su savo pajauniu. Kaip visada, aukštas ir kaulėtas, o iš veido primena šermuonėlį, tačiau turiu pripažinti, kad dabar, apsirengęs kiltu ir pasikabinęs kitą škotų kalniečių kostiumo dalį — kailinį krepšį, jis atrodo gana stulbinamai. Tarkvinas žvelgia į Sjuzi su tokia atvira meile ir susižavėjimu, kad jaučiu, kaip vėl man pradeda dygsėti nosį. Akimirką jis grįžteli atgal, mudviejų akys susitinka, ir jis baikščiai šypteli. Šypteliu susidrovėjusi ir aš. Prisipažįstu, kaskart pažvelgusi į jį prisiminsiu Karolinos žodžius.

Kai vikaras pradeda savo kalbą kreipdamasis žodžiu „mylimieji“, su malonumu atsipalaiduoju: dabar mėgausiuosi kiekvienu taip gerai žinomu žodeliu. Tarytum žiūrėčiau savo mėgstamą filmą, kurio veikėjai — du mano geriausi draugai.

— Siuzana, ar imi šitą vyriškį sau į teisėtus vyrus? — sulig kiekvienu klausimu stori, sužėlę vikaro antakiai šauna aukštyn, lyg jis bijotų išgirsti „ne“. — Ar pasižadi mylėti jį, globoti, gerbti ir, atsižadėdama kitų, atsiduoti tik jam, kol būsite gyvi?

Po pauzelės suskamba skardus it varpelis Sjuzi balsas:

— Pasižadu.

O, kad taip pamergė turėtų ką nors pasakyti! Kad ir trumpučius žodelius „taip“ arba „sutinku“.

Kai ateina tas momentas, kai Sjuzi ir Tarkvinas turi susiimti už rankų, Sjuzi paduoda man savo puokštę, ir aš, pasinaudodama proga, skubiai atsisukusi dirsteliu į susirinkusiuosius. Bažnyčia tokia prisikimšusi, kad net neužtenka vietų atsisėsti. Štai ten daugybė augalotų vyrų, apsivilkusių kiltais, ir moterų aksominiais apsiaustais; Fenė su visa gvardija londoniečių draugų, — regis, visi užsidėję Philip Treacy skrybėles; mama, prisispaudusi nosinaitę prie akių, šliejasi į tėtį. Mudviejų akys susitinka, aš nusišypsau, bet ji tesugeba sukūkčioti.

Atsisukusi atgal matau, kad Sjuzi su Tarkvinu jau klūpo, o vikaras rūsčiai užtraukia:

— Ką Dievas sujungė, žmogus teneišskiria.

Matau, kaip Sjuzi, žvelgdama į Tarkviną, spindi. Ji visiškai jam atsidavusi. Nuo šiol priklausys tik jam. Aš net nustembu pajutusi savyje kažkokią tuštumą. Sjuzi ištekėjo. Viskas pasikeitė.

Jau visi metai aš gyvenu Niujorke ir džiaugiausi kiekviena ten praleista minute. Žinoma, kad džiaugiausi. Tačiau tik dabar suprantu pasąmonėje visada žinojusi, kad jeigu kas nors atsitiktų, bet kada galėčiau grįžti į Fulhamą ir gyventi su Sjuzi kaip anksčiau. Dabar... nebegalėčiau.

Aš nebereikalinga draugei. Jos gyvenime atsirado žmogus, kuriam Sjuzi visuomet teiks pirmenybę. Stebiu, kaip vikaras laimindamas uždeda rankas ant Sjuzi ir Tarkvino galvų, ir prisiminus kartu praleistą laiką man suveržia gerklę. Kaip taupydama pinigus pagaminau šlykščiausią troškinį, o ji vis guodė mane ir gyrė, esą koks jis skanus, nors iš tiesų gerklės vos neišdegė. Arba kaip ji mėgino sugundyti mano banko skyriaus valdytoją, kad tik tas suteiktų man sąskaitos kreditą. Vos tik patekdavau į bėdą — Sjuzi visada būdavo šalia.

O dabar — baigta.

Staiga pajuntu, kad man būtina nusiraminti. Atsisuku į žmonių jūrą ir skubiai ieškau Luko veido. Niekur nematyti, mano pasitikinti šypsena blėsta, jaučiu kvailą paniką — tarsi vaikas, kurio niekas nepasiima iš mokyklos, kai visus kitus jau išsivedė.

Staiga išvystu jį, stovintį gale, už kolonos. Toks aukštas, tamsus ir tvirtas, o akys įsmigusios į mane. Žiūri ne į ką kitą, o tiesiai į mane. Aš iškart aprimstu, atgaunu jėgas. Viskas gerai.

Lydimi varpų gausmo mes išeiname iš bažnyčios. Lauke susirinkusių žmonių minia pasitinka audringais sveikinimais.

— Sveikinu! — šūkteliu, stipriai apglėbdama Sjuzi. — Ir tave, Tarkvinai!

Matant jį šalia Sjuzi, jau susituokusį, ištirpsta ankstyvesnis nesmagumas, kurį jausdavau vos išvydusi jį netoliese.

— Žinau, kad būsite tikrai laimingi, — šiltai sukuždu ir pakšteliu jam į skruostą. Mudu smagiai kvatojame, kai kažkas apiberia mus konfeti. Svečiai pabyra iš bažnyčios tarsi saldainiai iš puodynės. Jie klega, juokiasi, šūkčioja vieni kitiems ir spiečiasi aplink Sjuzi su Tarkvinu, bučiuodami juos, glėbesčiuodami, spausdami rankas. Aš truputėlį atsitraukiu norėdama pamatyti Luką.

Į šventorių vis dar renkasi žmonės. Mano akys užkliūna už kelių Sjuzi giminaičių. Jos senelė išeina iš bažnyčios lėtu karališku žingsniu, su lazdele rankoje. Ją klusniai lydi frakuotas jaunuolis. Liesutė, išblyškusi, didžiulėmis akimis mergaitė su milžiniška skrybėle laiko mopsą ir traukia cigaretę po cigaretės. Prie šventoriaus vartų stoviniuoja visa armija beveik identiškų brolių, apsirengusių kiltais. Prisimenu, kaip Sjuzi pasakojo, kad jos teta pagimdė šešis berniukus ir tik po to pagaliau susilaukė dvynukių mergaičių.

— Imk, užsimesk, — staiga prie ausies pasigirsta Luko balsas. Jis laiko tą avikailių apsiaustėlį. — Turbūt sušalai.

— Nesirūpink, man viskas gerai!

— Beki, po kojomis — sniegas, — nenusileidžia Lukas ir apgaubia kailinukais man pečius. — Puikios vestuvės, — priduria jis.

— Aha. — Linksmai pažvelgiu į jį svarstydama, ar nepavyktų grįžti prie tos temos, kurią palietėme prieš vestuvių ceremoniją, bet Lukas stebi jaunavedžius, kurie dabar stovi po ąžuolu ir fotografuojasi. Sjuzi spinduliuoja, bet Tarkvinas atrodo taip, tarsi į jį kas taikytųsi šauti.

— Labai mielas vaikinas, — sako Lukas, linktelėdamas galva Tarkvino pusėn. — Šiek tiek keistokas, bet mielas.

— Taip. Tikrai. Lukai...

— Gal norėtumėte išgerti taurelę karšto viskio? — nutraukia mane padavėjas, prisigretinęs su padėklu rankose. — O gal šampano?

— Karšto viskio, — dėkinga atsakau. — Ačiū. — Aš nuryju kelis gurkšnelius ir užsimerkiu, jausdama, kaip šiluma nubanguoja per kūną. Kad tik ji pasiektų mano pėdas, nes jos išties sušalo į ragą.

— Pamerge! — staiga šūkteli Sjuzi. — Kur Beksė? Ateik nusifotografuoti!

Atsimerkiu.

— Aš čia! — atsiliepiu nusviesdama nuo pečių avikailius. — Lukai, palaikyk taurę...

Prasibrovusi pro žmones atsistoju šalia Sjuzi ir Tarkvino. Keista, kad dabar, kai visi sužiūra į mane, man visiškai nešalta. Aš stengiuosi kuo skaisčiau šypsotis, dailiai laikau gėles; fotografui paliepus, mudvi su Sjuzi susikimbame rankomis, o tarpuose tarp kadrų pamojuoju mamai ir tėčiui, kurie prasispraudė pro minią į priekį.

— Jau grįžkim namo, — sako ponia Gering, priėjusi pabučiuoti Sjuzi. — Žmonėms darosi šalta. Ten toliau galėsite fotografuotis.

— Gerai, — sutinka Sjuzi. — Aš tik dar nusifotografuosiu su Bekse.

— Puiki mintis! — išsyk pritaria Tarkvinas ir su akivaizdžiausiu palengvėjimu šauna pasikalbėti su savo tėvu, kuris atrodo lygiai toks pat kaip sūnus, tik keturiasdešimčia metų vyresnis. Mudvi su Sjuzi šypsomės viena kitai, fotografas keletą kartų spragteli ir pradeda keisti juostelę. Sjuzi iš padavėjo pasiima viskio taurę, o aš slapčia pasičiupinėju tikrindama, ar labai prairo mano suknelės nugara.

— Klausyk, Bekse, — išgirstu prie ausies rimtą Sjuzi balsą. Ji taip prisikiša prie manęs, kad matau kiekvieną dažų kruopelę ant jos akies voko. — Aš noriu kai ko paklausti. Juk tu nenori laukti vestuvių dešimt metų?

— Na... ne, — prisipažįstu. — Nenorėčiau.

— O tu tikra, kad Lukas — tavasis? Atvirai, tarp mūsų.

Aš ilgai tyliu. Girdžiu, kaip kažkas kalba už mūsų:

— Žinoma, kad mūsų namas yra gana modernus. Regis, jis statytas tūkstantis aštuoni šimtai penkiasdešimt trečiaisiais...

— Taip, — pagaliau atsakau užrausdama. — Manau, kad taip.

Kurį laiką Sjuzi nenuleidžia nuo manęs akių ir staiga tarsi apsisprendžia.

— Puiku! — ji padeda savo taurę. — Dabar aš mesiu savo puokštę.

— Ką?! — išsigąstu. — Sjuzi, nekvailiok! Dar ne laikas! Negalima!

— Galima! Galiu mesti, kada noriu.

— Bet puokštė metama prieš išvažiuojant medaus mėnesio!

— O man nesvarbu, — spiriasi Sjuzi. — Aš nebegaliu laukti. Mesiu dabar.

— Bet reikia mesti pačioje pabaigoje!

— Kas čia nuotaka: tu ar aš? Jeigu lauksiu pabaigos, nebebus įdomu! Eik, stok ten, — ji valdingai mosteli į snieguotos žolės kupstą. — Padėk savo gėles. Niekada nesugausi, jeigu rankos bus užimtos! Tarki? — šūkteli ji. — Aš dabar mesiu savo puokštę, gerai?

— Gerai! — linksmai rikteli Tarkvinas. — Puiki mintis.

— Judinkis, Bekse!

— Na, žinai! Aš visiškai nenoriu jos sugauti!

Bet ką dabar darysi — juk esu vienintelė pamergė. Aš padedu savo gėles ant žemės ir atsistoju ant nurodyto kupsto.

— Aš noriu, kad nufotografuotumėte, — sako Sjuzi fotografui. — O kur Lukas?

Keista, kad niekas daugiau neprisideda prie manęs. Visi skirstosi. Staiga pamatau, kaip Tarkvinas su savo pabroliu vaikšto tarp žmonių ir kažką šnabžda jiems į ausis, o tie iš karto gręžiasi į mane linksmais, vylingais veidais.

— Bekse, pasiruošusi? — šaukia Sjuzi.

— Palauk! — rėkiu aš. — Per mažai žmonių! Čia turi būti mūsų daug daugiau...

Aš stoviu vienui viena kaip kvailelė. Sjuzi visiškai nežino, ką daro. Nejaugi ji nėra buvusi vestuvėse?

— Palauk, Sjuzi! — klykiu aš, bet jau per vėlu.

— Gaudyk, Bekse! — rikteli ji. — Gaudyyyk!

Puokštė sklendžia lanku, ir aš turiu pašokti aukštyn, kad sugaučiau. Ji kur kas didesnė ir sunkesnė negu tikėjausi. Aš stoviu ir žiopsau į ją apspangusi, pusiau paslapčia džiaugdamasi, pusiau niršdama ant Sjuzi.

Į akis krenta mažas vokelis. „Beki“.

Sjuzi puokštėje — man adresuotas vokas?

Suglumusi žvilgteliu į nuotaką, o toji švytinčiu veidu linkteli vokelio pusėn.

Virpančiais pirštais atverčiu atviruką. Jame kažkas kieta. Tai...

Žiedas, įsuktas į vatą. Ir kažkas parašyta. Luko rašysena. Parašyta...

Parašyta: „Ar būsi...“

Negaliu patikėti. Mėginu suimti save į rankas, bet akyse mirga, kraujas muša į galvą.

Apsvaigusi matau, kaip per žmones artyn iriasi Lukas. Veidas rimtas, tačiau žvilgsnis šiltas.

— Beki... — prabyla jis, o per šventorių nuvilnija bendras kvėptelėjimas. — Ar būsi...

— Taip! Taiiiiiip! — nuskrieja aukštyn džiugus atsakymas, o aš net nepajutau, kad buvau prasižiojusi. Aš tokia susijaudinusi, kad net neatpažįstu savo balso. Iš tiesų jis labiau primena...

Mama.

Negaliu patikėti.

Aš skubiai atsisuku ir matau, kaip mama išsigandusi stveriasi už burnos. „Atleisk!“ — šnabžda ji, o per minią nuskardena juokas.

— Ponia Blumvud, būčiau laimingas... — sako Lukas, o akys šypsosi. — Tačiau tikiuosi, jūs jau supratote.

Jis atsigręžia į mane.

— Beki, jeigu reikės, lauksiu penkerius, aštuonerius ar net dešimt metų. — Jis nutyla. Girdėti tik vėjelio šiugždenami konfeti šventoriuje. — Tačiau tikiuosi, kad vieną dieną — ir būtų geriau, kad nereikėtų taip ilgai laukti, — tu man suteiksi garbę ir ištekėsi už manęs?

Aš negaliu žodžio ištarti, nes gerklėje kažkas įstrigo. Aš tik linkteliu galvą, ir Lukas suima mane už rankos. Atgniaužęs pirštus jis paima žiedą. Mano širdis daužosi it pašėlusi. Lukas nori mane vesti. Ir, matyt, seniai planavo. Neprasitardamas nė žodeliu.

Žiūriu į žiedą tarsi pro šydą. Tai — senovinis aukso žiedas su deimantu, kurį supa mažyčiai lenkti nageliai. Nieko panašaus nesu mačiusi. Jis nuostabus.

— Ar galiu?

— Taip, — šnabždu ir stebiu, kaip Lukas užmauna jį ant mano piršto. Jis vėl pakelia akis — šitokio švelnaus žvilgsnio aš dar nemačiau — ir pabučiuoja mane. Mus užgriūva džiugūs šūksniai ir ovacijos.

Negaliu patikėti. Mes susižiedavome.

Trečias skyrius

Gerai. Jeigu ir susižiedavome, tai dar nereiškia, kad prarasiu sveiką protą.

Toli gražu.

Žinau, kad kai kurios panelės kraustosi iš proto planuodamos didžiausias vestuves visoje padangėje ir daugiau apie nieką kita negalvodamos... Tik jau ne aš. Tai neužgoš mano gyvenimo. Turiu galvoje, dabar būtina užsibrėžti, kam teikti pirmenybę. Svarbiausia — ne suknelė, ne bateliai, ne gėlių puokštė, tiesa? Pažadas įsipareigoti visam gyvenimui — štai kur pagrindas. Pasižadėjimas vienas kitam.

Liaujuosi teptis drėkinamuoju kremu ir žiūriu į savo atvaizdą senutėliame miegamojo veidrodyje.

— Aš, Beki, — iškilmingai murmu. — Aš, Rebeka. Imu tave, Lukai.

Nuo tų senoviškų žodžių net šiurpas nueina per nugarą ar ne?

— Į tavo... savo... vyrus. Džiaugsme ir turte...

Sutrikusi susiraukiu. Skamba kažkaip ne taip. Na, žmoniškai išmoksiu, kai priartės toji diena. Svarbiausia — įžadai, niekas kitas. Nereikia perlenkti lazdos. Tiesiog bus paprastutė, elegantiška ceremonija. Jokio sambrūzdžio, jokio triukšmo. Pažiūrėkime į Romeo ir Džiuljetą: jiems nereikėjo milžiniškų vestuvių su cukruotais migdolais ir vol au vents^4 ar ne?

O gal ir mums pasekti jų pavyzdžiu — susituokti slapta! Įsivaizduoju Luką ir save, klūpančius naktį akmeninėje koplytėlėje. Dieve, būtų taip romantiška. O paskui Lukui pasirodytų, kad aš negyva, jis nusižudytų, paskui jį — ir aš, ir būtų tokia baisi tragedija, ir visi sakytų, kad mes taip padarėme iš meilės, ir visam pasauliui tai būtų pamoka...

— Karaoke? — už miegamojo durų pasigirdęs Luko balsas sugrąžina mane į tikrovę. — Gal ir neblogai.

Lukas atneša man puodelį kavos. Mes čia, pas mano tėvus, nuo pat Sjuzi vestuvių. Po pusryčių aš palikau jį prie stalo teisėjauti tėvukų ginče: ar Mėnulyje buvo nutūpta, ar ne.

— Tavo mama jau numatė galimą vestuvių datą, — sako jis. — Ką tu manai apie...

— Lukai! — aš iškeliu ranką, stabdydama jį. — Lukai. Pamažėle, nepulkime stačia galva, gerai? — Švelniai nusišypsau. — Klausyk, mes ką tik susižiedavome. Pirmiausia su tuo apsipraskime. Nėra reikalo pulti nustatinėti datų.

Aš dirsteliu į veidrodį ir jaučiuosi tokia subrendusi, išdidi. Nors kartą gyvenime neskubu ir nepanikuoju.

— Tu teisi, — patylėjęs pritaria Lukas. — Visiškai teisi. O tavo mamos pasiūlyta data būtų visai čia pat.

— Tikrai? — aš lėtai siurbteliu kavos. — Tiesiog... dėl įdomumo... kada ji?

— Birželio 22-ąją. Šiemet, — jis kraipo galvą. — Kvaila, iš tiesų. Vos po kelių mėnesių.

— Beprotybė! — pavartau akis. — Juk nėra kur skubėti, tiesa?

Birželio 22-ąją. Jau ta mama...

Nors... teoriškai vestuvės vasarą būtų puiku.

Faktiškai niekas mums nekliudo tuoktis šiemet.

O jeigu birželį, aš jau galėčiau dairytis vestuvinės suknelės. Galėčiau pradėti matuotis tiaras. Skaitinėti žurnalus nuotakoms! Taip!

— Kita vertus, — abejingai sakau, — nėra rimto pagrindo ir atidėlioti ar ne? Turiu galvoje, jeigu jau apsisprendėme, galime ir... padaryti tai. Ko čia delsti?

— Ar tu tikra? Beki, aš nenoriu, kad tu jaustum spaudimą...

— Viskas gerai. Aš pakankamai tikra. Tuokimės birželį!

Mes tuoksimės! Greitai! Valiooo! Aš vėl dirsteliu į veidrodį ir matau, kaip mano veidas spinduliuoja.

— Tuomet pasakysiu savo mamai, kad bus 22 dieną, — nutraukia mano minčių giją Lukas. — Žinau, kad ji apsidžiaugs. — Jis žvilgteli į laikrodį. — Jau turiu eiti.

— O, taip, — skubu pritarti kuo entuziastingiau. — Taip, būtų negerai delsti, tiesa?

Visą dieną Lukas praleis su savo motina Elaina, kuri pakeliui į Šveicariją sustojo Londone. Visiems pranešta, kad ji važiuoja pas senus draugus „pasidžiaugti kalnų oru“. Tačiau visiems aišku, kad ji ten traukia n-tąjį kartą pasidaryti plastinę veido operaciją.

Po pietų mama, tėtis ir aš susitiksime su jais išgerti arbatos Claridges restorane. Visi džiūgauja dėl tokio laimingo sutapimo: Elaina čia, tad bus puiki proga abiem šeimoms susitikti. Tačiau vos tik apie tai pagalvoju, skrandį pradeda sukti. Nieko nesakyčiau, jeigu tai būtų tikrieji Luko tėvai — jo tėtis ir pamotė, kurie išties mieli žmonės ir gyvena Devono grafystėje. Tačiau jie ką tik išvyko į Australiją, kur gyvena Luko įseserė. Ko gero, jie grįš tik prieš pat vestuves. Taigi Elaina liko vienintelė Luko šeimos atstovė.

Elaina Šerman. Mano busimoji anyta.

Gerai... negalvokime apie tai. Tiesiog kaip nors prastumkime šią dieną.

— Lukai... — mėginu surasti tinkamus žodžius. — Kaip tu manai, ar gerai praeis pirmasis mūsų tėvų susitikimas? Supranti... tavo mama... mano mama... Na, žinai, jos nelabai panašios...

— Viskas bus gerai. Jos kuo puikiausiai sutars.

Jis visiškai nenutuokia, ką aš turiu galvoje.

Nieko nesakau, puiku, kad Lukas dievina savo motiną. Puikiai suprantu, kad sūnūs privalo mylėti savo mamas. Ir labai gerai žinau, kad dabar jis stengiasi užpildyti tą spragą, kai būdamas mažytis jos beveik nematydavo. Vis dėlto... Kaip jis gali būti taip atsidavęs Elainai?

Nulipusi žemyn į virtuvę, randu mamą, viena ranka tvarkančią stalą po pusryčių, o kita — spaudžiančią prie ausies nešiojamąjį telefoną.

— Taip, — sako ji. — Teisingai. Blumvud. B-l-u-m-v-u-d. Iš Oksšoto, Sario grafystė. Atsiusite faksu? Ačiū.

— Gerai, — ji padeda telefoną į vietą ir atsigręžia plačiai šypsodamasi. — Skelbimas jau nukeliavo į Surrey Post laikraštį.

— Dar vienas? Mama, kiek bus tų skelbimų?

— Standartiškai! — ginasi ji. — Į The Times, Telegraph, Oxshott Herald ir Esher Gazette.

— Ir Surrey Post.

— Taip. Tik... penki.

— Penki!

— Beki, juk tuokiamasi vieną kartą!

— Žinau. Bet...

— Dabar paklausyk, — mama gerokai įraudusi. — Tu esi vienintelė mūsų dukra, Beki, ir mes negailėsime išlaidų. Norime, kad jos būtų tokios, apie kokias svajoji. Ar tai būtų skelbimai, ar gėlės, ar žirgo traukiama karietaitė kaip Sjuzi — viską turėsi.

— Mama, aš noriu apie tai pasikalbėti. Mudu su Luku prisidėsime...

— Nesąmonė! — užčiaupia mane mama. — Nenorime nė girdėti.

— Bet...

— Mes visą laiką troškome iškelti tau vestuves, kai ateis toks laikas. Jau metus atidedame pinigų šiai progai.

— Tikrai? — Žiūriu į ją apimta neįtikėtino jausmo: mama su tėčiu visą laiką taupė ir net neprasitarė. — Aš... nežinojau.

— O kam tau reikėjo žinoti? Dabar taip! — mama iš karto suka prie reikalo. — Ar Lukas tau sakė, kad mes numatėme datą? Nemanyk, kad buvo lengva rasti! Visos bažnyčios užsakytos. Aš pasikalbėjau su Piteriu iš mūsų bažnyčios. Kadangi vienos yra atšauktos, jis mums ir skiria tą tarpą — tą šeštadienį trečią valandą. Kitaip tektų laukti iki lapkričio.

— Lapkričio? — aš patempiu lūpą. — Nelabai koks laikas vestuvėms.

— Būtent. Todėl ir paprašiau, kad įrašytų mus. Žiūrėk, pažymėjau kalendoriuje.

Ant šaldytuvo gulintis kalendorius kas mėnesį siūlo vis kitą receptą su Nescafe. Atsiverčiu birželio mėnesį — aišku, kad flomasteriu riebiai užrašyta BEKI VESTUVĖS.

Jaučiuosi keistokai. Vestuvės tikrai bus. Aš tikrai ištekėsiu.

— Aš galvojau apie palapinę, — tęsia mama. — Viename žurnale mačiau tokią gražią, juostuotą, pagalvojau — reikėtų parodyti Bekei...

Ji ištraukia visą šūsnį iliustruotų žurnalų: Brides, Modern Bride, Wedding and Home^5. Visi žvilga, vilioja lyg lėkštė, pilna lipnių spurgų.

— Uch! — teištariu ir vos valdausi, kad iš godumo negriebčiau nors vieno. — Aš dar nė vieno panašaus nesu skaičiusi. Net nežinojau, kad tokių yra!

— Ir aš neskaičiau, — puola aiškinti mama, patyrusia ranka versdama Wedding and Home žurnalą. — Bent jau padoriai neskaičiau, tik žvilgterėjau, bene gims kokia idėja. Žinai, čia beveik vien skelbimai...

Aš glostau You and Your Wedding^6 viršelį. Net sunku patikėti, kad dabar jau galiu drąsiai skaityti šiuos žurnalus. Atvirai! Nebereikia skersomis prislinkti prie lentynų ir kaltai žvilgčioti, tarsi kištum kokį sausainį į burną ir baimintumeisi, kad kas nors pamatys.

Tas įprotis taip įsiėdęs, kad net dabar dar vaidinu, jog man neįdomu, nors ir mūviu sužadėtuvių žiedą.

— Žinai, gal ir protinga dirstelėti, — atsainiai tarsteliu. — Tiesiog dėl bendro supratimo... kad bent nutuokčiau, ką galima gauti...

Velniai nematė! Mama net nesiklauso, tad gal ir man užteks vaidinti, kad nesiruošiu ryte praryti kiekvieną mielą žurnalėlį nuo pradžios iki galo. Aš laiminga susmunku į krėslą ir atsiverčiu „Nuotakas“. Gal dešimt minučių skęstame palaimingoje tyloje, tyrinėdamos paveikslėlius.

— Va! — staiga prabyla mama, atsukdama man puslapį, kuriame pūpso palapinė baltais ir sidabriniais dryžiais. — Argi ne graži?

— Labai puiki, — mano žvilgsnis nusklendžia prie pamergių suknelių, nuotakos puokščių... ir žurnalo išleidimo datos.

— Mama! — rikteliu aš. — Taigi čia pernykštis! Kaip tu gali vartyti praėjusių metų žurnalus!

— Aš nežinojau! — teisinasi ji. — Turbūt... pasiėmiau iš laukiamojo prie gydytojo kabineto ar dar kur nors. Nesvarbu. Ar turi kokių minčių?

— Na... nežinau, — neaiškiai atsakau. — Tiesiog norėčiau ko nors paprasto.

Aš matau save, pasipuošusią plačia balta suknele, ant galvos — spindinti tiara... manęs laukia mano gražuolis princas... minia džiaugsmingai sveikina...

Gerai, užteks. Neketinu perlenkti lazdos. Jau seniai nuspręsta.

— Suprantu, — girdžiu mamos balsą. — Tu nori ko nors elegantiško ir skoningo. O! Žiūrėk — vynuogės, apdengtos auksiniu lapu. Ir mes galėtume taip padaryti! — Ji verčia lapą. — Pažiūrėk — identiškos dvynės pamergės! Argi ne gražutės? Ar pažįsti kokias nors dvynukes, mieloji?

— Ne, — apgailestauju aš. — Oho, galima nusipirkti specialų vestuvinį laikrodį, kuris skaičiuoja laiką atgal! Ir užrašų knygutę vestuvėms organizuoti, kur yra vietos ir nuotakos dienoraščiui, ir kalendorius — kad būtų atminčiai. Kaip manai, gal man kurį nors įsigyti?

— Būtinai. Jeigu neįsigysi, paskui gailėsiesi. — Mama deda savo žurnalą į šalį. — Žinai, Beki, štai ką aš tau pasakysiu: jeigu darai, tai daryk 100 procentų, nesustok pusiaukelėje. Nepamiršk, kad tai būna tik kartą...

— Sveikos? — kažkas beldžiasi į užpakalines duris. — Čia aš! — Pro durų stiklą matome žvitrias Dženisės akutes. Ji pamoja pirštais. Dženisė yra mūsų kaimynė iš gretimo namo, pažįstu nuo neatmenamų laikų. Ji apsivilkusi gėlėtą suknelę rėksmingu melsvai žalsvu atspalviu ir atitinkamai pasidažiusi akių vokus. Po ranka pasikišusi aplanką.

— Dženise! — šūkteli mama. — Greičiau ateik išgerti kavos.

— Mielai. Aš atsinešiau savo Canderel, — įėjusi ji stipriai apkabina mane. — Štai ir nepaprastoji mergaitė! Beki, brangute, sveikinu!

— Ačiū, — padėkoju droviai šypsodamasi.

— Tik pažiūrėk, koks žiedas!

— Dviejų karatų, — skuba informuoti mama. — Senoviškas. Šeimos relikvija.

— Šeimos relikvija! — aikteli Dženisė. — O, Beki! — Ji pakelia Modern Bride žurnalą ir ilgesingai atsidūsta. — Bet kaip tu pajėgsi suorganizuoti vestuves gyvendama Niujorke?

— Mergaitei nereikia dėl to jaudintis, — užtikrina mama. — Aš viskuo pasirūpinsiu. Juk viskas tradiciška.

— Jeigu prireiks pagalbos, žinai, kur mane rasti, — sako Dženisė. — Ar jau paskyrėte datą?

— Birželio 22-ąją, — šūkteli mama, perrėkdama kavamalės burzgimą. — Trečią valandą Šv. Marijos bažnyčioje.

— Trečią valandą! Nuostabu! — Dženisė padeda žurnalą ir staiga labai rimtai žiūri į mane. — Dabar, Beki, aš noriu kai ką tau pasakyti. Jums abiem.

— O ką? — šiek tiek baimingai paklausiu. Net mama meta visus darbus. Dženisė giliai įkvepia:

— Aš su didžiausiu malonumu padarysiu makiažą. Tau ir visam jaunosios pulkui.

— Dženise! — sukrykščia mama. — Kaip malonu! Tik pagalvok, Beki, — profesionalus makiažas!

— E... fantastiška!

— Tuose kursuose aš išmokau daugybės profesinių gudrybių. Turiu visą knygą nuotraukų. Tu tik peržvelk ir išsirink, ko nori. Tiesą pasakius, atsinešiau ją, pažiūrėk! — Dženisė atverčia savo aplanką ir sklaido blizgius lakštus. Nieko sau — kokio aštuntojo dešimtmečio makiažas! — Žiūrėk, šitas vadinamas „Šokių vakaro princesė“, tinka jaunesniam veideliui, — dėsto ji, vos atgaudama kvapą. — O čia — „Skaistaveidė pavasarinė nuotaka“, blakstienų tušas — ypač atsparus vandeniui... Arba „Kleopatra“, jeigu nori ko nors dramatiškesnio.

— Puiku! — atsiliepiu nelabai entuziastingai. — Gal aš žvilgtelėsiu, kai priartės toji diena...

Na jau ne — Dženisės neprisileisiu artyn nė už kažin ką.

— Ir jūs turbūt prašysite Vendės, kad iškeptų tortą, ar ne? — domisi Dženisė. Mama padeda priešais ją puoduką kavos.

— Aišku, nereikia nė klausti, — atsako mama ir skuba apšviesti mane. — Tai ta Vende Prins, kuri gyvena Meiberio alėjoje. Prisimeni, ji iškepė tortą tėčio išėjimo į pensiją proga? Viršus buvo papuoštas vejapjove. Na, žinai, tokius dalykėlius padaro su konditeriniu švirkštu!

Labai gerai prisimenu. Glajus buvo ryškios žalios spalvos, o ta vejapjovė padaryta iš nudažytos degtukų dėžutės. Pro visą ryškią žalumą prasimušė degtukų pavadinimas Swan.

— Čia reklamuoja tikrai nuostabius vestuvinius tortus, — nedrąsiai tiesiu „Nuotakų“ žurnalą. — Juos specialiai kepa kažkur Londone. Galėtume nuvažiuoti ir apžiūrėti.

— Na, ką tu, mieloji, turime kreiptis į Vendę! — nustemba mama. — Antraip ji būtų tiesiog priblokšta. Žinai, jos vyrą ką tik ištiko insultas. Dabar ji tik ir laikosi iš tų savo cukrinių rožyčių.

— Ak, taip, — aš kaltai padedu žurnalą. — Nežinojau. Na... tada gerai. Esu tikra, kad jis bus gražus.

— Mes labai džiaugėmės tortu, kuris buvo iškeptas Tomo ir Liusės vestuvėms, — atsidūsta Dženisė. — Viršutinę dalį laikome pirmosioms krikštynoms. Žinai, šiuo metu jiedu gyvena pas mus. Tikrai ateis tave pasveikinti. Neįtikėtina, kad jau praėjo pusantrų metų, kaip jiedu susituokę!

— Ką tu sakai? — mama šypteli ir gurkšteli kavos.

Tomo ir Liusės vestuvės vis dar šiek tiek opus klausimas mūsų šeimoje. Aš nieko nesakau — mes tikrai mylime Dženisę su Martinu, tačiau toli gražu nė vienas nesižavime Liuse.

— Ar jau yra kokių nors ženklų... — mama reikšmingai pamojuoja ranka, — dėl šeimynėlės, — sušnabžda ji.

— Dar ne, — šypteli Dženisė. — Mudu su Martinu manome, kad jie, ko gero, dar nori pasidžiaugti vienas kitu. Jie tokie laimingi. Beprotiškai myli vienas kitą! Ir, žinoma, Liusei rūpi darbas...

— Reikia manyti, — supratingai linksi mama. — Tačiau nevertėtų per ilgai atidėlioti...

— Žinau, — sutinka Dženisė. Jos abi atsigręžia į mane, ir man iš karto aišku, kur jos lenkia.

Dėl Dievo meilės, dar tik diena praėjo po sužadėtuvių! Atsikabinkite!

Išeinu į sodą ir vaikštinėju gurkšnodama kavą. Sniegas jau pradeda tirpti, tai vienur, tai kitur lenda žalios vejos lopinėlis, rožių stiebeliai. Žingsniuoju žvyro takeliu ir galvoju, kaip puiku vėl būti angliškame sode, nesvarbu, kad dar šaltoka. Manhatane šitokių sodų nepamatysi. Yra Centrinis parkas, yra šiokia tokia gėlių prisodinta aikštelė, tačiau tikrų angliškų sodų ar parkų su vejomis, medžiais, gėlių lysvėmis — ne.

Prieinu rožėmis apsodintą pavėsinę ir atsigręžiu įsivaizduodama, kaip vejoje atrodys palapinė. Staiga kaimynų sode pasigirsta pokalbio nuotrupos. Pamaniau, kad ten — Martinas, jau ketinau kyštelėti galvą virš tvoros ir pasisveikinti, tačiau laiku ataidi moteriškas balsas:

— Apibūdink, ką reiškia — frigidiška! Nes jeigu nori žinoti...

O Dievulėliau. Taigi čia Liusė. Ir dar įsiutusi! Girdžiu kažkokį murmesį. Garantuotai Tomo.

— Esi sumautas ekspertas, ar ne?

Mur mur mur.

— O, tik nereikia.

Aš slenku arčiau tvoros, nes labai rūpi girdėti abi puses.

— Kurgi ne. Gal, jeigu gyventume žmoniškiau, jeigu bent kartelį būtum ką nors suorganizavęs, jeigu nebūtume paskendę šitoje prakeiktoje rutinoje...

Dievaž, Liusės balsas valdingas. Ir Tomas jau atžariau ginasi.

— Buvome išvažiavę į... tu ištisai skundeisi... stengiausi kaip paskutinis kvailys...

Trakšt!

Šūdas. Šūdas. Užlipau ant šakelės.

Galvojau — spruksiu. Tačiau iš už tvoros jau kyšo dvi galvos. Tomas visas įraudęs, sielvartingas, o Liusė persikreipusi iš pykčio.

— O, sveiki! — nekaltai pasisveikinu. — Kaip gyvuojate? Aš čia... vaikštinėjau... ir pamečiau... nosinę.

— Nosinę? — Liusė įtariai dėbso į žemę. — Nematau jokios nosinės.

— Na... e... Tai kaip... vedybinis gyvenimas?

— Puikus, — atšauna Liusė. — Beje, sveikinu.

— Ačiū.

Pasinaudodama nesmagia tyla skubiai apmetu akimis Liusės aprangą: viršutinė dalis (juodas megztinis atverčiama apykakle, turbūt M&S), kelnės (Earl Jeans, gana kietai atrodo) ir batai (aukštakulniai, suvarstomi, Russell&Bromley).

Visada taip darau: nužiūriu žmonių drabužius ir užregistruoju juos atmintyje. Anksčiau maniau, kad tik aš taip elgiuosi. Kur tau! Niujorke visi taip daro. Rimtai sakau — visi. Kad ir ką sutiktų pirmą kartą, ar turtingą aukštuomenės damą, ar durininką, pirmas tris sekundes jie skiria nužvelgti nepažįstamajam nuo galvos iki kojų. Taip ir matai, kaip jie skaičiuoja aprangos vertę, o tik paskui sveikinasi. Aš vadinu šį metodą „manhatanišku nužvelgimu“.

— Tai kaip Niujorkas?

— Puikus! Tikrai žavingas... mėgstu savo darbą... nuostabi vieta gyventi!

— Man neteko ten būti, — ilgesingai sako Tomas. — Norėjau ten praleisti mūsų medaus mėnesį.

— Tomai, tik nepradėk vėl! — aštriai nukerta Liusė. — Gerai?

— Gal ir galėčiau aplankyti, — tęsia Tomas. — Galėčiau nuskristi kokiam savaitgaliui.

— E... taip! Gal! Galėtumėte abu atskristi... — Nutylu pamačiusi, kaip Liusė pavarto akis ir nutrepsi namo link. — Na, buvo malonu susitikti ir džiaugiuosi, kad jūsų vedybinis gyvenimas yra... e... šaunus.

Įlekiu į virtuvę degdama noru kuo greičiau papasakoti mamai, ką nugirdau. Virtuvė tuščia.

— Ei, mama! — šaukiu. — Ką tik mačiau Tomą su Liuse!

Šuoliuoju laiptais aukštyn ir randu mamą, besileidžiančią kopėtėlėmis iš palėpės ir tempiančią didžiulį baltą minkštą ryšulį, aptrauktą celofanu.

— Kas čia? — klausiu, padėdama jai nusiropšti.

— Tik nieko nesakyk, — taria mama, vos suvaldydama jaudulį. Net jos rankos virpa, atsegant celofaninio maišo užtrauktuką. — Tik... pažiūrėk!

— Tavo vestuvinė suknelė! — apstulbstu išvydusi baltus lyg puta nėrinius. — Aš ir nežinojau, kad ją tebeturi!

— Aišku, kad tebeturiu! — Ji braukia į šalį vyniojamojo popieriaus lakštus. — Trisdešimt metų, bet vis dar atrodo lyg nauja. Klausyk, Beki, aš tik pagalvojau...

— Ką pagalvojai? — klausiu, padėdama ištraukti šleifą.

— Ji gali net netikti tau...

Iš lėto keliu galvą. O Dievulėliau. Ji kalba visiškai rimtai.

— Manau, kad netiks, — sakau kuo atsainiau. — Garantuoju, kad tu buvai plonesnė už mane! Ir... žemesnė.

— Bet mes vienodo ūgio! — suglumsta mama. — Nagi, pasimatuok ją, Beki!

Po penkių minučių aš jau stoviu mamos miegamajame priešais veidrodį. Atrodau lyg dešrelė, paskendusi krypučių sluoksniuose. Liemenė prigludusi, nėriniuota, rankovės parauktos, iškirptė paraukta. Suknelė prigludusi, ties klubais pilna raukinių. O toliau ji išsipučia į kelių aukštų šleifą.

Gyvenime man dar neteko apsivilkti tokios bjaurasties.

— O, Beki! — siaubas, mano mama ašaroja. — Matai, kokia aš kvaila! — sako ji juokdamasi ir braukdama ašaras. — Mano dukrytė... apsirengusi mano suknele...

— Mama... — aš impulsyviai čiumpu ją į glėbį. — Tai... tikrai nuostabi suknelė...

Kaip pasakyti, kad aš jos nesivilksiu?

— Ir taip idealiai tau tinka, — sako ji rydama ašaras ir ieškodama nosinės. — Tačiau tu pati turi nuspręsti. — Ji išsišnypščia nosį. — Jeigu manai, kad ji tau netinka, taip ir sakyk. Nieko tokio.

— Aš... na...

O, Dieve.

— Aš pagalvosiu, — pagaliau ištariu ir nevykusiai nusišypsau.

Mes sukrauname suknią atgal į dėžę, nueiname užvalgyti sumuštinių pietums ir po to sėdame žiūrėti seno filmo Changing Rooms serijos, rodomos per naują kabelinę televiziją, kurią įsivedė mama su tėčiu. Paskui, nors ir ankstoka, lipu ruoštis susitikimui su Elaina. Luko motina yra viena iš tų manhataniečių, kurios visada atrodo nepriekaištingai, ir būtent šiandien noriu neatsilikti nuo jos prašmatnumu.

Apsivelku DKNY kostiumėlį, kurį nusipirkau Kalėdų proga, apsimaunu naujas pėdkelnes ir apsiaunu naujuosius Prada batelius, pirktus per pavyzdžių išpardavimą. Tada labai kruopščiai apžiūriu save, ar nėra kokios dėmelės arba raukšlelės. Šįkart ji manęs nenutvers. Jos akių rentgenas nebeaptiks jokio išlindusio siūlelyčio.

Kai aš jau beveik užsitikrinu, kad nieko netrūksta, į mano miegamąjį atbrazda mama. Ji apsirengusi dailiu purpuriniu Windsmoor kostiumėliu, o veidas net švyti iš nekantrumo.

— Kaip aš atrodau? — sukrizena ji. — Ar pakankamai prašmatni tam restoranui?

— Labai žavingai, mama! Ši spalva tau labai tinka. Tik leisk truputį...

Aš paimu popierinę servetėlę, sudrėkinu ją po kranu ir nuvalau skruostus, kuriuos ji pasiryškino Dženisės nurodymu.

— Na, štai. Puiku.

— Ačiū, brangioji! — ji apžiūri save veidrodyje. — Bus gerai. Pagaliau susitiksime su Luko motina.

— Mhm, — aš išsisuku nuo konkretaus atsakymo.

— Jaučiu, kad mes kaip reikiant susidraugausime! Žiūrėk, gal dar susibursime ir besiruošiant vestuvėms... Žinai, ta Margo, kuri gyvena anapus gatvės, taip susibičiuliavo su savo žento mama, kad net atostogas leidžia kartu. Ji sako, kad ne dukrą prarado, o draugę susirado.

Mama išties pakilios nuotaikos. O Dieve. Kaip ją paruošti?

— Sprendžiant iš Luko žodžių, Elaina išties miela. Jis taip ją myli!

— Taip, myli, — nenoromis pripažįstu. — Neįtikėtinai myli.

— Šį rytą jis pasakojo apie visus jos labdaringus darbus. Ne širdis, o auksas!

Mama čiauška, o aš mintimis nuklystu į pokalbį su Luko pamote Anabele, kai jie su tėvu lankėsi pas mus.

Aš tiesiog dievinu Anabelę. Nepalyginsi su Elaina: nors ir romesnė bei tylesnė, tačiau šypsena tiesiog nušviečia jos veidą. Ji ir Luko tėvas gyvena apsnūdusiame Devono grafystės kampelyje, netoli jūros. Labai norėčiau praleisti su jais daugiau laiko, tačiau Lukas vargu ar kada lankėsi namuose nuo tada, kai būdamas aštuoniolikos juos paliko. Tiesą sakant, jaučiu, kad Lukas mano, jog jo tėvas šiek tiek prašovė pro šalį, pasitenkindamas provincijos teisininko darbu, užuot išėjęs į platesnę areną.

Kai jie atskrido į Niujorką, mudviem su Anabele pavyko kartu praleisti vieną popietę. Mes vaikštinėjome po Centrinį parką, kalbėdamos apie įvairiausius dalykus, regis, neliko nė vienos neaptartos temos. Pagaliau aš giliai įkvėpiau ir paklausiau to, kas jau seniausiai rūpėjo, tai yra, kaip ji gali pakęsti tokią aklą Luko meilę Elainai. Nieko nesakau, Elaina yra jo biologinė motina, tačiau Anabelė visą gyvenimą buvo šalia: slaugydavo, kai jis sirgdavo, padėdavo ruošti namų darbus, kas vakarą virdavo vakarienę. O dabar ji nustumiama į šalį.

Akimirką Anabelės veide šmėstelėjo skausmas, tačiau ji iškart šyptelėjo ir pasakė viską puikiai suprantanti. Esą Lukas nuo mažens norėjo pažinti savo tikrąją motiną, o dabar, kai atsirado galimybė praleisti daugiau laiko su ja, reikia leisti jam džiaugtis.

— Įsivaizduok, kad pasirodė tavo krikštamotė fėja, — sako ji. — Ar tu neapaktum? Ar kuriam laikui nepamirštum visų kitų? Jis turi skirti jai laiko.

— Juk ji visai ne krikštamotė fėja! — atremiu aš. — Tiksliau — pikta sena ragana!

— Beki, ji yra tikroji Luko motina, — švelniai papriekaištauja Anabelė ir iš karto pakeičia temą. Aišku, Anabelė nelaidys liežuvio nei apie Elainą, nei apie ką kitą.

Anabelė — šventoji.

— Kaip gaila, kad Lukui augant jiedu nesimatė! — sako mama. — Tragiška istorija. — Ji pritildo balsą, nors Luko ir nėra namie. — Tik šį rytą Lukas pasakė, kaip jo mama troško pasiimti jį pas save į Ameriką. Tačiau jos naujasis vyras amerikietis nenorėjo nė girdėti apie tai! Vargšė moteris. Šitiek kančių teko išgyventi palikus vaiką svetur!

— Gal ir taip, — numykiu šiek tiek piktindamasi. — Tik... niekas jai neliepė palikti. Jeigu jau taip kankinosi, reikėjo tą savo naująjį vyrą kai kur pasiųsti.

Mama nustebusi žiūri į mane.

— Labai jau šiurkščiai pasakyta, Beki.

— Aš manau, — atsakau gūžteldama pečiais ir pasiimu lūpų pieštuką.

Nenoriu užkurti pragaro, todėl verčiau nutyliu apie tai, kad Lukas Elainai visiškai nerūpėjo, kol jis neįsitvirtino Niujorke. Lukas visada troško padaryti jai įspūdį. Tiesą pasakius, nors jis ir neprisipažįsta, tačiau kaip tik dėl šios priežasties ir išplėtė veiklą Niujorke. Šita karvė tol jį ignoravo, kol pamatė, kad Lukas sugebėjo sudaryti kelias tikrai svarbias sutartis ir laikraščiai ėmė apie jį rašyti. Tada Elaina staiga sumetė, kad jis gali būti jai naudingas. Visai prieš pat Kalėdas ji įsteigė asmeninį labdaros fondą, pavadino jį Elainos Šerman fondu ir paskyrė Luką direktoriumi. Fondo atidarymo proga buvo surengtas didžiulis iškilmingas koncertas. Spėkite, kas jai padėjo, ardamas dvidešimt penkias valandas per parą? Lukas taip nusiplūkė, kad per Kalėdas atrodė nepanašus į žmogų.

Tačiau aš nieko negaliu pasakyti. Kažkada prasižiojau šia tema, bet Lukas puolė gintis, girdi, man niekada neįtiko jo motina (lyg ir teisybė), tad ko aš dar norinti, po velnių?

Į šį klausimą aš negalėjau rasti atsakymo.

— Turbūt ji labai vieniša moteris, — mąsto mama. — Vargšelė, viskas ant jos pečių. Gyvena savo butelyje. Gal bent turi kokį katinėlį kompanijai palaikyti?

— Mama... — aš susiimu rankomis galvą. — Elaina gyvena ne butelyje, o bute per du aukštus Park aveniu.

— Bute per du aukštus? Kaip tai — atskirame dviaukščiame bute? — mama nutaiso užuojautos kupiną miną. — Bet tai ne tas pat, kas gražus namas, tiesa?

Och, aš pasiduodu. Nėra prasmės.

Claridges restorano fojė daugybė prašmatniai apsirengusių žmonių gurkšnoja arbatą. Aplinkui sukiojasi pilkašvarkiai padavėjai, nešiodami žaliais ir baltais dryželiais išmargintus arbatinukus. Visi linksmai klega, tačiau aš niekur nematau nei Luko, nei Elainos. Viltingai dairausi: gal jų nėra, gal Elaina negalėjo ateiti! Mes galėtume vieni sau ramiai susėsti ir pagurkšnoti arbatėlės! Ačiū Dievui už...

— Beki?

Aš kaipmat apsisuku ir prarandu bet kokią viltį. Jie ten, kampe, ant sofos. Lukas švyti kaip visada, kai tik susitinka su savo motina, Elaina sėdi ant sofos kraštelio. Ji apsirengusi dantytais langeliais margintu kostiumėliu, papuoštu kailiu. Šukuosena — it lakuotas šalmas, kojos aptrauktos blyškiomis kojinėmis, rodos, dar labiau suplonėjusios. Jos žvilgsnis lyg ir neišraiškingas, tačiau pastebiu, kaip akių vokai virpteli, kai manhataniškai nužvelgia mamą ir tėtį.

— Ar čia ji? — šnabžda nustebusi mama. Tuo metu mes paduodame savo paltus pakabinti. — Dievulėliau! Ji labai... jauna!

— Nieko panašaus, — murmu aš. — Tam įdėta daug pastangų. — Mama sekundėlę spokso į mane, kol pagaliau suvirškina.

— Tu nori pasakyti, kad jai buvo padaryta plastinė veido operacija:?

— Ir ne viena. Todėl laikykis atokiai nuo šitos temos, gerai?

Mudvi palaukiame, kol tėtis paduoda savo paltą. Puikiai matau, kaip mama audžia mintis, gromuliuodama ką tik gautą informaciją ir stengdamasi ją atitinkamai išsaugoti.

— Vargšelė, — staiga prabyla ji. — Matyt, baisu šitaip nepasitikėti savimi. Garantuoju, kad čia Amerika kalta.

Kai mes prisiartiname prie sofos, Elaina pakelia akis, lūpos pasitempia į šonus gal per kokius tris milimetrus: tai — šypsenos atitikmuo.

— Laba diena, Rebeka. Sveikinimai sužadėtuvių proga. Labai netikėta.

Ką tai turėtų reikšti?

— Labai ačiū! — išspaudžiu šypseną. — Elaina, norėčiau supažindinti su savo tėvais, Džeine ir Greimu Blumvudais.

— Laba diena, — sako tėtis draugiškai šypsodamasis ir ištiesia ranką.

— Greimai, kam tos ceremonijos! — sušunka mama. — Dabar būsime viena šeima! — Nesuspėju jos sustabdyti — mama čiumpa apstulbusią Elainą į glėbį. — Mes taip džiaugiamės, kad galime susipažinti su jumis, Elaina! Lukas mums viską papasakojo apie jus! — Kai ji paleidžia Elainą, matau, kaip sumaigė jos apykaklę, ir sukrizenu.

— Na, argi ne puiku? — tęsia jau atsisėdusi mama. — Nepaprastai šaunu! — Spindinčiomis akimis ji dairosi aplink. — Tai ką darysime? Užsisakome arbatėlės ar ko nors stipresnio?

— Manau, arbatos, — sako Elaina. — Lukai...

— Aš tuoj viską sutvarkysiu, — pašoka ant kojų Lukas.

Dieve, negaliu žiūrėti, kaip jis elgiasi šalia savo motinos. Paprastai jis toks stiprus, toks savimi pasitikintis, tačiau užtenka išdygti Elainai, ir jis tarsi pavirsta menkučiu pavaldiniu, šokinėjančiu aplink kokios nors didžiulės tarptautinės korporacijos valdytoją. Jis dar nė nepasilabino su manimi.

— Klausykite, Elaina, — sako mama, — aš jums kai ką turiu. Vakar pamačiau ir neatsispyriau. — Ji ištraukia pakelį, įvyniotą į aukso spalvos popierių, ir duoda jį Elainai. Šioji nerangiai išvynioja ir išima mėlyną, storais viršeliais užrašų knygelę, ant kurios išvinguriuoti sidabriniai žodžiai „Jo mama“. Luko mama žiūri į dovanėlę tokiomis akimis, tarsi čia būtų padvėsusi katė.

— Ir aš tokią turiu! — džiūgauja mama ir ištraukia iš rankinės lygiai tokią pat knygelę, ant kurios rausvomis raidėmis išrašyta „Jos mama“. — Jos vadinamos „Mamų planų komplektas“. Čia skirta vietos ir vestuvių meniu surašyti, ir svečių sąrašui... spalvoms numatyti... o štai čia — kišenėlė pavyzdžiams, pažiūrėkite... Šitaip viską galėsime koordinuoti! O čia — idėjų puslapis... Aš jau kai ką brūkštelėjau, tad jeigu norėtumėte ką nors pasiūlyti... arba jeigu turite kokių nors mėgstamų patiekalų... Žodžiu, norime kuo labiau įtraukti jus. — Ji paplekšnoja Elainai ranką. — Iš tiesų, jeigu norėtumėte atvažiuoti ir šiek tiek pabūti, kad geriau susipažintume...

— Bijau, kad esu labai užsiėmusi, — atsako Elaina, šaltai šypsodamasi. Tuo metu pasirodo Lukas su mobiliuoju telefonu rankoje.

— Arbata jau pakeliui. O... aš ką tik turėjau malonų pokalbį. — Jis apsidairo, tvardydamas šypseną. — Mes ką tik įsigijome naują klientą — Northwest banką. Dabar galėsime atidaryti visiškai naują mažmeninį skyrių. Milžinišką.

— Lukai! — sušunku aš. — Kaip nuostabu!

Lukas Northwest stengėsi patraukti į savo pusę nuo neatmenamų laikų, o praėjusią savaitę prisipažino manąs, kad tą banką nuviliojo kita agentūra. Tiesiog fantastiška žinia.

— Šaunuolis, Lukai, — sako tėtis.

— Puiku, mielasis! — priduria mama.

Vienintelė Elaina neprataria nė žodelio. Ji net nekreipia dėmesio, tik murkso įbedusi nosį į savo Hermes rankinę.

— Kaip jūs manote, Elaina? — tyčia kalbinu ją. — Argi ne puiki žinia?

— Tikiuosi, kad tai netrukdys tau atlikti savo darbo fonde, — sako ji ir garsiai spragteli uždarydama rankinę.

— Neturėtų, — kuo ramiausiai atsako Lukas.

— Žinoma, Luko darbas fonde — savanoriškas, — saldžiai nurodau aš. — O čia — jo verslas.

— Iš tikrųjų, — man skirtas Elainos žvilgsnis akmeninis. — Na, Lukai, jeigu neturėsi laiko...

— Aišku, kad turėsiu laiko, — sako Lukas, apmaudžiai dirstelėdamas į mane. — Jokių rūpesčių.

Puiku. Dabar jie abu siunta ant manęs.

Mama stebi šį susišaudymą šiek tiek sumišusi, tačiau pamačiusi atneštą arbatą atsikvepia.

— Būtent tai, ką rekomenduoja gydytojas! — šūkteli ji, kai padavėjas rikiuoja ant stalo arbatinuką ir sidabrinį padėklą su pyragaičiais. — Elaina, ar jums įpilti?

— Prašome paskanauti bandelę, — nuoširdžiai siūlo Elainai tėtis. — Ir šviežios grietinės?

— Ne, nemanau, — Elaina truputėlį susigūžia, tarytum grietinės kruopelės galėtų atskristi oru ir įlįsti jai į kūną. Ji gurkšteli arbatos ir pasižiūri į laikroduką. — Atsiprašau, bet man jau reikia važiuoti.

— Ką? — nustemba mama. — Jau?

— Lukai, gal gali privairuoti automobilį?

— Žinoma, — atsiliepia Lukas ir ištuština savo puoduką.

— Ką? — dabar jau mano eilė išpūsti akis. — Lukai, kas čia darosi?

— Aš nuvešiu mamą į oro uostą, — sako Lukas.

— Kodėl? Kodėl ji negali išsikviesti taksi?

Aš per vėlai susizgrimbu, kad mano žodžiai nuskambėjo šiurkštokai, bet — garbės žodis. Juk tai turėjo būti malonus šeimos susitikimas. O jis tęsėsi gal tik tris sekundes.

— Aš turiu kai ką aptarti su Luku, — sako Elaina, imdama rankinę. — Galėsime pasikalbėti automobilyje. — Ji atsistoja ir brūkšteli nuo sijono įsivaizduojamą trupinėlį. — Buvo labai malonu susipažinti, — sako ji mamai.

— Ir mums! — šūkteli mama, griebdamasi paskutinio šiaudelio, kad tik užtikrintų draugiškumą. — Labai malonu, kad susitikome, Elaina! Aš paimsiu iš Bekės jūsų telefono numerį, galėsime pasitarti, kuo rengsimės! Juk norėsime, kad derintųsi, ar ne?

— Žinoma, — sako Elaina, žiūrėdama į mamos batelius. — Viso gero, Rebeka. — Ji linkteli tėčiui: — Greimai.

— Viso gero, Elaina, — sako tėtis mandagiu balsu, nors aš puikiai matau, kad jis toli gražu ne taip nusiteikęs. — Iki pasimatymo, Lukai. — Kai jie dingsta už durų, tėtis pasižiūri į savo laikrodį. — Dvylika minučių.

— Ką tai reiškia? — klausia mama.

— Tiek laiko ji mums skyrė.

— Greimai! Esu tikra, kad ji nenorėjo... — Mama nutyla išvydusi ant stalo tebegulinčią „Jo mama“ knygutę, vis dar paskendusią popieriuose. — Elaina paliko savo vestuvėms skirtą užrašų knygutę! — rikteli ji, griebdama knygutę. — Beki, lėk, pasivyk ją.

— Mama... — Giliai įkvepiu. — Tiesą pasakius... aš nesijaudinčiau. Abejoju, ar jai tai rūpi.

— Aš tai nesitikėčiau iš jos jokios pagalbos, — pareiškia tėtis. Jis pakabina tirštos grietinės ir krauna ant savo bandelės.

— O, — mama pažiūri į mane, paskui į tėtį ir lėtai atsisėda, spausdama rankoje tą knygutę. — O, aišku.

Ji gurkšteli arbatos. Aš aiškiai matau, kaip ji mėgina sugalvoti, ką čia malonaus pasakius.

— Na... matyt, ji tiesiog nenori kištis, — pagaliau ištaria. — Visiškai suprantama.

Tačiau ir ji nelabai tuo tiki. Dieve, kaip nekenčiu Elainos.

— Mama, baikime gerti arbatą ir gal nueikime į kokius nors išpardavimus?

— Taip, — patylėjusi atsako mama. — Taip ir padarykime! Gerai sakai, man būtų ne pro šalį nusipirkti naujas pirštinaites. — Arbatos ji gurkšteli jau pralinksmėjusi. — O gal dar ir gražią rankinę.

— Puikiai praleisime laiką, — sakau spusteldama jai ranką. — Tik mes.

Franton, Binton and Ogleby

Advokatai

Trečiasis aveniu 739, 503 kamb.

Niujorkas, NY 10017

Panelei Rebekai Blumvud

W 11-oji g. 251, bt. B

Niujorkas

NY 10014

2002 m. vasario 11 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

tikimės, kad būsime pirmieji, sveikinantys Jus sužadėtuvių su ponu Luku Brendonu proga. Pranešimą apie jas skaitėme New York Times laikraštyje. Šis laikotarpis Jums turėtų būti labai laimingas. Siunčiame pačius širdingiausius linkėjimus.

Esame tikri, kad šiuo metu Jums plūsta daugybė nepageidaujamų, net neskoningų pasiūlymų. Tačiau mes siūlome unikalią asmeninę paslaugą, į kurią norėtume atkreipti Jūsų dėmesį.

Kadangi esame skyrybų advokatai, turintys per 30 metų patirtį, puikiai žinome, ką reiškia geras advokatas. Tikėkimės ir melskimės, kad Jūs su ponu Brendonu tokios skaudžios akimirkos niekada nepatirsite. Vis dėlto, jeigu tektų, žinokite, kad mes specializuojamės šiose srityse:

• vedybų sutarties užginčijimas;

• alimentų klausimo sprendimas;

• teismo draudimų gavimas;

• informacijos atskleidimas (pasitelkus mūsų turimus privačius detektyvus).

Mes neprašome Jūsų susisiekti su mūsų kontora dabar. Tiesiog laikykite šį laišką kartu su kitomis savo vestuvių relikvijomis ir prireikus, žinokite, kur mus rasti.

Dar kartą geriausi linkėjimai!

Asocijuotasis partneris

Ernestas P. Frentonas

Amžinosios ramybės angelų kapinės

Vestčester Hilsas, Vestčesterio grafystė

Niujorkas

Panelei Rebekai Blumvud

W 11-oji g. 251, bt. B

Niujorkas

NY 10014

2002 m. vasario 13 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

tikimės, kad būsime pirmieji, sveikinantys Jus sužadėtuvių su ponu Luku Brendonu proga. Pranešimą apie jas skaitėme New York Times laikraštyje. Šis laikotarpis Jums turėtų būti labai laimingas. Siunčiame pačius širdingiausius linkėjimus.

Esame tikri, kad šiuo metu Jums plūsta daugybė nepageidaujamų, net neskoningų pasiūlymų. Tačiau mes siūlome unikalią asmeninę paslaugą, į kurią norime atkreipti Jūsų dėmesį.

Nepaprasta ir įdomi vestuvinė dovana

Ką geresnio Jūsų svečiai galėtų sugalvoti, norėdami įvertinti judviejų abipusę meilę, jeigu ne dovanodami Jums greta esančius žemės plotelius kapinėse? Mūsų nepriekaištingai prižiūrimo parko ramybėje ir tyloje Jūs ir Jūsų vyras amžinai ilsėsitės drauge, kaip ir gyvensite drauge.7

Šiuo metu taikomas specialus pasiūlymas porą žemės sklypelių prestižiniame Atpirkimo parke įsigyti pigiau, t. y. už 6500 svarų. Ko gero vertėtų įtraukti šį pasiūlymą į Jūsų pageidaujamų vestuvinių dovanų sąrašą ir leisti savo artimiems žmonėms padovanoti Jums iš tikrųjų amžinai išliekančią dovaną.8

Dar kartą sveikiname ir linkime ilgo bei palaimingo šeimyninio gyvenimo.

Realizavimo skyriaus direktorius

Henkas Hamburgas

Ketvirtas skyrius

Kas čia suks galvą dėl kažkokios prakeiktos Elainos? Buvus nebuvus.

Vestuvės bus kuo puikiausios su ja ar be jos. Pasak mamos, tuo blogiau jai, tą dieną tegul gailėsis, kad nedalyvauja iškilmėse. Tiesą sakant, išėję iš Claridges, mes labai atkutome. Tada patraukėme į Selfridges, kur vyko išpardavimas, ten mama rado sau gražutę rankinę, aš nusipirkau naują blakstienas storinantį tušą, o tėtis, kaip visada, užsuko išgerti bokalą alaus. Paskui visi nuėjome pavakarieniauti ir namo grįžome linksmai nusiteikę.

Kai kitą dieną Dženisė užėjo išgerti kavos, mes viską papasakojome, ir ji labai rimtai pasipiktino tuo, ką mums teko patirti. Ji pareiškė, esą jeigu Elaina tikisi iš jos nemokamo makiažo, tai labai apsirinka! Tuomet ir tėtis įsiterpė, puikiausiai suvaidindamas, kaip Elaina žiūrėjo į tirštą grietinę, tarsi bijodama, kad ši jos neišterlintų. Mes visi isteriškai krizenome, kol pagaliau žemyn nusileido Lukas ir paklausė, dėl ko taip linksminamės. Turėjome apsimesti, kad juokiamės iš nugirsto pokšto per radiją.

Tiesiog nebežinau, kaip man apsieiti su Luku ir jo motina. Viena vertus, manau, kad turėčiau elgtis sąžiningai ir pasakyti, kaip ji mus visus nuliūdino, kaip įskaudino mano mamą. Visa bėda, kad praeityje vos tik mėgindavau atvirai pasikalbėti su Luku apie Elainą, galop visada bjauriai susipjaudavome. Tačiau dabar, kai ką tik susižiedavome ir esame laimingi bei patenkinti, aš tikrai neturiu jokio noro vaidytis.

O šiaip, išskyrus Elainą, viskas vyksta idealiai. Tą patvirtina kad ir šitoks pavyzdys. Skrisdami atgal į Niujorką, Wedding and Home žurnale mudu pildėme anketą „Ar jūs esate pasiruošę santuokai?“ Mudu surinkome aukščiausius balus! Ten buvo parašyta: „Sveikiname! Jūs esate atsidavusi ir mylinti pora, sugebanti susidoroti su savo bėdomis. Judu puikiai mokate bendrauti ir dažniausiai esate tos pačios nuomonės.“

Sutinku, aš mažumėlę sukčiavau. Pavyzdžiui, atsakydama į klausimą „Ko labiausiai laukiate savo vestuvėse?“, aš jau ruošiausi pažymėti langelį (a) — „Batelių išsirinkimo“, bet gerai, kad laiku perskaičiau (c) — „Pasiaukojimo visam gyvenimui“, už kurį gauni 10 taškų, o už (a) gautum vos du.

Et, garantuoju, kad ir visi kiti dirsteli į atsakymus. Matyt, kažkaip sugeba suveikti.

Aš bent jau nepažymėjau (d) — „Deserto“. (Nė vieno taško.)

— Beki?

— Taip?

Į butą mes grįžome prieš valandą, ir dabar Lukas varto gautą korespondenciją.

— Ar nematei tos bendrosios sąskaitos ataskaitos? Teks jiems paskambinti.

— O, jau gavome. Atleisk, pamiršau pasakyti.

Aš skubu į miegamąjį ir šiek tiek neramia širdimi ištraukiu ją iš ten, kur buvau paslėpusi.

Prisimenu, kad toje anketoje buvo klausimas apie finansinius reikalus. Rodos, aš pažymėjau (b) — „Mūsų požiūris į išlaidas yra panašus, mums niekada neiškyla klausimų dėl pinigų.“

— Prašau, — nerūpestingai sakau, duodama jam tą popieriaus lapą.

— Nesuprantu, kodėl mes nuolat viršijame sąskaitos limitą, — sako Lukas. — Mūsų namų ūkio išlaidos negali didėti kiekvieną mėnesį... — Jis įdėmiai žiūri į puslapį, ant kurio pūpso storos, baltos dėmės. — Beki... kodėl visa šita ataskaita aptaškyta Tippex korekciniu tepalu?

— Žinau, — gailiai prisipažįstu. — Atsiprašau. Buteliukas stovėjo ten, aš kėliau knygas, ir jis... apvirto.

— Beveik nieko neįmanoma įžiūrėti!

— Tikrai? — nekaltu balsu klausiu. — O Dieve, kaip gaila. Tiek to. Visko pasitaiko... — Aš jau ketinu išpešti tą lapą jam iš rankų, tik staiga Luko akys susiaurėja.

— Ar čia parašyta... — jis pradeda krapštyti tą lapą nagu, ir vienas gumulėlis nukrinta.

Velnias. Jau geriau būčiau užvertusi pomidorų padažo, kaip aną mėnesį.

— Miu Miu. Taip ir maniau. Beki, kaip čia atsidūrė Miu Miu? — Jis krapšto toliau, ir visas Tippex pabyra it sniegas.

O Dieve. Prašau, nežiūrėk...

— Sephora... and Joseph... Nenuostabu, iš kur atsirado perviršis! — Aš sutinku jo piktą žvilgsnį. — Beki, ši sąskaita skirta namų ūkio išlaidoms, o ne sijonams iš Miu Miu!

Gerai. Kovok iki galo.

Aš sukryžiuoju rankas ant krūtinės ir kilsteliu smakrą aukštyn.

— Vadinasi... sijonas — ne namų ūkio daiktas. Tu tai nori pasakyti?

Lukas žiūri į mane.

— Žinoma, kad tai noriu pasakyti!

— Na, žinai, ko gero, čia ir yra bėda. Ko gero, abu turime šiek tiek pasiaiškinti mūsų skirstymą.

— Aišku, — patylėjęs ištaria Lukas. Jo veidas šiek tiek trūkčioja. — Vadinasi, tu man sakai, kad Miu Miu sijoną nori priskirti prie namų ūkio išlaidų.

— Aš... kodėl ne! Juk jis ten ir įrašytas!

Nepasakyčiau, kad aš tvirtai stoviu ant kojų.

— Be to, — skubiai tęsiu, — be to, viską gerai apsvarsčius, argi tai svarbu? Argi tai ką nors reiškia? Juk esame sveiki, turime vienas kitą, turime... gyvenimo grožį. Būtent tai, o ne pinigai svarbu. Ne banko sąskaitos. Ne kasdieniškos, dvasiškai alinančios smulkmenos. — Aš plačiai mosteliu ranka, tarytum rėžčiau kalbą „Oskaro“ prizo įteikimo proga. — Lukai, mes labai trumpai gyvename šiame pasaulyje. Labai trumpai. O kai viskas baigsis, kas bus svarbiau: ar skaičiai popiergalyje, ar dviejų žmonių meilė? Ar supratimas, kad keli bereikšmiai skaičiai tikslūs, ar žinojimas, kad buvai tas, kas norėjai būti?

Dėl savo iškalbingumo ir talento aš netenku žado. Apsvaigusi pakeliu akis, beveik tikra, kad išvysiu Luką ašarų pilnomis akimis ir šnabždantį: „Tu mane įveikei“.

— Labai jaudina, — glaustai įvertina Lukas. — Noriu pasakyti tik tiek, kad mano knygose „namų ūkio išlaidos“ reiškia bendras išlaidas, skirtas buto reikalams ir mūsų pragyvenimui — maistui, degalams, valikliams ir taip toliau.

— Puiku! — gūžteliu pečiais. — Jeigu tu nori vartoti tokį siaurą... ribotą apibrėžimą, puiku.

Pasigirsta durų skambutis, jas atvėrusi, randu stovintį Denį.

— Deni, ar Miu Miu sijonas priskiriamas namų ūkio išlaidoms? — klausiu aš.

— Be abejonės, — sako įeidamas Denis.

— Matai? — atsigręžusi į Luką, išriečiu antakius. — Bet gerai — vadovausimės tavo apibrėžimu...

— Ar girdėjote? — niūriai klausia Denis.

— Ką?

— Ponia Vots parduoda namą.

— Ką? — netikiu aš. — Tu rimtai?

— Kai tik baigsis nuomos sutartis, mes — už durų.

— Ji negali šitaip pasielgti!

— Ji savininkė. Gali daryti, ką tik nori.

— Bet... — sunerimusi žiūriu į Denį, paskui — į Luką, kuris kraunasi kažkokius popierius į lagaminėlį. — Lukai, ar girdėjai? Ponia Vots parduoda namą!

— Žinau.

— Tu žinojai? Kodėl man nepasakei?

— Atleisk. Ketinau pasakyti. — Lukas atrodo visiškai abejingas.

— Tai ką darysime?

— Išsikelsime.

— Bet aš nenoriu išsikelti. Man čia patinka!

Dairausi po kambarį ir man net širdį suspaudžia. Visus praėjusius metus mudu su Luku gyvenome čia tokie laimingi. Aš nenoriu, kad mane išplėštų iš čia.

— Gal pageidaujate sužinoti, kur aš atsidursiu? — sako Denis. — Rendelas su savo panele perkasi butą.

Aš žiūriu į jį pastėrusi.

— Jis tave meta lauk?

— Praktiškai — taip. Jis sako, kad aš turiu prisidėti, antraip teks ieškotis vietos kitur. Įdomu, kaip aš galiu prisidėti? — Denis iškelia rankas. — Kol neparuošiau savo naujos kolekcijos, nėra ko nė svajoti apie tai. Jam nieko nereiškia pasiūlyti man kartono dėžę.

— E... o kaip sekasi ruošti naują kolekciją? — atsargiai pasidomiu.

— Supranti, būti dizaineriu ne taip paprasta kaip atrodo, — teisinasi Denis. — Kūrybiškumo negalima imti taip paprastai ir užsisakyti. Tai — įkvėpimo klausimas.

— Gal galėtum susirasti darbą, — sako Lukas, pasiimdamas paltą.

— Darbą?

— Gal kam nors reikia dizainerių, na, nežinau, tarkime, Gap firmai?

— Gap? — Denis spokso į jį. — Manai, kad turėčiau praleisti visą gyvenimą modeliuodamas marškinėlius? O kaip tada su... ee... dviem rankovėmis čia, trimis sagutėmis ant prarėžos, visomis siūlytėmis... Kur aš dėsiu savo užsidegimą?

— Ką mes darysime? — gailiai klausiu Luko.

— Dėl Denio?

— Dėl mūsų buto!

— Rasime kitur, — užtikrina Lukas. — Tiesa, gerai, kad prisiminiau. Mama nori, kad šiandien su ja papietautum.

— Ji grįžo? — baimingai paklausiu. — Tai yra — ji grįžo!

— Jie turėjo atidėti operaciją, — Lukas nežymiai nusiviepia. — Jai bebūnant ten, šveicarų medicinos valdžia ėmėsi tikrinti tą kliniką, ir visos procedūros laikinai nutrauktos. Taigi pirmą valandą La Goulue restorane.

— Puiku, — atsakau be jokio entuziazmo ir gūžteliu pečiais.

Lukui išėjus, aš lyg ir susigėstu. Gal Elaina pasikeitė. Gal ji nori sudaryti taiką ir prisidėti prie vestuvių. Niekada negali žinoti.

Nusiteikiau, kad elgsiuosi ramiai ir apie sužadėtuves pasakysiu žmonėms tik, jeigu jie paklaus, kaip sekėsi kelionė.

Tačiau viskas apsivertė kitaip: nė pati nepajuntu, kaip įbėgu į Barneys individualaus aptarnavimo skyrių, kur dirbu, ir iškėlusi ranką rėkiu:

— Pažiūrėk!

Erina, su kuria dirbu, nustebusi pakelia galvą, žiūri į mano pirštus ir čiumpa abiem rankomis sau už burnos:

— O Dievuli! O Dievuli!

— Žinau!

— Tu susižadėjai? Su Luku?

— Taip, žinoma, kad su Luku! Vestuvės birželį!

— O kokia suknelė? — klega ji. — Aš taip tau pavydžiu! Leisk apžiūrėti žiedą! Kur gavai? Kai aš susižadėsiu, eisiu tiesiai į Harry Winstons. Kalbama bus ne apie mėnesio, bet bent jau apie trejų metų atlyginimą... — Ji tylomis tyrinėja mano žiedą. — Oho.

— Luko šeimos relikvija, — aiškinu. — Jo senelės.

— Vaje. Vadinasi... jis ne naujas? — jos veidas apniunka. — Na...

— Jis senoviškas, — atsargiai paaiškinu, ir Erinos veidas išsyk pragiedrėja.

— Senoviškas! Senoviškas žiedas! Tai bent!

— Sveikinu, Beki, — šiltai nusišypso Kristina, mano viršininkė. — Žinau, kad judu su Luku būsite labai laimingi.

— Ar galiu pasimatuoti? — klausia Erina. — Ne! Atsiprašau. Pamiršk. Aš tik... Senoviškas žiedas!

Ji vis dar spokso į jį, kai į skyrių įeina mano pirmoji klientė Lorelė Džonson. Lorelė yra įmonės, nuomojančios privačius reaktyvinius lėktuvus, prezidentė ir viena mano mėgstamiausių klienčių, nors ir nuolat skundžiasi, kad, jos nuomone, mūsų parduotuvėje per didelės kainos, ir jeigu ne jos darbas, drabužius pirktųsi iš K-Mart.

— Ką aš matau? — sako ji nusivilkdama paltą ir papurtydama savo tamsias garbanas.

— Aš susižadėjau! — spinduliuoju.

— Susižadėjai? — Priėjusi savo tamsiomis protingomis akimis ji kruopščiai apžiūri žiedą. — Na, tikiuosi, būsi laiminga. Be abejo, būsi. Esu tikra, kad tavo vyrui užtektų proto laikyti savo gaiduką kuo toliau nuo blondinukės, kuri atvyktų pas jį stažuotis ir pasakytų, kad jai dar niekada neteko sutikti vyro, kuris keltų tokią pagarbią baimę. Pagarbią baimę. Tik pamanykite. Ar tau teko kada nors girdėti tokį... — ji nebaigia sakinio ir griebiasi už burnos. — Po velnių.

— Nieko tokio, — raminu ją. — Juk išėjo iš kalbos.

Lorelės naujametis pasižadėjimas — daugiau niekada nekalbėti apie buvusį vyrą arba jo meilužę, nes jos psichoterapeutas Hansas pasakė, kad tai kenkia jos sveikatai. Deja, Lorelei nelabai pavyksta laikytis šio pasižadėjimo. Aš jos nė kiek nekaltinu. Tas jos buvęs vyras, regis, tikras kuilys.

— Žinai, ką Hansas man pasakė praėjusią savaitę? — taria ji, kai atidarau duris į matavimosi kambarį. — Jis liepė surašyti ant lapo viską, ką norėčiau pasakyti apie tą moterį, o paskui jį sudraskyti; sakė, kad tada man palengvės.

— Tikrai? — susidomiu aš. — Ir kaip?

— Viską surašiau, — sako Lorelė. — O paskui išsiunčiau jai.

— Lorele! — aš stengiuosi suvaldyti juoką.

— Žinau, žinau. Hansas buvo nepatenkintas. Bet jeigu jis žinotų, kokia ji kalė...

— Na, užeik! — pakviečiu nelaukdama, kol ji įsivažiuos ir pasieks tą vietą, kai virtuvėje aptiko savo vyrą ir tą blondinę praktikantę, bemaitinančius vienas kitą braškėmis. — Šį rytą aš truputėlį vėluoju...

Kol prisiminiau, ko šiandien Lorelė norėjo, ir kol atnešiau kai kuriuos drabužius, incidentas su braškėmis buvo paliktas ramybėje ir pereita prie kumščių paleidimo į darbą Medisono prospekte.

— Tokio pasitenkinimo dar niekada nebuvau patyrusi! — sako ji, kišdama ranką į šilkinės palaidinukės rankovę. — Tik reikėjo pamatyti, koks šokas buvo jos veide, kai jai žiebiau! Man dar niekada neteko trenkti moteriai! Geriau ir būti negalėjo! — Lorelė kyšteli antrą ranką į rankovę, ir aš net krūpteliu, kai pasigirsta grėsmingas drykstelėjimas.

— Aš sumokėsiu, — taria ji net nemirktelėjusi. — Gerai, ką dar turite?

Kartais pagalvoju, kad Lorelė ateina pasimatuoti drabužių vien tam, kad su jais susigrumtų.

— Beje, ar sakiau, kaip toji kalė jį vadina? — tęsia ji. — Viljamu. Jai atrodo, kad šitaip skamba geriau negu Bilis. Dėl Dievo meilės, jo sušiktas vardas ir yra Bilis.

— Štai švarkas... — mėginu nukreipti jos dėmesį. — Kaip atrodo?

Lorelė jį apsivelka ir žiūri į veidrodį.

— Matai? — pagaliau ištaria. — Tiesiog idealu. Nesuprantu, kodėl einu kažkur kitur. Aš jį imu. Ir dar vieną tokią pačią palaidinukę. Neįplyšusią. — Ji laimingai atsipučia. — Man visada pasidaro geriau, kai ateinu pas tave, Beki. Pati nežinau kodėl.

— Paslaptis, — sakau šypsodamasi ir pasižymiu šį tą savo knygoje.

Vienas didžiausių mano darbo privalumų yra tas, kad užsimezga tikrai artimi santykiai su klientais. Tiesą sakant, kai kurie tampa tarsi draugai. Kai aš pirmą kartą susitikau su Lorele, jos santuoka buvo ką tik iširusi. Ji pyko ant vyro, pyko ant savęs ir, galima sakyti, buvo praradusi pasitikėjimą savimi. Nenoriu girtis, tačiau kai suradau jai nuostabią Armani suknelę, kurią turėjo rengtis eidama į tą grandiozinį, iškilmingą baleto vakarą, kuriame ir vyras turėjo būti, kai pamačiau, kaip ji įsispoksojo į savo atvaizdą veidrodyje, kilstelėjo galvą aukštyn ir nusišypsojo, vėl jausdamasi patrauklia moterimi, prisipažinsiu, pajutau savo nuopelną, stengiantis pakeisti jos gyvenimą.

Lorelė persirengia savo įprastais drabužiais, o aš išeinu iš matavimosi kambario nešina glėbiu drabužių.

— Aš negaliu šito rengtis, — pasigirsta duslus balsas iš Erinos kabineto.

— O jeigu pamėgintumėte... — girdžiu Eriną.

— Juk žinote, kad vengiu šitos spalvos! — Tas balsas jau garsesnis. Sustingstu.

Angliškas akcentas.

— Daugiau negaišiu laiko. Jeigu nešate man tokius drabužius, kurių negaliu rengtis...

Mano nugara jau ropinėja voriukai. Negaliu patikėti. Negali būti...

— Tačiau jūs prašėte ko nors, kad atrodytumėte naujai! — bejėgiškai ginasi Erina.

— Pakvieskite mane, kai gausite tai, ko prašiau.

Nespėju nė krustelėti, ir štai ji išeina iš Erinos matavimosi kambario, tokia aukšta, šviesiaplaukė, dailutė kaip ir visada, o lūpos jau viepiasi į arogantišką šypseną. Plaukučiai žvilga, mėlynos akutės žėri, regis, nimfa leidžiasi iš dausų.

Alisija Bilington.

Ilgakojė kalė Alisija.

Tarsi elektros šokas perveria mane, kai susiduriu su jos žvilgsniu. Net mano kojos, apmautos pilkomis kelnėmis, ima drebėti. Alisijos Bilington nemačiau jau daugiau kaip metai, turėčiau būti užsigrūdinusi. Pasirodo, visas tas laikas nuėjo šuniui ant uodegos. Prisiminimai apie tai, ką ji padarė man, ką ketino padaryti Lukui, tebėra tokie stiprūs, kad dar ir dabar degina.

Jos žvilgsnis toks pat užjaučiamas kaip ir tada, kai dar dirbo Luko įmonėje, o aš buvau ką tik iškepta korespondentė. Galiu kiek noriu tvirtinti, kad per tą laiką subrendau, sustiprėjau, sėkmingai triūsiu naujame darbe, ir nieko negalėtum man prikišti, tačiau viduje vis tiek susigūžiu, vėl pasijuntu ta kuoktelėjusia mergele, kuri net nežino, ką pasakyti.

— Rebeka! — šūkteli ji, vaidindama labai linksmą. — Ką aš matau!

— Labas, Alisija, — prisiverčiu pagarbiai atsakyti. — Kaip sekasi?

— Girdėjau, kad dirbi parduotuvėje, bet maniau, jog tai tik pokštas, — ji susijuokia. — Na, bet tu čia. Suprantama.

Taip ir norisi išrėžti, kad aš ne „dirbu parduotuvėje“, o esu asmeninė patarėja! Tai — kvalifikuota profesija! Aš padedu žmonėms!

— Ir vis dar su Luku ar ne? — ji dirbtinai susidomi. — Ar jo įmonė grįžo į vėžes? Žinau, kad turėjo didelių sunkumų.

Negaliu patikėti šita žmogysta. Tai ji stengėsi sužlugdyti Luko įmonę, ji įkūrė konkuruojančią informavimo ir reklamos kompaniją, kuri jau bankrutavo. Tai ji pradangino visus savo meilužio pinigus ir, matyt, jos tėvas ištraukė ją iš bankroto.

O dabar ji elgiasi taip, tarytum būtų nugalėjusi.

Aš keletą kartų nuryju seiles ieškodama tinkamų žodžių. Žinau, esu daug vertesnė už Alisiją. Turėčiau paleisti tikslią, mandagią, bet kandžią repliką. Tačiau niekaip nesusivokiu.

— Aš tai gyvenu Niujorke, — nerūpestingai pareiškia ji. — Tikiuosi, dažnai susitiksime. Gal tu parduosi man kokią porą batukų. — Ji dar kartą užjaučiamai šypteli, užsimeta ant peties Chanel rankinę ir išdrožia iš skyriaus.

Jai išėjus, skyrių gaubia tyla.

— Kas čia tokia? — pagaliau klausia Lorelė, kuri, man nematant, išėjo pusnuogė iš matavimosi kambario.

— Tai... Ilgakojė kalė Alisija, — aš vis dar negaliu atsipeikėti.

— Tiksliau — storašiknė kalė Alisija, — pastebi Lorelė. — Aš visada sakiau ir sakysiu, kad didesnės kalės už anglišką nerasi. — Ji apkabina mane. — Nesijaudink. Ji tik sprogsta iš pavydo.

— Ačiū. — Pasitrinu smilkinius norėdama bent kiek prablaškyti mintis. Prisipažinsiu, aš dar neatsipeikėjau: kas galėjo tikėtis, kad vėl teks kaktomuša susidurti su Alisija.

— Beki, labai atsiprašau! — taria Erina, kai Lorelė grįžta į matavimosi kambarį. — Aš nežinojau, kad jūs su Alisija — pažįstamos!

— O aš nežinojau, kad ji tavo klientė!

— Ji retai pasirodo, — Erina nusiviepia. — Dar niekada nemačiau tokios priekabios pirkėjos. O kas tarp judviejų įvyko?

„Ogi, nieko!“ — norisi pasakyti. Ji tik apipylė mane pamazgomis per spaudą ir vos nesužlugdė Luko karjeros, ir kai tik susidurdavome, ji tapdavo tikra kale. Tik tiek, nieko ypatingo.

— Et, sena istorija, — tepasakau.

— Tu žinai, kad ir ji susižadėjo? Su Piteriu Bleiku. Turtingas paveldėtojas.

— Nieko nesuprantu, — suraukiu kaktą. — Maniau, kad ji pernai ištekėjo. Už anglo. Kažkokio Edžio?

— Taip ir buvo! Tik tiek, kad iš to išėjo muilo burbulas. O Dieve, nejaugi negirdėjai visos istorijos? — Pro mūsų skyrių praeina pirkėjų pora, ir Erina pritildo balsą. — Vestuvės įvyko, visi jau puotavo, tik staiga įpėdina Piteris Bleikas, kažkurios panelės vaikinas. Alisija ir nežinojo, kad jis pasirodys, bet vos tik suuodė, kas jis toks, tą pačią minutę griebė jautį už ragų. Jiedu ima šnekučiuotis, susiuosto, — tiksliau, kaip reikiant suartėja, — bet ką daryti? Juk ji ištekėjo! — Erinos veidas tiesiog spinduliuoja. — Taigi ji prieina prie kunigo ir pareiškia norinti anuliuoti santuoką.

— Ką ji padarė?

— Paprašė anuliuoti santuoką! Per savo vestuvių puotą! Ji pareiškė, kad vestuvės dar nesibaigė, vadinasi, jos nesiskaito, — Erina sukrizena. — Ar gali patikėti?

Aš negaliu nesikvatoti.

— Iš Alisijos visko galima tikėtis.

— Ji sakė, kad visada gauna viską, ko nori. Matyt, vestuvės bus pritrenkiančios. Vis dėlto ji — tikra tirone: tiesiog verste vertė vieną pabrolį pasidaryti plastinę nosies operaciją, išvijo beveik visas Niujorko floristes... Vestuvių planuotoja kraustosi iš proto! O kas tavo vestuvių planuotoja?

— Mano mama, — atsakau aš. Erina išpučia akis.

— Tavo mama yra vestuvių planuotoja? Nė nežinojau!

— Eik tu, žioplele! — krizenu jau pralinksmėdama. — Mama organizuoja mano vestuves. Ji viską jau paėmė į rankas.

— Ak, šitaip, — linksi Erina. — Tada turėtų būti lengviau. Būdama atokiau, tu galėsi bent kiek atsipūsti.

— Taip. Viskas turėtų būti labai paprasta. Laikykime špygas kišenėje! — priduriu aš, ir mudvi nusikvatojame.

Į La Goulue atvažiuoju minutė minutėn pirmą valandą, tačiau Elainos dar nematyti. Mane palydi prie staliuko, kur laukdama ramiai gurkšnoju mineralinį vandenį. Kaip ir visada tokiu metu, restorane pilna žmonių, daugiausia dailiai apsirengusių moterų. Aplinkui klegesys, spindi brangiai kainavę dantys ir brangakmeniai. Pasinaudoju proga slapta pasiklausyti, apie ką kalbama. Prie gretimo staliuko sėdi moteris storai paryškintomis akimis ir prisisegusi milžinišką sagę. Ji kalba labai kategoriškai:

— Šiais laikais paprasčiausiai neįmanoma apstatyti buto baldais pigiau negu už šimtą tūkstančių dolerių.

— Aš taip ir pasakiau Edgarui: „Aš juk esu žmogus“, — sako rudaplaukė mergina, sėdinti arčiau manęs. Jos draugė kramto saliero gabalėlį ir žiūri į ją godžiomis akimis.

— O ką jis atsakė?

— Vienam kambariui tenka skirti trisdešimt tūkstančių.

— Jis pasakė: „Hilari...“

— Rebeka?

Šiek tiek pykteliu, kad negaliu išgirsti, ką pasakė Edgaras, nes prie manęs artinasi Elaina, apsirengusi kreminės spalvos švarku su didžiulėmis juodomis sagomis ir nešina priderintu rankinuku-pinigine. Mano nuostabai, ji ne viena. Šalia žingsniuoja moteris žvilgančiais, trumpai kirptais kaštoniniais plaukais. Ji vilki tamsiai mėlyną kostiumėlį ir laiko didžiulę Coach rankinę.

— Rebeka, leisk pristatyti Robiną de Bendern, — taria Elaina, — vieną puikiausių vestuvių planuotojų Niujorke.

— Ak! — nustembu. — Na... laba diena!

— Rebeka, — Robiną suima mane už rankų ir įdėmiai žiūri į akis. — Pagaliau mes susitikome. Aš taip džiaugiuosi, taip džiaugiuosi!

— Aš taip pat! — mėginu prisitaikyti prie jos balso tono ir tuo pat metu suku galvą: ar Elaina ką nors minėjo apie susitikimą su vestuvių planuotoja? Ar aš turiu apie tai žinoti?

— Toks gražus veidukas! — sako Robiną, nepaleisdama mano rankų. Ji gręžia mane akimis, bet ir aš neatsilieku. Jai jau per keturiasdešimt, nepriekaištingas makiažas, vaiskios šviesiai rudos akys, išsišovę skruostikauliai, o plati šypsena atidengia idealius dantukus. Jos entuziazmas užkrečiamas, tačiau akys ir toliau smelkiasi į mane, kai ji atsitraukia per žingsnį ir vertina.

— Tokia jaunatviška, gaivi išvaizda. Mieloji, būsite stulbinanti nuotaka. Ar jau žinote, ką vilkėsite tą dieną?

— E... vestuvinę suknelę. — Po tokio kvailo atsakymo Robiną pratrūksta juokais.

— Koks humoras! — šūkteli ji. — Jau tos anglės mergaitės! Jūs sakėte tiesą, — priduria ji, atsisukdama į Elainą, kuri maloningai linkteli galva.

Elaina sakė tiesą? Kažin apie ką?

Ar jos kalbėjosi apie mane?

— Dėkoju! — aš iš lėto atsitraukiu per žingsnį. — Gal reikia... — linkteliu staliuko pusėn.

— Taip! — pritaria Robiną, lyg būčiau pateikusi patį genialiausią pasiūlymą. — Taip ir padarykime! — Jai sėdant prie staliuko, pastebiu sagę: du susipynusius vestuvinius žiedus, nusagstytus deimantais.

— Patinka? — klausia Robiną. — Ją man padovanojo Gilbrukai po to, kai surengiau jų dukros vestuves. Ten tai buvo drama! Paskutinę minutę vargšei Bitei Gilbruk nulūžo nagas, ir mes turėjome sraigtasparniu atskraidinti jos manikiūrininkę... — Ji nutyla, tarsi pasinerdama į prisiminimus, bet tuojau pat ištaria: — Vadinasi, esate laimingoji mergaitė! — Robiną džiugiai šypsosi man, ir aš atsakau tuo pačiu. — Laiminga, laiminga mergaitė. Sakykite, ar džiaugiatės kiekviena akimirka?

— Na...

— Aš visada sakau šitaip: pirmoji savaitė po sužadėtuvių yra pati brangiausia. Turite ja mėgautis.

— Tai kad jau praėjo pora savaičių...

— Mėgaukitės jomis, — Robiną iškelia pirštą. — Skęskite jose. Aš visada sakau, kad niekas kitas už tave tų atsiminimų neišlaikys.

— Gerai! — šypsausi. — Skęsiu jose!

— Kol dar nepradėjome, — įsiterpia Elaina, — turiu duoti tau vieną šitą... — Ji išima iš rankinuko kvietimą ir deda ant staliuko.

Kas čia dabar?!

Ponia Elaina Šerman maloniai kviečia Jus dalyvauti...

Oho! Elaina kelia sužadėtuvių puotą! Mums!

— Vaje! — pakeliu akis. — Na... ačiū. Aš ir nežinojau, kad bus pokylis sužadėtuvių proga!

— Aš aptariau šį klausimą su Luku.

— Tikrai? Jis net neužsiminė.

— Matyt, išėjo iš galvos, — Elaina šaltai, maloningai šypteli. — Krūvą jų atsiųsiu jums į butą, kad galėtumėte pasikviesti keletą savo draugų. Tarkime, dešimt.

— Na... e... ačiū.

— O dabar atšvęsdamos gal išgersime šampano?

— Kokia puiki mintis! — sako Robiną. — Aš visada sakau, kad jeigu negali atšvęsti vestuvių, tai ką tada švęsti? — Ji akinamai šypsosi man, ir aš atsakau tuo pačiu. Ji jau pradeda man patikti. Bet ko ji čia atsibeldė?

— Em... man tiesiog įdomu, Robiną, — nedrąsiai kalbinu ją. — Ar jūs atvykote čia... profesiniais sumetimais?

— O, ne. Ne, ne, neeee, — Robiną krato galvą. — Tai ne profesija. Tai — pašaukimas. Visos atiduotos valandos... absoliuti meilė, kurią įdedu į savo darbą...

— Aišku. Na, matote, nesu tikra, ar man prireiks kokios nors pagalbos, — suabejoju aš ir dirsteliu į Elainą. — Nors labai malonu, kad jūs...

— Jokios pagalbos? — Robiną atmeta galvą ir nusikvatoja. — Jums neprireiks pagalbos? O, prašau! Ar jūs žinote, kiek visko pareikalauja vestuvių organizavimas?

— Na...

— Ar teko tai daryti anksčiau?

— Ne, bet...

— Dauguma merginų taip galvoja, — linksi Robiną. — Ar žinote, kas tos merginos?

— Mm...

— Tai tos, kurios galop paskandina ašarose savo vestuvinį tortą, nes patiria tiek streso, kad net nesugeba pajusti malonumo! Ar ir jūs norite tokio likimo?

— Ne! — pašiurpstu.

— Taigi žinoma, kad nenorite! — Ji atsilošia ir atrodo lyg mokytoja, kurios mokiniai pagaliau sugebėjo prie dviejų pridėti du. — Rebeka, aš nuvysiu nuo jūsų tą įtampą. Aš prisiimsiu visą galvos skausmą, sunkų darbą ir stresus... O, štai ir šampanas!

„Gal ji ir teisi“, — mąstau, kol padavėjas pila šampaną į taures. Gal ir gerai būtų šiokia tokia pagalba iš šalies. Bet kaip ji koordinuos viską su mama?..

— Aš tapsiu geriausia tavo drauge, Beki, — švyti Robiną. — Iki vestuvių pažinsiu tave geriau negu tavo geriausia draugė. Mano metodus žmonės vadina neortodoksaliais. Tačiau kai pamato rezultatus...

— Šiame mieste Robinai nėra lygių, — vėl įsiterpia Elaina, siurbteldama šampano, ir Robiną kukliai nusišypso.

— Tuomet pradėkime nuo pagrindinių dalykų, — taria ji ir išsiima didžiulę užrašų knygą odiniais viršeliais. — Vestuvės įvyks birželio 22-ąją...

— Taip.

— Rebeka ir Lukas...

— Taip.

— Plaza viešbutyje.

— Ką? — apstulbstu aš. — Ne, ne...

— Aš maniau, kad ir ceremonija, ir priėmimas vyks ten? — ji žiūri į Elainą.

— Aš taip manau, — linkteli Elaina. — Taip daug paprasčiau.

— Atleiskite...

— Taigi ceremonija vyks terasinėje salėje? — Robiną skubiai kažką keverzoja. — Tuomet priėmimas — pokylių salėje. Nuostabu. Ir kiek?

— Lukterėkite! — stabdau, uždedama ranką ant jos knygos. — Apie ką jūs kalbate?

— Apie tavo vestuves, — sako Elaina. — Su mano sūnumi.

— Plaza viešbutyje, — švyti Robiną. — Nereikia nė sakyti, kaip jums pasisekė, kad gavote tai dienai, kuriai norite! Laimė, viena mano klientė atšaukė savo pokylį, ir aš nieko nelaukdama stvėriau...

— Aš tuoksiuosi ne Plaza viešbutyje!

Robiną sunerimusi žiūri į Elainą.

— Aš maniau, kad jūs jau kalbėjotės su Džonu Fergiusonu?

— Kalbėjau, — trumpai atkerta Elaina. — Kalbėjau su juo vakar.

— Gerai! Nes žinote, kaip maža laiko. Vestuvės Plaza viešbutyje vos po penkių mėnesių? Yra tokių planuotojų, kurios paprasčiausiai išdrožtų: „Neįmanoma!“ Aš ne tokia. Kartą surengiau vestuves per tris dienas. Tris dienas! Be abejo, jos vyko paplūdimyje, kitas reikalas...

— Ką tai reiškia? — pasisuku kėdėje. — Elaina, mes tuoksimės Oksšote. Juk jūs žinote.

— Oksšote? — suraukia kaktą Robiną. — Net nežinau, kur toks yra. Kur nors valstijos šiaurėje?

— Buvo šiokie tokie laikini planai, — atsainiai aiškina Elaina. — Juos lengva atšaukti.

— Jie visiškai ne laikini! — aš pasipiktinusi žiūriu į Elainą. — Ir jų negalima atšaukti!

— Žinote, jaučiu šiokį tokį nesutarimą, — guviai įsiterpia Robina. — Aš tik nueisiu paskambinti... — Ji pasiima mobilųjį telefoną ir pasišalina. Mes su Elaina sėdime įsmeigusios akis viena į kitą. Giliai įkvepiu norėdama apsiraminti.

— Elaina, aš tuoksiuosi ne Niujorke. Vestuvės vyks namuose. Mama jau pradėjo viską organizuoti. Juk jūs žinote!

— Vestuvės nevyks kažkokiame neaiškiame Anglijos užkampyje, — šaižiai atrėžia Elaina. — Ar tu žinai, kas yra Lukas? Ar žinai, kas esu aš?

— Ką tai turi bendra?

— Tas, kas turi šiek tiek proto, pasakys, kad esi labai naivi. — Elaina gurkšteli šampano. — Tai yra svarbiausias renginys visų mūsų gyvenime. Jis turi būti surengtas deramai. Prabangiai. Plaza yra neprilygstama vieta vestuvėms. Turėtum tai žinoti.

— Tačiau mama jau pradėjo ruošti!

— Tuomet tegu liaujasi. Rebeka, tavo mama bus dėkinga, kad jai nuo pečių nukris krūvis — vestuvių ruoša. Savaime suprantama, aš finansuosiu visą renginį. Ji galės būti viešnia.

— Ji nenorės būti tik viešnia! Tai jos dukros vestuvės! Ji nori būti šeimininkė! Ji nori viską organizuoti!

— Na, štai! — nutraukia mus linksmas balsas. — Ar jau apsisprendėme? — Robiną grįžta prie stalo ir pasideda mobilųjį telefoną.

— Susitariau, kad po pietų nueisime apžiūrėti terasinę salę, — lediniu balsu rėžia Elaina. — Džiaugčiausi, jei tu nors iš pagarbos nueitum kartu su mumis.

Aš visa tiesiog verdu. Taip ir norisi trenkti servetėlę ir išdrožti: „Nesulauksi!“ Negaliu patikėti, kad Lukas žino, kas čia vyksta. Reikėtų tučtuojau paskambinti jam ir aiškiai iškloti savo nuomonę.

Tiesa, jis dabar sėdi valdybos posėdyje... Be to, prašė, kad suteikčiau jo motinai šansą. Nueisiu kartu pažiūrėti tos salės, apsuksiu ratą, mandagiai palinksėsiu ir nieko nesakysiu. O vakare lygiai taip pat mandagiai pasakysiu jai, kad aš vis tiek tuoksiuosi Oksšote.

— Gerai, — pagaliau atsakau.

— Puiku, — Elainos lūpos pasitempia kelis milimetrus. — Gal ką nors užsisakysime?

Per pietus Elaina su Robiną kalbasi apie visas Niujorke vykusias vestuves, kuriose joms teko dalyvauti, o aš tylomis valgau ir net nesistengiu įsiterpti į pokalbį. Iš išorės atrodau rami, tačiau iš tikrųjų tebeverdu pykčiu. Kaip Elaina drįsta perimti visą vestuvių rengimą? Kaip ji drįsta pasamdyti vestuvių planuotoją net nepasitarusi su manimi? Kaip ji drįsta mamos sodą pavadinti „kažkokiu neaiškiu užkampiu“?

Ji yra paprasčiausia visur lendanti karvė ir, jeigu ji mano, kad aš tuoksiuosi kažkokiame milžiniškame anoniminiame Niujorko viešbutyje, o ne savo namuose visų draugų ir šeimos rate, tai labai apsirinka.

Baigusios pietauti atsisakome kavos ir einame laukan. Diena gaivi, vėjuota, mėlyname danguje plaukia debesėliai. Visą kelią, žingsniuojant Plaza link, Robiną šypsosi.

— Nieko nuostabaus, kad tu šiek tiek įsitempusi. Nemažas stresas rengti vestuves Niujorke. Kai kurios mano klientės tiesiog... išsenka, taip sakant.

Man taip ir norisi suklykti: „Aš nežadu tuoktis Niujorke! Vestuvės vyks Oksšote!“ Tačiau tik nusišypsau ir sakau:

— Suprantama.

— Žinote, turiu vieną klientę — jau toks neišpasakytas reiklumas... — Robiną sunkiai atsidūsta. — Bet kaip sakiau, tai labai didelė įtampa... A, štai ir atėjome! Argi ne įspūdingas vaizdas?

Apmaudu, tačiau turiu pripažinti, kad tas įmantrus Plaza fasadas išties gana geras. Jis kyla virš Plaza aikštės tarsi vestuvinis tortas. O virš didingo portiko plevėsuoja vėliavos.

— Ar tau teko čia dalyvauti kokiose nors vestuvėse? — klausia Robiną.

— Ne. Visiškai nesu buvusi viduje.

— A! Na... Pirmyn... — taria Robiną, vesdama mus su Elaina laiptais aukštyn pro uniformuotus durininkus, pro besisukančias duris į milžinišką priimamąjį aukštomis dekoruotomis lubomis, marmuro grindimis ir didžiulėmis paauksuotomis kolonomis. Tiesiai prieš mus atsiveria šviesi erdvė, pilna palmių ir treliažų. Žmonės geria kavą, groja arfa, zuja pilkomis uniformomis apsirengę padavėjai, nešiodami sidabrinius kavinukus.

Na, jeigu nuoširdžiai pasakyčiau, manau, tai gana įspūdinga.

— Čionai, — kviečia Robiną, suimdama mane už rankos ir vesdama prie užtvertų laiptų. Jai atsegus sunkią virvę, lipame aukštyn ir patenkame į kitą erdvų, marmuru išklotą vestibiulį. Visur — puošnūs raižiniai, senoviniai daiktai, paveikslai, neregėto dydžio sietynai...

— Štai ponas Fergiusonas, maitinimo skyriaus direktorius.

Iš kažkur išdygęs išsičiustijęs vyras spaudžia man ranką ir draugiškai šypsosi:

— Sveika atvykusi į Plaza, Rebeka! Leiskite pasakyti, kad jūs labai protingai pasirinkote. Visame pasaulyje nerasi geresnės vietos vestuvėms nei Plaza.

— Taip! — mandagiai atsakau. — Na, atrodo tikrai puikus viešbutis...

— Mes padarysime viską, kad išpildytume kiekvieną jūsų norą, kiekvieną svajonę. Tiesa, Robiną?

— Teisingai! — meiliai atsako Robiną. — Patekote į pačias geriausias rankas.

— Gal pirmiausia nueisime apžiūrėti terasinę salę? — pono Fergiusono akys žybčioja. — Ten vyks ceremonija. Manau, jums patiks.

Mes sukame atgal į platų marmurinį vestibiulį, ponas Fergiusonas atidaro dvivėres duris, ir patenkame į milžinišką salę, kurią supa balta terasa su baliustradomis. Viename gale matyti marmurinis fontanas, kitame — laiptai, vedantys ant pakylos. Kad ir kur pažvelgiu, aplinkui zuja žmonės, kuria gėlių kompozicijas, kloja plonyčius audeklus, ant raštuoto kilimo kampu stato paauksuotų kėdžių eiles.

Oho.

Nieko... neprikiši.

Velniai griebtų. Tiesiog nepaprasta.

— Jums pasisekė! — švyti ponas Fergiusonas. — Šeštadienį čia vyks vestuvės, tad dabar galite savo akimis pamatyti, kaip viskas rengiama.

— Gražios gėlės, — mandagiai tarsteli Robiną ir pasilenkusi šnabžda man: — Mūsų bus kur kas ypatingesnės.

Ypatingesnės už šitas? Aš dar nesu mačiusi tokių didžiulių, įspūdingų kompozicijų! Kaskadomis leidžiasi rožės, tulpės, lelijos ir... ar tik ten ne orchidėjos?

— Štai, tu įeisi pro šitas dvivėres duris, — dėsto Robiną, vesdama mane per terasą, — pasigirs trimitai... ar rageliai... kaip panorėsi... Tu stabtelsi priešais grotą, pasitaisysi šleifą, nusifotografuosi. Paskui užgros styginių orkestras, ir tu žengsi tarpu tarp eilių...

— Styginių orkestras? — apsvaigstu.

— Aš kalbėjausi su Niujorko filharmonija, — sako ji Elainai. — Jie pasitikrins savo gastrolių grafiką, taigi laikykime špygas...

Niujorko filharmonija?

— Šį šeštadienį nuotaka turės septynis arfininkus, — įsikiša ponas Fergiusonas. — Ir solistę, sopraną iš Metropoliteno operos.

Robiną ir Elaina susižvalgo.

— Čia tai bent idėja, — nustemba Robiną ir traukia savo užrašų knygą. — Aš tuo užsiimsiu.

— O dabar eikime pažiūrėti barokinės salės? — pasiūlo ponas Fergiusonas ir veda mus prie didžiulio senamadiško lifto.

— Vestuvių išvakarėse turbūt norėsite apsistoti viršuje esančiuose liukso apartamentuose ir pasimėgauti spa malonumais, — maloniai aiškina jis kylant liftu. — O vestuvių dieną galės atvykti jūsų pasirinkti profesionalūs šukuosenų ir makiažo meistrai. — Jis šypsosi. — Tikiuosi, jūs jau pagalvojote apie tai.

— Aš... e... — Mano mintys nuskrieja pas Dženisę ir „Skaistaveidę pavasarinę nuotaką“. — Panašiai...

— Koridoriuje svečiai bus vaišinami kokteiliais, — aiškina Robiną, kai jau išeiname iš lifto. — Štai čia ir yra ta barokinė salė, kur bus tiekiami hors d’oeuvres^9, prieš įeinant į didžiąją pokylių salę. Tikiuosi, jūs dar nepagalvojote apie hors dbeuvres!

— Na... mm... žinote... — aš vos nelepteliu, kad visiems patinka mini dešrelės.

— Bet, pavyzdžiui, — tęsia ji, — galima pagalvoti apie ikrų barą, austrių barą, Viduržemio jūros meze stalą, suši, galbūt...

— Taip, — aš vos neužspringstu. — Skamba gerai.

— Be abejo, ir pačią vietą galima pavadinti, kaip norite. — Ji mosteli ranka. — Mes galime paversti šią salę Venecijos karnavalu, japoniškuoju sodu, viduramžių pokylių sale — viskas priklauso nuo jūsų vaizduotės!

— O paskui — į didžiąją pokylių salę, kur vyks pagrindinis svečių priėmimas! — linksmai praneša ponas Fergiusonas. Jis atveria duris ir... o Dievuli. Ši salė pati įspūdingiausia. Visur vien tik balta ir auksinė spalvos, lubos aukštos, teatro ložės, kėdės sustatytos ratu aplink plačią išblizgintą šokių aikštelę.

— Štai čia judu su Luku pradėsite šokius, — patenkinta atsidūsta Robiną. — Visada sakau, kad man labiausiai patinka būtent ši vestuvių akimirka. Pirmasis šokis.

Aš žiūriu į spindinčias grindis ir staiga matau save ir Luką, besisukančius žvakių šviesoje, o visi mus seka akimis.

Ir septynios arfos.

Ir Niujorko filharmonija.

Ir ikrai... austrės... kokteiliai...

— Rebeka, ar jūs gerai jaučiatės? — klausia ponas Fergiusonas, pastebėjęs mano veido išraišką.

— Aš manau, ji truputėlį sukrėsta, — Robiną savo žodžius palydi juoku. — Sunku viską aprėpti ar ne?

— Na... taip. Turbūt taip.

Aš giliai įkvepiu ir sekundėlę nusisuku. Gerai, tik nereikia pasiduoti. Tegul sau viskas blizga kiek nori — manęs nepaveiks. Aš nusprendžiau kelti vestuves Anglijoje ir kitaip nebus. Taškas.

Nors... Tik pažvelkite į viską!

— Eikš, prisėsk, — kviečia Robiną, tapšnodama šalia savęs paauksuotą kėdę. — Dabar taip. Aš žinau, kad tavo akimis žiūrint, viskas dar labai toli. Tačiau mūsų darbo režimas gana įtemptas, todėl norėčiau pasikalbėti apie tai, kaip tu apskritai įsivaizduoji vestuves. Ar turi kokių svajonių? Koks yra tikros romantikos įvaizdis? Daugelis mano klienčių sako: Skarletė ir Retas arba Fredas ir Džindžerė. — Ji džiugiai laukia mano atsakymo, pasiruošusi išsyk užsirašyti.

Jau per daug įsivažiuota. Turiu pasakyti tai moterėlei, kad aš čia nesituoksiu. Turiu pasakyti, kad nieko panašaus čia nevyks. Nagi, Beki. Nusileisk iš padebesių.

— Aš...

— Taip?

— Mane visada labai žavėjo „Miegančiosios gražuolės“ pabaiga, ten, kur jiedu šoka, — girdžiu savo balsą.

— Baletas, — pritaria Elaina.

— Ne, tiksliau, aš turėjau galvoje... Disnėjaus filmuką.

— O! — Robiną akimirką suglumsta. — Turėsiu atkreipti dėmesį! Na... jaučiu, kad tai irgi bus įkvepianti idėja...

Ji užsirašo, o aš kramtau lūpą.

Reikia padaryti šitam galą. Nagi. Sakyk ką nors!

Kažkodėl mano burna neprasižioja. Aš dairausi, aprėpdama aukštas lubas, aukso dekorą, mirgančius sietynus. Robiną seka mano žvilgsnį ir šypsosi.

— Žinai, Beki, tu esi labai laiminga mergaitė, — ji švelniai spusteli man ranką. — Mums bus taip smagu!

SECOND UNION BANKAS

300 VOLSTRITAS

NIUJORKAS, NY 10005

Panelei Rebekai Blumvud

W 11-oji g. 251, bt. B

Niujorkas

NY 10014

2002 m. vasario 21 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

dėkoju už Jūsų vasario 20 d. atsiųstą laišką.

Apgailestauju, negaliu pasakyti, ar Miu Miu sijonas priklauso namų ūkio išlaidoms, ar ne.

Nuoširdžiai Jūsų

Klientų aptarnavimo skyriaus vedėjas

Voltas Pitmenas

LORDŲ RŪMAI

PASKYRIMŲ KOMISIJA

NOMINACIJOS FORMA

Prašome apibendrinti, kodėl Jūs esate tinkamas tapti nepartiniu politiniu lordu ir kaip Jūs asmeniškai efektyviai prisidėsite prie Lordų rūmų veiklos. Prašome pridėti savo gyvenimo aprašymą, aiškiai nurodykite savo svarbesnius laimėjimus ir akcentuokite atitinkamus sugebėjimus bei patirtį.

PRAŠYMAS DĖL LORDO TITULO SUTEIKIMO

Vardas, pavardė: Rebeka Blumvud

Adresas: W 11-oji g. 251, bt. B, Niujorkas NY 10014

Pageidaujamas titulas: Harvi Nikolso baronaitė Rebeka Blumvud

Svarbesnieji pasiekimai:

Patriotizmas

Daug metų tarnavau Didžiajai Britanijai, paremdama ekonomiką per mažmeninę prekybą.

Prekybos ryšiai

Nuo pat atvykimo į Niujorką skatinu tarptautinės prekybos tarp Britanijos ir Amerikos plėtrą, pvz., visada perku importuotą Twinings arbatą ir Marmite^10.

Viešos kalbos

Pasirodžiau televizijoje vesdama debatus apie einamuosius įvykius (madų pasaulyje).

Kultūrinė erudicija

Kolekcionuoju antikvarinius daiktus ir dailės kūrinius, ypač Venecijos vazas ir 1930-ųjų baro indus.

Asmeninis įnašas, jeigu bus paskirtas titulas:

Kaip nauja Lordų rūmų narė aš labai norėčiau būti madų konsultantė; ši sritis lig šiol buvo apleista, nors ir yra gyvybiškai svarbi kaip demokratijos šerdis.

(versti)

Penktas skyrius

Laikas rimtai susikaupti. Be abejo, aš netekėsiu Niujorke. Žinoma, kad ne. Neįmanomas dalykas. Vestuvės vyks namie, kaip ir planavau, gražioje palapinėje, sode. Nėra jokio pagrindo keisti savo planus. Visiškai jokio.

Išskyrus...

O Dieve. Galbūt ir tik galbūt Elainos žodžiuose yra tiesos.

Tiksliau, juk tai būna tik kartą gyvenime ar ne? Čia tau ne gimtadienis ir ne Kalėdos. Vestuvių diena tebūna viena. Tad jeigu pasitaikė proga atšvęsti kokioje nepaprastoje vietoje, gal ir reikėtų ją čiupti.

Ir būtų nepaprasta. Eičiau tuo taku tarp eilių priešais keturis šimtus žmonių, grojant styginiam orkestrui, apsupta fantastiškų gėlių kompozicijų. Paskui — neįtikėtini pietūs. Robiną davė man keletą meniu pavyzdžių. O patiekalai, patiekalai! Meino omarų rosace... paukštienos consomme^11 su fazanų quenelles^12... laukiniai ryžiai su pignoli riešutais...

Aš nieko nesakau — Oksšoto ir Aštedo maisto tiekėjai yra geri, bet nesu tikra, ar jie žino, kas tie pignoli riešutai. (Tiesą pasakius, ir aš nežinau. Bet ne čia esmė.)

Gal Elaina ir teisi: mama būtų dėkinga, jei nuimtume visus rūpesčius jai nuo pečių. Taip. Ko gero, vestuvių organizavimas jai kelia didžiausią įtampą, tik ji nieko nesako. Gal net gailisi, kad pasisiūlė visko imtis. Va, jeigu mūsų vestuvės vyktų čia, jai nieko kito nereikėtų daryti, tik atskristi. Be to, mamai ir tėčiui nereikėtų išleisti nė penso... Tiksliau, padarytume jiems paslaugą!

Taigi grįždama į Barneys išsiimu mobilųjį telefoną ir renku tėvų numerį. Kai mama atsiliepia, fone girdėti baigiamoji filmo „Nusikaltimų sekimas“ muzikėlė, ir mane tiesiog užplūsta nostalgija. Taip ir įsivaizduoju juos abu sėdinčius tenai: langai uždangstyti, jaukiai mirkčioja dujinė ugnelė židinyje.

— Labas, mama?

— Beki! — klykteli mama. — Kaip gerai, kad paskambinai! Aš mėginau tau faksu išsiųsti keletą meniu pavyzdžių iš maisto tiekimo firmos, bet tas tavo aparatas neveikia. Tėtis klausia, gal tu seniai tikrinai, ar yra popieriaus?

— M... nežinau. Klausyk, mama...

— Tu tik paklausyk! Dženisės brolienė pažįsta kažką, kas dirba balionų užrašymo firmoje! Ji sako, kad jeigu mes užsakysime du šimtus ar daugiau balionų, helį gausime už dyką!

— Puiku! Klausyk, aš kaip tik galvojau apie vestuves...

Kaži kodėl aš staiga imu nervintis?

— Tikrai? Greimai, pritildyk tą televizorių.

— Man tikrai šovė į galvą mintis... tiesiog kaip galimas variantas... — aš aštriai susijuokiu, — kad mudu su Luku susituoktume Amerikoje!

— Amerikoje? — Ilga pauzė. — Ką tu nori pasakyti — Amerikoje?

— Aš tik pagalvojau! Supranti, kadangi mes jau čia gyvename...

— Jūs ten gyvenote tik vienerius metus, Beki! — Mama tikrai šokiruota. — Tavo namai — čia!

— Na, taip... bet aš pagalvojau...

Kažkaip tikėjausi, kad mama pasakys: „Fantastiška idėja!“, ir viskas bus išspręsta.

— Kaip mes surengsime vestuves Amerikoje?!

— Aš nežinau! — sakau, nurydama seiles. — Gal jos galėtų vykti kokiame... kokiame nors dideliame viešbutyje.

— Viešbutyje? — Iš mamos balso galima suprasti, kad ji mane laiko išprotėjusia.

— Gal ir Elaina padėtų... — ariu vagą toliau. — Garantuoju, kad ji prisidės... supranti, jeigu tai kainuotų daugiau...

Aš net susigūžiu išgirdusi šaižų įkvėpimą kitame laido gale. Velnias. Man nereikėjo minėti Elainos.

— Na, žinai. Mums nereikia jos prisidėjimo, dėkui. Puikiausiai apsieisime ir patys. Tai tas viešbutis — Elainos idėja? Gal ji mano, kad mes nesugebėsime iškelti šaunių vestuvių?

— Ne! — skubu užprotestuoti. — Tai tik... tai niekas! Aš tik...

— Tėtis sako, jeigu jai taip patinka viešbučiai, tai tegu ir apsistoja viešbutyje, o ne pas mus.

O Dieve. Aš tiesiog viską sujaukiau.

— Klausyk... pamiršk, tai kvaila mintis, — aš pasitrinu veidą. — Tai kaip sekasi įgyvendinti planus?

Mes dar paplepame keletą minučių, per kurias išgirstu viską apie šaunų vyruką iš firmos, užsiimančios palapinėmis: kokios prieinamos jo kainos, kaip jo sūnus mokėsi toje pačioje mokykloje su pusbroliu Aleksu — argi ne mažas pasaulis? Pokalbio pabaigoje mama, regis, visiškai nusiramina, ir visi Amerikos viešbučiai pamirštami.

Aš atsisveikinu, išjungiu telefoną ir visu garsu iš plaučių išpučiu orą. Gerai. Nuspręsta. Reikėtų paskambinti Elainai ir viską iškloti. Nėra ko delsti.

Aš vėl įjungiu telefoną, nuspaudžiu du skaičiukus ir stabteliu.

Kažin, ar tikrai verta pulti ir iš karto nuspręsti?

Tiksliau, ką gali žinoti. Žiūrėk, gal mama su tėčiu pasvarstys šį vakarą ir pakeis savo nuomonę. Ims ir atvažiuos apsidairyti. Jeigu tik jie pamatytų tą Plaza... jeigu tik išvystų, kaip magiškai viskas vyktų... kokia prabanga... koks kerintis grožis...

O Dieve. Aš tiesiog negaliu pagalvoti, kad tektų visko atsisakyti. Kol kas palauksiu.

Grįžusi namo Luką randu prie stalo susiraukusį virš kažkokių popierių.

— Šiandien tu anksti namuose! — džiaugiuosi.

— Turėjau peržiūrėti keletą dokumentų, — sako Lukas. — Pagalvojau, čia bus ramu ir tylu.

— Teisingai.

Prisiartinusi matau, kad ant visų lapų viršuje užrašyta „Elainos Šerman fondas“. Prasižioju kai ką pasakyti, bet vėl užsičiaupiu.

— Na, — sako jis, nežymiai šyptelėdamas, — ką manai apie Plaza?

— Tu žinojai? — įbedu akis į jį.

— Taip, aišku, kad žinojau. Būčiau ir aš ten ėjęs, jeigu per pietus nebūčiau turėjęs susitikimo.

— Bet, Lukai... — Giliai įkvepiu, kad susitvardyčiau. — Tu žinai, kad mano mama ruošia vestuves Anglijoje.

— Be abejo, dar per anksti.

— Tau nereikėjo leisti, kad šitas susitikimas įvyktų!

— Mano mama norėjo padaryti tau staigmeną. Aš irgi.

— Verčiau sakytum — šitaip mane užklupti! — piktai atkertu. Lukas sumišęs spokso į mane.

— Tau nepatiko Plaza? Aš maniau, kad tu būsi priblokšta!

— Žinoma, kad man patiko. Bet ne tai svarbiausia.

— Aš žinau, kaip tu visada norėjai įspūdingų vestuvių. Mamos pasiūlymas iškelti vestuves Plaza viešbutyje man pasirodė it dovana. Tiesą sakant, tai aš pasiūliau nustebinti tave. Pamaniau, kad tu be galo apsidžiaugsi.

Man net gaila jo: atrodo lyg perlietas vandeniu. Aš visiškai nenutuokiau, kad Lukas galėtų būti įsipainiojęs į šį reikalą.

— Lukai, aišku, aš be galo džiaugiuosi! Tik... bijau, kad mama bus nelabai patenkinta, jog vestuvės vyks Amerikoje.

— Ar negali jos perkalbėti?

— Ne taip paprasta. Žinai, tavo mama labai valdinga...

— Valdinga? Ji tik stengiasi iškelti mums nuostabias vestuves.

— Jeigu ji taip labai nori, galėtų iškelti mums nuostabias vestuves Anglijoje, — pareiškiu. — Arba galėtų padėti mamai ir tėčiui, tada jie kartu iškeltų nuostabias vestuves! Bet ne! Ji pavadino jų sodą „kažkokiu neaiškiu užkampiu!“ — Negaliu suvaldyti apmaudo prisiminusi tokį sumenkinimą.

— Esu tikras, kad ji nenorėjo...

— Vien todėl, kad jis ne vidury Niujorko! Juk ji net nėra jo mačiusi!

— Gerai, puiku, — sako Lukas. — Viskas aišku. Tu nenori tų vestuvių. Tačiau žinok, kad mano motina neįtikėtinai dosni. Ji pasisiūlė sumokėti už vestuves Plaza viešbutyje, be to, suorganizavo prašmatnią sužadėtuvių puotą...

— Kas sakė, kad aš noriu prašmatnios sužadėtuvių puotos? — nesusilaikiusi atšaunu.

— Nelabai mandagiai skamba.

— Gal man nerūpi visas blizgesys ir prašmatnybės, ir... ir materialūs dalykai. Gal man svarbiau mano šeima! Ir tradicija... ir... ir garbė. Žinai, Lukai, mes taip trumpai gyvename šioje žemėje...

— Gana! — supyksta Lukas. — Pasiekei savo! Jeigu nenori — nereikia! Pamiršk! Jeigu nenori, gali neiti į tą sužadėtuvių pokylį, ir tuoksimės Oksšote. Dabar laiminga?

— Aš... — Nutilusi pasitrinu nosį. Žinoma, kai dabar jis šitaip pasakė, aš jau krypstu į kitą pusę. Juk gerai pagalvojus, tai pasiutusiai geras pasiūlymas. Ir jeigu man pavyktų įkalbėti mamą su tėčiu, gal mums visiems tai būtų pats fantastiškiausias įvykis gyvenime.

— Niekas nesako, kad būtina kelti vestuves Oksšote, — traukiuosi aš. — Svarbiausia... tinkamai nuspręsti. Klausyk, juk tu pats sakei, kad mums nereikia niekur skubėti...

Luko veido išraiška sušvelnėja.

— Žinau, — atsidūsta jis stodamasis. — Klausyk, Beki, aš atsiprašau.

— Ir aš atsiprašau, — sumurmu.

— Tikras absurdas, — jis apkabina mane ir pabučiuoja į kaktą. — Aš tik norėjau, kad mūsų vestuvės būtų tokios, apie kokias tu svajojai. Jeigu nenori, kad jos vyktų Plaza viešbutyje, tai ir nevyks.

— O kaip tavo mama?

— Tiesiog paaiškinsime, ko tu nori, — Lukas įsmeigia į mane akis. — Beki, man visiškai nesvarbu, kur mes tuoksimės. Man nė motais, ar gėlės bus raudonos, ar mėlynos. Man svarbu, kad tapsime vyru ir žmona, ir tegul visas pasaulis apie tai sužino.

Jis toks pasitikintis, toks tvirtas, kad man net gerklę superšti.

— Ir man tai svarbiausia, — sakau sunkiai nurydama seiles. — Visų svarbiausias dalykas.

— Gerai, taip ir sutarkime: tu priimi sprendimą, o aš eisiu ten, kur tu pasakysi.

— Gerai, — nusišypsau ir aš. — Prižadu tau pranešti mažiausiai po dviejų parų.

— Būtų gerai po paros. — Jis vėl pabučiuoja mane ir rodo į bufetą: — Beje, jau atnešė. Sužadėtuvių dovaną.

Aš net išsižioju: ten — liepsnelės kiaušinio mėlynumo dėžutė, perrišta baltu kaspinu. Dovana iš Tiffany!

— Ar galiu atidaryti?

— Pirmyn.

Aš susijaudinusi atrišu kaspiną ir atidarau dėžutę: plonyčiame popieriuje guli mėlyno stiklo vaza. Ant atviruko užrašyta: „Su geriausiais linkėjimais — Martis ir Elison Gerberiai.“

— Oho! Kokia graži! O kas tie Gerberiai?

— Nežinau. Mano mamos draugai.

— O... ar visi, kurie ateis į pokylį, atneš po dovaną?

— Taip, tikiuosi.

— O... tai bent.

Velniai rautų. Aš susimąsčiusi žvelgiu į vazą ir perbraukiu pirštu per žvilgantį paviršių.

Žinote, gal Lukas ir teisus. Gal ir nemandagu būtų šveisti Elainos dosnumą jai į veidą.

Gerai, padarysiu šitaip: palauksiu, kol praeis sužadėtuvių puota, o paskui nuspręsiu.

Sužadėtuvių pokylis vyksta kitą penktadienį, šeštą valandą. Aš planavau nuvykti ten kuo anksčiau, tačiau visa diena darbe buvo tiesiog beprotiška: turėjome tris skubias klientes. Taigi, ten atsirandu tik dešimt minučių po šešių ir jaučiuosi šiek tiek sutrikusi. Dar gerai, kad apsirengiau tiesiog pasakiška juoda suknele be petnešėlių, kuri man idealiai tinka. (Iš tikrųjų ji buvo atidėta vienai mano klienčių, Reganai Hartman. Tačiau aš jai pasakysiu galiausiai nusprendusi, kad ši suknelė jai visiškai netinka.)

Elainos dviaukštis butas yra įspūdingame pastate Park aveniu. Milžiniško vestibiulio grindys išklotos marmuru, o riešutmedžiu išmuštos liftų kabinos visada kvepia brangiais kvepalais. Išlipusi septintame aukšte iš karto išgirstu klegesį ir pro jį prasisunkiantį pianino tarškesį. Prie durų stovi eilutė žmonių, tad ir aš mandagiai laukiu paskui pagyvenusią porą, apsirengusią panašiais kailiniais paltais. Kiek pavyksta įžiūrėti, butas blankiai apšviestas ir, regis, jau pilnas žmonių.

Tiesą sakant, man niekada nepatiko Elainos butas: dominuoja melsva spalva, sofos apmuštos šilku, užuolaidos sunkios, o ant sienų prikabinėta neįdomiausių pasaulyje paveikslų. Netikiu, kad Elainai jie patinka. Tiksliau, netikiu, kad ji iš viso bent į vieną pažiūri.

— Labas vakaras, — mano mintis nutraukia balsas. Pasirodo, aš jau atsidūriau eilės priekyje. Man profesionaliai šypsosi moteris, apsirengusi juodu kostiumėliu su kelnėmis. Jos rankose — kažkokie lapai, prisegti ant kieto pagrindo.

— Gal galima sužinoti jūsų pavardę?

— Rebeka Blumvud, — kukliai atsakau, pasirengusi išvysti išsižiojusią burną arba bent nušvitusį veidą, kai sužinos, kas aš tokia.

— Blumvud... Blumvud... — moteris perbėga akimis lapą, atverčia kitą ir veda pirštu iki apačios. Paskui pasižiūri į mane. — Nerandu tokios.

— Tikrai? — aš spoksau į ją. — Kažkur turi būti!

— Dar kartą pažiūrėsiu... — Dabar jos žvilgsnis sąrašu slenka lėčiau. — Ne, — pagaliau ištaria ji, — deja, nėra. Atleiskite. — Ji nusisuka į ką tik atėjusią blondinę. — Labas vakaras! Gal galima sužinoti jūsų pavardę?

— Bet... bet... šis pobūvis skirtas man! Tiksliau, ne man vienai...

— Vanesa Dilon.

— O, taip, — sako toji durininke ir šypsodamasi išbraukia jos pavardę. — Prašau užeiti. Seržas paims jūsų paltą. Gal galėtumėte pasitraukti, panele? — ji šaltai kreipiasi į mane. — Jūs trukdote praeiti.

— Jūs turite mane įleisti! Turiu būti sąraše! — Dirsteliu pro duris, bene pamatysiu Luką ar net pačią Elainą, tačiau visur tik nepažįstami veidai. — Prašau! Aš išties turiu čia būti! — Juodoji moteris atsidūsta.

— Ar turite pakvietimą?

— Ne! Nežinojau, kad reikės! Aš esu... sužadėtinė!

— Kas tokia? — ji žiūri į mane tuščiomis akimis.

— Aš esu... O Dieve... — Vėl bandau dairytis ir staiga pamatau Robiną, apsirengusią sidabriniais karoliukais nusagstytą palaidinukę ir platutėlį sijoną.

— Robiną! — aš kuo diskretiškiau šūkteliu jai. — Robiną! Manęs neįleidžia!

— Beki! — linksmai atsiliepia Robiną. — Eikš! Praleisi visą smagumą! — Ji mosteli šampano taure, kviesdama įeiti.

— Matote? — oriai ištariu. — Aš pažįstu svečius. Ir tikrai nesu nekviesta viešnia!

Durininke ilgai nenuleidžia nuo manęs akių ir galiausiai gūžteli pečiais.

— Gerai. Galite įeiti. Seržas paims jūsų paltą. Ar turite dovaną?

— E... ne.

Moteriškė pavarto akis, suprask — „Tik įsivaizduokite!“ Paskui ji nusigręžia į kitą eilėje stovintį žmogų, ir aš neriu vidun, kol ji neapsigalvojo.

— Negaliu ilgai užsibūti, — sako man Robiną. — Dar turiu nueiti į tris pokylių repeticijas. Tačiau labai norėjau susitikti su tavimi šį vakarą, nes turiu stulbinamą naujieną. Tavo vestuves ruoš ypač talentingas renginių dizaineris! Pats Šeldonas Loidas!

— Oho! — mėginu prisitaikyti prie jos tono, nors neturiu nė menkiausio supratimo, kas yra tas Šeldonas Loidas. — Negali būti!

— Pritrenkiau, ar ne? Aš visada taip sakau: jeigu nori ką nors padaryti, daryk iš karto! Taigi mudu su Šeldonu pasikalbėjime, aptarėme keletą idėjų. Beje, jis mano, kad tavo „Miegančiosios gražuolės“ koncepcija yra nepaprasta. Tikrai originali. — Robiną apsidairo ir pritildo balsą: — Jo idėja tokia: mes paversime terasinę salę užburta giria.

— Tikrai?

— Taip! Aš tokia sužavėta... tuojau parodysiu!

Nelabai tikėdama žiūriu, kaip iš rankinuko ji traukia eskizą.

— Beržų atvešime iš Šveicarijos. Ir lempučių girliandas. Tu eisi medžių alėja, virš galvos siūbuos šakos. Pušų spygliai skleis nuostabų kvapą, žydės pasakiškos gėlės, čiulbės specialiai išmokyti paukšteliai giesmininkai... Ką tu manai apie animacinę voveraitę?

— E... — aš nusivaipau.

— Ne, ir man kilo abejonių. Gerai... Miško gyvūnėlių nereikia. — Ji išsiima rašiklį ir tą įrašą išbraukia. — Bet visa kita turėtų būti pasakiška. Kaip manai?

— Aš... Na...

Gal pasakyti jai, kad aš vis dar abejoju dėl vestuvių Niujorke?

Ne, negaliu. Ji kaipmat nutrauktų visus pasiruošimus. Tuojau nulėktų pas Elainą ir būtų velniava.

Mat esu tikra, jog galiausiai mes apsistosime ties Plaza. Tik reikės labai gerai apgalvoti, kaip įveikti mamą. Būtų beprotybė atsisakyti.

— Žinai, Šeldonas dirbo daugeliui Holivudo žvaigždžių, — sako Robiną dar tylesniu balsu. — Kai su juo susitiksime, galėsi žvilgtelėti į jo klientų sąrašą. Aš tau sakau: tai ne bet kas.

— Tikrai? — aš jau užsidegu. — Fantastiška!

— Gerai, — ji žvilgteri į laikrodėlį. — Dabar turiu bėgti. Susisieksime. — Robiną spusteli man ranką, išlenkia likusį šampaną ir skuba durų link. Aš vis dar apstulbusi seku ją akimis.

Holivudo žvaigždėms! Klausykite, jeigu mama išgirstų, argi ji nepradėtų galvoti kitaip? Argi nesuprastų, kokia puiki proga atsirado?

Bėda, kad aš dar negaliu įsidrąsinti ir grįžti prie tos pačios temos. Juk net nedrįsau užsiminti jai apie šį pokylį. Ji būtų susisielojusi, ir išgirstum: „Tai ką, gal Elaina mano, kad mes nesugebame iškelti sužadėtuvių šventės?“ Ir taip toliau. Tada pasijausčiau tik dar kaltesnė. O Dieve. Idėją turiu pateikti taip, kad mama neįsižeistų. Gal pasikalbėti su Dženise?.. Jeigu papasakočiau jai apie Holivudo žvaigždes...

Netoliese pratrukęs juokas pažadina mane iš susimąstymo, ir pamatau, kad stoviu visiškai viena. Dairausi, prie ko galėčiau prisidėti. Keistoka. Juk šitas pokylis skirtas man ir Lukui. Čia susirinko mažiausiai šimtas žmonių, ir nė vieno nepažįstu. Vienas kitas veidas gal ir matytas, tačiau to neužtenka, kad prisigretinčiau ir pasilabinčiau. Aš mėginu šypsotis įeinančiai moteriškei, bet ji tik permeta mane įtartinu žvilgsniu ir nusiiria prie grupelės netoli lango. Žinote, tas, kas sakė, kad amerikiečiai yra draugiškesni už britus, matyt, nėra buvęs Niujorke.

Kažkur šioje minioje turėtų sukiotis Denis. Aš pakviečiau ir Eriną su Kristina, tačiau išeidama iš Barneys palikau jas tebeplušančias. Tikiuosi, jos ateis vėliau.

Pasiutimas, juk reikia su kuo nors pasikalbėti. Kažkur turėtų būti Elaina. Nelabai pageidautina kompanionė, tačiau ji bent žinotų, ar Lukas jau atėjęs. Aš prasiiriu alkūnėmis pro grupelę moterų, apsirengusių juodais Armani drabužiais, ir girdžiu vieną sakant:

— Ar jūs pažįstate nuotaką?

Aš sustingstu už kolonos ir apsimetu, kad nieko negirdžiu.

— Ne. O jūs?

— Kur jie gyvena?

— Kažkur Vakariniame kaimelyje. Tačiau atrodo, kad jie atsikels į šį pastatą.

Apstulbusi spoksau tiesiai į koloną. Ką jos čia tauškia?

— Ak, tikrai? Aš maniau, kad čia neįmanoma patekti.

— Viskas įmanoma, jeigu turi reikalą su Elaina Šerman! — Moterys linksmai nusikvatoja ir įsimaišo į minią. Aš lieku vėpsoti į išraitytą kolonos pagražinimą.

Jos tikrai nusišnekėjo. Manęs čia nė su pagaliu niekas neatvarys. Niekada.

Dar keletą minučių be tikslo paslampinėju, susirandu šampano taurę ir mėginu išlaikyti linksmutę šypseną, kuri vis nuslysta nuo lūpų. Na, ne, aš ne šitaip įsivaizdavau savo sužadėtuvių puotą.

Pirma, durininkai nenorėjo manęs įleisti. Antra, aš nieko nepažįstu. Vienintelis valgis — neriebios, gausios baltymų žuvies kubeliai, bet ir tai — vos pradedi valgyti, aptarnaujantis personalas ir išsižioja iš nuostabos.

Negaliu neprisiminti, beje, šiek tiek ilgesingai, Tomo ir Liusės sužadėtuvių vakaro. Žinoma, jis nebuvo toks prašmatnus kaip šis. Dženisė paruošė punšo dubenį, lauke buvo kepama mėsa, o Martinas karaoke traukė „Ar tu vieniša šįvakar?“ Bet vis tiek. Bent jau buvo linksma. Ir pažinau visus. Tikrai daugiau negu čia...

— Beki! Kodėl tu slapstaisi? — Pagaliau! Lukas. Kur, po velnių, jis bastėsi visą laiką?

— Lukai! Ačiū Dievui! — Aš metuosi jo link ir vos nesucypiu iš džiaugsmo išvydusi šalia jo stovintį ir besišypsantį pažįstamą praplikusį pusamžį vyrą. — Maiklai! — Puolu prie jo ir stipriai apkabinu.

Maiklas Elis yra vienas mano mėgstamiausių žmonių pasaulyje. Jis gyvena Vašingtone ir turi nepaprastai klestinčią reklamos agentūrą. Be to, jis yra Luko partneris Brandon Communications Amerikos skyriuje ir patarėjas. Ir mano, taip sakant. Jeigu kartą jis nebūtų davęs man patarimo, niekada nebūčiau atsidūrusi Niujorke.

— Lukas sakė, kad tu turėtum atvažiuoti! — džiūgauju.

— Tu manai, kad būčiau praleidęs šitokią progą? — Maiklo akys sužybsi. — Žinai ką, Beki, kertu lažybų, kad gailiesi, nepriėmusi mano darbo pasiūlymo. Vašingtone būtum turėjusi tokias perspektyvas, o dabar... — jis linksi galvą. — Tik pažiūrėk, kaip pakrypo reikalai. Puikus darbas, įsigijai vyrą, vestuvės, Plaza...

— Iš kur sužinojai apie Plaza? — nustembu.

— Nagi, visi tik ir šneka apie tai. Regis, nusimato ypatingas įvykis.

— Na... — aš droviai trūkteliu petį.

— Ar tavo mama džiaugiasi?

— Aš... e... — Gurkšteliu šampano, kad nereikėtų atsakyti.

— Matau, kad jos nėra čia šįvakar?

— Ne. Juk jie už jūrų marių! — Šiurkštokai susijuokusi ištuštinu taurę.

— Atnešiu kitą, — sako Lukas. — Ir surasiu mamą. Ji klausinėjo, kur tu... Aš ką tik paprašiau Maiklo, kad būtų vyriausiuoju pabroliu, — priduria jis nueidamas. — Kaip gerai, jis sutiko.

— Tikrai? — nudžiungu. — Fantastiška! Geriau ir negalėjai pasirinkti.

— Man suteikta didelė garbė, — sako Maiklas. — Žinoma, išskyrus tą atvejį, jeigu norėtum, kad aš tave sutuokčiau. Esu šiek tiek apsenęs, bet gal dar prisiminčiau žodžius...

— Tikrai? — nustembu. — Tai tu, be viso kito, dar ir pastorius?

— Ne, — jis net užverčia galvą besikvatodamas. — Tačiau prieš keletą metų vieni draugai norėjo, kad juos sutuokčiau. Pasinaudojau tam tikrais ryšiais ir gavau leidimą atlikti apeigas.

— Na, manau, kad būtum šaunus pastorius! Tėvas Maiklas. Tavo bažnytėlė būtų apgulta.

— Pastorius bedievis, — Maiklas kilsteli antakius. — Spėju, kad ne pirmas toks būčiau. — Jis gurkšteli šampano. — Tai kaip sekasi pardavimai?

— Puikiai, ačiū.

— Žinai, aš rekomenduoju tave visiems, su kuo tik susitinku. „Jeigu reikia drabužių, keliaukite pas Bekę Blumvud į Barneys.“ Siunčiu visus: restorano indų surinkėjus, verslininkus ir ką tik sutinku gatvėje...

— Aš ir galvoju: iš kur tie keistuoliai įgriūna pas mane? — šypsausi jam.

— Rimtai, aš noriu paprašyti vienos paslaugėlės, — Maiklas pritildo balsą. — Būčiau dėkingas, jeigu galėtum padėti mano dukrai Deborai. Ji ką tik išsiskyrė su vaikinu ir dabar visiškai nukabino nosį. Aš jai pasakiau, kas galėtų padėti atsigauti.

— Net neabejok, — aš net susijaudinu. — Mielai pagelbėsiu.

— Tikiuosi, neprivesi prie bankroto. Mat ji gyvena tik iš teisininkės atlyginimo.

— Pasistengsiu, — nusijuokiu. — O kaip tu?

— Manai, kad man reikia pagalbos?

— Atvirai kalbant, tu ir taip puikiai atrodai, — mosteliu ranka į jo dailų tamsiai pilką kostiumą, už kurį jis garantuotai gavo ne kažin kiek grąžos iš trijų tūkstančių dolerių.

— Aš visada išsipustau, kai žinau, kad teks susitikti su gražiais žmonėmis, — sako Maiklas. Jis žvalgosi su šypsenėle lūpose, ir aš paseku jo žvilgsnį. Netoliese stovi šešių pusamžių moterų būrelis, kurios, regis, be atvangos čiauška. — Ar jos tavo draugės?

— O, ne. — Aš mažai čia ką tepažįstu.

— Taip ir maniau. — Jo lūpose žaidžia geranoriška pašaipėlė. Nurijęs gurkšnį šampano, Maiklas klausia: — Ir... kaip sekasi sutarti su būsimąja anyta? — Jo veido išraiška tokia nekalta, kad aš vos neužsikvatoju.

— Gerai, — atsakau jam, — žinai...

— Apie ką šnekučiuojatės? — staiga paklausia netikėtai išdygęs Lukas. Jis paduoda man pilną šampano taurę. Aš greitai dirsteliu į Maiklą.

— Viso labo aptarinėjame vestuvių planus, — guviai atsako Maiklas. — Ar jau nusprendėte, kur leisite medaus mėnesį?

— Dar nekalbėjome apie tai, — aš žvilgteriu į Luką. — Tačiau turiu vieną kitą idėją. Reikia traukti ten, kur tikrai gera ir šilta. Ir gražu. Ir kur dar neteko būti.

— Žinai, nesu tikras, ar man pavyks išspausti visą medaus mėnesį, — raukosi Lukas. — Mes ką tik pradėjome dirbti su Northwest banku, o tai reiškia, kad nusimato plėtros perspektyvos. Taigi galbūt mudviem teks pasitenkinti tik ilgu savaitgaliu.

— Ilgu savaitgaliu? Tai joks medaus mėnuo!

— Lukai, taip negerai, — priekaištauja Maiklas. — Tu privalai išsivežti žmoną tikrai gražiam medaus mėnesiui. Kaip vyriausiasis pabrolys — reikalauju. Kur tau dar neteko būti, Beki? Venecijoje? Romoje? Indijoje? Afrikoje?

— Aš nė vienoje nebuvau!

— Aišku, — Maiklas išriečia antakius. — Teks pakloti nemažai pinigėlių.

— Visi išmaišė visą pasaulį, tik aš ne. Neturėjau nė vienerių metų pertraukos. Nebuvau nei Australijoje, nei Tailande...

— Ir aš nebuvau, — gūžteli pečiai Lukas. — Argi tai svarbu?

— Man svarbu! Aš nieko nesu nuveikusi! Žinai, Sjuzi mamos geriausia draugė yra Bolivijos valstietė, — įsmeigiu akis į Luką. — Jos kartu mala kukurūzus Lianos lygumose!

— Panašu, kad kvepia Bolivija, — sako Lukui Maiklas.

— Tai tu per savo medaus mėnesį nori malti kukurūzus?

— Tik galvoju, kad mums gal derėtų šiek tiek praplėsti savo horizontus. Gal... verta pakeliauti su kuprinėmis.

— Beki, ar tu suvoki, ką reiškia keliauti su kuprinėmis? — švelniai klausia Lukas. — Viskas turi tilpti į vieną kuprinę. Ir tu ją turi nešti. Ne FedEx.

— Aš galiu! — pasipiktinu. — Lengvai! Ir sutiktume šimtus įdomių žmonių...

— Aš ir taip pažįstu šimtus žmonių!

— Vien bankininkus ir ryšių su visuomene specialistus! O ar pažįsti bent vieną Bolivijos valstietį? Ar pažįsti bent vieną benamį?

— Nepasakyčiau, — sako Lukas. — O tu?

— Na... ne, — prisipažįstu po pauzelės. — Bet ne čia esmė. Reikėtų pažinti!

— Gerai, Beki, — Lukas pakelia ranką. — Turiu pasiūlymą: tu organizuoji medaus mėnesį, kur tik tavo širdis geidžia, tačiau ne ilgiau kaip dviem savaitėms.

— Tikrai? — aš spoksau į jį. — Tu rimtai?

— Rimtai. Tu teisi: mes negalime susituokę neturėti žmoniško medaus mėnesio, — Lukas šypsosi man. — Padaryk man staigmeną.

— Gerai. Padarysiu!

Netverdama iš džiaugsmo, aš siurbteliu šampano. Tiesiog nuostabu. Aš turiu nuspręsti, kur praleisime medaus mėnesį! Gal važiuoti į kokį nors kurortą Tailande ar panašiai? Arba į įspūdingą safarį...

— Dar pasakysiu apie benamius, — taria Maiklui Lukas, — rugsėjį ir mes būsime išmesti į gatvę.

— Ką tu sakai? — nustemba Maiklas. — Kas atsitiko?

— Baigsis mūsų nuomos sutartis, ir savininkė viską parduos. Visi — lauk.

— O! — Staiga nutraukiu malonias svajas, palikdama Luką stovėti ant piramidės smaigalio. — Gerai, kad prisiminiau. Lukai, aš ką tik nugirdau keistą pokalbį. Kažkas sakė, kad mes kelsimės į šį pastatą. Iš kur jie ištraukė?

— Visko gali būti, — sako Lukas.

— Ką? — aš net sumirksiu. — Ką reiškia: „Visko gali būti“? Gal tu iš proto išsikraustei?

— O kas negerai?

Aš pritildau balsą:

— Gal tu manai, kad aš noriu gyventi šitame pašvinkusiame name, kuriame pilna bjaurių bobų, žiūrinčių į tave lyg į prasmirdusią?

— Beki... — Maiklas reikšmingai pakraipo galvą.

— Šventa teisybė! — aš atsigręžiu į jį. — Šiame name nerasi nė vieno padoraus žmogaus. Jau mačiau: jie visi yra gryni...

Staiga aš nutylu susizgribusi, ką reiškia Maiklo gestas.

— Išskyrus Luko mamą, — pasistengiu baigti kuo natūraliau. — Žinoma.

— Labas vakaras, Rebeka, — išgirstu už nugaros šaltą balsą ir nukaitusi atsisuku.

Štai ir ji, stovi už manęs; ilga balta graikiško stiliaus suknelė krenta klostėmis iki pat grindų. Ji tokia plona ir išbalusi, kaip ir šios kolonos.

— Labas vakaras, Elaina, — mandagiai pasisveikinu. — Jūs puikiai atrodote. Atleiskite, kad pasivėlinau.

— Rebeka, — sako ji, atkišdama man skruostą. — Tikiuosi, tu nestovėjai vietoje šnekučiuodamasi vien tik su Luku?

— E... lyg ir...

— Dabar labai gera proga susipažinti su įtakingais žmonėmis, — taria ji. — Pavyzdžiui, su šio pastato prezidente.

— Teisingai, — linkteliu. — Na, e... galbūt.

Ko gero, dabar ne laikas pasakyti jai, kad nė po milijono metų nesikraustysiu į šį namą.

— Supažindinsiu su ja vėliau. Dabar ketinu pasakyti tostą, — sako ji. — Ateikite abu ant pakylos.

— Puiku! — pasistengiu atsakyti entuziastingai ir gerokai siurbteliu šampano.

— Mama, tu jau pažįsti Maiklą, — sako Lukas.

— Tikrai taip, — Elaina teikiasi nusišypsoti. — Kaip laikotės?

— Labai gerai, ačiū, — maloniai atsiliepia Maiklas. — Ketinau atvykti į jūsų fondo atidarymą, deja, negalėjau ištrūkti iš Vašingtono. Girdėjau, kad praėjo labai gerai.

— Taip. Ačiū.

— O štai dabar dar viena džiugi proga, — Maiklas mosteli ranka į minią žmonių. — Aš ką tik sakiau Lukui, koks jis laimingas, kad susirado tokią gražią, talentingą, visais atžvilgiais puikią merginą.

— Taip, — Elainos šypsena truputėlį sustingsta.

— Tačiau, matyt, ir jūs tą patį sakote.

Tyla.

— Be abejo, — pagaliau ištaria Elaina. Ji ištiesia ranką ir, akimirką padvejojusi, uždeda ją man ant peties.

O Dieve. Jos pirštai — ledas. Tarytum pati Ledo Karalienė būtų prie manęs prisilietusi. Matau, kaip Lukas tirpsta iš laimės.

— Taigi! Tostas! — sukruntu aš. — Veskite!

— Maiklai, pasimatysime vėliau, — linkteli galva Lukas.

— Sėkmės, — atsako Maiklas ir nežymiai mirkteli man. — Lukai, — tyliai priduria jis, kai Elaina nutolsta, — norėčiau vėliau šnektelėti apie tavo motinos labdarą.

— Gerai, — patylėjęs atsako Lukas. — Puiku.

Ar aš įsivaizduoju, ar tikrai jis atsako lyg ir nenoriai?

— Pirmiausia tostas, — maloniai primena Maiklas. — Juk susirinkome čia ne tam, kad kalbėtume apie darbą.

Su Luku ir Elaina žengdama per kambarį matau, kaip žmonės gręžiasi į mus ir šnabždasi. Pakyla įrengta kambario gale. Kai užlipame ant jos, pirmą kartą pajuntu įtampą. Visi nuščiūva ir įsmeigia į mus akis.

Du šimtai akių manhataniškai nužvelgia mus.

Vydama drovumą šalin, ieškau minioje pažįstamų žmonių. Deja, tėra vienas — kitame kambario gale stovintis Maiklas.

Aš ir toliau šypsausi, nors tikrai jaučiuosi nusivylusi. Kur mano draugai? Žinau, kad Kristina ir Erina — pakeliui, bet kur Denis? Jis pažadėjo ateiti.

— Ponios ir ponai, — maloniai kreipiasi Elaina, — sveiki atvykę. Man be galo malonu pasveikinti jus, susirinkusius šį vakarą tokia džiugia proga. Ypač sveikinu Marisiją Foks, šio pastato prezidentę, ir Ženevjerą fon...

— Man nerūpi tas tavo kvailas sąrašas! — ataidi nuo durų šaižus balsas, ir kelios galvos atsigręžia atgal.

— ...fon Landlenberg, Elainos Šerman fondo bendrasavininkę... — baigia Elaina, o apatinė jos veido dalis dar labiau sugriežtėja.

— Leisk įeiti, tu kvaila karve!

Kažkas pešasi, kažkas spygteli, ir dabar jau visas kambarys gręžiasi pažiūrėti, kas ten vyksta.

— Patrauk nuo manęs rankas. Aš nėščia, supratai? Jeigu kas atsitiks, paduosiu tave į teismą!

— Negaliu patikėti! — suklykiu iš džiaugsmo ir nušoku nuo pakylos. — Sjuzi!

— Bekse! — Sjuzi išnyra pro duris, visa įdegusi ir sveikutėlė.

Plaukuose — karoliukai, o pro suknelę prasimuša nemažas pilvukas. — Staigmena!

— Nėščia? — jai iš paskos sekdamas burba Tarkvinas, apsirengęs senutėliu fraku, iš po kurio matyti margas džemperis aukšta apykakle. Sjuzi vyras atrodo lyg kontūzytas. — Mieloji... apie ką tu čia šneki?

Šeštas skyrius

— Mes nusprendėme padaryti tau staigmeną! — sako Sjuzi, kai visas sambrūzdis aprimo ir Elaina paskelbė tostą, per kurį paminėjo mane ir Luką vieną kartą, o Elainos Šerman fondą — šešiskart. — Tai kaip ir mūsų paskutinis pasispardymas per medaus mėnesį! Tad ir nuvažiavome į jūsų butą...

— O aš kaip visada niekur nevėluoju... — įsiterpia Denis, kaltai šypsodamasis.

— Denis ir sako, kodėl nenuvažiavus tiesiai į pokylį ir neapkabinus tavęs?

— Matau, kad tu tikrai apstulbinai Tarkviną! — krizenu, vis dar spindėdama iš laimės. Sjuzi, Tarkvinas ir Denis — visi išdygo kartu.

— Žinau, — gailiai sumykia Sjuzi. — Šitą naujieną planavau jam pranešti švelniau.

— Ir kaip jis pats nesusivokė! Užtenka tik akį užmesti į tave!

Aš mosteliu į jos išsišovusį pilvuką, aptemptą raudona suknele — jokių žodžių nebereikia.

— Jis porą kartų pakritikavo mano pilvą, tačiau aš nuraminau, kad rūpinuosi savo svoriu, tada nutilo. Bet jis jau atsigavo, tik pažiūrėk!

Tarkvinas stovi patekęs į aiškiai susidomėjusių Niujorko ponių apsuptį.

— Ar jūs gyvenate pilyje? — girdžiu vieną klausiant.

— Na... mm, taip. Tikrai taip.

— Ar pažįstate princą Čarlzą? — varto akis kita.

— Kokį porą kartų žaidėme polą... — Tarkvinas dairosi, trokšdamas kuo greičiau nešti kudašių.

— Jūs turite susipažinti su mano dukra, — pareiškia viena poniutė, kibiai apkabindama jį per pečius. — Ji dievina Angliją. Hampton Korte ji lankėsi šešis kartus.

— Jis toks impozantiškas, — išgirstu tylų balsą prie ausies. Atsigręžusi matau Denį, dirsčiojantį pro mano petį į Tarkviną. — Absoliučiai impozantiškas. Ar jis — modelis?

— Ar jis — kas?

— Na, žinai, ta visa pasakėlė, kad jis yra fermeris, — Denis užtraukia dūmą. — Melas, ar ne?

— Tu galvoji, kad Tarkvinas modelis?. — Nesusilaikau ir nusikvatoju.

— Ką? — kaltai klausia Denis. — Tik pažiūrėk, kaip fantastiškai jis atrodo. Pagal jį galėčiau sukurti visą kolekciją drabužių. Princas Čarlzas... Rupertas Everetas...

— Deni, ar tu žinai, kad jis yra normalus vyras?

— Aišku, žinau, kad jis normalus! Kuo tu mane laikai? — Denis sekundėlę pamąsto. — Tačiau jis lankė anglišką internatinę mokyklą, taip?

— Deni! — Aš jį stumteliu ir iš karto pamatau Tarkviną. — Sveikas, Tarkvinai! Pavyko ištrūkti?

— Labas! — Tarkvinas lyg ir susirūpinęs. — Sjuzi, mieloji, ar tu perdavei Bekei, ką įdėjo jos mama?

— Oi, palikau viešbutyje. — Sjuzi atsisuka į mane. — Bekse, pakeliui į oro uostą mes užsukome pas tavo tėvukus. Jie tiesiog apsėsti! — kikena ji. — Nieko kito neišgirsi, tik kalbas apie vestuves.

— Nėra ko stebėtis, — įsiterpia Denis. — Jaučiu, kad bus stebuklingos vestuvės, Katerina Zeta-Džouns užsigrauš.

— Katerina Zeta-Džouns? — suklūsta Sjuzi. — Ką tai reiškia?

Aš visa įsitempiu. Šūdas. Sugalvok ką nors.

— Deni, — lyg niekur nieko sakau, — žiūrėk, ar tik ten ne Women’s Wear Daily redaktorius?

— Tikrai? Kur? — Denis dairosi lyg pamišęs. — Tuoj grįšiu. — Jis dingsta minioje, ir aš atsipučiu.

— Kai mes pas juos užvažiavome, abu baisiausiai ginčijosi, kokio dydžio turėtų būti palapinė, — pasakoja Sjuzi kikendama. — Mudu turėjome sėdėti pievelėje apsimesdami svečiais.

Negaliu klausyti. Greitai nuryju šampano gurkšnį ir stengiuosi sugalvoti kitą temą.

— Ar tu pasakojai Bekei, kas dar atsitiko? — staiga paniursta Tarkvinas.

— E... dar ne, — kaltai prisipažįsta Sjuzi. Tarkvinas iš visos širdies atsidūsta.

— Beki, Sjuzi turi kai ką prisipažinti.

— Taip, — Sjuzi visiškai sumišusi prikanda lūpą. — Mes sėdėjome kambaryje, ir aš paprašiau tavo mamos, kad parodytų savo vestuvinę suknelę. Mes visi grožėjomės ja, aš laikiau puoduką kavos... — Ji panarina galvą. — Ir tada — aš ir pati nežinau, kaip tai atsitiko, bet... aš apliejau suknelę kava.

Žiūriu į ją išpūtusi akis.

— Suknelę? Tu rimtai?

— Žinoma, mes pasisiūlėme ją išvalyti, — aiškina Tarkvinas, — tik nežinau, ar pavyks. Labai atsiprašome, Beki. Ir, žinoma, mes sumokėsime už kitą suknelę. — Jis spokso į savo tuščią taurę. — Gal dar kas nors norite šampano?

— Vadinasi, suknelė... sugadinta? — pasitikslinu.

— Aha, ir nemanyk, kad buvo taip paprasta! — skuba dėstyti Sjuzi, kai tik Tarkvinas nutolo. — Kai pirmą kartą pamėginau, tavo mama spėjo ją patraukti. Ji susirūpinusi pasakė, kad verčiau jau padės tą suknelę į vietą. Žinok, turėjau užmesti ant jos visą puoduką su kava, kol tavo mama dar nebuvo jos supakavusi. Ir vis tiek pataikiau tik ant šleifo. Na, dabar tavo mama nekęs manęs, — niūriai priduria ji. — Jaučiu, nekvies ir į vestuves.

— Ką tu, Sjuzi, taip nebus. Ir be galo ačiū tau. Tu — šaunuolė. Aš ir netikėjau, kad tau pavyks.

— Klausyk, nejaugi galėjau leisti, kad tu atrodytum lyg avienos pjausnys? — šypsosi Sjuzi. — Keista, kad savo vestuvinėje nuotraukoje tavo mama atrodo tikrai gražiai. Bet tikrovėje ta suknia... — Ji nusivaipo.

— Tikrai. Sjuzi, aš tokia patenkinta, kad tu čia, — staiga stveriu ją į glėbį. — Maniau, jūs visi... susituoksite... O kaip atrodo gyvenimas susituokus?

— Lyg ir niekas nepasikeitė, — Sjuzi patyli. — Tik daugiau lėkščių...

Kažkas patapšnoja man per petį. Atsigręžusi matau rudaplaukę moterį blankaus šilko kostiumėliu su kelnėmis.

— Laura Redburn Seimur, — ji tiesia man ranką. — Mes su vyru jau ruošiamės eiti, tačiau ką tik išgirdome apie jūsų vestuvių planus. Prieš penkiolika metų mano vestuvės vyko kaip tik toje vietoje. Leiskite pasakyti, kad nieko nėra nuostabesnio, kaip žengti tuo taku tarp žmonių. — Ji pliaukšteli rankomis ir šypsosi savo vyrui, kuris atrodo lyg iš akies trauktas Klarkas Kentas.

— Vaje, — sakau. — Na... ačiū jums!

— Tai jūs užaugote Oksšote? — sukrunta Sjuzi. — Koks sutapimas!

O, šūdas.

— Atleiskite? — nesupranta Laura Redburn Seimur.

— Oksšotas! — sako Sjuzi. — Juk žinote!

— Bizonas^13? Koks bizonas? — sumišusi Laura žiūri į savo vyrą.

— Mes — prieš medžioklę, — šaltokai tarsteli Klarkas Kentas. — Labanakt. Dar kartą sveikinu.

Jiedu nueina. Sjuzi sutrikusi spokso į mane.

— Bekse. Ar tu ką nors supratai?

— Aš... e... — pasitrinu nosį, norėdama laimėti laiko.

Nežinau kodėl, tačiau labai stipriai nujaučiu, kad Sjuzi nereikia sakyti apie Plaza.

Ne, žinau kodėl: ogi aišku, ką ji pasakys.

— Taip! — pagaliau išdrožiu. — Lyg ir aišku.

— Niekas neaišku! Ji ištekėjo ne Oksšote. Kodėl jai šviečiasi, kad tu žengsi tuo pačiu taku kaip ir ji?

— Na... jie — amerikiečiai. Niekada nesuprasi, apie ką kalba. Taigi, e... vestuvinės suknelės pirkimas! Ar eisime rytoj?

— Ooo, būtinai! — raukšlelės jos kaktoje kaipmat išsilygina. — O kur eisime? Ar Barneys turi vestuvinių drabužių skyrių?

Dėkui Dievui, kad Sjuzi tokia miela ir neįtari.

— Taip, turi, — sakau. — Užmečiau akį, tačiau nieko nesimatavau. Bėda, kad iš anksto nesusitariau, o rytoj kaip tik šeštadienis. — Aš mažumėlę pasvarstau. — Galėtume užeiti į Vera Wang, bet, jaučiu, ir ten bus viskas užsakyta...

— Aš noriu apsipirkti kūdikių skyriuje. Turiu sąrašą.

— Nupirkau keletą dalykėlių, — sakau jai, meiliai žvilgterėdama į jos iškilusį pilvuką. — Na, žinai, tiesiog dovanėlių.

— Aš noriu tikrai gražaus, mobiliojo...

— Nesirūpink, ir tokį paėmiau. Ir keletą tikrai gražučių drabužėlių!

— Bekse! Nereikėjo!

— Vaikiškų drabužių parduotuvėje Gap vyko išpardavimas, — teisinuosi.

— Atleiskite! — Prie mūsų artinasi ponia, apsirengusi juodais drabužiais ir pasipuošusi perlais. — Netyčia nugirdau jūsų pokalbį. Aš — Sintija Harison. Esu labai gera Elainos draugė. Ir Robinos, jūsų vestuvių planuotojos. Jūs esate išties labai gerose rankose!

— O, taip! — mandagiai atsakau. — Malonu girdėti!

— Jeigu jūs ieškote vestuvinės suknelės, gal galiu pakviesti į savo naująjį vestuvinių drabužių saloną Dream Dress^14? — Sintija Harison švyti. — Jau dvidešimt metų pardavinėju nuotakų sukneles, o šią savaitę atidariau parduotuvę Medisono aveniu. Didžiulis dizainerių sukurtų suknelių, batukų ir papuošalų pasirinkimas. Individualus aptarnavimas prabangioje aplinkoje. Patenkiname visus, didžius ir mažus, nuotakos poreikius.

Ji staigiai nutraukia savo reklamą, lyg būtų baigusi skaityti iš lapo.

— Na... gerai. Rytoj ateisime.

— Ar galime tikėtis vienuoliktą valandą? — siūlo Sintija. Aš dirsteliu į Sjuzi, toji linkteli.

— Vienuolikta tinka. Labai jums ačiū!

Kai Sintija Harison nueina, aš džiugiai nusišypsau Sjuzi, tačiau ji stovi įbedusi akis į kitą kambario pusę.

— Kas yra Lukui? — sunerimsta ji.

— Kaip tai „kas“? — Mikliai atsigręžiu į tą pusę. Lukas su Maiklu stovi kambario gale, nuošaliau nuo kitų, ir tarsi ginčijasi.

Man bežiūrint Luko balsas pagarsėja, ir aš sugaunu kelis žodžius:

— ...platesniu mastu, dėl Dievo meilės!

— Apie ką jiedu kalba? — klausia Sjuzi.

— Neturiu supratimo!

Kad ir kaip įtempiu ausis, girdžiu tik atskiras frazes.

— ...paprasčiausiai matau... netinka... — sako Maiklas.

— ...trumpalaikis... visiškai tinka...

Dieve, Lukas iš tikrųjų įsiaudrinęs.

— ...klaidingas įspūdis... piktnaudžiauji savo padėtimi...

— ...nebenoriu girdėti!

Pamačiusi, kaip Lukas išlekia iš kambario, sunerimstu. Maiklas atrodo priblokštas tokios jo reakcijos. Minutėlę jis stovi lyg ištiktas stabo, paskui paima taurę ir maukteli viskio.

Negaliu patikėti. Dar niekada negirdėjau, kad Lukas ir Maiklas apsižodžiuotų. Tiksliau, Lukas dievina Maiklą, laiko jį kone tėvu. Kas čia, po galais, vyksta?

— Tuoj grįšiu, — suburbu Sjuzi ir kaip galėdama diskretiškiau nuskubu prie Maiklo, kuris stovi kaip įbestas ir spokso kažkur į tolį.

— Kas atsitiko? — priėjusi iš karto klausiu. — Dėl ko judu su Luku pykotės?

Maiklas krūpteli išvydęs mane ir iš karto ima šypsotis.

— Šiokie tokie nesutarimai dėl verslo, — sako jis. — Nėra ko imti į galvą. Na, ar jau apsisprendei, kur praleisite medaus mėnesį?

— Maiklai, liaukis. Čia aš! Pasakyk, kas vyksta, — aš pritildau balsą. — Ką tu norėjai pasakyti, pareikšdamas, kad Lukas piktnaudžiauja savo padėtimi? Kas atsitiko?

Maiklas ilgai tyli; matau, kad jis svarsto, ar pasakyti man, ar ne.

— Ar tu žinojai, — pagaliau prabyla jis, — kad mažiausiai vienas iš Brandon Communications darbuotojų buvo permestas dirbti Elainos Šerman fondui?

— Ką?! — nutirpstu aš. — Tu rimtai kalbi?

— Neseniai sužinojau, kad nauja įmonės asistentė paskirta į antraeiles pareigas dirbti Luko motinai. Luko įmonė ir toliau moka jai atlyginimą, nors faktiškai ji dirba ten visu krūviu kaip Elainos liokajus. Be abejo, ji esama padėtimi nepatenkinta, — Maiklas atsidūsta. — Aš tik iškėliau šį klausimą, tačiau Lukas nenori nieko girdėti ir ginasi.

— Aš ir nežinojau! — nustembu. — Jis nieko neminėjo.

— Jis niekam šito nesakė. Sužinojau netyčia: ta asistentė pažįsta mano dukrą, todėl ir išdrįso man paskambinti, — Maiklas pritildo balsą. — Baisiausia, kad ji gali pasiskųsti investuotojams, va, tada Lukas turėtų bėdų.

Man tiesiog netelpa galvoje: kaip Lukas gali būti toks kvailas?

— Čia jo motinėlės kaltė, — pagaliau pasakau. — Juk tu žinai, kokią galią ji turi Lukui. Jis padarys viską, kad tik jai įsiteiktų.

— Žinau, — sako Maiklas. — Ir puikiai suprantu. Kiekvienas turi savų priežasčių. — Jis pasižiūri į laikrodį. — Gaila, bet jau turiu eiti.

— Dar neišeik! Pamėgink dar kartą su juo pasikalbėti!

— Bijau, kad kol kas niekuo negalėsiu padėti, — Maiklas švelniai žiūri į mane. — Beki, nereikia, kad tai sugadintų tau vakarą. Ir nespausk Luko. Aišku, kad tai labai opi tema. — Jis paliečia mano ranką. — Tikiu, kad viskas išsispręs gerai.

— Nieko nesakysiu, pažadu! — Stengiuosi kuo maloniau šypsotis. — Ir ačiū, kad atvykai, Maiklai. Mums tai labai svarbu. Mums abiem.

Aš jį šiltai apkabinu ir nulydžiu akimis. Paskui išeinu iš kambario. Turiu kuo skubiau pasikalbėti su Luku.

Akivaizdu, kad Maiklas teisus. Tai labai opi tema, todėl nepulsiu ant jo kaip akis išdegusi. Tik užduosiu keletą taktiškų klausimų, pašnipinėsiu ir švelniai nukreipsiu jį tinkama linkme. Taip, kaip turėtų daryti busimoji žmona.

Galų gale aptinku jį viršuje, sėdintį ant kėdės motinos miegamajame ir žiūrintį į vieną tašką.

— Lukai, aš ką tik kalbėjau su Maiklu! — šaukiu. — Jis sakė, kad tu siunti Brandon Communications darbuotojus dirbti savo motinos labdaros fonde! Gal iš proto išsikraustei?

Aiii. Nevisiškai gerai išėjo.

— Vieną asistentę, — atsiliepia Lukas, nepasukdamas galvos. — Patenkinta?

— Ji pati turi nusisamdyti sumautą asistentę!

— Čia tik paprasčiausia pagalba. Jėzau, Beki...

— Tu negali švaistytis savo darbuotojais kada užsimanęs! Absurdas!

— Nejaugi? — Luko balsas pavojingai tylus. — Ar tik nebūsi verslo ekspertė?

— Ne, tačiau turiu pakankamai proto, kad suprasčiau, jog taip negerai! Lukai, kas bus, jei investuotojai sužinos? Juk tu negali naudotis įmone, kad subsidijuotum savo mamos labdarą!

— Beki, aš nesu toks kvailas. Šitas labdaros fondas bus naudingas ir įmonei, — pagaliau jis atsisuka į mane. — Visas šitas reikalas susijęs su prestižu. Įsivaizduok, koks bus milžiniškas efektas, kai pasirodys mano nuotrauka, kurioje užfiksuota, kaip aš įteikiu svarų čekį kam nors vertam labdaros. Šiais laikais žmonės mėgsta aukojančias įmones. Aš jau suplanavau, kad per porą savaičių tokia nuotrauka bus, be to, dar kruopščiai pateiksime keletą straipsnių. Mūsų įvaizdžiui tai duos milžinišką naudą!

— Tai kodėl Maiklas šitaip nemano?

— Jis nenorėjo klausytis. Jis kalbėjo tik apie tai, kaip aš „neteisingai sudarau precedentą“.

— Na, gal jis ir teisus! Juk tu samdai darbuotojus sau, o ne tam, kad siuntinėtum juos į kitas įmones...

— Tai tėra vienkartinis atvejis, — nekantriai įsikiša Lukas. — Mano nuomone, tai, ką įmonė pelnys, atsvers bet kokias išlaidas.

— Bet tu juk niekam apie tai nepasakei, su niekuo nepasitarei...

— Man nereikia prašyti jokių leidimų, — kietai atsako Lukas. — Esu šios įmonės generalinis direktorius ir galiu nuspręsti, kas man atrodo priimtina.

— Aš nekalbu apie leidimo prašymą, — skubiai aiškinu. — Tačiau Maiklas yra tavo partneris! Tu privalai klausyti jo patarimų, privalai juo pasitikėti.

— O jis privalo pasitikėti manimi! — piktai atrėžia Lukas. — Su investuotojais nebus jokių bėdų. Patikėk, kai jie pamatys mūsų sukurtą reklamą, taps daugiau negu patenkinti. Jeigu Maiklas pasistengtų visa tai suprastu o ne kabinėtųsi prie beprasmiškų smulkmenų... Beje, kur jis?

— Maiklui reikėjo išeiti, — pasakau aš ir matau, kaip Luko veidas įsitempia.

— Išėjo? Ką gi. Puiku.

— Nieko panašaus. Jis privalėjo išeiti. — Atsisėdu ant lovos ir suimu Luką už rankos. — Lukai, nesipyk su Maiklu. Jis toks puikus draugas. Klausyk, pagalvok apie viską, ką jis dėl tavęs yra padaręs. Prisimeni jo kalbą per tavo gimtadienį?

Mėginu praskaidrinti atmosferą, tačiau Lukas nieko nepaiso. Veidas įsitempęs, atkaklus, pečiai atmesti atgal. Jis neketina klausytis nė vieno mano žodelio. Mintyse atsidustu ir gurkšteliu šampano. Teks palaukti tinkamesnio momento.

Kurį laiką patylėję, pamažu abu atsipalaiduojame. Tarytum būtume paskelbę paliaubas.

— Aš verčiau eisiu, — sakau. — Sjuzi nieko nepažįsta.

— Kiek laiko ji bus Niujorke? — pakelia akis Lukas.

— Tik keletą dienų.

Aš siurbteliu šampano ir tingiai apsidairau. Man dar neteko būti Elainos miegamajame. Jis toks pat nepriekaištingas kaip ir visas butas: sienos šviesios, daugybė brangiai atrodančių, pagal užsakymą pagamintų baldų.

— Ei, žinai ką? — staiga prisimenu aš. — Rytoj einu su Sjuzi išsirinkti nuotakos suknelės!

Lukas žiūri į mane nustebęs.

— Maniau, kad rengsiesi savo mamos vestuvinę suknelę.

— Taigi. Na... — aš nutaisau sielvartingą veidą. — Matai, atsitiko toks bjaurus dalykas...

Galiu pasakyti tik tiek: ačiū Dievui. Ačiū Dievui už Sjuzi ir labai gerai nutaikytą puodelį kavos.

Kitą rytą, artėjant prie Dream Dress Medisono aveniu, staiga atsitokiu prisiminusi, ką mama norėjo man įpiršti. Kaip ji galėjo tikėtis, kad apsivilksiu jos krinolinus, o ne prašmatnų, nuostabų, „Oskaro“ prizo vertą drabužį? Mes praveriame duris ir tyliai dairomės po saloną: šampano spalvos kilimas, lubos ištapytos trompe loeil debesėliais, o abipus salono kabo eilių eilės mirgančių, spinduliuojančių, žvilgančių nuotakų suknelių.

Jaučiu, kaip manyje it fontanas trykšta jaudulys. Bijau, kad nesusilaikysiu ir pradėsiu garsiai krizenti.

— Rebeka! — pamačiusi mus, Sintija skuba artyn. — Kaip puiku, kad atėjote. Sveikos atvykusios į Dream Dress, kurios šūkis yra...

— Ooo, galiu kirsti lažybų, kad jau žinau! — užbėga už akių Sjuzi. — „Įgyvendinkite savo svajonę Dream Dress^15?

— Ne, ne toks, — šypsosi Sintija.

— “Svajonės išsipildo Dream Dress“?

— Ne, — Sintijos šypsena šiek tiek įsitempia. — „Mes rasime jums svajonių suknelę“.

— O, žavinga! — Sjuzi mandagiai linksi. — Man regis, maniškiai daug geresni, — kužda ji man į ausį.

Sintija nuveda mus į tylų kambarį ir pasodina ant kreminės spalvos sofos.

— Tuoj grįšiu, — maloniai sako ji. — Galite dirstelėti į žurnalus. — Mudvi su Sjuzi išsišiepiame iki ausų ir pasiimame po žurnalą: ji — Contemporary Bride, aš — Martha Stewart Weddings.

Dieve, kaip aš garbinu Martha Stewart Weddings.

Mano slaptas noras — BŪTI tame žurnale. Tiesiog įsmukti į tuos puslapius kartu su visais tais gražiais žmonėmis, kurie tuokiasi Nantakete ir Pietų Karolinoje, kuriuos arkliukai nuveža į koplytėlę, kurie patys pasidaro iš šaldytų žieminių obuolių laikiklius kortelėms, nurodančioms svečio vietą prie stalo.

Aš negaliu atsižiūrėti į nuotrauką, kurioje stulbinamai gražių kalnų fone, aguonų pievoje, stovi ideali pora. Klausykite, o gal ir mums reikėtų tuoktis aguonų lauke? Užsidėčiau ant galvos iš miežių nupintą vainikėlį, o Lukas galėtų savo rankomis padaryti meilės suolelį, juk jo giminėje net šešios kartos vertėsi medžio darbais. O paskui parvažiuotume namo senutėliu kaimišku vežimu...

— Kokia čia dar „prancūziška baltų pirštinaičių paslauga“? — Sjuzi spokso į skelbimą.

— Nežinau, — apkvaitusi pakeliu akis. — Ei, Sjuzi, pažiūrėk. Gal man pačiai pasidaryti puokštę?

— Ką pasidaryti?

— Žiūrėk! — aš rodau jai vieną puslapį. — Iš krepino galima pasidaryti pačią įstabiausią, unikaliausią gėlių puokštę.

— Tu? Darysiesi popierines gėles?

— O kodėl ne? — man truputį įgelia jos tonas. — Pati žinai, kad esu labai kūrybinga.

— O jeigu lis?

— Nelis... — staiga nutylu.

Mat norėjau pasakyti: „Plaza viešbutyje nelis.“

— Tiesiog... žinau, kad nelis, — aš greitai atverčiu kitą puslapį. — Ooo, tik pažiūrėk į šiuos batelius!

— Ponios! Pradėkime, — Sintija grįžta su bloknotu rankoje. Ji atsisėda ant mažytės paauksuotos kėdės, ir mudvi suklustame.

— Niekas jūsų gyvenime, — pradeda ji, — negali suteikti patirties, kaip įsigyti nuotakos suknelę. Jums gali atrodyti, kad mokate pirkti drabužius. — Sintija šypteli ir papurto galvą. — Nuotakos suknelės pirkimas — visiškai kitas reikalas. Čia, Dream Dress, mes sakome taip: jums nereikia rinktis suknelės...

— Suknelė pati jus išsirenka? — spėja Sjuzi.

— Ne, — šiek tiek suirzta Sintija. — Jums nereikia rinktis suknelės, — pakartoja ji, atsisukdama į mane, — jūs sutinkate ją. Jūs sutikote savo vyrą, o dabar metas sutikti savo suknelę. Ir noriu patikinti, kad suknelė tikrai jūsų laukia. Galbūt tai bus net pati pirmoji, kurią pasimatuosite. — Sintija mosteli į netoliese kabančią ilgą siaurą suknelę su atvira nugara. — O gal dvidešimtoji. Tačiau kai apsivilksite savąją, išsyk pajusite. — Ji spaudžia ranką prie savo saulės rezginio. — Lygiai toks pat jausmas kaip įsimylint. Pati pajusite.

— Tikrai? — jau netverdama savo kailyje apsidairau. — O kaip aš pajusiu?

— Tiesiog... pajusite, — ji išmintingai nusišypso. — Ar jau turite kokių nors minčių?

— Na, lyg ir turėjau keletą...

— Gerai! Visada pravartu susiaurinti paieškų ratą. Prieš pradedant dar norėčiau kai ko paklausti. — Ji atsuka parkerio antgalį. — Ar norite kokios nors paprastos?

— Neabejotinai, — linksiu galva. — Paprastos ir elegantiškos. Arba gana prašmatnios, — priduriu aš, pastebėjusi nuostabią suknelę, kurios nugara kaskadomis krenta rožės.

— Gerai. Taigi... paprasta arba prašmatni... — ji užsirašo. — Norite papuoštos karoliukais ar siuvinėtos?

— Gali būti.

— Gerai... Dabar — su rankovėmis ar be petnešėlių?

— Gal be petnešėlių, — susimąstau aš. — Arba su rankovėmis.

— Ar norite šleifo?

— Ooo, taip!

— Tačiau būtų gerai ir be šleifo ar ne? — įsiterpia Sjuzi, vartydama Wedding Hair^16 žurnalą. — Juk visada galima užsidėti ilgą vualį.

— Teisingai, tačiau aš norėčiau šleifo... — Staiga man kyla mintis. — Klausyk, Sjuzi, jeigu vestuvių palaukčiau dar porą metų, tavo vaikučiui jau būtų dveji metai — galėtų nešti mano šleifą!

— Ach! — Sjuzi čiumpasi už burnos. — Būtų neišpasakytai gražu! O kas, jeigu jis pargriūtų? Arba pradėtų rėkti?

— Nieko tokio! Ir jam surastume dailius drabužėlius...

— Gal verčiau grįžkime prie reikalo... — Sintija nusišypso mums ir permeta akimis savo bloknotą. — Taigi ieškosime arba paprastos, arba prašmatnios, su rankovėmis arba be petnešėlių, gali būti papuošta karoliukais ir/arba išsiuvinėta ir su šleifu arba be jo.

— Tikrai taip! — Seku jos žvilgsnį, klajojantį po saloną. — Bet žinokite, kad aš gana lanksti.

— Gerai, — Sintija minutėlę žiūri į savo užrašus. — Gerai, — pakartoja ji. — Na, belieka matuotis ir sužinoti... Taigi pradėkime!

Ir kodėl aš anksčiau nepradėjau? Gyvenime nejaučiau tokio malonumo kaip dabar, matuodamasi nuotakos sukneles. Sintija nuveda mane į didžiulį matavimosi kambarį, kurio sienos išklijuotos apmušalais, išmargintais auksiniais ir baltais angeliukais. Čia stovi ir didelis veidrodis. Sintija man paduoda nėriniuotą korsetą ir aukštakulnius atlasinius batelius. Paskui jos asistentė pradeda nešti sukneles, kaskart po penkias. Aš matuojuosi prigludusias šifono sukneles su giliomis iškirptėmis nugaroje; balerinų tipo sukneles, apspaudžiančias krūtinę, krintančiais tiulio sluoksniais; sukneles, pasiūtas iš storo atlaso ir nėrinių; visiškai lygias su nepakartojamais šleifais; paprastutes sukneles; žvilgančias...

— Kai pamatysite savąją, išsyk pajusite, — vis kartoja Sintija, kai asistentė kabina sunkius pakabus ant kablių. — Tiesiog... matuokitės visas iš eilės.

— Būtinai! — džiaugiuosi, įsmukdama į suknelę be petnešėlių, kurios nėriniai išdabinti karoliukais, o sijonas šiugždėte šiugžda. Aš išeinu iš kambario ir sukiojuosi priešais Sjuzi.

— Fantastiška! — sako ji. — Net geriau už tą su siaurutėmis petnešėlėmis.

— Žinau! Bet vis tiek man labiau patinka ta, kurios nėrinių rankovės krenta nuo pečių... — aš kritiškai apžiūriu save. — Kiek jau pasimatavau?

— Viso labo... trisdešimt penkias, — atsako Sintija, žiūrėdama į savo sąrašą.

— O kiek pasižymėjau kaip tinkamas?

— Trisdešimt dvi.

— Tikrai? — nustembu. — Kurios man nepatiko?

— Dvi rožinės ir viena apsiausto kirpimo suknelė.

— Ak, ne, ta apsiausto kirpimo man patinka. Padėkite ją prie tinkamų. — Aš dar pasisukioju ir žvalgausi po parduotuvę, gal liko kas nors nepastebėta. Stabteliu priešais mergaičių, barstančių gėlytes, sukneles ir netikėtai pačiai sau sunkiai atsidustu. — Dieve, kaip keblu, tiesa? Juk... reikia tik vienos suknelės. Vienos.

— Nemanau, kad kada nors Beki būtų pirkusi tik vieną daiktą, — sako Sjuzi Sintijai. — Tai lyg ir kultūrinis šokas.

— Nematau priežasties, kodėl jūs negalėtumėte apsirengti kelių suknelių. Juk toji diena turi būti pati laimingiausia jūsų gyvenime, tiesa? Turėtų būti leidžiama rengtis kokias penkias.

— Tai bent būtų! — krykštauja Sjuzi. — Viena, kokia nors romantiška, įeiti, kita, elegantiškesnė, — išeiti... trečia — kokteiliams...

— Kita, labai seksualiai atrodanti, šokiams, o dar kita...

— Kurią nurengtų Lukas, — sako Sjuzi, žybčiodama akimis.

— Ponios, — susijuokia Sintija. — Rebeka, suprantu, kad nelengva... tačiau kada nors juk reikės išsirinkti! Jau ir taip uždelsta, juk vestuvės birželį.

— Kaip gali būti uždelsta, jeigu mes ką tik susižiedavome? — nesuprantu.

Sintija purto galvą.

— Turint galvoje vestuvines sukneles — vėlu. Mes rekomenduojame štai ką: jeigu nuotakos mano, kad sužadėtuvės truks neilgai, jos turi pradėti ieškotis suknelės prieš sužadėtuves.

— O Dieve, — iš visos širdies atsidustu. — Aš ir nemaniau, kad bus taip sunku.

— Pasimatuok tą, kuri kabo gale, — pasiūlo Sjuzi. — Tą, kurios rankovės iš šifono, varpo formos. Juk jos dar nebandei, ar ne?

— O, — nustembu. — Ne, nebandžiau.

Žingsniuoju atgal į matavimosi kambarį, išsiropščiu iš šiugždančio sijono ir įslystu į ją.

Ji apglėbia mano liemenį, dailiai gula ant klubų ir krenta ligi grindų mažyčiu raibuliuojančiu šleifu. Kaklo iškirptė gražiai išryškina mano veidą, o spalva labai tinka prie kūno spalvos. Labai smagi. Atrodo gerai.

— Klausyk, — išsitiesia Sjuzi, kai aš pasirodau. — Graži.

— Ar ne? — Aš užlipu ant pakylos.

Tiesiog švyčiu iš pasitenkinimo, žiūrėdama į savo atvaizdą. Suknelė paprasta, tačiau ja vilkėdama aš atrodau fantastiškai. Ir tikrai mane plonina! O oda net spindi ir... Dieve, gal čia ir yra toji tikroji!

Parduotuvėje tylu.

— Ar jaučiate ją čia? — klausia Sintija, spausdama delną sau prie pilvo.

— Nežinau! Turbūt! — aš džiugiai nusijuokiu. — Ko gero, taip!

— Taip ir žinojau. Matote? Kai surandi tinkamą suknelę, ji tave tiesiog pribloškia. Jos negalima nei iš anksto numatyti, nei nusipiešti ant popieriaus. Apsivelki — ir pajunti.

— Aš radau savo vestuvinę suknelę! — džiūgauju žiūrėdama į Sjuzi. — Radau!

— Pagaliau! — Sintijos balse girdėti palengvėjimas. — Atšvęskime, pakelkime po taurę šampano!

Ji išeina, o aš dar grožiuosi savimi. Ir kas galėjo pagalvoti, kad mane pakerės varpo formos rankovės?

Asistentė pro šalį neša dar vieną suknelę. Spėju pastebėti išsiuvinėtą šilko liemenį, perrištą kaspinėliais.

— Ei, šita atrodo graži, — šūkteliu. — Kas ten?

— Nesvarbu, kas ten! — atsiliepia grįžusi Sintija ir duoda man šampano taurę. — Jau suradote savo suknelę! — Ji pakelia taurę, tačiau aš nenuleidžiu akių nuo tų kaspinėlių.

— Gal reikėtų ir šitą pasimatuoti. Aš greitai.

— Žinai, ką aš pagalvojau? — Sjuzi pakelia akis nuo žurnalo. — Gal tau nebūtinai reikėtų išsirinkti vestuvinę suknelę? Tiesiog ką nors spalvinga!

— Oho! — Sjuzi sukurstė mano vaizduotę. — Ką nors raudona ar panašiai.

— Arba kostiumėlį su kelnėmis! — Sjuzi parodo man vieną žurnalo paveiksliuką. — Argi ne kietai atrodo!

— Bet jūs jau radote savąją! — įsiterpia Sintija. Jos balsas šiek tiek paaštrėjęs. — Nėra reikalo toliau ieškoti! Štai ji, tikroji!

— Mmm... — aš nusiviepiu. — Žinote... aš dar abejoju.

Sintija taip žiopso į mane, jog sekundėlę pabūgstu, kad ji gali tėkšti šampaną man į akis.

— Aš maniau, kad ši suknelė yra jūsų išsvajotoji!

— Ši suknelė tėra viena iš kelių, — aiškinu. — Turiu ne vieną svajonę. Gal galime padėti ją prie kitų atrinktųjų?

— Gerai, — pagaliau sutinka ji. — Dar viena įmanoma. Aš tik užsirašysiu.

Kai ji nueina, Sjuzi atsilošia ant sofos ir plačiai šypsosi.

— Ak, Beki, bus taip romantiška! Mudu su Tarkiu buvome nuėję pažiūrėti į bažnyčią, kurioje tu tuoksiesi. Ji tokia graži!

— Graži, — sutinku, užgniauždama užplūdusį kaltės jausmą.

Nors kodėl aš turiu jaustis kalta? Dar niekas galutinai nenuspręsta, aš dar nepasirinkau Plaza viešbučio. Dar kuo puikiausiai galime tuoktis ir Oksšote.

Gal.

— Tavo mama planuoja virš vartų iš rožių padaryti nuostabią arką, o ant visų klauptų — irgi rožių puokštės... ir dar visi atlapuose segės po rožės žiedą. Ji manė, kad geriausia tiktų geltonos, bet viskas priklausys nuo kitų spalvų...

— Iš tikrųjų. Na, aš dar nesu visiškai tikra... — Nutylu, pastebėjusi, kaip už manęs veriasi parduotuvės durys.

Įeina Robiną rausvai violetiniu kostiumėliu, spausdama savo Coach rankinę. Ji sugauna mano žvilgsnį veidrodyje ir lengvai pamojuoja.

Ko čia Robinai prireikė?

— O ant stalų turbūt bus mažytės puokštelės...

Robiną artinasi mūsų link. Man tai ne prie širdies.

— Klausyk, Sjuzi! — Atsisuku į ją, tikiuosi, natūraliai šypsodamasi. — Gal tu nueitum pasižiūrėti į tas... mm... pagalvėles vestuviniams žiedams, štai ten?

— Ką? — Sjuzi spokso į mane lyg į pamišėlę. — Kam tau reikia tos pagalvėlės žiedams? Prašau, tik nesakyk, kad spėjai pavirsti į amerikonką.

— Na, tuomet... į tiaras. Šitos tai tikrai gali prireikti.

— Beki, kas atsitiko?

— Nieko, — guviai atsakau. — Tik pagalvojau, gal tu norėtum... O, sveika, Robiną! — Aš jau iš tolo prisiverčiu draugiškai šypsotis.

— Beki! — Robiną net suploja delnais. — Šitoks grožis! Argi ne žavingai atrodai? Kaip manai, ar čia jau ta išrinktoji?

— Dar nenusprendžiau, — mano šypsena tokia įtempta, kad net paskausta lūpas. — Robiną, kaip, po galais, sužinojote, kad aš čia? Turbūt telepatija!

— Sintija minėjo, kad tu čia ateisi. Ji sena draugė. — Robiną atsisuka į Sjuzi. — O čia tavo draugužė iš Anglijos?

— O... taip. Sjuzi, Robiną. Robiną, Sjuzi.

— Sjuzi? Tavo pirmoji pamergė? O, kaip malonu susipažinti, Sjuzi! Jūs atrodysite tiesiog nuostabiai... — Ji nebaigia sakinio, nes akys nukrypsta į Sjuzi pilvą. — Vaje, jūs laukiatės?

— Iki to laiko kūdikis jau bus gimęs, — užtikrina ją Sjuzi.

— Gerai! — Robiną atsipalaiduoja. — Kaip sakiau, su violetine suknele jūs atrodysite nuostabiai!

— Violetine? — suglumsta Sjuzi. — Aš planavau rengtis mėlyną.

— Ne, būtinai violetinę!

— Bekse, tavo mama sakė...

— Palauk! — skubiai įsikišu. — Robiną, aš čia truputėlį užsiėmusi...

— Žinau ir nenoriu trukdyti. Tačiau jeigu jau atėjau, reikėtų aptarti porą dalykėlių... Pažadu — tik dvi sekundes! — Iš rankinės ji išsitraukia bloknotą. — Pirmiausia mes jau susitarėme su orkestru. Jie atsiųs kūrinių sąrašą, kurį tau teks patvirtinti. Ir kas čia dar... — Ji žiūri į savo užrašus.

— Puiku! — aš dirsteliu į Sjuzi, kuri nenuleidžia susirūpinusio žvilgsnio nuo Robinos. — Žinote, gal jūs galėtumėte man paskambinti vėliau, tada ir aptarsime...

— Aš ilgai negaišinsiu! Taigi dar vienas dalykas... Mes suplanavome, kad susitiksime Plaza virtuvėje, ir virėjas leis mums paragauti patiekalų. Aš perdaviau šefui tavo nuomonę apie jūros velnio filė, tad jie dar pasvarstys... — Robiną verčia kitą puslapį. — O, ir man dar būtinai reikia svečių sąrašo! — Ji žiūri į mane ir žaismingai grasina pirštu. — Jau pats laikas susirūpinti kvietimais! Ypač svečiams iš užjūrio!

— Gerai. Aš... aš pasirūpinsiu, — suburbu.

— Nuostabu! Ir susitiksime Antoine’s restorane pirmadienį dešimtą valandą. Tie tortai — galima apalpti. Dabar jau turiu bėgti, — ji užverčia savo užrašus ir šypsosi Sjuzi. — Malonu susipažinti su jumis, Sjuzi. Iki pasimatymo vestuvėse!

— Iki! — pernelyg linksmai atsako Sjuzi. — Būtinai.

Robiną išeina, durys užsidaro, aš sunkiai nuryju seiles. Man vis dar spengia ausyse.

— Gal reikėtų persirengti?

Aš nuskubu į matavimosi kambarį vengdama Sjuzi žvilgsnio. Po sekundėlės ji išdygsta šalia.

— Kas čia tokia buvo? — mitriai klausia ji. Aš atsisegu suknelės užtrauktuką.

— Čia buvo... Robiną. Miela ar ne?

— Ir apie ką ji čia kalbėjo?

— Tiesiog... vestuviniai plepalai... pati žinai. Gal galėtum padėti man išsivaduoti iš šito korseto?

— Kodėl ji mano, kad jūsų vestuvės vyks Plaza viešbutyje?

— Aš... mm... nežinau.

— Ir dar kaip žinai! Ir ta moteriškė pobūvyje! — staiga draugės balsas žiauriai surūstėja. — Beki, kas čia vyksta?

— Nieko!

Sjuzi griebia mane už peties.

— Bekse, užteks! Juk vestuvės vyks ne Plaza viešbutyje, tiesa?

Aš spoksau į ją, o skruostai tik kaista, tik liepsnoja.

— Tai tik... toks variantas, — pagaliau išstenu.

— Ką reiškia „variantas“? — Ji nenuleidžia nuo manęs akių, tačiau gniaužtai šiek tiek atsileidžia. — Kaip gali būti kažkoks dar „variantas“?

Aš taisinėju suknelę ant pakabo, kad kažkiek patempčiau laiką ir nuslopinčiau kaltę. Jeigu elgsiuosi kaip niekur nieko, gal viskas ir baigsis ramiai.

— Tiesiog... na, Elaina pasisiūlė iškelti man ir Lukui tikrai įspūdingas vestuves. O aš dar neapsisprendžiau, ar sutikti su tuo, ar ne. — Pamatau Sjuzi veido išraišką. — Kas yra?

— Kaip tai „kas yra“? — užsipuola Sjuzi. — O ką pasakysi apie tai, kad a) tavo mama jau organizuoja vestuves? b) Elaina yra absoliuti karvė? c) tu išsikraustei iš proto? Kodėl, po velnių, turėtum užsimanyti vestuvių Plaza?

— Nes... nes... — Akimirką užsimerkiu. — Sjuzi, įsivaizduok: gros puikus didelis styginių orkestras, bus ikrų, austrių bufetai... ant kiekvieno staliuko — Tiffany rėmeliai... Cristal šampanas... visa salė bus paversta stebuklingu kerinčiu mišku, oš tikri beržai, čiulbės paukšteliai...

— Tikri beržai? — nusivaipo Sjuzi. — Kam tau jie reikalingi?

— Tai bus kaip „Miegančiojoje gražuolėje“! Aš būsiu princesė, o Lukas... — aš nutylu, sutikusi priekaištingą draugės žvilgsnį.

— O kaip tavo mama?

Tyliu apsimesdama, kad susikaupusi segioju korsetą. Šiuo metu apie mamą nenoriu galvoti.

— Bekse! Kaip mama?

— Aš tiesiog turėsiu... ją perkalbėti, — pagaliau pasakau.

— Perkalbėti?

— Ji pati sakė, kad jeigu daryti, tai daryti kaip reikiant! — ginuosi. — Jeigu ji pamatytų Plaza ir visus planus...

— Bet ji jau tiek nuveikė! Kol mes viešėjome, apie nieką kita ir nekalbėjo. Ji ir kaip ten tos jūsų kaimynės vardas?

— Dženisė.

— Taigi. Jos pavadino jūsų virtuvę valdymo centru. Ant sienos — gal šešios lentos, nukabinėtos rašteliais ir sąrašais, visur mėtosi medžiagų skiautės... Abi tokios laimingos. — Sjuzi veidas labai rimtas. — Beki, tu tiesiog negali visko atšaukti. Negali.

— Elaina atskraidins juos čia! — Jaučiu, kaip kaltai nuskamba balsas, tačiau apsimetu, kad nepastebiu. — Jie nuostabiai praleis laiką! Ir jiems tai bus vienintelis toks įvykis gyvenime! Galės apsistoti Plaza viešbutyje, šokti per naktį, apžiūrėti Niujorką... Tai bus pačios nuostabiausios jų atostogos!

— Ar taip ir pasakei mamai?

— Ne. Aš... aš niekojai nesakiau. Kol kas. Nėra ko kalbėti, kol pati dar galutinai neapsisprendžiau. — Mudvi patylime. Sjuzi prisimerkia.

— Bekse, juk tu kuo skubiau viską išspręsi, tiesa? — staiga sako ji. — Juk neįkiši galvos į smėlį ir neapsimesi, kad niekas nevyksta.

— Garbės žodis! Kuo tu mane laikai! — pasipiktinu.

— Atsimink, kad čia — aš! — sušunka Sjuzi. — Bekse, aš žinau, ką tu sugebi! Juk tu išmesdavai banko ataskaitas į šiukšlių dėžę ir tikėdavaisi, kad koks nors svetimas žmogus ims ir apmokės jas visas!

Štai šito tik ir gali sulaukti. Tik patikėk draugams savo asmenines paslaptis, žiūrėk, jie ir panaudos jas prieš tave.

— Aš jau subrendau, — oriai tariu. — Ir viską sutvarkysiu. Man tik reikia... gerai pagalvoti.

Mudvi ilgokai tylime. Tolumoje girdėti Sintijos balsas:

— Čia Dream Dress, mūsų šūkis: „Jums nereikia rinktis suknelės...“

— Klausyk, Bekse, — pagaliau ištaria Sjuzi. — Aš negaliu už tave nuspręsti. Ir niekas kitas negali. Pasakysiu tik tiek: jeigu ketini atsisakyti mamos organizuojamų vestuvių, turi padaryti tai nedelsdama.

„Pušys“

Elton Roudas 43

Oksšotas

Saris

FAKSOGRAMA

BEKEI BLUMVUD

NUO MAMOS

2002 m. kovo 20 d.

Beki, brangute! Puikiausia naujiena!

Tu turbūt girdėjai, kad Sjuzi apipylė kava visą nuotakos suknelę. Vargšelė buvo labai nusiminusi.

Tačiau aš nunešiau suknelę į valyklą... ir jie padarė stebuklą! Ji vėl balta kaip sniegas, ir tu tikrai galėsi ją apsivilkti!

Karštai bučiuoju. Greitai pasikalbėsime.

Mama xxxxxxxxxx

Septintas skyrius

Gerai. Sjuzi teisi. Užtenka dvejoti. Privalau apsispręsti.

Kai draugė išskrido namo, kitą dieną, per pietų pertrauką, pasiimu popieriaus lapą, rašiklį ir atsisėdu savo matavimosi kambaryje. Dabar turiu logiškai sudėlioti visus taškus. Išdėstyti visus už ir prieš, gerai juos pasverti ir protingai nuspręsti. Gerai. Pirmyn.

Už Oksšotą:

1. Laiminga mama

2. Laimingas tėtis

3. Puikios vestuvės

Kurį laiką žiūriu į lapą ir užrašau naują rubriką.

Už Niujorką:

1. Man bus iškeltos pačios nuostabiausios vestuvės pasaulyje.

O Dieve. Aš veidu įsikniaubusi į delnus. Nepadeda ir rašymas.

Tiesą pasakius, tik sunkiau, nes dilema tiesiog bado akis, o ne atsitraukia ten, kur noriu, tai yra į pasąmonės kamputį, kad nereikėtų jos matyti.

— Beki?

— Taip? — Automatiškai uždengiu ranka popieriaus lapą. Prie durų stovi Eliza, viena iš mano klienčių. Trisdešimt penkerių metų korporacijos advokatė, ką tik paskirta metus dirbti Honkonge. Atvirai pasakysiu, aš jos pasigesiu. Su Eliza visada malonu paplepėti, nors ji ir neturi humoro jausmo. Manau, norėtų jį turėti, tik bėda, kad nesupranta, kam tie juokai reikalingi.

— Sveika, Eliza! — nustembu. — Ar buvo paskirtas susitikimas? Maniau, kad jūs šiandien išvykstate.

— Rytoj. Tačiau prieš išvažiuodama norėjau nupirkti jums vestuvinę dovaną.

— O! Ką jūs, nereikia! — šūkteliu, bet slapta džiūgauju.

— Aš tik noriu sužinoti, kur jūsų registracija.

— Registracija? O, jūs turite galvoje dovanų sąrašą? Jo dar nėra.

— Nėra? — Eliza susiraukia. — Tai kaip man nupirkti dovaną?

— Na... mm... galite... pirkti bet ką. Turbūt.

— Nemačiusi sąrašo? — nesupranta Eliza. — Tai ką man nupirkti?

— Nežinau! Ką tik norite! — susijuokiu. — Gal kokį... skrudintuvą?

— Skrudintuvą. Gerai. — Eliza rankinėje rausiasi, ieškodama popieriaus lapelio. — O kokio modelio?

— Neturiu supratimo! Tiesiog pasakiau, kas pirmiausia šovė į galvą! Klausykite, Eliza... Gal, sakau, nupirkite ką nors Honkonge.

— Ar jūs ir ten užsiregistruosite? — suklūsta Eliza. — Kokioje parduotuvėje?

— Ne! Aš tik... — atsidustu. — Klausykite. Kai mes sudarysime sąrašą, aš jums pranešiu. Juk turbūt galėsite tai atlikti kompiuteriu.

— Na... gerai, — ji kiša popieriaus lapelį atgal ir priekaištingai žvelgia į mane. — Tačiau būtinai pateikite sąrašą, juk žmonės norės pirkti dovanas.

— Atleiskite, — sakau aš. — Linkiu smagiai praleisti laiką Honkonge.

— Ačiū. — Padvejojusi Eliza nerangiai prisiartina ir pakšteli man į skruostą. — Iki, Beki. Ačiū už pagalbą.

Jai išėjus, aš vėl atsisėdu ir įbedu žvilgsnį į savo užrašus — stengiuosi susikaupti.

Tačiau Elizos žodžiai niekaip neišeina iš galvos.

O jeigu ji teisi? O jeigu žmonės nori pirkti mums dovanas ir negali?

Mane apima siaubas. O jeigu iš nevilties jie į viską numos ranka?

Čiumpu telefoną ir nuspaudžiu įrašytą Luko telefono numerį.

Vos išgirdusi signalą, prisimenu, kad aną dieną prižadėjau daugiau neskambinti jam į darbą dėl, kaip jis vadina, „vestuvinių smulkmenų“. Tąkart prakalbėjau visą pusvalandį — pasakojau jam apie tris skirtingus serviravimo komplektus. Pasirodo, jis tada praleido itin svarbų skambutį iš Japonijos.

Tačiau šis reikalas juk išimtis?

— Klausyk! — skubu, vos tik jis atsiliepia. — Mes turime sudaryti sąrašą! Kuo skubiau!

— Beki, aš dabar posėdyje. Gal gali palaukti?

— Ne! Tai labai svarbu!

Po pertraukėlės girdžiu Luką sakant: „Turiu atsiprašyti minutėlei...“

— Gerai, — sako jis man. — Pradėk iš naujo. Kokios bėdos?

— Bėda ta, kad žmonės jau nori pirkti mums dovanas! Reikia sąrašo! Jeigu nebus dovanų sąrašo, žiūrėk, jie nieko ir nenupirks!

— Tuomet sudaryk tą sąrašą.

— Aš taip ir norėjau padaryti, tik laukiau ir laukiau, kol tu turėsi laisvą vakarą...

— Buvau užsiėmęs, — ginasi jis. — Nieko nepadarysi.

Aš puikiai žinau, kodėl Lukas ginasi: kiekvieną vakarą sėdi prie tos kvailos Elainos fondo reklamos. Ir jis puikiai žino, ką aš apie tai manau.

— Na, mums reikia pradėti, — sakau aš. — Reikia nutarti, ko mes norime.

— Ar ir man čia reikia kištis?

— Aišku, kad ir tau reikia kištis! Gal tau nerūpi, kokias turėsime lėkštes?

— Atvirai pasakius, ne.

— Ne? — Aš giliai įkvepiu, pasiruošdama nuskraidinti telefono linija tokį sakinuką: „Jeigu tau nerūpi lėkštės, matyt, tau nerūpi ir mūsų santykiai!“

Tačiau laiku susizgrimbu, kad pasitaikė labai gera proga parinkti tai, ko būtent noriu aš.

— Na, gerai, — sutinku. — Pasirūpinsiu pati. Nueisiu į Crate and Barrel?

— Puiku. Beje, aš susitariau, kad šį vakarą susitiksime su mama jos namuose. Pusę septynių.

— O, — patempiu lūpą. — Gerai. Tada iki. Ar tau paskambinti, kai grįšiu iš Crate and Barrel, kad praneščiau, ką surašiau?

— Beki, — labai rimtai sako Lukas, — jeigu dar nors kartą paskambinsi man į darbą dėl vestuvinių reikalų, labai gali būti, kad jokių vestuvių nebus.

— Puiku! Puiku! Jeigu tau neįdomu, viską suorganizuosiu pati, tad iki pasimatymo prie altoriaus. Tinka?

Tyla. Nujaučiu, kad Lukas kvatojasi.

— Ar tau reikia nuoširdaus atsakymo, ar aukščiausiu balu įvertinto atsakymo Cosmo žurnalo anketoje „Ar tavo vyras tikrai tave myli?“

— Duok man tą, įvertintą aukščiausiu balu, — greitai sumetu aš.

— Aš noriu būti susijęs su kiekviena mažiausia mūsų vestuvių smulkmena, — rimtai taria Lukas. — Suprantu, jeigu bet kuriame etape neparodysiu deramo intereso, tai bus ženklas, kad nesu atsidavęs tau kaip moteriai ir gražiai, mylinčiai, visapusiškai ypatingai būtybei ir, atvirai kalbant, nesu tavęs nusipelnęs.

— Skamba labai gerai, — nenoromis pripažįstu. — O dabar rėžk nuoširdų atsakymą.

— Iki pasimatymo prie altoriaus.

— O-lialia. Gerai, tada įspėju: galėsi graužtis nagus, kai įkišiu tave į raudoną fraką.

— Tu teisi, — sako Lukas. — Graušiuosi. Dabar turiu lėkti. Tikrai. Iki.

— Iki.

Išjungusi telefoną, pasiimu paltą ir rankinę. Ją užsegdama, žvilgteliu į savo lapelį, ir vėl dilgteli kaltės jausmas. Gal reikėtų pasilikti čia ir geriau pamąstyti, rasti kokį nors sprendimą.

Bet ir vėl... kad ir kur vyktų vestuvės, dovanų sąrašo vis tiek reikės, tiesa? Taigi kur kas protingiau eiti ir pirmiausia sudaryti tą sąrašą, o jau paskui bus galima spręsti, kurioje šalyje kelti vestuves.

Tikrai.

Beeidama į Crate and Barrel atsipeikėju, kad neturiu nė menkiausio supratimo apie tą užsiregistravimą. Neką geriau nutuokiu ir apie dovanų sąrašus. Kai Tomas vedė Liusę, prisiplakiau prie mamos su tėčiu, ir mama viską sutvarkė. Antras pažįstamas žmogus, kuris tuokėsi, — Sjuzi, o jiedu su Tarkvinu neturėjo jokio sąrašo.

Dairausi po parduotuvę ieškodama nuo ko pradėti. Čia šviesu ir erdvu, tai šen, tai ten pristatyta spalvingų stalų, padengtų tarsi pietums, visur spindi galybė taurių, stiklinių, peilių ir nerūdijančio plieno virtuvės reikmenų.

Pasuku prie blizgančių prikaistuvių piramidės, kur sukiojasi panelė, aukštai susirišusi plaukus į siūbuojančią „arklio uodegą“, ir kažką žymisi segtuve. Aš prisigretinu, kad užmesčiau akį, ką ji daro, ir pastebiu antraštę „Crate and Barrel registracijos žurnalas“. Ji registruoja! Gerai, stebėsiu, kaip ji tai daro.

— Atsiprašau, — kreipiasi ji į mane, — ar jūs ką nors nusimanote apie virtuvinius rakandus? Ar žinote, koks čia daiktas?

Ji pakelia keptuvę, ir aš vos sulaikau šypseną. Garbės žodis. Tos manhatanietės visiškai nieko neišmano. Matyt, gyvenime nė karto negamino valgyti!

— Čia keptuvė, — maloniai paaiškinu. — Joje kepama.

— Gerai. O kas čia?

Ji kilsteli kitą keptuvę. Šitos paviršius nelygus ir yra dvi kilpos formos rankenėlės. Po galais. Kam šitas daiktas reikalingas?

— Aš... mm... manau, kad čia yra... keptuvė... su rankenomis... omletams... troškinti.

— Tikrai, — ji vis dar sumišusi varto tą keptuvę rankose, o aš paskubu dingti iš akių. Už keraminių dubenėlių stendo pamatau kompiuterį. Ši vieta pažymėta žodžiu „Registracija“. Matyt, čia ta vieta, kur išduodamos formos.

„Sveiki atvykę į Crate and Barrel, — ekrane švysteli linksmas tekstukas. — Prašau įrašyti savo pageidavimą.“

Suglumusi pabaksnoju į ekraną, tuo pat metu viena ausimi klausydamasi, kaip už manęs stovinti pora ginčijasi dėl lėkščių.

— Neketinu būti rausva sausainių keptuvė, — mergužėlė jau visiškai prie ašarų.

— Tai kuo tu nori būti? — atšauna vyrukas.

— Nežinau!

— Gal nori pasakyti, kad aš esu ta rausva sausainių keptuvė, Marija?

O Dieve, negražu slapta klausytis. Taigi toliau kamuojuosi prie ekrano ir staiga nustėrstu: netikėtai suradau žmonių sąrašus, kuriems jau galima pirkti dovanas. Aš jau norėjau nuspausti „Baigti“ ir eiti tolyn, tačiau susilaikau.

Juk ne pro šalį pasižiūrėti, ko kiti žmonės pageidauja, tiesa?

Aš atsargiai surenku „R. Smitas“ ir nuspaudžiu „Įvesti“.

O stebukle, ekrane pasipila visa serija sutuoktinių pavardžių:

Reičelė Smit ir Deividas Forsaitas, Skotsdeilas, Arizona;

Ana M. Vinters ir Rodas Smitas, Reilis, Šiaurės Karolina;

Ričardas Smitas ir Fei Bulok, Vitonas, Ilinojus;

Lerojus Elmsas ir Reičelė F. Smit...

Tai bent! Gerai, dabar pažiūrėkime, ko Reičelė ir Deividas nori. Aš nuspaudžiu „įvesti“, ir po sekundėlės kompiuteris pradeda versti sąrašus:

Stiklinis indelis ikrams/krevetėms 4

Padėklas pyragaičiams, su kojelėmis ir gaubtu 1

Vaza vandens lelijoms 2

Klasikinio stiliaus grafinas, 28 uncijų^17...

Oho, kaip įdomu. Aš tikrai noriu vazos vandens lelijoms. Ir indelio krevetėms.

Gerai, dabar pažiūrėkime, ką pasirinko Ana su Rodu. Nuspaudžiu „įvesti“, ir priešais mane išdygsta kitas sąrašas.

Vaje, Ana su Rodu trokšta baro rakandų! Įdomu, kam jiems reikia šešių kibirėlių ledukams.

Aš jau negaliu atsiplėšti! Pažiūrėsiu, ko laukia Ričardas ir Fei, o paskui — Lerojus ir Reičelė... Išsispausdinu visus vardus ir pavardes ir tuo pat metu svarstau, ar nevertėtų pasidomėti kita pavarde, pavyzdžiui, Braun. Tik staiga išgirstu:

— Panele, gal galiu jums padėti?

Kilsteliu galvą: priešais mane stovi pardavėjas ir šypsosi. Vardinė kortelė rodo, kad jo vardas — Badas.

— Ar negalite rasti reikalingo sąrašo?

Iš nesmagumo aš jau netveriu savo kailyje.

Juk negaliu prisipažinti, kad šnipinėju.

— Aš... tiesą pasakius... jau radau, — atverčiu Ričardo ir Fei sąrašą. — Ričardas ir Fei yra mano draugai. — Aš krenkšteliu. — Noriu nupirkti jiems vestuvinę dovaną. Todėl čia ir atėjau. Be to, noriu ir pati užsiregistruoti.

— Gerai, tuomet pradėkime nuo pirkinių. Ką norėtumėte nupirkti?

— Mm... na... — aš žiūriu į sąrašą. — Mm...

Nagi, gal nepulsiu pirkti dovanos visiškai nepažįstamiems žmonėms. Reikia išrėžti tiesą. Buvau smalsi.

— Ar turite kokių minčių?

— Gal keturias salotines? — girdžiu savo balsą.

— Puiki mintis! — Jis veda mane prie netoliese esančios kasos. — O ar nusiusite žinutę?

— Žinutę?

— Savo draugams, — jis pasiima rašiklį ir laukia.

— Gerai. Na... mm... Ričardui ir Fei. — Nuryju seilę. — Tikiuosi, kad jūsų vestuvių diena bus nuostabi. Su meile Beki.

— O jūsų pavardė? Kad būtų aišku, kas siuntė.

— Ee... Blumvud.

— Su meile Beki Blumvud, — pakartoja Badas ir rūpestingai užsirašo.

Aš jau įsivaizduoju, kaip Ričardas ir Fei spokso į žinutę ir suglumę žiūri vienas į kitą.

Tiek to. Tegul sau gauna keturias salotines už dyką.

— Taip. Dabar — prie jūsų sąrašo! — linksmai sako Badas, pasižymėdamas mano kortelę. — Štai forma, kurią turite užpildyti bevaikštinėdama čia... Kaip pastebėsite, dauguma prekių suskirstytos į grupes...

— Taip. Kokios...

— Virtuvės reikmenys, stalo įrankiai, gilūs indai iš pūsto stiklo, porceliano arba ketaus, baro reikmenys, taurės ir taurelės, stiklo dirbiniai... — jis stabteli atsikvėpti. — Ir visa kita.

— Gerai...

— Gali būti nelengva nuspręsti, ko norėtumėte savo naujiesiems namams, — Badas šypsosi. — Todėl siūlyčiau pradėti nuo pagrindinių dalykų. Pagalvokite, ko jums reikėtų kasdieniam gyvenimui, o paskui — visa kita. Jeigu ko prireiks, tiesiog šūktelėkite man!

— Puiku! Labai ačiū!

Badas nueina, ir aš užsidegusi apsidairau. Šitokį pakilimą jaučiau tik tada, kai sudarinėjau sąrašus Kalėdų Seneliui. Ir net tada mama stoviniuodavo man už nugaros patarinėdama: „Kažin ar Kalėdų Senelis galės tau, brangute, atnešti tikras kurpaites su rubinais. Gal tu verčiau prašyk gražios spalvinimo knygelės?“

Tačiau dabar niekas man nenurodinės, ką galiu ir ko negaliu turėti. Užsirašysiu, ką tik panorėsiu! Galiu pageidauti štai anų lėkščių... ir to ąsočio... ir anos kėdės... Tai yra jeigu panorėčiau, galėčiau prašyti visko! Visos parduotuvės!

Suprantate. Teoriškai.

Ne, iki tokio lygio aš nenusileisiu. Kaip Badas patarė, pradėsiu nuo kasdienių dalykų. Malonu jaustis suaugusia. Aš nueinu prie virtuvės reikmenų ir tyrinėju lentynas.

Oho. Omarų spaustukai! Reikia kelis įrašyti. Ir tuos žavius kukurūzų burbuolių laikiklius. Ir tas gražutes plastikines ramunėles. Nesuprantu, kam jos naudojamos, tačiau atrodo tokios mielos!

Atidžiai užsirašau jų numerius į lapą. Gerai. Kas dar? Apsidairius mano dėmesį patraukia virtinė tviskančio chromo.

Oho. Mums kaip tik reikia aparato jogurtui pasigaminti. Ir vaflių keptuvės. Ir duonos kepimo aparato, ir sulčiaspaudės. Ir Pro Chef Premium skrudintuvo. Vėl užsirašau numerius ir patenkinta atsidustu. Ir kodėl, po galais, neužsiregistravau anksčiau? Nuostabiausias užsiėmimas! Apsiperki neišleisdamas pinigų!

Žinote, man seniai reikėjo susituokti.

— Atleiskite? — ta mergaičiukė su „arklio uodegėle“ dabar jau stovi peilių skyriuje. — Gal žinote, kam tos paukštienos žirklės reikalingos? — Ji rodo man tokį daiktą, kurio savo gyvenime nesu regėjusi.

— Jos yra... žirklės paukštienai... taip manau...

Kurį laiką stovime įbedusios tuščius žvilgsnius viena į kitą, paskui toji mergaitė gūžteli pečiais, pasako „Gerai“ ir užsirašo į savo lapą.

Turbūt ir man reikia tų žirklių paukštienai. Ir dar būtų gerai įsigyti vieną dailų žolelių smulkintuvą. Ir profesionalų prietaisą creme brulee gaminti.

Ne todėl, kad niekada nesu dariusi to crėme brulee, tačiau suprantate. Kai ištekėsiu, prireiks. Aš jau įsivaizduoju save, užsirišusią prikyštę, viena ranka šaltai ruošiančią brulee, kita — šlakstančią namuose pasigamintą vaisių piurė. O Lukas ir sveteliai stebėsis bei gėrėsis.

— O kur dar jūs registruositės? — teiraujasi toji panelė, sukiodama rankoje kiaušinių plaktuvą.

Aš nustebusi žiūriu į ją.

— Ką jūs norite pasakyti? Ar leidžiama ir kitur pateikti sąrašus?

— Žinoma! Aš užsiregistruoju trijose vietose: čia, Williams-Sonoma ir Bloomies. Ten tikrai kietai: viską nuskenuoji šitokiu pistoletu...

— Trys sąrašai! — Jau nebesuvaldau susižavėjimo.

O gerai pagalvojus, kodėl turiu apsiriboti’ trimis sąrašais?

Taigi tą vakarą atvažiuoju pas Elainą, užsiregistravusi Tiffany, Bergdorf, Bloomingdales ir Barneys, užsisakiusi Williams-Sonoma katalogą ir pradėjusi vestuvinių dovanų sąrašą internete.

Aš jau nesugebėjau galvoti apie tai, kur vyks mūsų vestuvės, — buvo ir svarbesnių reikalų.

Elainai atidarius duris, skamba muzika, visas butas maloniai kvepia gėlėmis. Elaina apsivilkusi suknele, o plaukai atrodo minkštesni negu visada. Ji ne tik pabučiuoja mane, bet ir spusteli man ranką.

— Lukas jau čia, — sako, kai jau einame koridoriumi. — Gražūs bateliai. Nauji?

— E, iš tiesų, taip. Ačiū! — iš nustebimo aš vos pajėgiu užsičiaupti. Dar negirdėjau, kad Elaina dalytų komplimentus. Nė kartelio.

— Atrodo, numetei šiek tiek svorio, — priduria ji. — Tau tinka.

Aš tokia priblokšta, kad net sustoju tarpduryje, o paskui turiu skubėti, kad neatsilikčiau nuo jos. Nejaugi po šitiek laiko Elaina Šerman pagaliau teikiasi būti man maloni? Negaliu patikėti.

Tačiau... baigiantis sužadėtuvių pokyliui, ji taip pat jau buvo maloni. Net atsiprašė, kad per klaidą mano pavardė nebuvo įtraukta į sąrašą prie durų.

Tiksliau, ji nesakė, kad atsiprašo, o sakė, kad paduos į teismą pobūvio rengėjus. Bet vis tiek. Argi tai nerodo, kad ji rūpinasi?

Dieve, gal aš ją visiškai neteisingai kaltinau? Gal mes visi buvome neteisūs. Gal po tuo paviršiniu ledo sluoksniu slypi visiškai kitokia asmenybė? Taip! Ji yra jautri, nesijaučia saugi, todėl ir įlenda į apsauginį kiautą. Aš esu vienintelė, galinti prasiskverbti pro jį, o kai atskleisiu tikrąją Elainą visam pasauliui, Niujorko visuomenė neatsigrožės ja, Lukas mylės mane dar labiau, ir visi vadins mane Mergaite, Kuri Pakeitė Elainą Šerman, ir...

— Beki? — mane pažadina Luko balsas. — Ar tu nesergi?

— Ne, — aš tik dabar pastebiu, kad dar sekundėlė, ir užgriūsiu ant kavos staliuko.

Atsisėdu šalia jo ant sofos, Elaina paduoda man taurę atšaldyto vyno, kurį gurkšnodama žiūriu pro langą į tolyje mirgančias Manhatano šviesas. Elaina ir Lukas įsileidę į kažkokias diskusijas apie fondą, o aš kramsnoju sūdytus migdolus ir tolstu nuo jų. Dabar užsisvajoju, kaip Elaina stovi pilnutėliame kambaryje ir sako: „Beki Blumvud yra ne tik pavyzdinė marti, bet ir neįkainojama draugė“, aš kukliai šypsausi, o žmonės ploja. Staiga kažkas pykšteli, ir aš krūpteliu, nutėkšdama šiek tiek gėrimo.

Elaina užvertė savo užrašų knygutę krokodilo odos viršeliais. Ji padeda ją į šalį, truputėlį pritildo muziką ir žiūri tiesiai į mane.

— Rebeka, — sako ji.

— Taip?

— Aš pasikviečiau tave, nes reikia kai ką aptarti, — ji pripildo mano taurę, aš šypsausi.

— Tikrai?

— Kaip žinai, Lukas yra labai turtingas vyras.

— O. Teisingai, — sakau šiek tiek sumišusi. — Na... taip, taip atrodo.

— Kalbėjausi su savo advokatais... ir su Luko advokatais... ir mes visi sutarėme. Taigi aš tau tiesiog paduosiu... — Elaina žaviai nusišypso ir įteikia man storą baltą voką. Tokį patį gauna ir Lukas.

Džiugiai jį paimu. Matote? Sulig kiekviena akimirka Elaina vis draugiškėja. Visai kaip filme „Dalasas“. Matyt, ji paskiria mane kokios nors šeimos įmonės partnere ar dar kuo nors, taip priimdama mane į dinastiją. Dieve, tikrai! Aš turėsiu vaikščioti į valdybos posėdžius ir taip toliau, mes kartu organizuosime kokį nors nepaprastą bendrovių susiliejimą, aš segėsiu didžiulius auskarus...

Netverdama iš laimės, išimu iš voko storą spausdintą dokumentą. Pradedu skaityti ir mano džiugesys staiga atslūgsta.

Luko Džeimso Brendono (toliau vadinamo Jaunikiu) ir Rebekos Džeinės Blumvud (toliau vadinamos Nuotaka)...

Sutarties memorandumas

Nieko nesuprantu. Kokios sutarties memorandumas? Ar čia?..

Negali būti, kad tai...

Visiškai išmušta iš vėžių žiūriu į Luką, bet ir jis, regis, toks pat suglumęs verčia lapus.

— Mama, kas čia? — klausia jis.

— Tai paprasčiausia atsargumo priemonė, — sako Elaina, šaltai šypsodamasi. — Apsidraudimo forma.

O, Dieve mano. Taip ir yra. Vedybų sutartis.

Sklaidau puslapius ir jaučiu kylantį šleikštulį. Apie dešimt puslapių. Yra net tokia antraštė: „Turto padalijimas skyrybų atveju“.

— Apsidraudimas nuo ko? — Luko veidas neįskaitomas.

— Neapsimeskime, kad gyvename pasakų šalyje, — šiurkščiai pareiškia Elaina. — Visi puikiai žinome, kas gali atsitikti.

— Kas konkrečiai?

— Nebūk įkyrus, Lukai. Tu puikiai žinai, ką turiu galvoje. Ir turiu galvoje Rebekos... kaip pavadinsime — pinigų leidimą, — ji reikšmingai dirsteli į mano batelius. Dabar pajuntu visą pažeminimą, suprantu, kodėl Elaina klausė apie juos.

Ji nesistengė būti miela. Tiesiog pasirinko ginklą, kad galėtų mane užpulti.

Ir kaip aš galėjau būti tokia kvaiša? Elainai svetimas švelnumas ir šiltumas. Tokie jausmai jai neegzistuoja.

— Kalbėkime atvirai, — aš vos galiu įkvėpti. — Jūs manote, kad išteku už Luko dėl jo pinigų.

— Beki, žinoma, kad ji taip nemano! — sušunka Lukas.

— Taip, mano!

— Vedybų sutartis yra tik protingas ikivedybinis žingsnis.

— Na, aš nemanau, kad mums reikia žengti tokį žingsnį, — pareiškia Lukas ir susijuokia.

— Leisk paprieštarauti, — atkerta Elaina. — Aš tik stengiuosi apsaugoti tave. Jus abu, — paviršutiniškai pasitaiso ji.

— Tai gal manote, kad ketinu... skirtis su Luku ir pasigvelbti jo pinigus?

„Taip, kaip tu padarei su savo vyrais“, — norėjau pridurti, bet pačiu laiku prikandau liežuvį.

— Gal manote, kad tik dėl to noriu už jo ištekėti?

— Beki...

— Be abejo, tu galėsi ramiai perskaityti sutartį...

— Man nėra reikalo ją skaityti.

— Ar tai reiškia, kad atsisakai pasirašyti? — Elaina triumfuodama spokso į mane, tarsi būčiau patvirtinusi jos įtarimą.

— Ne! — atrėžiu virpančiu balsu. — Neatsisakau! Pasirašysiu ką tik panorėsite! Aš neleisiu, kad galvotumėte, jog vaikausi Luko pinigų! — Stveriu nuo stalo parkerį ir taip įnirtingai brūkšteliu parašą ant pirmojo puslapio, kad net įdrėskiu popierių.

— Beki, nebūk kvaila! — sušunka Lukas. — Mama...

— Viskas gerai! Aš pasirašysiu kiekvieną... prakeiktą...

Mano veidas kaista, akyse — migla. Verčiu vieną lapą po kito ir net nežiūrėdama, kas jame išdėstyta, visus pasirašinėju. Rebeka Blumvud! Rebeka Blumvud.

— O aš nesirašysiu, — sako Lukas. — Šita sutartis man nereikalinga! Tikrai neketinu pasirašinėti kažko, ko nesu matęs savo gyvenime.

— Štai. Baigiau. — Padedu parkerį ir pasiimu rankinę. — Manau, man jau metas. Viso, Elaina.

— Beki... — šūkteli Lukas. — Mama, kurių galų tu taip padarei?

Išskubu iš Elainos buto vis dar tvinksinčia galva. Keletą sekundžių pastovėjusi prie lifto ir jo nesulaukusi, pasuku laiptų link. Net drebu iš įsiūčio ir nuoskaudos. Elaina mano, kad man terūpi Luko pinigai! Ji mano, kad aš avantiūristė!

O gal visi galvoja tą patį?

— Beki! — Lukas atlekia iš paskos, peršokdamas net po tris laiptukus iš karto. — Beki, palauk. Atleisk. Aš net nenutuokiau... — Jis pasiveja mane pirmame aukšte ir stveria į glėbį. Aš stoviu suakmenėjusi.

— Patikėk manimi. Mane ištiko lygiai toks pat šokas kaip ir tave.

— Na... žinai... manyčiau, ir tu turi pasirašyti, — sakau, įsmeigusi akis į grindis. — Tu turi apsisaugoti. Viskas labai suprantama.

— Beki. Čia aš. Čia mudu, — jis švelniai kilsteli mano smakrą, ir mano žvilgsnis susiduria su jo tamsiomis akimis. — Suprantu, tu pyksti. Kitaip ir būti negali. Tačiau pasistenk atleisti mano motinai. Ji jau ilgai gyvena Amerikoje. Galbūt tai jiems įprasta. Ji nenorėjo...

— Ji norėjo, — nutraukiu jį, pajutusi naują pažeminimo antplūdį. — Būtent šitai ji ir turėjo galvoje, kad aš susikūriau planą... pačiupti visus tavo pinigus ir išleisti juos bateliams!

— Bet tu neturi tokio plano? — Lukas apsimeta esąs priblokštas. — Tu tai nori pasakyti? Na, jeigu tu nori pakeisti tarpusavio santykių principus, gal mums išties reikia tos sutarties...

Šypteliu, tačiau širdyje vis dar žvarbu.

— Žinau, kad čia daugybė žmonių turi tokias sutartis, — sakau. — Žinau. Tačiau ji neturėjo teisės šitaip... pasielgti nepasitarusi nė su vienu iš mūsų. Ar supranti, kaip aš pasijutau?

— Suprantu, — Lukas raminamai glosto man nugarą. — Aš širstu ant jos.

— Ne, neširsti.

— Žinoma, širstu.

— Nieko panašaus! Tu niekada ant jos neširdai! Čia ir visa bėda! — Ištrūkstu iš jo rankų ir mėginu nusiraminti.

— Beki? — Lukas neatitraukia akių nuo manęs. — Ar dar kas nors blogai?

— Viskas... blogai! Ir kaip ji vadovauja vestuvėms, ir kaip ji arogantiškai, pasibaisėtinai elgėsi su mano tėvais...

— Ji iš prigimties labai oficialus žmogus, — teisinasi Lukas. — Tai nereiškia, kad stengiasi būti arogantiška. Kai tavo tėvai geriau pažins ją...

— Ir kaip ji išnaudoja tave! — Žinau, kad paliečiau pavojingą temą, tačiau nebegaliu savęs sustabdyti ir viską iškloju: — Tu atiduodi jai visą savo laiką. Tu atiduodi jos fondui savo darbuotojus. Per ją tu susipykai su Maiklu. Tiesiog negaliu suprasti! Juk žinojau kaip Maiklas rūpinasi tavimi. Ir žinai, kad jis iš visos širdies atsidavęs tau ir tavo reikalams. Tačiau tu net nesikalbi su juo, nes tau labiau rūpi motina.

Luko veidas sutrūkčioja. Aišku — paliečiau opią temą.

— O dabar ji dar nori, kad mes atsikraustytume į šį pastatą. Nejaugi tu nieko nesupranti? Ji tenori suvystyti tave! Ji vaikys tave it pasiuntinuką nuo ryto lig vakaro ir niekada nepaliks mūsų ramybėje... Lukai, juk tu jau tiek daug dėl jos padarei!

— O kas čia bloga? — Luko veido išraiška pamažu griežtėja. — Ji mano motina.

— Žinau, kad ji tavo motina! Bet, palauk, tu jai nė per nago juodymą nerūpėjai, kol nepamatė, ką pasiekei. Prisimeni mūsų pirmąją kelionę į Niujorką? Tu taip troškai padaryti jai įspūdį, taip veržeisi prie jos, o ji? Ji net nepasistengė susitikti su tavimi! Užtat dabar, kai tu čia įsitvirtinai, įgijai gerą vardą, užmezgei ryšius su žiniasklaida, jau turi savo šaltinius, staiga ji panoro susižerti visus nuopelnus ir tiesiog pasinaudoti tavimi...

— Netiesa.

— Ir dar kaip tiesa! Tik tu nenori pažvelgti tiesai į akis! Ji tave apakino!

— Klausyk, Beki, tau lengva kritikuoti, — įsikarščiuoja Lukas. — Tavo santykiai su mama — fantastiški. Augdamas aš beveik nematydavau savo motinos...

— Būtent! — išsprūsta man. — Tai ir patvirtina mano žodžius! Ir tada jai buvo nusispjauti į tave!

O, po šimts velnių. Man nereikėjo šitaip sakyti. Luko akyse slysteli skausmas. Staiga jis atrodo lyg dešimtmetis berniukas.

— Žinai, kad tai netiesa! Mano mama norėjo manęs. Tai ne jos kaltė.

— Žinau. Atleisk... — Pasuku prie jo, bet jis metasi į šalį.

— Bent trumpam įsivaizduok save jos vietoje, Beki. Pagalvok, kiek jai teko išgyventi, palikus svetur savo vaiką, apsimetant, kad viskas gerai. Jai teko taip ilgai slėpti savo jausmus, todėl nenuostabu, kad jai nelengva parodyti švelnumą, kad ir kaip norėtų. Nenuostabu, kad jos charakteris sunkokas.

Klausydamasi jo žodžių, aš vos valdau ašaras. Štai kaip jis viską supranta. Jis taip ir liko tas berniukas, kuris rasdavo menkiausią pateisinimą, kodėl motina neatvažiuodavo jo aplankyti.

— Tačiau dabar atsirado galimybė atgaivinti mūsų santykius, — tęsia Lukas. — Galbūt kartkartėmis ji ir būna netaktiška, tačiau stengiasi iš paskutiniųjų.

„Aha, kurgi ne, — norisi pasakyti. — Iš paskutiniųjų stengiasi sudoroti mane.“

Tačiau aš tik gūžteliu pečiais ir sumurmu:

— Tikriausiai.

Lukas prieina prie manęs ir paima už rankos.

— Grįžkime atgal. Išgersime dar po stiklą. Pamirškime, kas įvyko.

— Ne. — Aš šaižiai iškvepiu orą. — Manau, eisiu... namo. Tu grįžk. Pasimatysime vėliau.

Grįžtant namo pradeda lyti. Dideli, sunkūs lašai tvenkiasi į balutes, bėga į griovius, liejasi nuo priedangų. Jie tyška ant mano įkaitusių skruostų, geriasi į plaukus, bjauroja naujuosius zomša papuoštus batelius. Aš vos juos matau. Mane vis dar užvaldžiusi įvykusio susitikimo nuotaika, skvarbus Elainos žvilgsnis, pažeminimas, nusivylimas Luku.

Vos spėju įžengti į butą, sudunda perkūnija. Įjungiu visas šviesas, televizorių ir pasiimu korespondenciją. Pirmiausia atplėšiu mamos ir tėčio laišką. Iškrenta audinio skiautelė; laiškas padvelkia jos kvepalais.

Miela Beki,

tikiuosi, tavo fronte viskas klostosi gerai!

Siunčiu tau stalo servetėlių, spalvos pavyzdį. Dženisė sako, kad ji rinktųsi rožinę spalvą, bet man šviesiai violetinė daug gražesnė, juolab kad ir gėlės būtų tokio atspalvio. Tačiau nuotaka — tu, brangute, tad tu ir pasakyk, ką apie tai manai!

Vakar užėjo Denio rekomenduotas fotografas. Jis mums paliko puikų įspūdį. Golfo klube tėtis girdėjo apie jį gerus atsiliepimus, o tai visada yra geras ženklas. Jis daro ir spalvotas, ir nespalvotas nuotraukas, be to, į tą pačią kainą įskaičiuotas ir nuotraukų albumas. Tikrai neblogas sandoris. Be to, tau labiausiai patikusią nuotrauką jis dar gali sukarpyti į 100 dalių sudedamąjį paveikslėlį, kurį galima nusiųsti visiems svečiams kaip mažytę padėką!

Visų svarbiausia štai kas. Pasakiau jam, kad reikėtų padaryti daugybę nuotraukų, kur tu stovėtum prie žydinčios vyšnios.

Mes pasodinome ją tau gimus, ir aš visada slapta svajojau, kaip mūsų mažytė Rebeka užaugs ir vieną dieną, savo vestuvių dieną, stovės po ja. Tu esi mūsų vienintelis vaikas, ir ši diena mums ypač svarbi.

Su karšta meile ir daugybe bučinių

Mama

Baigdama skaityti apsiverkiau. Nesuprantu, kodėl norėjau vestuvių Niujorke. Nesuprantu, kaip galėjau leistis, kad Elaina tampytų mane po tą kvailą Plaza. Namuose — štai kur noriu tuoktis. Kad šalia būtų mama su tėčiu, toji vyšnia, visi mano draugai ir visa, kas man svarbiausia.

Štai taip — aš jau apsisprendžiau. Rytoj visiems pranešiu.

— Beki?

Aš krūpteliu ir atsigręžiu. Lukas. Stovi prie durų visas uždusęs ir permirkęs nuo galvos iki kojų. Plaukai prilipę prie galvos, lietaus lašeliai teberieda veidu.

— Beki... — skubiai prabyla jis. — Atleisk. Aš labai atsiprašau. Neturėjau taip išleisti tavęs. Mačiau, kaip lijo... Nežinau, kur buvo mano galva... — Lukas nutyla, pamatęs mano ašarotą veidą. — Ar tu gerai jautiesi?

— Viskas gerai. — Nusišluostau akis. — Lukai... ir aš atsiprašau.

Lukas ilgai nenuleidžia nuo manęs akių. Jo veidas trūkčioja, akys dega.

— Beki Blumvud, — pagaliau ištaria jis. — Tu esi pati kilniaširdiškiausia... atsidavusi... mylinti... aš nenusipelnęs...

Lukas nutyla ir eina prie manęs. Iš įtampos jo veidas net nuožmus. Bučiuojantis lietaus lašeliai nuo jo plaukų rieda man į burną ir maišosi su šiltu sūroku jo skoniu. Aš užsimerkiu ir leidžiu savo kūnui palengva atsipalaiduoti, pajusti kylantį malonumą. Jaučiu, koks jis užsidegęs, ryžtingas, kaip godžiai stveria mane už šlaunų, geisdamas manęs čia pat, tą pat minutę, trokšdamas atsiprašyti, pasakyti, kad myli mane, kad padarys viską dėl manęs...

Dieve, kaip aš dievinu susitaikymo seksą!..

Aštuntas skyrius

Kitą rytą atsibudusi iš karto pajuntu neapsakomą jaukumą, pasitenkinimą, laimę. Guliu susirangiusi šalia Luko, kupina vidinio ryžto. Aš jau išsiaiškinau prioritetus. Dabar niekas nepakeis mano nuomonės.

— Lukai? — sakau, kai jis jau ruošiasi ropštis iš lovos.

— Mmm? — Jis atsisuka ir pabučiuoja mane, toks visas šiltas, saldus ir mielas.

— Niekur neik. Būk čia. Visą dieną.

— Visą dieną?

— Galėtume apsimesti, kad sergame, — aš palaimingai pasirąžau ant pagalvių. — Tiesą sakant, aš ir jaučiuosi prastai.

— Tikrai? Kur skauda?

— Pilvą.

— Atrodo kuo puikiausiai, — sako Lukas, dirstelėjęs po antklode. — Ir nieko blogo neapčiuopiu... Atleisk. Pažymos negausi.

— Džiaugsmo drumstikas.

Stebiu, kaip jis lipa iš lovos, užsimeta chalatą ir eina į vonią.

— Lukai? — sustabdau jį prie durų.

— Ką?

Prasižioju, pasirengusi pasakyti, kad praėjusį vakarą priėmiau svarbų sprendimą. Kad noriu vestuvių Oksšote, kaip ir planavome iš pat pradžių. Kad atšauksiu Plaza. Kad man nesvarbu, jeigu Elaina įsius.

Tačiau ir vėl užsičiaupiu.

— Kas yra? — klausia Lukas.

— Na... nesunaudok viso mano šampūno, — pagaliau ištariu.

Aš tiesiog negaliu iškelti vedybų klausimo. Tik ne dabar, kai tarp mūsų viskas taip miela, taip gera. Beje, Lukui nesvarbu, kur bus mūsų vestuvės. Pats taip sakė.

Šį rytą nedirbsiu, perspėjau, kad turiu eiti su Robiną ragauti tortų. Tačiau mūsų susitikimas paskirtas tik dešimtą valandą. Todėl kai Lukas išeina, bastausi po butą, pasiruošiu pusryčius ir planuoju, ką pasakysiu Elainai.

Svarbiausia, reikia iškloti tiesiai. Tvirtai ir tiesiai, bet maloniai. Taip, kad skambėtų solidžiai ir profesionaliai, kaip kalba verslininkai, atleisdami darbuotojus. Išlik rami ir vartok tokias frazes, kaip antai, „pas mus įvyko permainų“.

— Sveika, Elaina, — sakau savo atvaizdui veidrodyje. — Turiu kai ką jums pasakyti. Įvyko permainų.

Ne. Ji dar pagalvos, kad pavirtau lesbiete.

— Sveika, Elaina, — mėginu iš naujo. — Aš vis svarsčiau apie jūsų pasiūlytą vestuvių scenarijų. Ir kadangi šis klausimas nusipelno daug...

Užtenka. Tiesiog čiupk ragelį.

Nors kinkos dreba, pakeliu telefono ragelį ir surenku Elainos numerį.

„Elaina Šerman negali atsiliepti...“

Jos nėra namie.

Juk negaliu taip imti ir palikti jai žinutę, kad atšaukiu vestuves. Ar galiu?

Ar galėčiau?

Ne.

Kuo skubiau padedu ragelį, kol dar nesupypsėjo atsakiklis. Gerai. Ką dabar daryti?

Aišku, ką daryti. Skambinti Robinai. Svarbiausia pasakyti bet kam, o paskui veiksmas rutuliosis savaime.

Susikaupusi skambinu Robinai.

„Sveiki! Ar girdžiu vestuvių varpelius? Turbūt taip, nes esu Robiną de Bendern — atsakymas į jūsų vestuvinių planų maldas. Gaila, kad šiuo metu manęs nėra namuose, tačiau jūsų skambutis man labai svarbus...“

Matyt, Robiną jau pusiaukelėje į mūsų susitikimo vietą — tortų kepyklą. Galėčiau paskambinti jai į ten. Arba palikti žinutę.

Ausyse nuskamba jos gyvas, čiulbantis balselis, ir mane nutvilko kaltės jausmas. Robiną jau įdėjo tiek pastangų. Prisipažinsiu, aš jau pamėgau ją. Negaliu pranešti telefonu, kad viską atšaukiu. Ryžtingai padedu ragelį ir čiumpu rankinę.

Turiu pasielgti kaip suaugęs žmogus: nueiti pas tą kepėją ir iškloti naujienas akis į akį.

Su Elaina tvarkysiuosi vėliau.

Atvirai kalbant, aš nemėgstu vestuvinio torto. Jeigu kada ir pasiimu gabalėlį, tai tik todėl, kad žinau: jeigu jo nesuvalgysi, lauk nesėkmės ar panašiai. O šiaip tai nuo viso to vaisinio torto, marcipanų ir glajaus it kreidos, man jau darosi bloga. Aš taip susinervinu, pagalvojusi, ką turėsiu pranešti Robinai, kad apie jokį valgymą negali būti nė kalbos.

Bet atvažiavusi į tortų kepyklą, pajuntu, kaip dryksta seilės. Kepykla didelė ir šviesi, visur didžiuliai langai ir oras pritvinkęs saldžiausių, gardžiausių cukraus ir sviesto kvapų. Matau didžiulius puošnius tortus permatomose dėžutėse — virtinės papuošimo gėlyčių. Prie marmurinių stalų konditeriai iš glajaus rūpestingai suka rožytes ir veja cukrinių gebenių gijas.

Vis dar stoviniuodama prie durų pamatau liesą džinsuotą panelę, apsiavusią aukštakulniais bateliais su dirželiais, lydimą motinos. Jos karštai ginčijasi.

— Tu tik paragauk jo, — tūžta motina. — Įdomu, kiek pasikrausi kalorijų?

— O man nesvarbu, — verksmingai atšauna panelė. — Kad ir kaip būtų, mano vestuvių dieną vis tiek tiks antras dydis!

Antras dydis!

Dieve, šitiek laiko pragyvenau Amerikoje, tačiau tie jų dydžiai varo mane iš proto. Kokį dydį tai atitiktų tikrovėje?

Šeštą?

Na, tada jaučiuosi daug geriau.

— Beki! — Robiną atrodo šiek tiek susinervinusi. — Sveika! Pagaliau atėjai.

— Robiną, — jaučiu, kaip iš nerimo susitraukia man skrandis. — Klausykite, turiu su jumis pasikalbėti. Mėginau prisiskambinti Elainai, tačiau jos nebuvo... Tiek to. Turiu kai ką... pasakyti.

— Žinoma, — nesigilina Robiną. — Mudu su Antuanu tučtuojau ateisime pas tave, tačiau dar turime įveikti vieną nedidukę krizę. — Ji pritildo balsą. — Vienas tortas nenusisekė. Tikra katastrofa.

— Panele Blumvud? — prie mūsų prieina žilaplaukis spindinčiomis akimis. Jis vilki baltą vyriausiojo konditerio drabužį. — Aš esu Antuanas Montinjakas. Tortų kepėjų kepėjas. Gal teko matyti mane televizijos laidoje?

— Antuanai, manyčiau, mes dar nevisiškai išsprendėme bėdą, iškilusią dėl... kitos klientės, — nerimastingai įsiterpia Robiną.

— Aš tuoj nueisiu, — jis atsainiai mosteli ranka. — Panele Blumvud, prisėskite.

— Tiesą sakant, nesu tikra, ar aš tikrai noriu... — prabylu, tačiau nespėju nė mirktelėti, kaip pasodinęs mane ant pliušinio krėslo prie poliruoto stalo, Antuanas priešais išdėlioja visus savo žvilgančius aplankus.

— Galiu pagaminti tortą, kuris pranoks visas jūsų svajones, — kukliai praneša jis. — Mano kūrybiškumui nėra ribų.

— Tikrai? — Vienoje nuotraukoje matau šešiaaukštį tortą, papuoštą cukrinėmis tulpėmis, kitame puslapyje — tortas, kurio forma — penki įvairūs drugeliai. Tokio dydžio tortų man dar neteko matyti. O jau papuošimai!

— O kas viduje? Ar jie visi vaisiniai?

— Vaisinis tortas? Non, non, non! — juokiasi Antuanas. — Vaisinis vestuvių tortas — angliška išmonė. Štai šitas tortas... — jis rodo į drugelių tortą. — Jis buvo biskvitinis, kiekvienas sluoksnis perteptas vis kitokiu įdaru: apelsinine karamele, aistros vaisiais mangais ir lazdyno riešutų suflė.

Dievaži.

— Jeigu jūs mėgstate šokoladą, galime pagaminti tortą iš įvairių rūšių šokolado, — jis atverčia kitą puslapį. — Štai šito buvo tamsus šokoladinis biskvitas, perteptas minkštu šokoladu, baltojo šokolado kremu ir Grand Marnier triufelių įdaru.

Aš neturėjau nė menkiausio supratimo, kad gali būti tokių vestuvinių tortų. Verčiu lapus ir sutrikusi žiūriu į visus tuos įspūdingus tortus.

— Jeigu nenorite tradicinių daugiasluoksnių tortų, galiu iškepti tokį, kuris pavaizduotų kokį nors jūsų mėgstamą daiktą: paveikslą... arba skulptūrą... — Antuanas vėl pakelia į mane akis. — Gal net Louis Vuitton lagaminą...

Vestuvinis tortas Louis Vuitton lagamino formos! Būtų jėga!

— Antuanai? Gal galėtumėte ateiti minutėlei? — Robiną iškiša galvą iš nedidelio posėdžių kambarėlio dešinėje. Jos šypsena neužgožia susirūpinimo.

— Atsiprašau, panele Blumvud, — sako Antuanas. — Davina, panelė Blumvud paragaus torto.

Besišypsanti asistentė dingsta už dvivėrių durų ir netrukus grįžta su taure šampano, dviem gabalėliais torto ir cukrine lelija ant porcelianinės lėkštutės. Ji paduoda man šakutę ir sako:

— Šitas yra su aistros vaisių mangų, braškių ir mandarinų putėsiais, o tas — su karameliniu kremu, pistacijų ir mokos triufeliais. Skanaus!

Oho. Abu gabalėliai — minkštučiai biskvitai, pertepti trim skirtingais pastelinių spalvų įdarais. Nežinau, nuo ko pradėti!

Gerai... imsiuosi mokos triufelių.

Įsidedu kąsnelį į burną ir vos neapalpstu. Štai kokie turi būti vestuviniai tortai. Kodėl Anglijoje tokių nėra?

Gurkšteliu šampano ir atsignybiu cukrinės lelijos. Citrinos skonis. Skanumėlis! Paimu dar vieną gabalėlį ir palaimingai kramsnoju, žiūrėdama, kaip viena panelė susikaupusi triūsia prie pakalnučių puokštės.

Žinote, turbūt reikės nupirkti Sjuzi kokį gražų tortą krikštynų proga. Be abejo, nupirksiu ir dovanų, o tortas būtų tik kaip nedidelis priedas.

— Gal žinote, kiek kainuoja šie tortai? — paklausiu tos mergaitės, mėgaudamasi antruoju torto gabalėliu.

— Na... kainos įvairios, — sako ji, žvilgterėdama į mane. — Tačiau spėju, kad pigiausias kainuoja tūkstantį dolerių.

Aš vos neužspringau šampanu. Tūkstantį dolerių? Mažiausia kaina — tūkstantis dolerių?

Už tortą?

Palaukite, tai kiek dolerių aš ką tik prarijau? Ant mano lėkštutės turėjo gulėti bent jau penkiasdešimties dolerių vertės gabalėliai!

— Gal norėtumėte dar vieno gabaliuko? — klausia toji mergaitė ir dirsteli į posėdžių kambarį. — Regis, Antuanas dar užsiėmęs.

— Ooo... kodėl ne? Gal galėčiau paragauti vieną tų cukrinių tulpyčių? Na, žinote. Tiesiog norisi patyrinėti.

— Be abejo, — maloniai atsiliepia ji. — Ko tik pageidausite.

Ji atneša man tulpę ir baltų gėlyčių puokštelę, ir aš patenkinta kramsnoju jas, užgerdama šampanu.

Paskui, iš lėto dairydamasi, aptinku didžiulę įmantrią geltoną ir baltą gėlę su miniatiūriniais rasos lašeliais. Tai bent gardžiai atrodo! Prieinu prie cukrinių širdelių, paimu vieną ir jau dedu į burną, kai pasigirsta klyksmas:

— Neeee! — prie manęs atlekia kažkoks vyrukas baltais drabužiais. — Nevalgykite žonkilio^18!

— Oi! — aš suspėju atitraukti ranką. — Atsiprašau. Nežinojau. Ar jis kuo nors ypatingas?

— Prie jų vargau tris valandas, — sako jis, švelniai imdamas man iš rankos. — Nieko blogo neatsitiko. — Jis šypsosi, tačiau matau, kad kakta išrasojo.

Ką gi, teks apsiriboti šampanu. Nurijusi gurkšnelį, dairausi, kur stovi šampano butelis, ir išgirstu šaižius balsus, sklindančius iš to kambario, kur užsidarė Robiną su Antuanu.

— Sąmoningai aš šitaip nepadaryčiau! Madmuazele, nieko prieš jus neturiu!

— Turite! Jūs bjauriai manęs nekenčiate, tiesa? — girdėti duslus balsas.

Robiną kažką raminamai kalba, tačiau negaliu suprasti ką.

— Tiesiog vienas po kito! — dabar merginos balsas jau kaip reikiant garsus. To užtenka, kad sustingčiau, net taurę laikanti ranka sustoja pusiaukelėje.

Negaliu patikėti.

Negali būti.

— Šitos prakeiktos vestuvės tiesiog užburtos! — šaukia ji. — Nuo pat pirmos minutės viskas nesiseka.

Durys virsteli, ir dabar puikiai ją girdžiu.

Taip. Ten — Alisija.

Jaučiu, kaip visa įsitempiu.

— Pirmiausia Plaza pareiškia, kad nėra vietų! O dabar tas fiasko su tortu! Ir žinote, ką vos prieš akimirką išgirdau?

— Ką? — bailiai klausia Robiną.

— Mano pirmoji pamergė nusidažė plaukus raudonai! Dabar ji išsiskirs iš visų! Šitoks kitų nepaisymas, šitoks prakeiktas savanaudiškumas...

Durys plačiai atsiveria, ir pro jas išstypina Alisija. Smailiakulnių kaukšėjimas medinėmis grindimis nuaidi tarsi pabūklų ugnies papliūpa. Pamačiusi mane, Alisija apmiršta, o aš žiūriu į ją besidaužančia širdimi.

— Sveika, Alisija, — stengiuosi kalbėti kuo laisviau. — Gaila, kad tau taip nenusisekė su tuo tortu. Beje, Antuanai, buvo labai skanu.

— Ką? — išsižioja Alisija. Jos žvilgsnis nuklysta į mano sužadėtuvių žiedą, į mano batelius ir rankinę, nepraleisdamas nė sijonuko, ir vėl grįžta prie žiedo. Galima tai pavadinti „manhatanišku nužvelgimu“ veidrodžių salėje.

— Tu išteki? — pagaliau atsitoki ji. — Už Luko?

— Taip, — aš nerūpestingai dirsteliu į deimantą ant savo kairės rankos, o paskui nekaltai nusišypsau.

Jau imu atsipalaiduoti. Man jau pradeda visa tai patikti.

(Aš ir pati „manhataniškai nužvelgiau“ Alisiją. Mano žiedas mažumėlę didesnis už jos. Tik nepagalvokite, kad lyginu ar ką.)

— Tai kodėl nieko nesakei?

Taip ir norisi atšauti: „Tai kad neklausei.“ Tačiau tik gūžteliu pečiais.

— O kur vyks vestuvės? — senasis Alisijos arogantiškumas kyla į paviršių, ir matau, kaip ji ruošiasi pulti.

— Na... pasirodo... — aš atsikrenkščiu.

O, tai bent akimirka. Atėjo laikas didžiajai naujienai. Pasakyti Robinai, kad apsigalvojau. Mano vestuvės bus Oksšote.

— Tiesą sakant...

Giliai įkvepiu. Nagi. Tai — kaip Bandaid: kuo greičiau užklijuosiu, tuo greičiau bus baigta. Drožk.

Aš vos per plauką taip ir nepadarau, tačiau kaip tyčia dirsteliu į Alisiją. Nagi, ji žiūri į mane, kaip visada užjaučiamai ir labai pasipūtusiai. Šitiek metų jaučiausi prieš ją kvailutė ir menkutė, o dabar tas jausmas išsiveržia tarsi vulkanas — tiesiog negaliu jo suvaldyti.

— Tiesą sakant, mūsų vestuvės vyks Plaza viešbutyje, — girdžiu savo balsą.

Nuo šoko Alisijos veidas net susiraukšlėja.

— Plaza? Tikrai?

— Turėtų būti puiku, — abejingai priduriu. — Plaza — tokia graži vieta. Ar tik ne ten vyks ir tavo vestuvės?

— Ne, — iškošia pro dantis Alisija. — Nebėra vietos, reikėjo užsisakyti iš anksto. Kada jūs užsisakėte?

— O... prieš savaitę ar dvi, — atsainiai trukteliu pečiais.

Jėga! Pamatytumėte jos veido išraišką!

— Bus nuostabu, — energingai įsiterpia Robiną. — Beje, šį rytą kalbėjausi su dizaineriu. Jis užsakė du šimtus beržų. Jie dar atsiųs ir pušų spyglių pavyzdžių...

Aš regiu, kaip įtemptai dirba Alisijos smegenys.

— Ak tai tau bus statomas tas miškas, — pagaliau ištaria ji. — Girdėjau. Kainuos nemenką sumelę. Ir jums bus atskraidinti smuikininkai iš Vienos simfoninio orkestro, teisybė?

— Niujorko filharmonijos orkestras išvykęs į gastroles, — apgailestauja Robiną. — Tačiau, matyt, ir tie Vienos muzikantai yra labai geri...

— Esu tikra, jie bus puikūs, — sakau šypsodamasi Robinai, kuri atsako tuo pačiu, tarytum būčiau jos sena sąjungininkė.

— Panele Blumvud, — iš kažkur išdygsta Antuanas ir, suėmęs mano ranką, kelia sau prie lūpų. — Dabar esu visiškai jūsų paslaugoms. Atsiprašau už sugaišinimą. Vienas toks erzinantis reikaliukas...

Alisijos veidas sustingsta.

— Na, — sako ji, — jau eisiu.

— Au revoir, — pasako Antuanas, nė nežiūrėdamas į jos pusę.

— Iki, Alisija, — nekaltai ištariu. — Linkiu puikių vestuvių.

Ji išstypina, o aš susmunku į savo vietą. Širdis tiesiog šėlsta iš smagumo. Tai buvo viena geriausių akimirkų mano gyvenime. Pagaliau aš įveikiau tą ilgakoję kalę Alisiją. Pagaliau! Kiek kartų ji buvo bjauri man? Atsakymas: maždaug tūkstantį kartų. O kiek kartų aš nutupdžiau ją? Atsakymas: niekada.

Užtat šiandien!

Matau, kaip Robiną ir Antuanas susižvalgo. Negaliu tverti, kaip norisi paklausti, ką jie mano apie Alisiją. Bet ir vėl — būsimai nuotakai lyg ir netiktų.

Be to, jeigu jie keikia Alisiją, kas gali garantuoti, kad ir manęs nekeiks.

— Nagi! — ragina Robiną. — Laikas imtis ko nors malonesnio. Antuanai, tu susipažinai su Bekės vestuvių detalėmis.

— Iš tikrųjų, — šypsosi man Antuanas. — Tai bus pats gražiausias įvykis.

— Žinau, — išpoškinu laiminga. — Aš taip jų laukiu!

— Taigi... aptarsime tortą... Aš tuoj atnešiu tau keletą nuotraukų... o kol kas gal galėčiau pasiūlyti šampano?

— Taip, ačiū, — ištiesiu taurę. — Būtų malonu!

Blyškus kvapus šampanas nuputoja į mano taurę. Antuanas vėl dingsta, o aš gurkšteliu šampano ir šypsausi, slėpdama vidinį nerimą.

Alisijai išėjus nebėra reikalo apsimetinėti. Dabar reikėtų padėti taurę, pasivesti Robiną į šalį, atsiprašyti už sugaišinimą ir pareikšti, kad vestuvės atšaukiamos, aš tuoksiuosi Oksšote. Paprasta ir sąžininga.

Šitaip reikėtų padaryti.

Tačiau... nuo šio ryto įvyko kažkas labai keista. Negaliu net paaiškinti, kas. Kažkaip sėdėdama čia, siurbčiodama šampaną ir valgydama tūkstančio dolerių vertės tortą, tiesiog nebesijaučiu esanti ta, kuri buvo pasišovusi švęsti savo vestuves Oksšote.

Pridėjusi ranką prie širdies galiu pasakyti, kad jaučiuosi esanti būtent ta, kurios didžiulės prabangios vestuvės vyks Plaza viešbutyje.

Negana to, aš noriu būti ta, kurios didžiulės, prabangios vestuvės vyks Plaza viešbutyje. Aš noriu būti ta mergina, kuri vaikštinėja po brangių tortų parduotuves, paskui kurią nuolankiai bėgioja žmonės ir elgiasi su ja kaip su princese. Jeigu atšauksiu vestuves, viskas tuo ir baigsis. Niekas apie mane nebešokinės. Aš nebebūsiu ypatinga, spindinti asmenybė.

O Dieve, kas man pasidarė? Šį rytą aš buvau taip tvirtai apsisprendusi.

Kietai užsimerkiu ir prisiverčiu galvoti apie mamą ir tą žydinčią vyšnią. Tačiau ir tai negelbsti. Matyt, šampanas kaltas: užuot jausmingai pagalvojusi: „Aš privalau ištekėti namie“, mano galvoje sukasi mintis: „O gal mes galėtume įkomponuoti tą vyšnią į užburtąjį mišką?“

— Ar viskas gerai? — šypsosi Robiną. — Apie ką susimąstei?

Kaltai kilsteliu galvą.

— Tiesiog galvojau, kad... em... vestuvės bus fantastiškos.

Ką dabar darysiu? Ar ką nors sakysiu?

Ar nieko nesakysiu?

Greičiau, Beki. Spręsk.

— Na... ar nori pamatyti, ką turiu savo rankinėje? — linksmai klausia Robiną.

— E... taip, prašau.

— Eu-rekaa! — ji ištraukia storą reljefišką kortelę, ant kurios išvinguriuoti žodžiai.

Ponia Elaina Šerman

maloniai kviečia jus dalyvauti

Rebekos Blumvud ir savo sūnaus

Luko Brendono

vestuvėse...

Aš spoksau į ją, o širdis daužosi kaip pašėlusi.

Tai — tikrovė. Tai iš tikrųjų tikrovė. Parašyta juodu ant balto.

Tiksliau, bronzinėmis raidėmis ant rusvai pilko popieriaus.

Sustirusiais pirštais paimu ją ir vartau, vartau.

— Ką manai? — Robiną švyti. — Argi ne dailu? Šios kortelės sudėtyje yra aštuoniasdešimt procentų drobės.

— Nuostabi... — aš nuryju seiles. — Regis, kvietimai netrukus bus išsiuntinėti.

— Kol kas dar nesiunčiame! Tačiau visada mėgstu paruošti kvietimus iš anksto. Kaip aš sakau, nepakenks paskaitinėti ir pataisinėti. Mes neketiname nurodyti svečiams, kad jie apsirengtų „vakariniais drabužiais“, kaip darė viena nuotaka... — Robiną net tirta iš juoko.

— Gerai. — Aš vėl skaitau:

Birželio 22 dieną, šeštadienį,

septintą valandą,

„Plaza“ viešbutyje

Niujorke

Viskas labai rimta. Jeigu ketinu ką nors pasakyti, daugiau atidėlioti negaliu. Jeigu noriu atšaukti vestuves, privalau padaryti tai dabar. Tuojau pat.

Tačiau mano lūpos neprasiveria.

Nejaugi tai reiškia, kad aš galų gale renkuosi Plaza?. Kad aš parsiduodu? Renkuosi blizgesį ir prašmatnumą? Pasirenku Elainą, o ne mamą su tėčiu?

— Pagalvojau, kad vieną norėsi nusiųsti savo mamai! — sako Robiną.

Aš kaipmat pakeliu galvą: ne, Robinos veide išties nekaltas džiaugsmas.

— Kaip gaila, kad jos čia nėra. Galėtų prisidėti prie visų pasiruošimo darbų. Tačiau ji bus patenkinta viskuo, ar ne?

— Taip, — atsakau patylėjusi. — Taip, jai... patiks.

Svaigstančia galva aš įsidedu kvietimą į rankinę ir ją užsegu.

Štai taip. Vis dėlto Niujorkas įveikė.

Mama supras. Kai viską deramai nupasakosiu, ji atvažiuos. Privalo atvažiuoti.

Antuano naujasis mandarinų ir rambutanų tortas pasakiškas. Tik kažkodėl jį kramsnojant man dingsta apetitas.

Aš paskanavau ir kitų, tačiau niekaip neapsisprendžiu. Antuanas ir Robiną susižvalgo ir pasiūlo, kad aš ramiai, neskubėdama viską apgalvočiau. Taigi įsidedu vieną cukrinę rožytę į rankinę, atsisveikinu ir keliauju į Barneys, kur kuo maloniausiai aptarnauju savo klientus, tarsi niekas kitas nesuktų man galvos.

Tačiau aš be atvangos galvoju apie būsimą skambutį, apie tai, kaip pasakysiu mamai visą tiesą, kaip jai paaiškinsiu.

Nenukirsiu it kirviu pareikšdama, kad noriu vestuvių Plaza viešbutyje, o ne kur nors kitur. Ne iš pat pradžių. Tik pasakysiu, kad yra tokia galimybė, jeigu abi norėtume ją pasirinkti. Taip, tokie žodžiai: jeigu mes abi norėtume ją pasirinkti.

Bėda ta, kad žmoniškai nepapasakojau jai apie tai anksčiau. Ko gero, mama būtų stvėrusi tokią progą, jeigu tik būčiau deramai viską paaiškinusi: apie užburtąjį mišką, orkestrą, šokių muzikos grupę, tūkstantinės vertės tortą. Apie nuostabias prabangias vestuves, už kurias nereikia mokėti nė cento! Klausykite, kas gi negriebtų tokios progos?

Kai lipu laiptais į savo butą, mane net pykina. Puikiai suprantu, kad apgaudinėju save. Juk žinau, ko mama iš tiesų nori.

Ir puikiai žinau, kad ji padarys viską, ko tik užsimanysiu.

Uždariusi duris, giliai įkvepiu. Po poros sekundžių, kai suskamba durų skambutis, aš net strykteliu iš išgąsčio. Dieve, na, ir įsitempusi.

— Labas, — tariu atidarydama duris. — O, Deni, čia tu. Klausyk, turiu kai kam skubiai paskambinti, tad jeigu tu nieko prieš...

— Gerai, aš noriu paprašyti tavęs vienos paslaugos, — sako jis įeidamas, tarsi nenugirdęs, ką pasakiau.

— Kokios?

— Rendelas neduoda man ramybės. Nuolat tik ir girdžiu: kur tu parduodi savo drabužius? kokie konkretūs tavo užsakovai? ar turi verslo planą? Aš jam ir sakau: aišku, kad turiu verslo planą, Rendelai. Kitais metais planuoju nupirkti kokakolą, kaip tu manai?

— Deni...

— O tada jis užsiveda: girdi, jeigu neturiu jokių rimtų pirkėjų, tai teks visko atsisakyti, ir jis daugiau manęs nebesubsidijuos. Jis sako tokį žodį kaip „subsidijuoti“! Ar tu gali patikėti?

— Na, — tariu gan šaltai, — jis juk moka už tavo buto nuomą. Ir nupirko tau visus tuos rulonus rausvos zomšos, kurios norėjai...

— Gerai, — sutinka Denis patylėjęs. — Gerai. Ta rausva zomša buvo klaida. Bet, Jėzau! Jis tiesiog neatstoja nuo manęs. Pasakiau jam apie tavo suknelę, tai jis, girdi, Danieli, vienas klientas, gyvenantis kaimynystėje, dar nėra tavo komercinės įmonės pagrindas. — Denis įnirtingai kramto nykštį. — O aš ir išpoškinau jam, kad gavau didelį užsakymą iš prekybos centro.

— Tikrai? Iš kurio?

— Barneys.

Dabar aš jau suklustu.

— Barneys? Deni, kodėl tu pasakei — Barneys?

— Ogi kad tu galėtum mane palaikyti! Jeigu jis tavęs paklaus, sakyk, kad turite mano gaminių, gerai? Ir kad visi jūsų klientai verčiasi per galvas, kad tik gautų mano sukurtų drabužių. Kad parduotuvės istorijoje dar nebuvo nieko panašaus.

— Tu beprotis. Gal manai, kad jis patikės? O ką darysi, kai jis paprašys pinigų?

— Iki to laiko aš jau turėsiu jų!

— O jeigu jis sugalvos patikrinti? O jeigu jis užeis į Barneys pasižiūrėti?

— Netikrins, — paniekinamai sako Denis. — Jis tik kartą per mėnesį randa laiko pasikalbėti su manimi, tai ką jau kalbėti apie kokį neplanuotą žygį į Barneys. Bet jeigu susidurtum su juo ant laiptų, tiesiog patvirtink mano istoriją. Tiek teprašau.

— Na... gerai, — galiausiai sutinku.

Garbės žodis. Tarytum man dar maža rūpesčių.

— Deni, aš tikrai turiu paskambinti... — kone maldauju.

— O, sakyk, ar jau radote kur gyventi? — klausia jis, drėbdamasis į fotelį.

— Dar neturėjome tam laiko.

— Net negalvojote apie tai?

— Elaina nori, kad mes kraustytumėmės į tą patį namą, kur gyvena ji, bet aš pasakiau — ne. Tik tiek tenuveikta.

— Tikrai? — Denis vėpso į mane. — Nejaugi tu nenori pasilikti Kaimelyje?

— Žinoma, noriu! Manęs ten nė su lazda nenuvarys.

— Tai ką darysite?

— Aš... nežinau! Šiuo metu esu paskendusi kituose reikaluose. Tiesą sakant...

— Ikivedybinis stresas, — saliamoniškai nustato Denis. — Išeitis — dvigubas martinis. — Jis atidaro kokteilių barą, ir iš jo išskrenda pluoštas brošiūrų iš parduotuvių, kuriose užregistravau savo vestuvinius pageidavimus. — Tu užregistravai be manęs? Negaliu patikėti! Aš visą gyvenimą svajojau apie šį procesą! Ar užrašei kapucino aparatą?

— E... taip. Atrodo...

— Didžiausia klaida. Jie niekam tikę. Klausyk, jeigu tau prireiks parvežti dovanas, žinai, kur mane rasti...

— Aha, gerai, — aš žvilgteriu į jį. — Po Kalėdų.

Tos Kalėdos man vis dar rakštis širdyje. Maniau, kad būsiu labai protinga, jei užsisakysiu visą krūvą dovanų internetu. Tačiau taip jų ir nesulaukiau, tad Kūčių dieną laksčiau po parduotuves lyg pakvaišusi, kol supirkau, ką norėjau. O Kalėdų rytą mes nuėjome į viršų išgerti taurelę su Deniu ir Rendelu. Ir ką gi pamatau? Nagi, Denis sėdi, įsisiautęs į šilko chalatą, kurį buvau pirkusi Elainai, ir čiaumoja šokoladus, kurie buvo skirti mano bendradarbei Samantai.

— Ei, tai ką turėjau pamanyti? — ginasi jis. — Kalėdos, viskas gražiai įvyniota... Taip ir šaukė: „Taip, Danieli, čia tau Kalėdų Senelis atnešė...“ — Jis paima martinio butelį ir šliūkšteli į kokteilių maišiklį. — Tau stiprų? Ar ypač stiprų?

— Deni, aš tikrai turiu paskambinti. Tuoj grįšiu.

Ištraukusi laidą iš elektros lizdo, nešuosi telefoną į miegamąjį. Uždariusi duris, mėginu surikiuoti mintis.

Gerai. Viskas įmanoma. Nusiramink ir susikaupk. Aš surenku namų numerį ir baimingai klausausi signalo.

— Taip? — pasigirsta metalinis balselis.

— Alio? — aš suglumstu. Net ir per tokį atstumą suprantu, kad čia ne mamos balsas.

— Beki! Čia Dženisė! Kaip tu, brangute?

Nesąmonė. Tai gal aš per klaidą surinkau kaimynų numerį?

— Aš... puikiai.

— Tai gerai! Klausyk, kol tu čia, sakyk, ką labiau mėgsti: Evian ar Vittel?

— Vittel, — automatiškai išpilu. — Dženise...

— Puiku. O kaip dėl gazuoto vandens? Juk žinai — šiais laikais daugelis geria tik vandenį. Supranti — automobilio vairavimas ir taip toliau. Ką tu manai apie Perrier?

— Aš... nežinau, Dženise... — giliai įkvepiu. — Ar mama yra?

— Ar tu nieko nežinai, brangute? Tavo tėvai išvažiavę! Į Ežerų kraštą.

Nugrimztu į neviltį. Ir kaip galėjau pamiršti jų išvyką į Anglijos šiaurę?

— Aš tik užbėgau palieti gėlyčių. Jeigu tau skubu, galiu pasakyti jų telefono numerį ten...

— Ne... tiek to.

Mano susierzinimas pamažėle slopsta. Net jaučiu slaptą palengvėjimą. Bent jau šią akimirką išsisukau iš bėdos. Tiksliau, juk aš nekalta, kad jie išvažiavę, ar ne?

— Ar tikrai? — pasitikslina Dženisė. — Jeigu kas nors svarbaus, kaipmat surasiu tą numerį...

— Ne, tikrai viskas gerai! Nieko svarbaus, — girdžiu savo balsą. — Na, buvo malonu pasikalbėti... Iki! — Skubiai padedu ragelį, jausdama šiokį tokį drebulį.

Tai tik kelių dienų atokvėpis. Niekas nuo to nepasikeis.

Grįžusi į svetainę randu Denį atsilošusį sofoje ir maigantį televizoriaus nuotolinio valdymo pultelį.

— Viskas gerai? — pakelia galvą jis.

— Puikiai, — atsakau. — Kur tas tavo siūlytas gėrimas?

— Kokteilinėje, — jis krypteli galvą spintelės pusėn. Ir kaip tik tuo metu virsteli durys.

— Ei! — šūkteliu. — Lukai, čia tu? Kaip tik laiku pasirodei...

Ir užsikertu — tokio Luko dar niekada nemačiau: veidas išblyškęs, įkritęs, akys tamsesnės nei visada.

Susižvalgau su Deniu ir jaučiu, kaip apmiršta širdis.

— Lukai! — vos ištariu. — Kas tau?

— Ištisą valandą mėginau tau prisiskambinti, — sako jis. — Darbe tavęs nebuvo, o čia linija užimta...

— Turbūt aš jau važiavau namo, o paskui turėjau paskambinti. — Susirūpinusi prieinu prie jo. — Kas atsitiko, Lukai? Ar kas nors darbe?..

— Maiklas, — sako Lukas. — Ką tik išgirdau. Jį ištiko širdies smūgis.

Devintas skyrius

Maiklo palata ketvirtame aukšte, didžiulėje ligoninėje Vašingtone. Koridoriais einame tylėdami, nesidairydami į šalis. Praėjusią naktį mes miegojome labai prastai; tiesą pasakius, nesu tikra, ar Lukas išvis sudėjo bluostą. Jis mažai kalbėjo, bet mačiau, kad jį graužia kaltė.

— Jis galėjo numirti, — pasakė Lukas, kai jau gulėjome lovoje, įbedę akis į tamsą.

— Bet nemirė, — atsakiau, paimdama jį už rankos.

— O galėjo.

Ir tai tiesa. Maiklas galėjo mirti. Vos pagalvojus apie tai, man suspaudžia skrandį. Neprisimenu, kad kuris nors iš man artimų žmonių būtų rimtai sirgęs. Tiksliau, mano senelės seseriai Miurelei buvo kažkas negerai su inkstais, bet mačiau ją gal tik porą kartų. O visi kiti mano seneliai tebėra gyvi, išskyrus senelį Blumvudą, kuris mirė, kai man buvo dveji, tad jo nė nepažinau.

Tiesą pasakius, man neteko lankytis ligoninėje, jeigu neminėsi televizijos filmų „Ligoninės priimamasis“ ir „Sužeistųjų palata“. Praeidama pro tokius bauginančius užrašus kaip „Onkologija“ ir „Inkstų ligų skyrius“, dar kartą įsitikinu: iki šiol mano gyvenimas buvo be rūpesčių ir pavojų.

Lukas sustoja prie 465-osios palatos.

— Čia, — sako jis. — Pasiruošusi? — Jis tyliai pasibeldžia ir po sekundėlės praveria duris.

Maiklas miega didelėje metalinėje lovoje. Ant šalia esančio stalo stovi šešios didžiulės gėlių puokštės; jų pilna palata. Prie jo rankos prijungta lašinė, o kitas vamzdelis, kyšantis iš krūtinės, prijungtas prie kažkokio aparato, ant kurio žiba mažos lemputės. Maiklo veidas išblyškęs, sukritęs. Jis atrodo toks... pažeidžiamas.

Man tai visai nepatinka. Buvau įpratusi matyti Maiklą apsirengusį brangiu kostiumu ir rankoje laikantį brangaus gėrimo taurę. Aukštą, tvirtą ir neįveikiamą. O ne gulintį lovoje ir vilkintį ligoninės apranga.

Matau, kaip Lukas nenuleidžia nuo Maiklo akių. Jis visas išbalęs, rodos, tuoj pravirks.

O, Dieve. Jau ir aš arti ašarų.

Kai Maiklas staiga atsimerkia, pajuntu nepaprastą palengvėjimą. Bent jau jo akys nė kiek nepasikeitusios. Tokios pat šiltos. Tokios pat besišypsančios.

— Nagi, nereikėjo vargti tokį kelią, — sako jis. Balsas sausas, dar labiau gergždžiantis nei paprastai.

— Maiklai, — Lukas skubiai žengia artyn, — kaip tu jautiesi?

— Geriau. Geriau negu anksčiau. — Maiklas smalsiai nužvelgia Luką. — O kaip tu jautiesi? Atrodai baisiai.

— Aš ir jaučiuosi baisiai, — pritaria Lukas. — Jaučiuosi visiškai... — Jis nutyla ir nuryja seiles.

— Tikrai? Gal ir tau vertėtų pasidaryti kokius nors tyrimus. Labai raminantis procesas. Dabar jau žinau, kad man — angina. O šiaip mano limfa puiki, nesu alergiškas žemės riešutams. Labai pravartu žinoti. — Jo akys nukrypsta į Luko laikomą krepšelį su vaisiais. — Čia man?

— Taip! — atsipeikėja Lukas. — Šiek tiek... Čia padėti?

Kol jis stumdo egzotiškas gėles, padarydamas vietos krepšeliui, aš pastebiu prikabintą kortelę iš Baltųjų rūmų. Oho.

— Vaisiai, — linkteli galvą Maiklas. — Labai apdairu. Matyt, kalbėjaisi su mano gydytoju. Čia jie be galo griežti. Tie lankytojai, kurie atneša saldainių, turi žygiuoti į tokį mažą kambarėlį ir dešimt minučių parisnoti.

— Maiklai... — Lukas giliai įkvepia. Aš matau, kaip jo pirštai stipriai spaudžia krepšelį. — Maiklai, aš tik norėjau pasakyti... kad labai atsiprašau. Dėl to mūsų ginčo.

— Viskas pamiršta. Tikrai.

— Ne. Aš nepamiršau.

— Lukai, — Maiklo žvilgsnis malonus. — Nieko baisaus.

— Bet aš jaučiu...

— Mes tiesiog nesutarėme, ir tiek. Nuo to karto daug galvojau apie tai, ką tu pasakei. Ir tavo žodžiuose yra prasmės. Jeigu Brandon Communications viešai užsiima garbingu reikalu, tai tik gerina įmonės reputaciją.

— Man nederėjo veikti nepasitarus su tavimi, — sumurma Lukas.

— Na, kaip sakei, tai tavo įmonė. Tu vadovauji. Ir aš tai gerbiu.

— O aš gerbiu tavo patarimus, — išsyk atsiliepia Lukas. — Ir visada gerbsiu.

— Na, štai. Ar užkasame kovos kirvį? — Maiklas ištiesia ranką, nusėtą mėlynėmis, likusiomis nuo lašinės adatų dūrių. Po sekundėlės Lukas švelniai ją paima.

Dabar aš jau springstu ašaromis.

— Aš eisiu... atsigerti... — suvapu ir, vos atgaudama kvapą, skubu už durų.

To betrūko, kad apsipilčiau ašaromis prieš Maiklą. Dar pagalvos, kad esu visai niekam tikusi.

Arba pamanytų, kad žliumbiu, nes sužinojau ką nors, ko jis nežino. Pamanytų, kad mes matėme jo medicinos kortelę ir kad jam visai ne angina. Kad smegenyse rastas krešulys, kurį gali pašalinti tik vienas Čikagos specialistas, tačiau jis atsisakė operuoti Maiklą, nes tarp šių ligoninių tvyro sena nesantaika...

Gerai, užteks, aš jau viską painioju su „Ligoninės priimamuoju“.

Giliai kvėpuodama nueinu į registratūrą ir atsisėdu šalia vidutinio amžiaus moters, apsirengusios padėvėtu mėlynu megztiniu.

— Ar tu gerai jautiesi, brangute? — Pakėlusi akis matau ištiestą popierinę servetėlę. — Labai paveikia, ar ne? — Ji švelniai kalbina mane, kol išsišnypščiu nosį. — Ar čia guli koks nors jūsų giminaitis?

— Tik draugas. O jūsų?

— Mano vyras Kenas, — paaiškina ji. — Jam atliktas šuntavimas.

— Dieve. Tikrai užjaučiu...

Man net šiurpas nueina kūnu, pagalvojus, kaip jausčiausi, jeigu toje lovoje gulėtų Lukas.

— Turėtų būti gerai, jeigu tik prisižiūrės. Tie vyrai. Jie pernelyg geros nuomonės apie save, — ji pakraipo galvą. — Tačiau užtenka patekti čia... ir išmoksti suprasti, kas svarbu, o kas — ne, teisybė?

— Teisybė, — labai rimtai pritariu aš.

Mudvi nutylame, ir aš iš visos širdies susirūpinu Luku. Gal reikėtų įkalbėti jį, kad dažniau lankytųsi sporto salėje? Ir kad valgytų neriebų tepamą maistą, kuris mažina cholesterolio kiekį? Atsarga gėdos nedaro.

Netrukus toji moteriškė šypteli man ir nueina, o aš lieku vietoje. Tegul Lukas su Maiklu ilgiau pabūna vieni. Matau prie lango porą besišnekučiuojančių ligonių, sėdinčių invalidų vežimėliuose; o ten trapi senutė sveikinasi ar tik ne su savo anūkais. Išvydus juos, senutės veidas nušvinta, regis, staiga ji atjaunėja dešimčia metų. O siaube, aš vėl pradedu šnirpščioti.

Netoliese sėdi dvi džinsuotos panelės. Viena jų man užjaučiamai šypsosi.

— Miela žiūrėti, — taria ji.

— Žinote, jeigu šalia ligonių būtų artimieji, ko gero, jie pasveiktų milijoną kartų greičiau, — karštai pareiškiu. — Kiekviename ligoninės aukšte turėtų įrengti svečių kambarius. Turbūt ligoniai kur kas greičiau būtų išleidžiami namo!

— Labai įžvalgus komentaras, — pasigirsta už manęs malonus balsas. Nustebusi atsisuku ir pamatau besišypsančią dailutę gydytoją tamsiais plaukais. — Neseniai Čikagoje atliktas tyrimas kaip tik tai ir patvirtino.

— Tikrai? — Net paraustu iš pasididžiavimo. — Na... ačiū! Man tik šovė tokia mintis, apsidairius čia...

— Kaip tik toks turėtų būti gydytojų požiūris, — sako ji. — Noras matyti giliau, ne vien skaityti įrašus ligonių kortelėse. Norint būti gydytoju neužtenka vien išlaikyti egzaminus ir įsikalti į galvą kaulų pavadinimus. Būtina rasti būdą, kaip žmogų vėl pastatyti ant kojų — ne tik fiziškai, bet ir psichiškai, dvasiškai.

Oho, turiu pasakyti, esu sužavėta. Man dar neteko matyti, kad britų gydytojai stovėtų koridoriuose ir drožtų entuziastingas kalbas apie medikų profesiją. Paprastai jie tik lekia pro šalį ir atrodo baisiausiai išvargę.

— Ar jūs visą gyvenimą norėjote dirbti medicinos srityje? — šypsodamasi ji klausia manęs.

— E... na... kad ne... — atsargiai išlemenu.

Būtų lyg ir nemandagu atrėžti, kad net neturėjau galvoje tokios minties. Juk pirmiausia reikėtų įveikti milijonus A lygių, ar ne?

Tačiau šią akimirką... tokia idėja tikrai verta dėmesio. Net keistai jaudinanti. Štai sėdžiu ir galvoju, kad dar nieko prasminga gyvenime nesu nuveikusi. Ir kodėl negalėčiau tapti gydytoja? Juk žmonės dažnai keičia savo karjeros kryptį. Kai dabar gerai pagalvoju, man visada instinktyviai kildavo troškimas ką nors išgydyti. Matyt, turiu tą ypatingą bruožą, kurį ši gydytoja išsyk pastebėjo. Galų gale, kodėl ji taip ėmė ir iš karto priėjo, ir dar patarė, kad pasukčiau į mediciną?

Daktarė Rebeka Blumvud.

Baronienė daktarė Rebeka Blumvud, MBE^19.

Dieve, kaip mama didžiuotųsi.

Gydytoja kažką sako, tačiau aš nesiklausau. Visiškai paskęstu svajonėse: štai aš, vilkėdama baltu chalatu, energingai įžengiu į palatą, pasakau „kraujospūdis 40/25“, ar kaip ten turi būti, ir iššnaru tolyn, lydima susižavėjusių žvilgsnių.

Novatoriškoji chirurgė Rebeka Blumvud niekada nebūtų pasukusi į mediciną, jeigu tąkart atsitiktinai nebūtų atsidūrusi ligoninės koridoriuje. Tuo metu ši garsi specialistė dirbo madų...

— Kiek prisimenu, aš visada troškau būti gydytoja, — guviai čiauška viena džinsuota panelė. Trupučiuką įsižeidusi, aš kilsteliu galvą.

Nieko naujo! Pamėgdžioja. Aš, o ne ji, ketinau būti gydytoja.

— O aš, kai buvau maža, norėjau būti dantistė, — įsiterpia antroji panelė. — Tačiau greitai atsitokėjau. — Nuvilnija juokas. Nustebusi apsidairau: nagi, aplinkui susirinko nemažas būrelis žmonių.

Kas čia vyksta? Ar jie visi kišasi į mūsų asmeninį pokalbį? Aš atšiauriai dirsteliu į brošiūrėlę, kurią laiko arčiausiai stovintis vyrukas. „Medicinos magistrantūros programa“.

O, broleli.

Didelio čia daikto! Gal ir aš baigsiu magistrantūrą! Turbūt išmanau apie mediciną ne mažiau nei visi čia susirinkusieji, be to, aš sugebu daryti įžvalgias pastabas.

— Ar dar turite kokių nors klausimų? — teiraujasi toji daili gydytoja. Visi nuščiūva.

— Nagi, — skatina ji, — nebijokite. Juk tikrai yra dalykų, apie kuriuos norėtumėte sužinoti. Netgi tuo atveju, jeigu manote, kad tai savaime suprantama ar akivaizdu — klauskite!

Visi tyli. Aš tik pavartau akis: garbės žodis, į tuos žmones tiesiog graudu žiūrėti! Net negalvodama užduočiau bent dešimt tikrai įdomių klausimų.

— Aš turiu klausimą! — pareiškiu, tik sekundės dalele atsilikdama nuo akiniuoto vyruko, kuris pakėlė ranką.

— Gerai! — sako gydytoja. — Džiaugiuosi! Pradėsime nuo jūsų, — kreipiasi ji į tą vyruką.

— Mane domina cerebrovaskuliarinė chirurgija, — sako jis. — Norėčiau paklausti, kokią technologiją jūs taikote gydydama intrakranialinę aneurizmą?

— Ak, taip! Na, šioje srityje pasiekta nemažai puikių laimėjimų, — gydytoja pakiliai apsidairo. — Kai kas iš jūsų turbūt girdėjote apie aneurizmų Guglielmi atskiriamąją spiralinę embolizaciją?

Keletas galvų linkteli, o kiti skuba užsirašyti.

— Na, šiuo metu Kalifornijoje atlikti klinikiniai tyrimai...

Žinote ką, manau, aš jau nieko neklausiu. Atvirai kalbant, kol ji pasakoja, aš tylutėliai slenku šalin.

Per vėlu. Baigusi aiškinti, gydytoja atsisuka į mane.

— O koks jūsų klausimas? — ji šiltai nusišypso.

— Tiesą pasakius, — skubiai atsiliepiu, — maniškis neypatingas.

— Nieko tokio, prašau klausti. Bet ko.

Visų akys nukrypsta į mane.

— Na, — sakau, jausdama, kaip liepsnoja skruostai, — aš tik norėjau paklausti... ar jums leidžiama savo baltus chalatus nudažyti kita spalva?

Gerai, gal vis dėlto aš nebūsiu gydytoja. Nesuprantu, ko jie visi taip pratrūko kvatoti. Galiu lažintis, kad ne vienas jų slapta laukė atsakymo. Kai kurios mergaitės atrodė gana susidomėjusios. Vis dar sutrikusi grįžtu į Maiklo palatą.

— Sveika! — Lukas sutinka mane su šypsena. Jis sėdi ant kėdės šalia Maiklo lovos. Atmosfera kur kas geresnė.

— Aš ką tik pasakiau Lukui, — pasakoja Maiklas, kai jau atsisėdu, — kad dukra spaudžia mane eiti į pensiją. Arba bent jau sumažinti apsisukimus. Persikelti į Niujorką.

— Tikrai? Jėga! Taip ir padaryk! Mes labai džiaugiamės.

— Tikrai puiki mintis, — pritaria Lukas. — Turint galvoje, kad dabar dirbi visu etatu šešiuose darbuose.

— Man labai patinka tavo dukra, — entuziastingai kalbu aš. — Buvo taip smagu, kai ji užėjo į Barneys. Kaip jai sekasi naujajame darbe?

Maiklo duktė yra teisininkė ir specializuojasi patentų teisės srityje. Man net baisu, kokia ji protinga. Kita vertus, kol nepasakiau, ji neturėjo nė mažiausio supratimo, nes rinkdavosi tokias spalvas, kokios visiškai nesiderino su jos odos atspalviu.

— Labai gerai, ačiū. Ji ką tik perėjo į Finermano Volšteino įmonę. — Maiklas pasisuka į Luką. — Labai išgirta firma.

— Žinau, — sako Lukas. — Aš naudojuosi jų paslaugomis tvarkydamas asmeninius reikalus. Tiksliau, paskutinį kartą pas juos buvau prieš kelias savaites. Dėl savo testamento. Kitą kartą užeisiu pas ją.

— Būtinai užeik, — pritaria Maiklas. — Ji apsidžiaugs.

— Lukai, tu surašei testamentą? — susidomiu.

— Žinoma, surašiau. — Lukas spokso į mane. — O tu?

— Ne, — abejingai atsakau ir pasižiūriu į Luką, o paskui — į Maiklą. — Kas? Kas yra?

— Visi turi pasirūpinti testamentu, — rimtai pareiškia Maiklas.

— Man net nešovė į galvą, kad tu jo dar neturi, — kraipo galvą Lukas.

— Man niekada nešovė į galvą jį surašyti! — atrėžiu. — Juk man tik dvidešimt septyneri!

— Užregistruosiu tave pas savo advokatą, — sako Lukas. — Turime sutvarkyti šį reikalą.

— Na, gerai, bet atvirai kalbant... — aš gūžteliu pečiais. Staiga man kyla klausimas: — O kam tu viską paliktum?

— Tau, — atsako Lukas. — Išskyrus nežymią dalelę.

— Man? — išsižioju. — Tikrai? Man?

— Taip, juk įprasta, kad vyrai palieka savo turtą žmonoms, — šypteli jis. — Ar tu prieštarauji?

— Ne! Aišku, ne! Aš tik... tiesiog... nesitikėjau.

Keista, bet man pasidaro taip gera: Lukas viską palieka man!

Nesuprantu, kodėl aš stebiuosi. Juk mes gyvename drauge. Tuokiamės. Natūralu. Ir vis tiek aš pūškuoju iš laimės.

— Ar turiu suprasti, kad tu nieko neplanuoji palikti man? — švelniai paklausia Lukas.

— Žinoma! — neištvėrusi šūkeliu aš. — Tai yra — žinoma, kad paliksiu!

— Aš neverčiu, — sako Lukas, šypsodamasis Maiklui.

— Paliksiu! — aš visiškai sutrikusi. — Tik niekada apie tai nepagalvojau!

Norėdama nuslėpti sumišimą, aš čiumpu kriaušę ir imu ją kramsnoti. Tikrai, kodėl niekada nesurašiau testamento?

Matyt, todėl, kad niekada nepagalvojau apie mirtį. O juk labai lengvai galiu numirti: ir traukiniai gali susidurti, grįžtant į Niujorką, ir koks nors žudikas su peiliu gali įsiveržti į mūsų butą... arba... kas nors gali palaikyti mane vyriausybės agente, ir diversinė užsienio gauja pagrobtų mane...

Ir kam tada liktų visi mano daikteliai?

Dieve, Lukas teisus: tai neatidėliotina.

— Beki? Ar tu gerai jautiesi? — pasirodo, Lukas jau velkasi paltą. — Reikia eiti.

— Ačiū, kad aplankėte, — dėkoja Maiklas ir suspaudžia mano ranką, kai pasilenkiu jį pabučiuoti. — Be galo dėkingas.

— O dėl vestuvių — susisieksime, — sako Lukas, šypsodamasis Maiklui. — Iš vyriausiojo pabrolio pareigų neišsisuksi.

— Nė nemanau! — užtikrina Maiklas. — Dėl viso pikto noriu paklausti... Matote, per jūsų sužadėtuves kalbėdamasis su žmonėmis trupučiuką sutrikau. Ar jūsų vestuvės vyks Niujorke, ar Anglijoje?

— Niujorke, — atsako Lukas šiek tiek sutrikęs. — Juk jau galutinai nusprendėme, tiesa, Beki? Aš nė nepaklausiau, kaip tavo mama sutiko šią žinią.

— Aš... em... — stengiuosi laimėti laiko, sukdama šaliką aplink kaklą.

Negaliu pasakyti tiesos. Negaliu prisipažinti, kad mama apie Plaza dar nieko negirdėjo.

Tik ne čia. Ne dabar.

Nejaugi aš leisiu, kad Maiklas gautų antrą širdies smūgį?

— Taip! — užtikrinu, jausdama, kaip plieskia skruostai. — Taip, ji neprieštaravo. Taigi, Niujorke! — Aš linksmai nusijuokiu ir lenkiuosi pasiimti rankinę.

Beje, aš beveik nemeluoju. Vos tik mama grįš namo, iš karto jai pasakysiu.

Važiuojant traukiniu matau, koks Lukas išblyškęs ir išsekęs. Turbūt jis valdosi, nenorėdamas išduoti nerimo, išvydus Maiklą tokį bejėgį. Jis žiūri pro langą į tirštėjančias sutemas, ir aš mėginu suregzti ką nors, kad jį pralinksminčiau.

— Žiūrėk! — pagaliau prabylu, ištraukdama iš rankinės knygą „Jūsų gyvenimo pažadas“, kurią pirkau anądien. — Mums reikia pasitarti, kokius vestuvinius įžadus sukursime.

— Ar juos reikia kurti? — suraukia kaktą Lukas. — Juk jie visi vienodi?

— Ne! Senos pasakos. Šiais laikais visi rašo savo įžadus. Paklausyk. „Jūsų santuokos įžadai — puiki proga parodyti pasauliui, ką vienas kitam reiškiate. Kartu su kunigo paskelbimu, kad jūs jau esate sutuokti, jie yra visos ceremonijos esmė. Tai turi būti patys gražiausi, labiausiai jaudinantys žodžiai, pasakyti per vestuves.“

Viltingai pažvelgiu į Luką, tačiau jo akys vėl klaidžioja už lango.

— Šioje knygoje rašoma, kad mes turime pagalvoti, kokia pora esame, — neatlyžtu. — Ar mes jauni įsimylėjėliai, ar rudeniniai partneriai?

Lukas net nesiklauso. Gerai, gal man pavyks rasti keletą ypatingų pavyzdžių. Stabteliu ties puslapiu, kurio antraštė — „Vestuvės vasarą“. Kaip tik mums.

— “Kaip rožės pražysta vasarą, taip mano meilė pražydo tau. Mano meilė sklendžia kaip balti debesėliai danguje“, — perskaitau.

Patempiu lūpą. Nieko gero. Praverčiu dar keletą puslapių, dirsteldama, kas ten parašyta.

„Tu padėjai man persiauklėti...“

„Nors tu esi įkalintas už žmogžudystę, mūsų meilė švies it švyturys.“

— O, paklausyk, — staiga sakau jam. — Šitas skirtas vidurinės mokyklos meilei. „Mūsų akys susitiko per matematikos pamoką. Kas galėjo pagalvoti, kad trigonometrija nuves prie altoriaus?“

— Mūsų akys susitiko spaudos konferencijoje, — prabyla Lukas. — Kas galėjo pagalvoti, kad meilė pražys tada, kai aš pranešiau apie naujus ypatingus fondus, investuojančius į besiplečiančias Europos įmones ir per pirmąjį ataskaitinį laikotarpį užtikrinančius pastebimus rezultatus, pastovias palūkanų normas ir mažesnes draudimo įmokas?

— Lukai...

Gerai, užteks. Turbūt dabar netinkamas laikas įžadams. Aš užverčiu knygą ir susirūpinusi žiūriu į Luką.

— Ar viskas gerai?

— Viskas gerai.

— Ar tu jaudiniesi dėl Maiklo? — aš paimu jį už rankos. — Klausyk, garantuoju, netrukus jis pasveiks. Juk pats girdėjai, ką pasakė: tai — ženklas, kad reikia pabusti.

Patylėjęs Lukas atsisuka ir ima lėtai pasakoti:

— Kol tu buvai tualete, aš susitikau su to vyruko, kuris guli gretimoje palatoje, tėvais. Praėjusią savaitę jį ištiko širdies priepuolis. Žinai, kiek jam metų?

— Kiek? — baimingai klausiu.

— Trisdešimt treji.

— Dieve, tikrai? Kaip baisu!

Lukas tik metais vyresnis.

— Pasirodo, jis yra biržos makleris. Turi didelį pasisekimą, — Lukas lėtai iškvepia. — Nori nenori tenka pagalvoti, ar ne? Pagalvoti apie tai, ką tu, žmogau, darai su savo gyvenimu. Ir susimąstyti.

— E... taip, — jaučiuosi, lyg eičiau per plonytį ledą. — Tikrai.

Lukas nėra taip kalbėjęs. Paprastai aš užvesdavau kalbą apie gyvenimą, jo prasmę (gerai, nelabai dažnai), ir jis arba neklausydavo, arba paversdavo viską juokais. Jis niekada neprisipažįsta abejojąs tuo, ką daro su savo gyvenimu. Labai norėčiau padrąsinti jį, tačiau bijau, kad leptelėsiu ką nors netinkama ir tik išgąsdinsiu.

Jis vėl tylomis žiūri pro langą.

— Apie ką tu galvojai? — švelniai paklausiu.

— Ir pats nežinau, — atsako patylėjęs Lukas. — Tiesiog į viską pradedi žiūrėti kitaip.

Jis atsigręžia į mane. Vieną akimirksnį pamanau, kad pradedu matyti jo vidų, tą dalį, į kurią retai kada pavyksta prasiskverbti: jis švelnesnis, ramesnis, kaip ir visi pilnas abejonių.

Lukas sumirksi — tarsi užstūmė fotoaparato dangtelį. Grįžo į įprastą būseną: vėl dalykiškas, pasitikintis savimi.

— Kad ir kaip būtų, džiaugiuosi, kad mudu su Maiklu susitaikėme, — sako jis ir gurkšteli vandens iš butelio, kurį turėjo su savimi.

— lr aš.

— Galiausiai jis suprato mano požiūrį. Ta reklama, kurią pasieksime per fondą, nepaprastai pasitarnaus įmonei. Visai nesvarbu, kad tai yra mano motinos labdaringa veikla.

— Taip, — nenoriai sutinku. — Ir aš taip manau.

Šiuo metu tikrai nenoriu leistis į kalbas apie Luko motiną, todėl vėl atsiverčiu pasižadėjimų knygą.

— Ei, štai vienas apie uraganišką meilę: „Mes susitikome vos prieš valandą, tačiau jau žinau, kad mylėsiu tave amžinai..“

Mes grįžtame į Didžiąją centrinę stotį. Čia baisi grūstis. Lukas nueina į tualetą, o aš pasuku prie kiosko nusipirkti šokolado plytelę. Praėjusi laikraščių kioską, staiga sustoju. Luktelėkite. Kas ten buvo?

Grįžtu prie kiosko ir žiūriu į New York Times. Pačiame viršuje, ten, kur anonsuojamas laikraščio straipsnis, matau mažytį Elainos atvaizdą.

Čiumpu laikraštį ir atsiverčiu nurodytą puslapį.

Skaitau antraštę: „KAIP ĮVEIKTI LABDAROS VARGUS“. Čia pat ir nuotrauka: šaltai besišypsanti Elaina stovi ant kažkokio didžiulio pastato laiptų ir duoda kostiumuotam vyrui čekį. Aš skubiai permetu akimis užrašą: „Elaina Šerman kovojo su apatija, stengdamasi prasimanyti pinigų, reikalui, kuriuo ji tiki“

Argi ne Lukas ten turėjo stovėti ir įteikti tą čekį?

Skubiai peržvelgiu tekstą ieškodama, kur bus paminėta Brandon Communications. Kur bus paminėtas Lukas. Permetu akimis visą puslapį, apie Luką — nė žodžio. Tarsi jo visiškai nė nebūtų.

Negaliu patikėti ir neįstengiu atplėšti akių nuo to puslapio.

Po viso to, ką Lukas dėl jos padarė. Kaip ji gali taip pasielgti?

— Kas čia?

Aš net pašoku, išgirdusi Luko balsą. Jau norėjau pakišti tą laikraštį po palto skvernu, bet ar verta? Anksčiau ar vėliau jis vis tiek pamatys.

— Lukai... — sekundėlę aš dar pasvyruoju ir kyšteliu tą lapą jam.

— Ar čia mano mama? — apstulbsta Lukas. — Apie tai ji nieko man nesakė. Leisk žvilgterėti.

— Lukai... — aš giliai įkvepiu. — Apie tave čia nieko nerašo. Nei apie įmonę.

Susigūžiu matydama, kaip jis ryja akimis straipsnį, kaip jo veide plečiasi nuoširdus netikėjimas. Jau ir taip ši diena jam buvo sunki, betrūko dar atkasti, kad motina šitaip jį sudirbo.

— Nejaugi ji tau nesakė, kad bus toks interviu?

Lukas tyli. Jis išsiima mobilųjį telefoną, suspaudo numerį ir laukia. Netrukus jis sušvokščia:

— Pamiršau. Ji vėl išskrido į Šveicariją.

Ir aš pamiršau. Ji vėl išskrido „aplankyti savo draugų“, kad spėtų grįžti į vestuves. Šį kartą Elaina išbus ten visus du mėnesius, o tai reiškia, kad jai bus atliktas visas kompleksas operacijų. Matyt, tą interviu ji davė prieš pat išvažiuodama.

Aš noriu paimti Luką už rankos, tačiau jis nereaguoja. Vienas Dievas težino, ką jis galvoja.

— Lukai... gal yra koks nors pateisinimas...

— Neverta apie tai kalbėti.

— Bet...

— Tiesiog nekalbėkime apie tai, — jo balsas toks įtemptas, kad aš net suvirpu. — Buvo ilga sunki diena. Eikime namo.

PASKUTINĖ REBEKOS BLUMVUD

VALIA IR TESTAMENTAS

Aš, REBEKA DŽEINĖ BLUMVUD, surašau, skelbiu ir pareiškiu, kad tai yra paskutinė mano valia ir testamentas.

PIRMA: šiuo atšaukiu visus buvusius testamentus ir kodicilus*, kuriuos buvau surašiusi.

ANTRA: (a) aš atiduodu ir palieku SUZANAI KLYT-STIUART savo batelių kolekciją, visus savo džinsus, odinį paltą, visą kosmetiką, išskyrus Chanel lūpų dažus, odinį kubą ant grindų, savo raudoną Kate Spade rankinę/ sidabrinį žiedą su mėnulio akmeniu ir paveikslą, kuriame nutapyti du drambliai.

(b) aš atiduodu ir palieku savo motinai DŽEINEI BLUMVUD visas kitas rankines, Chanel lūpų dažus, visus savo papuošalus, Rameys baltos medvilnės antklodžių komplektą, korėto audinio chalatą, zomšines pagalvėles, Venecijos stiklo vazą, desertinių šaukštelių kolekciją ir Tiffany laikroduką*.

(c) aš atiduodu ir palieku savo tėvui GREIMUI BLUMVUDUI savo šachmatus, klasikinės muzikos kompaktines plokšteles, kurias jis padovanojo man Kalėdų proga, savo Bill Amberg savaitgalių išvykoms skirtą krepšį, dekoratyvią alyvinę stalinę lempą su kylančiais burbuliukais ir savo nebaigtos saviugdos knygos „Tvarkykite pinigus Blumvud metodu“, kurios visos autorinės teisės perleidžiamos jam, rankraštį.

(d) aš atiduodu ir palieku savo draugui DENIUI KOVICUI visus senus Vogue egzempliorius,** tualeto lempą, pagal užsakymą siūtą džinsinį švarką ir sulčiaspaudę.

(e) aš atiduodu ir palieku savo draugei ERINAI GEILER savo Toe kašmyro džemperį, Donna Karan vakarinę suknelę, visas Betsy Džonson sukneles ir Louis Vuitton kepuraites.

TREČIA: aš palieku visą savo likusį ir atlikusį turtą, kad ir kokios rūšies ar pobūdžio jis būtų, išskyrus drabužius, rastus parduotuvių maišeliuose arba spintos apačioje,** LUKUI DŽEIMSUI BRENDONUI.

* nebent jai labiau patiktų naujoji DKNY rankinė ilgais dirželiais.

* taip pat ir Tiffany žiedą raktams, kurio nerandu, tačiau jis turi būti kažkur bute.

** ir visus kitus žurnalus, kuriuos ateity pirksiu.

** šiuos būtina diskretiškai, niekam nematant, išmesti.

(versti)

* Testamento prierašas, papildymas, pataisa.

Dešimtas skyrius

Visai prastas metas.

Tikrai sumautas. Nuo tos sekundės, kai tik išvydo tą straipsnį laikraštyje, Lukas visiškai užsisklendė savyje ir tyli. Jis nenori apie tai kalbėti; atmosfera namuose tikrai nepakenčiama, ir aš nebeišmanau, ko griebtis, kad ją praskaidrinčiau. Prieš keletą dienų nupirkau vadinamųjų raminamojo aromato žvakių, tačiau jos kvepėjo ne kuo kitu, o paprasčiausiu vašku. Vakar nusprendžiau perstatyti baldus, kad būtų pagal fengšui ir harmoninga. Deja, Lukas įėjo į kambarį kaip tik tą akimirką, kai aš sofos koją įgrūdau į DVD grotuvą. Tikrai pritrenkianti harmonija.

Dieve, kaip būtų gerai, kad jis atvertų man širdį kaip tame filme „Dosono užutekis“. Tačiau vos tik paklausiu: „Gal nori pasikalbėti?“ ir kviečiamai patapšnoju sofą, užuot pasakęs: „Taip, Beki, norėčiau pasidalyti mintimis“, jis arba tyli, arba tarsteli, kad baigėsi kava.

Žinau, kad jis mėgino prisiskambinti motinai, tačiau toje sumautoje šveicarų klinikoje pacientams neleidžiama naudotis mobiliaisiais telefonais. Taigi jam nepavyksta su ja pasikalbėti. Dar žinau, kad keletą kartų jis kalbėjosi su Maiklu. Ir kad toji asistentė, kurią Lukas buvo pervedęs į Elainos Šerman fondą, jau grįžo į Brandon Communications. Kai aš vis dėlto apie tai pasiteiravau, Lukas tiesiog užsisklendė ir tylėjo. Rodos, jis neprisiverčia pripažinti, kad visa tai įvyko.

Vienintelis dalykas, kuris šiuo metu vyksta nepriekaištingai, — pasiruošimas vestuvėms. Mes su Robiną keletą kartų susitikome su renginių dizaineriu, kurio idėjos dėl salės, pasakyčiau, nepaprastai impozantiškos. Vieną dieną nuėjome į Plaza paragauti desertų. Aš vos neapalpau, išvydusi tokią gausybę stulbinamų įmantrių pudingų. Kaip galima išsirinkti? Mano šampano taurė nė sekundėlę nebuvo tuščia, aptarnavo pagarbūs padavėjai ir apskritai jaučiausi tarsi princesė...

Tačiau jeigu jau atvirai, aš negalėjau deramai atsipalaiduoti ir skendėti palaimoje. Net tada, kai ant paauksuotos lėkštės man atnešė apvirtų baltųjų persikų, pistacijų putėsių ir anyžinių biscotti, — pro visą malonumą tarsi šviesos taškeliai pro antklodę vis skverbėsi aštrūs kaltės spygliukai.

Aš tikrai jausiuosi daug laimingesnė, kai šią žinią pranešiu mamai.

Tiksliau, nematau, dėl ko turėčiau prastai jaustis. Ką aš galėjau padaryti, jeigu jie sėdėjo Ežerų krašte? Nejaugi turėjau pulti ir sudrumsti jų puikias, ramias atostogas? Rytoj jie grįžta. Tada ramiai paskambinsiu mamai ir pasakysiu, kad aš labai vertinu viską, ką ji padarė, ir tai nereiškia, kad esu nedėkinga, tačiau aš nusprendžiau...

Ne. Tačiau Lukas ir aš nusprendėme...

Ne. Tačiau Elaina labai nuoširdžiai pasiūlė... ir mes nusprendėme priimti...

O, Dieve. Vien galvojant suka pilvą.

Gerai, kol kas negalvosiu. Visiškai neketinu išdrožti kažkokios pompastiškos kvailos kalbos. Geriau palauksiu to momento ir būsiu spontaniška.

Kai ateinu į Barneys, Kristina peržiūrinėja sukabintus vakarinius švarkelius.

— Sveika! — šūkteli ji. — Ar jau pasirašei tuos mano laiškus?

— Ką? — suglumstu aš. — Oi, atleisk. Pamiršau. Šiandien pasirašysiu.

— Beki? — Kristina įdėmiai žiūri į mane. — Ar tu nesergi?

— Aš kuo puikiausiai jaučiuosi! Tiesiog nežinau, tos vestuvės...

— Vakar vakare sutikau Indiją iš vestuvinių drabužių ateljė. Ji sakė, kad tu užsisakei Richard Tyler suknelę?

— Ak, taip, užsisakiau.

— Bet aš galiu prisiekti girdėjusi, kaip aną dieną tu pasakojai Erinai apie suknelę iš Vera Wang salono.

Aš knebinėju rankinuko užtrauktuką.

— Na, galima sakyti, kad užsisakiau lyg ir ne vieną suknelę.

— Kiek?

— Keturias, — atsakau patylėjusi. Nebūtina jai sakyti, kad dar vieną nusižiūrėjau ir Kleinfeld skyriuje.

Kristina užsikvatoja.

— Beki, juk reikės vilktis tik vieną suknelę! Žinok, vis tiek teks pasirinkti vieną.

— Žinau, — numykiu ir smunku į savo matavimosi kambarį, kol Kristina dar ko nors nepaklausė.

Mano pirmoji klientė yra Lorelė. Ji buvo pakviesta su kolektyvu praleisti savaitgalį. Apranga „paprasta“. Jos supratimu, tai — sportiniai šortai ir Hanes marškinėliai.

— Atrodai lyg žemę pardavusi, — pareiškia ji įeidama. — Kas atsitiko?

— Nieko! — smagiai nusišypsau. — Šiuo metu turiu šiokių tokių rūpesčių.

— Nesutari su mama?

Aš net kilsteliu galvą.

— Ne, — atsargiai paneigiu. — Kodėl būtent toks klausimas?

— Taip jau būna, — sako Lorelė, nusivilkdama paltą. — Visos nuotakos kariauja su mamomis. Jeigu ne dėl pačios ceremonijos, tai dėl gėlių puokščių. Į savąją aš sviedžiau arbatos koštuvėlį, nes ji neperspėjusi iš svečių sąrašo išbraukė tris mano drauges.

— Eik jau! Bet vėliau susitaikėte?

— Nesišnekėjome penkerius metus.

— Penkerius metus? — apstulbstu. — Vien dėl vestuvių?

— Beki, nėra tokio dalyko kaip vien tik vestuvės, — ji paima kašmyro nertinį. — Šitas gražus.

— Mhm, — mano mintys nuklysta kitur. O Dieve, dabar jau tikrai neramu.

Kas bus, jeigu aš susipyksiu su mama? O jeigu ji įsižeis ir pasakys, kad daugiau nenori manęs matyti? Mudu su Luku turėsime vaikų, kurie taip ir nepažins savo senelių. Per kiekvienas Kalėdas dėl viso pikto jie pirks dovanėles senelei ir seneliui Blumvudams, tačiau kasmet jos taip ir liks po egle. Mes tylutėliai padėsime jas kur nors, kol galiausiai mūsų mažoji dukrelė paklaus: „Mamyte, kodėl senelė Blumvud mūsų nekenčia?“ Springdama ašaromis aš atsakysiu: „Mieloji, ji ne nekenčia mūsų, o tik...“

— Beki? Ar tau negera?

Aš kaipmat grįžtu į dabartį. Lorelė susirūpinusi žiūri į mane.

— Žinai, tu nepanaši į save. Gal tau reikėtų pailsėti?

— Jaučiuosi puikiai! Garbės žodis, — prisilipdau profesionalią šypseną. — Štai tie sijonukai, apie kuriuos pagalvojau. Pasimatuok šitą smėlio spalvos ir tą balkšvą palaidinę...

Kol Lorelė matuojasi, aš sėdžiu ant kėdutės ir tai linkčioju, tai atsainiai laidau pastabėles, o iš galvos neišeina mama. Jaučiu, kad kaip reikiant įklimpau. Tiesiog peržengiau visas ribas. Ar ji įnirš, sužinojusi apie Plaza, ar neįnirš? Tiesiog nežinau.

O kaip buvo per Kalėdas? Aš tiek laiko kaupiau drąsą, kol galiausiai prisipažinau jai, kad mudu su Luku neparvažiuosime namo. Tačiau ji visai nepyko, gražiai pasikalbėjome. Dar pasakė, kad Kalėdų dieną praleis su Dženise bei Martinu, ir liepė man nesirūpinti. Gal ir dabar bus taip pat. Kai papasakosiu visą istoriją, žiūrėk, ji ims ir pasakys: „Brangute, nekvailiok, žinoma, kad tuokis ten, kur nori.“

O gali dar būti ir taip, kad mama puls į ašaras, sakys, kaip aš galėjau ją šitaip apgauti, kad į Plaza nieku gyvu nevažiuos.

— Taigi tą raštą gavau paštu. Šita kalytė tikrai kelia man bylą! Ar gali patikėti?! Ji kelia man bylą!

Lorelės balsas skamba it pavojaus varpai. Žiūriu, kaip ji tiesia ranką į plonytę suknelę, kurią pakabinau prie vakarinių drabužių.

— Ji reiškia pretenzijas dėl emocinės ir fizinės žalos! Ar tu girdėjai tokį mergužėlės įžūlumą?

— Lorele, — nervingai nutraukiu ją. — Šitą suknelę gal pasimatuotum vėliau? — Aš bejėgiškai dairausi, ieškodama kokio nors tinkamo drabužio. Tvido palto ar slidininkų aprangos. Tačiau Lorelė nekreipia į mane dėmesio.

— Pasak jos advokatų, aš pažeidžiau pagrindinę žmogaus teisę — mylėti jos pasirinktą asmenį. Ir dar apkaltina mane nepagrįsta agresija. Ar gali patikėti? Nepagrįsta agresija?! — Ji taip švysteli koją į suknelę, lyg įsivaizduodama, kad spiria tai blondinei į galvą. — O kaip aš galiu nebūti agresyvi! Ji pagrobė mano vyrą. Ji pavogė mano papuošalus. Tai ko ji tikisi? — Lorelė timpteli rankovę ant peties, ir aš net krūpteliu, išgirdusi drykstelėjimą. — Sumokėsiu už ją, — priduria ji neatsikvėpdama.

— Ji pavogė tavo papuošalus? Nejaugi?

— Ar aš tau nepasakojau? Ne? Daiktai pradėjo dingti maždaug tuo laiku, kai Bilas ėmė vedžiotis ją į mūsų butą. Ir pakabutis su smaragdu, kurį man padovanojo senelė, ir pora apyrankių. Žinoma, aš nesupratau, kas vyksta. Maniau, kad išsiblaškiusi kur nors juos nukišau. Tačiau kai viskas iškilo į dienos šviesą, tada ir supratau. Tai tik jos darbas.

— Ar nieko negalėjai padaryti? — pasibaisiu.

— O, ir dar kaip padariau. Iškviečiau policiją, — segiodamasi suknelę, Lorelė net sukanda dantis. — Jie nuėjo, apklausė ją ir apieškojo butą. Bet nieko nerado. Kaipgi ras? — Ji keistai šypteli. — Paskui ir Bilas sužinojo. Ir vos nepasiuto. Nulėkė į policiją ir pasakė jiems... na, aš tiksliai nežinau, ką jis jiems pasakė. Tačiau tą pačią dieną policija paskambino man ir pasakė, kad byla nutraukiama. Nereikia nė aiškinti, kad jie palaikė mane tiesiog kerštinga atstumta žmona. Tokia aš ir buvau.

Ji žiūri į save veidrodyje, matau, kaip pamažu blėsta pakilumas.

— Supranti, aš visada maniau, kad jis susiprotės, — tyliai ištaria Lorelė. — Maniau, pakvailios kokį mėnesį, gal du. O tada paršliauš pas mane, aš jį išvysiu, jis vėl paršliauš, mudu vaidysimės, bet galiausiai... — Ji lėtai iškvepia. — Taip neįvyko. Jis negrįžta.

Mudviejų akys susitinka veidrodyje. Staiga aš pasipiktinu.

— Man patinka ši suknelė, — jau linksmiau priduria ji. — Žinoma, be įplyšimo.

— Atnešiu kitą, — sakau. — Turime dar vieną.

Aš išeinu iš individualaus aptarnavimo skyriaus ir pasuku prie sukabintų suknelių. Dar per ankstyvas metas nuolatiniams pirkėjams, todėl šis aukštas apytuštis. Kol ieškau Lorelės dydžio suknelės, netyčia pastebiu lyg ir pažįstamą figūrą. Atsigręžiu, tačiau toji figūra jau dingusi.

Keista. Pagaliau surandu, ko ieškau, dabar tik reikia priderinti boa. Apsisuku — ir vėl jį pamatau. Ogi Denis. Ką, po galais, jis veikia Barneys parduotuvėje? Nenuleisdama akių einu jo link. Jo akys pasruvusios krauju, plaukai išsidraikę, atrodo tikrai neramus, tarsi paklaikęs.

— Deni! — Jis net pašoka. — Ką tu čia darai?

— O! Nieko! Tiesiog... žiūrinėju.

— Ar tau viskas gerai?

— Puikiai! Viskas puiku! — Jis dirsteli į savo laikrodį. — Spėju, kad tu užsiėmusi.

— Taip, užsiėmusi, — apgailestauju. — Laukia klientė. Jeigu ne ji, nueitume išgerti kavos.

— Ne, nereikia, — sako jis. — Tu eik. Pasimatysime vėliau.

— Gerai, — šiek tiek suglumusi grįžtu į matavimosi kambarį.

Iš visų mano pasiūlytų drabužių ji išsirenka tris. Išeidama Lorelė stipriai mane apkabina.

— Nesileisk, kad visi tie vestuviniai reikalai slėgtų tave, — sako ji. — Kažkodėl tu atrodai nusivariusi. Žinau, kad su Luku būsite laimingi.

— Lorele, — aš irgi spusteliu ją glėbyje. — Tu pati geriausia.

Lorelė — vienas mano mėgstamiausių žmonių pasaulyje. Dieve, jeigu kada sutiksiu tą jos asilą vyrą, aš jam parodysiu!

Jai išėjus, pasitikrinu dienos darbotvarkę. Iki susitikimo su kitu klientu liko dar valanda, todėl ne pro šalį būtų nupėdinti į nuotakoms skirtą skyrių ir vėl dirstelėti į savo suknelę. Iš tikrųjų tai bus arba šita, arba Vera Wang. O gal ir Tracy Connop.

Tikrai viena iš tų trijų.

Aš vėl įžengiu į pardavimų skyrių ir sustoju lyg įbesta: prie sukabintų palaidinukių stovi Denis ir čiupinėja vieną. Ko jis čia vis dar slampinėja, po perkūnais? Jau norėjau šūktelėti jam ir pakviesti apžiūrėti mano suknelės, o paskui greitosiomis išgerti kapucino, tačiau iš nuostabos nieko nebesakau: jis apsidairo, vogčiomis pasilenkia ir greitai traukia kažką iš savo drobinio maišelio. Ant pakabo — marškinėliai blizgančiomis rankovėmis. Jis kyšteli pakabą tarp sukabintų drabužių, vėl apsidairo ir antrą kartą padaro tą patį.

Aš tiesiog priblokšta. Ką jis čia kvailioja?

Vėl apsidairęs, šį kartą jis ištraukia nedidelį laminuotą užrašą ir uždeda jį sukabintų drabužių gale.

Ką jis čia, po velnių, sugalvojo?

— Deni! — aš pasileidžiu prie jo.

— Ką? — jis krūptelėdamas atsisuka. — Ššš! Jėzau, Beki!

— Ką čia išdirbinėji su tomis palaidinėmis? — šnypščiu.

— Pristatau save.

— Kaip tai pristatai save?

Jis linkteli galvą laminuoto užrašo pusėn. O, varge...

DENIO KOVICO KOLEKCIJA.

ĮDOMUS NAUJAS TALENTAS „BARNEYS“ PARDUOTUVĖJE

— Jos visos ne ant Barneys pakabų, — aiškina Denis, pakabindamas dar dvejus marškinėlius. — Man atrodo, tai nesvarbu.

— Deni... šitaip negalima! Tu negali taip imti... ir be niekur nieko kabinti savo daiktus prie kitų!

— Galiu ir kabinu.

— Bet...

— Aš neturiu kitos išeities, supranti? — Denis atsisuka į mane. — Rendelas jau traukia čia pažiūrėti, ar tikrai Barneys turi Denio Kovico kolekciją.

O siaube.

— Juk tu sakei, kad jis niekada netikrins!

— Jis ir nebūtų tikrinęs! — Denis į tarpą įkiša dar vienus marškinėlius. — Viskas per tą jo kvaišą panelę, kuri kiša nosį kur nereikia. Ji niekada nekreipė į mane dėmesio, bet vos tik išgirdo žodį Barneys, taip ir suspigo: „Ak, Rendelai, tu privalai palaikyti savo brolį! Rytoj nueik į Barneys ir nusipirk kokį nors jo daikčiuką!“ Aš ir sakau: „Visai nėra reikalo taip daryti.“ Tačiau Rendelo neperkalbėsi. Girdi, užšoks ir žvilgterės. Užtat aš, kaip koks kvailys, ir siuvau visą naktį...

— Tu visus juos pasiuvai per vieną naktį? — nepatikiu ir nukabinu vienus marškinėlius. Ant grindų nusklendžia odinės juostelės gabalėlis.

— Galbūt apdaila ir nevisiškai atitinka mano standartus, — aiškinasi Denis. — Tu per daug netampyk jų, gerai? — Jis pradeda skaičiuoti pakabus. — Du... keturi... šeši... aštuoni... dešimt. Turėtų užtekti.

— Deni... — Apsidairiusi pamatau į mus keistai žiūrinčią pardavėją Karlą. — Sveika! — linksmai šūkteliu. — Aš tik... padedu vienam savo klientui... rasti ką nors jo panelei... — Karia dar sykį įtariai dirsteli ir pasišalina. — Nieko nebus! — sumurmu, kai aplinkui jau nieko nėra. — Turėsi viską nukabinti. Šiame aukšte tau negalima reklamuotis!

— Man tereikia dviejų minučių! — sako jis. — Tik tiek. Per dvi minutes jis įeis, pamatys užrašą ir išeis. Baik, Beki, niekas nė... — Jis sustingsta. — Štai ir jis.

Taip, Denio brolis Rendelas eina mūsų link.

Aš visą laiką stebėjausi, kaip Rendelas ir Denis gali būti tų pačių tėvų vaikai. Denis — plonas kaip šakalys, amžinai nenustygstantis vietoje, o Rendelas kuo puikiausiai užpildo savo dvieilį švarką ir amžinai susiraukęs, nepatenkintas.

— Sveikas, Danieli, — taria jis ir linkteli man. — Beki.

— Sveikas, Rendelai, — aš pasistengiu kuo natūraliau nusišypsoti. — Kaip laikaisi?

— Štai kur jie! — triumfuoja Denis ir, žengtelėjęs tolyn nuo skersinio su drabužiais, mosteli į marškinėlius. — Mano kolekcija. Barneys parduotuvėje. Kaip ir sakiau.

— Matau, — Rendelas susikaupęs tyrinėja sukabintus drabužius. Tyla tokia slogi, kad aš net neabejoju, jog jis tuojau pakels galvą ir paklaus: „Ko jūs, po galais, užkalbinėjate dantis?“ Tačiau jis nieko nesako. Nejaugi patikėjo?

Bet ir vėl — ko čia stebėtis? Denio drabužiai ant to skersinio pernelyg nekrenta į akis.

— Ką gi, sveikinu, — pagaliau pasako Rendelas. — Neblogas laimėjimas. — Jis negrabiai paplekšnoja Deniui per petį ir atsisuka į mane. — Ar juos gerai perka?

— E... taip! — atsakau. — Manau, kad jie labai populiarūs.

— O kokia gi jų kaina? — Jis tiesia ranką į marškinėlius, ir mes su Deniu sulaikome kvapą. Taip abu ir stovime apmirę, kol Rendelas ieško etiketės, o neradęs susiraukia ir pakelia į mus akis.

— Čia nėra etikečių su kainomis.

— Matai... juos ką tik pakabino, — išsprūsta man, — tačiau, manau, jų kaina... em... aštuoniasdešimt devyni doleriai.

— Aišku, — Rendelas pakraipo galvą. — Na, aš niekada nesivaikiau madų...

— Tegul tik neaiškina, — šnabžda Denis man į ausį.

— Bet jeigu juos perka, matyt, jie kažką turi. Danieli, pagarba tau, — jis skrupulingai čiupinėja kitus marškinėlius, tuos su kniedėmis aplink kaklą. — Tai kuriuos man dabar pirkti?

— Nė negalvok pirkti! — išsyk užprotestuoja Denis. — Aš... tau pasiūsiu. Padovanosiu.

— Nieko panašaus, — sako Rendelas. — Jei aš negaliu palaikyti savo brolio...

— Rendelai, prašau, — Denio balsas net trūkčioja iš nuoširdumo. — Leisk man juos tau padovanoti. Nors taip atsidėkosiu tau už gerumą visus tuos metus. Tikrai.

— Na, jeigu tu taip nori, — pagaliau nusileidžia Rendelas, gūžteldamas pečiais. Jis pasižiūri į laikrodį. — Turiu eiti. Buvo malonu, Beki.

— Aš tave palydėsiu iki lifto, — pasisiūlo Denis ir džiugiai žvilgteri į mane.

Kai jie nueina, aš kone krizenu iš palengvėjimo. Dieve, vos neįkliuvome. Negaliu patikėti, kad taip lengvai išsisukome.

— Klausykite! — staiga išgirstu balsą šalia. — Tik pažiūrėkite į šituos! Jie nauji, taip? — Pro mano petį kyšteli ranka nepriekaištingu manikiūru ir nukabina vienus Denio marškinėlius. Aš net nespėju sustabdyti; tik grįžteliu atgal ir sunerimstu: čia Liza Farlei, Erinos klientė, miela, bet visiška pakvaišėlė. Jai maždaug dvidešimt dveji metai, neatrodo, kad kur nors dirbtų, ir visada pliauškia, kas užeina ant liežuvio, nesismulkindama, kad gali ką nors įžeisti. (Kažkada ji paklausė Erinos: „Ar tau nieko, kad tavo burna tokios keistos formos?“)

Štai ji prisideda prie savęs marškinėlius ir jais gėrisi.

Prakeikimas. Man reikėjo juos kuo skubiau nurinkti nuo to skersinio.

— Sveika, Beki! — linksmai šūkteli ji. — Ei, žiūrėk, kokie jie gražučiai! Tokių dar nesu mačiusi.

— Faktiškai, — skubiai aiškinu, — jie dar neparduodami. Tiesą sakant, turiu... mm... nunešti juos atgal į sandėlį. — Aš noriu paimti tuos marškinėlius, tačiau Liza traukiasi tolyn.

— Aš tik pasižiūrėsiu į veidrodį. Ei, Treise! Ką manai?

Prie mūsų prieina kita panelė, apsirengusi naują Dior švarkelį.

— Apie ką?

— Apie šituos naujus marškinėlius. Kieti, ar ne? — Ji nukabina kitus ir paduoda Treisei.

— Prašyčiau grąžinti juos man... — bejėgiškai prašau.

— Kokie šitie gražūs!

Jos abi naršo tarp pakabų, ir vargšai marškinėliai neišlaiko. Siūlės irsta, dirbtiniai deimančiukai byra, žvyneliai sklendžia ant grindų.

— Vaje, šita siūlė prairo, — Liza pakelia baimingas akis. — Beki, ji ėmė ir prairo, aš nieko nepatraukiau.

— Tiek to, — vos išstenu.

— Ar viskas taip ir suyra? Ei, Kristina! — staiga šūkteli Liza. — Šita nauja kolekcija tokia juokinga!

Kristina?

Aš akimirksniu apsisuku ir pašiurpstu: prie įėjimo į individualaus aptarnavimo skyrių stovi Kristina ir kalbasi su personalo viršininke.

— Kokia nauja kolekcija? — suklūsta ji. — O, sveika, Beki.

Šūdas. Aš turiu kaipmat nutraukti šitą pokalbį.

— Liza... — skubiai sakau, — eikime pasižiūrėti naujų Marc Jacobs paltų.

Liza nesiklauso.

— Šitas naujas... kaip ten jis vadinasi... — ji prisimerkusi žiūri į etiketę. — Denis Kovicas! Kodėl Erina nepasakė? Padykėlė, padykėlė! — Liza juokaujamai grasina pirštu.

Kai Kristina sužiūra, aš visiškai sutrinku. Niekas jos taip nevaro iš proto, kaip kažkieno pastaba, kad jos skyrius ne idealus.

— Minutėlę atsiprašau, — taria ji personalo viršininkei ir pasuka mūsų link.

— Ko jums Erina nepasakė? — maloniai teiraujasi ji.

— Apie šitą naują dizainerį! — sako Liza. — Aš niekada apie jį negirdėjau.

— Ai! — staiga rikteli Treisė, atitraukdama ranką nuo marškinėlių. — Čia buvo smeigtukas!

— Smeigtukas? — netiki Kristina. — Duokite juos man.

Ji paima tuos atspurusius marškinėlius ir sumišusi žiūri. Tuomet ir pastebi Denio laminuotą užrašą.

O, kokia aš kvaiša. Bent šitą galėjau paslėpti.

Jos veido išraiška pasikeičia. Mūsų žvilgsniai susiduria, ir aš pašiurpstu iš baimės. Aš dar nesu turėjusi bėdų su Kristina, tačiau girdėjau, kaip ji išplūsta žmones telefonu, todėl puikiai žinau: su ja — ne juokai.

— Ar tu ką nors apie tai žinai, Beki? — maloniai klausia ji.

— Aš... — atsikrenkščiu. — Matote...

— Suprantu. Liza, bijau, kad čia mažytis nesusipratimas, — ji kompetentingai nusišypso Lizai. — Šie daiktai neparduodami. Beki, manau, mums vertėtų pasikalbėti kabinete.

— Kristina, atsiprašau... — Jaučiu, kad mano veidas jau burokėlio spalvos. — Aš tikrai...

— Kas atsitiko? — klausia Treisė. — Kodėl jie neparduodami?

— Ar Bekei bus blogai? — sukrunta Liza. — Ar ją atleisite iš darbo? Neatleiskite Bekės! Mums ji patinka labiau negu Erina... Oi. — Ji griebiasi sau už burnos. — Nepyk, Erina. Aš nežinojau, kad tu čia.

— Nieko tokio, — Erinos šypsenėlė labai suvargusi.

Kuo toliau, tuo gražiau.

— Kristina, aš tik galiu atsiprašyti, — nuolankiai veblenu. — Visiškai nenorėjau sukelti rūpesčių. Niekada neturėjau minties klaidinti pirkėjus...

— Į kabinetą, — nukerta Kristina, kilsteldama ranką, kad užčiauptų mane. — Ten ir galėsi pasakyti, Beki, ką nori...

— Palaukite! — už mūsų nuskamba melodramatiškas balsas. Visos atsisukame lyg pagal komandą. Mūsų link skuodžia Denis. Jo akys dar labiau paklaikusios negu paprastai. — Sustokite! Tik nekaltinkite Bekės! — Jis užstoja mane nugara. — Ji čia niekuo dėta. Jeigu norite ką nors išmesti, meskite mane!

— Deni, ji negali tavęs išmesti, tu čia nedirbi.

— O kas jūs toks būsite? — pasiteirauja Kristina.

— Denis Kovicas.

— Denis Kovicas. A! — nušvinta Kristinos veidas. — Vadinasi, tai jūs... surinkote šiuos apdarus ir sukabinote tarp mūsų drabužių.

— Ką? Jis netikras dizaineris? — pašiurpsta Treisė. — Taip ir žinojau! Manęs neapgausi. — Ji taip skubiai bruka tą pakabą, kurią laikė rankoje, atgal, tarsi tasai būtų apnuodytas.

— Gal sakysite, kad tai — ne įstatymo pažeidimas? — išpūtusi akis puola Liza.

— Visko gali būti, — skuba gintis Denis. — Gal paaiškinti jums, kodėl turėjau griebtis nusikalstamų priemonių? Ar žinote, kad neįmanoma prasibrauti į šitą vadinamąjį madų verslą? — Jis apsidairo, ar publika klausosi. — Aš tik noriu pateikti žmonėms savo idėjas, kurios jiems patiks. Darbui aš skiriu kiekvieną sekundėlę. Aš raudu, rėkiu iš skausmo, išsunkiu save iki paskutinio kūrybinio kraujo lašelio. Tačiau madų pasaulio valdininkams nauji talentai nerūpi! Jiems nerūpi puoselėti naujoko, kuris drįsta būti šiek tiek kitoks! — Jo balsas vis kyla. — Ar galima kaltinti mane už tai, kad griebiuosi desperatiškų priemonių? Jeigu man įpjausite, argi aš nukraujuosiu?

— Oho, — kvėpteli Liza. — Neturėjau nė mažiausio supratimo, kad čia gali dėtis tokie dalykai.

— Jūs man ir įpjovėte, — pareiškia Treisė, kuriai Denio kalba, regis, nepadarė nė mažiausio įspūdžio. — Su tuo prakeiktu smeigtuku.

— Kristina, duokite jam šansą! — sušunka Liza. — Tik pažvelkite: jis toks atsidavęs!

— Aš tenoriu pateikti žmonėms savo idėjas, kurios jiems patiks, — Denis vėl pradeda iš naujo. — Mano vienintelis troškimas, kad vieną gražią dieną kas nors dėvėtų mano sukurtus drabužius ir jaustųsi kitoks, pasikeitęs. Aš šliaužiu prie jų keturpėsčias, o durys užsitrenkia man prieš pat nosį...

— Užtenka! — nutraukia jį Kristina, pusiau linksmai, pusiau susierzinusi. — Norite didžiojo lūžio? Leiskite apžiūrėti tuos drabužius.

Staiga visi nuščiūva. Aš dirsteliu į Denį. Gal pavyks! Gal bus pasiekta pergalė! Kristina aptiks genijų, Barneys nupirks visą jo kolekciją! Tada Gvinetė Peltrou pademonstruos jo sukurtus marškinėlius, visi juos graibstys, Denis išgarsės ir įkurs savo saloną!

Kristina paima marškinėlius, ant kurių priekio pridrabstyta dažų ir pribarstyta netikrų briliantų. Net sulaikau kvapą, kol Kristina juos apžiūri. Liza su Treise susižvalgo, o Denis net nesukruta, tačiau matau, kaip jo akyse sužybsi viltis. Kristina marškinėlius padeda. Mirtina tyla. O kai ji siekia kitų marškinėlių, mes visi taip įtraukiame į plaučius oro, sakytum, virš geriausio varžybų dalyvio kortelės būtų pakibusi rusų teisėjo ranka. Kritiškai susiraukusi ji ištempia tuos marškinėlius, kad pamatytų visą vaizdą... ir vienoje rankoje telieka tik rankovėlė. Siūlės kaip nebūta.

Visi netenkame amo.

— Čia taip turi būti, — per ilgai uždelsęs ištaria Denis. — Dekonstrukcinis dizaino traktavimas...

Kristina purto galvą ir deda marškinėlius į vietą.

— Jaunuoli. Uoslę turite. Gal net ir talentą. Deja, to neužtenka. Kol tinkamai nebaigsite darbo, toli nenuvažiuosite.

— Paprastai mano modeliai būna nepriekaištingai baigti! — išsyk puola aiškinti Denis. — Gal tik ši kolekcija šiek tiek skubota...

— Siūlau pradėti iš pradžių, pasiūti keletą vienetų, labai atidžiai...

— Gal norite pasakyti, kad aš neatidus?

— Aš tik sakau, kad jums reikia išmokti baigti projektą iki galo, — Kristina maloniai šypsosi. — Tada ir pagalvosime.

— Aš kuo puikiausiai baigiu projektą! — pasipiktina Denis. — Tai yra viena iš mano tvirtumo ypatybių! Viena iš mano... Argi kitaip aš siūčiau Bekei vestuvinę suknelę? — Jis stveria mane taip, tarsi tuojau pat turėtume užtraukti duetą. — Patį ypatingiausią drabužį jos gyvenime! Nors ir niekas netiki manimi, užtat ji tiki. Kai Beki Blumvud patrauks prie altoriaus Plaza viešbutyje, apsirengusi Denio Kovico modeliu, tada daugiau nevadinsite manęs neatidžių. O kai telefonai kais nuo skambučių...

— Ką? — išsižioju aš. — Deni...

— Jūs siuvate Bekei vestuvinę suknelę? — Kristina atsisuka į mane. — Aš maniau, kad tu vilksiesi Richard Tyler.

— Richard Tyler? — išstena Denis.

— O aš maniau, kad tai bus Vera Wang modelis, — įsiterpia Erina, kuri kaip pasirodė prieš porą minučių, taip ir pražiopsojo iki šiol.

— O aš maniau, kad tu vilksiesi savo mamos vestuvinę suknią, — įkiša savo trigrašį ir Liza.

— Aš siuvu tau suknią! — Denio akys lipa iš kaktos. — Argi ne taip? Juk tu pažadėjai, Beki! Susitarėme!

— Geresnės už Vera Wang nerasi, — sako Erina. — Kitos neieškok.

— Aš tai už Richard Tyler, — pareiškia Treisė.

— O kuo bloga tavo mamos suknelė? — klausia Liza. — Būtų taip romantiška.

— Vera Wang atrodytų dieviškai, — nenusileidžia Erina.

— Bet kaip tu gali atsisakyti savo mamos vestuvinės suknelės? — laikosi savo Liza. — Kaip gali išduoti tokią šeimos tradiciją? Beki, argi ne taip?

— Svarbu atrodyti gražiai! — spiriasi Erina.

— Svarbu atrodyti romantiškai! — atrėžia Liza.

— O kaip tuomet mano suknelė? — gailiai pragysta Denis. — Kaip ištikimybė savo geriausiam draugui? Ką, Beki?

Jų balsai gręžia mano smegenis, visi ryte ryja mane akimis, laukdami atsakymo. Netikėtai aš pratrūkstu:

— Aš nežinau, aišku? Tiesiog nežinau, ką darysiu!

Juokingiausia, kad man veržiasi ašaros. Aišku, ne dėl to, kad liksiu be suknelės.

— Beki, manau, mums reikia pasikalbėti, — sako Kristina, supratingai nužvelgdama mane. — Erina, sutvarkyk viską, prašau, gerai? Beki, eikš pas mane.

Mes įeiname į dailųjį Kristinos kabinetą, kur vyrauja smėlio spalva bei zomša, ir ji uždaro duris. Kai ji atsigręžia į mane, jau pamanau, kad puls klykti. Bet ne, ji tik mosteli ranka, kad prisėsčiau, ir ilgam įremia į mane tiriamą žvilgsnį.

— Beki, kaip tu laikaisi?

— Puikiai.

— Puikiai. Aišku, — Kristina skeptiškai linkteli. — Kaip šiuo metu klostosi gyvenimas?

— Nieko ypatingo, — guviai atsakau. — Juk žinai! Viskas po senovei...

— Vestuvių planai tvarkoj?

— Taip! — iš karto atsakau. — Taip! Čia nėra jokių rūpesčių.

— Aišku. — Kurį laiką Kristina patyli, barbendama rašikliu sau į dantis. — Neseniai ligoninėje lankei draugą. Kas jis?

— Ak, taip. Iš tiesų tai... Luko draugas. Maiklas. Jį buvo ištikęs širdies smūgis.

— Matyt, tai smarkiai jus sukrėtė.

Patyliu.

— Na... taip, galima pasakyti, sukrėtė, — pagaliau pasakau, braukdama pirštu per kėdės atramą. — Ypač Luką. Jiedu buvo tikrai artimi, tačiau neseniai susikivirčijo, dėl to Lukas labai save kaltino. O tada mums pranešė apie Maiklą... tiksliau, jeigu jis būtų miręs, Lukas taip ir nebūtų galėjęs... — Aš pasitrinu veidą, nugindama kylančias emocijas. — Ir, žinoma, dabar tarp Luko ir jo motinos tvyro įtampa, o tai irgi nieko gero. Ji žiauriai juo pasinaudojo. Ką ten pasinaudojo, piktnaudžiavo juo. Ir pats mato, kad motina jį išdavė. Tačiau Lukas vengia kalbėti su manimi apie tai. — Mano balsas ima virpėti. — Šiuo metu jis su manimi apie nieką nekalba: nei apie vestuves, nei apie medaus mėnesį... Net apie tai, kur gyvensime! Mus išmeta iš buto, o dar nesusiradome, kur išeiti. Nežinau, kada pradėsime ieškoti...

Po galais, per mano nosį nuvarva ašara. Iš kur ta atsirado?

— Tačiau, be viso šito, viskas klostosi gerai, — sako Kristina.

— Be abejo! — aš brūkšteliu sau per veidą. — Be viso šito, viskas klostosi puikiai!

— Beki! — Kristina purto galvą. — Šitaip negerai. Norėčiau, kad pasiimtum kelias dienas atostogų. Juk tau jau priklauso.

— Man nereikia jokių atostogų!

— Pastaruoju metu pastebėjau, kokia tu įsitempusi, tačiau nė neįtariau, kad viskas taip blogai. Kol šį rytą Lorelė nepasakė...

— Lorelė? — nustembu aš.

— Ji irgi susirūpinusi. Jos nuomone, visas tavo žvalumas kažkur išgaravo. Net Erina pastebėjo. Ji sakė, kad kai paminėjo tau apie vakarykštį Kate Spade pavyzdžių išpardavimą, tu net nepakėlei galvos. Kur dingo toji Beki, kurią aš priėmiau į darbą?

— Ar tu mane atleidi? — graudžiai išlemenu.

— Aš tavęs neatleidžiu! Aš esu susirūpinusi dėl tavęs. Beki, tu man išvardijai visą virtinę įvykių: jūsų draugą, Luką, jūsų butą...

Kristina paima mineralinio vandens butelį ir, pripylusi dvi stiklines, vieną paduoda man.

— Bet čia dar ne viskas, tiesa, Beki?

— Ką tu nori pasakyti? — baimingai klausiu.

— Aš manau, kad yra ir kita bėda, apie kurią man nepasakoji. Dėl vestuvių, — mūsų akys susitinka. — Tiesa?

O, Dievuli.

Kaip ji sužinojo? Aš taip saugojausi, buvau tokia...

— Ar tiesa? — švelniai pakartoja Kristina.

Kelias sekundes aš nė nesukrutu, paskui lėtai linkteliu galva.

Pajuntu lyg ir palengvėjimą, kad paslaptis išniro į dienos šviesą.

— Kaip tu sužinojai? — aš atsilošiu kėdėje.

— Lorelė pasakė.

— Lorelė? — mane ir vėl ištinka šokas. — Bet aš niekada...

— Ji sakė, kad tai — akivaizdu. Be to, tau kai kas išsprūdo iš lūpų... Supranti, ne taip paprasta užgniaužti paslaptį.

— Negaliu... patikėti, kad tu sužinojai. Nedrįsau niekam prasitarti! — Švysteliu plaukus nuo įkaitusio veido. — Vienas Dievas težino, ką tu dabar galvoji apie mane.

— Niekas negalvoja apie tave nieko blogo, — sako Kristina. — Tikrai.

— Niekada nesitikėjau, kad viskas taip toli nueis.

— Aišku, kad nesitikėjai! Ir nekaltink savęs.

— Bet čia tik mano kaltė!

— Nieko panašaus. Viskas normalu.

— Normalu?

— Taip!

— Visos jaunamartės amžinai ginčijasi su savo motinomis dėl vestuvių. Beki, tu — ne išimtis!

Aš visiškai sutrikusi. Ką ji čia šneka?

— Puikiai suprantu, kokia dabar įtampa, — Kristina užjaučiamai žiūri į mane. — Ypač jeigu su mama visada buvote labai artimos.

Kristina galvoja...

Staiga suvokiu, kad ji laukia mano atsakymo.

— E... taip! — Aš paskubomis nuryju kylantį kamuolį. — Buvo... gana sunku.

Kristina linkteli, tarytum aš būčiau patvirtinusi jos spėliones.

— Beki, ne taip dažnai aš tau patarinėju, sutinki?

— Na... taip.

— Tačiau dabar tu paklausyk manęs. Noriu, kad nepamirštum, jog tai bus tavo vestuvės. Ne tavo mamos. Tik tavo ir Luko, ir tai įvyksta tik kartą. Todėl daryk taip, kaip tu nori. Patikėk, jeigu taip nedarysi, vėliau gailėsiesi.

— Mmm. Matai... ne taip lengva...

— Ir dar kaip lengva. Labai lengva. Beki, tai — tavo vestuvės. Tavo vestuvės.

Jos balsas toks skaidrus, toks tvirtas, kad aš net neįstengiu pakelti stiklinės prie lūpų, tik žiūriu į ją ir jaučiu, tarytum pro debesį prasimuštų šviesos spindulys.

Tai — mano vestuvės. Niekada taip nepagalvojau.

Ne mamos, ne Elainos vestuvės, bet mano.

— Labai nesunku susipainioti, kai nori patenkinti motinos norus, — tęsia Kristina. — Tai — natūralus, kilnus instinktas. Tačiau kartais į pirmą vietą reikia pastatyti save. Kai aš tuokiausi...

— Tu buvai ištekėjusi? — nustembu. — Aš nežinojau.

— Labai seniai. Nieko gero iš to neišėjo. Ir gal dėl to, kad neapkenčiau savo vestuvių. Nuo pat profesionalų muzikos iki pasižadėjimų, kuriuos mano motina reikalavo surašyti, — jos pirštai įsitempia, laikydami plastikinį vandens maišiklį. — Nuo pamėlynavusių kokteilių iki neskoningos, neskoningos suknelės...

— Tikrai? Kaip baisu!

— Kas buvo, pražuvo, — maišiklis spragteli, ji nežymiai šypteli. — Tiesiog nepamiršk, ką tau pasakiau. Tai — tavo diena. Tavo ir Luko. Daryk, kaip pati nori, ir nesijausk kalta. Ir dar, Beki.

— Taip?

— Atsimink, kad jūs abi — tu ir mama — esate suaugusios moterys. Tad ir kalbėkitės kaip suaugusios, — Kristina kilsteli antakius. — Tu net nustebsi, kaip viskas pakryps teigiama linkme.

Kristina teisi. Tokia teisi!

Eidama namo staiga praregiu. Pasikeičia mano visas požiūris į vestuves. Aš kupina ryžto. Tai — mano vestuvės. Mano diena. Ir jeigu aš noriu, kad mano vestuvės vyktų Niujorke, vadinasi, Niujorke ir vyks. Jeigu noriu rengtis Vera Wang suknele, ja ir rengsiuosi. Tiesiog kvaila jaustis dėl to kaltai.

Aš vis atidėliojau pokalbį su mama. Ir ko gi aš bijau? Kad ji puls į ašaras? Mes abi — suaugusios moterys. Protingai, brandžiai pasikalbėsime, aš ramiai išdėstysiu savo nuomonę, ir pagaliau viskas bus išspręsta. Dieve, jaučiuosi tokia išsilaisvinusi. Iškart jai paskambinsiu.

Įžengusi į miegamąjį, švysteliu rankinuką ant lovos ir surenku numerį. Atsiliepia tėtis.

— Labas, tėti. Ar mama yra? Man reikia su ja pasikalbėti. Labai svarbu.

Žvilgteliu į veidrodį: jaučiuosi lyg NBC^20 diktorė — gaivi, šalta, pasitikinti.

— Beki? — suglumsta tėtis. — Ar tau kas nors atsitiko?

— Man viskas labai gerai, — sakau. — Aš tik noriu aptarti... porą dalykų su mama.

Tėtis dingsta, aš giliai įkvepiu, atmetu plaukus, staiga pasijuntu labai suaugusi. Štai aš — turbūt pirmą kartą gyvenime pasiryžusi atviram suaugusių žmonių pokalbiui su mama.

Žinote, gal šitaip užsimegs visiškai nauji santykiai su tėvais. Nauja abipusė pagarba. Bendras gyvenimo supratimas.

— Labas, mieloji?

— Labas, mama. — Aš giliai įkvepiu. Na, štai — rami ir subrendusi. — Mama...

— O, Beki, aš jau ruošiausi tau skambinti. Tu neatspėsi, ką mes sutikome Ežerų krašte!

— Ką?

— Tetulę Zanę! Pameni, tu mėgdavai pasipuošti jos senaisiais karoliais? Ir bateliais. Mes taip kvatodavomės žiūrėdami, kaip tu tapeni aplinkui...

— Mama, mums reikia pasikalbėti apie kai ką svarbaus.

— Jie tebeturi tą pačią bakalėjos krautuvę kaime. Tą, kur tu pirkdavai savo braškinius Mivvis saldainukus. Ar prisimeni, kaip kartą jų persivalgei ir susirgai? O kaip mes juokėmės!

— Mama...

— O Tivertonai tebegyvena tame pačiame name... bet...

— Kas?

— Gaila, brangute... tas asiliukas Morka... — mama pritildo balsą, — ...iškeliavo į asiliukų dangų. Tačiau jis buvo jau labai senas, mieloji, ir jis bus laimingas ten, aukštai...

Tiesiog neįmanoma. Jau nebesijaučiu suaugusi. Aš vėl grįžtu į šešiametės dienas.

— Jie visi siunčia tau geriausių linkėjimų, — mama jau baigė savo prisiminimus. — Ir, žinoma, jie visi atvažiuos į vestuves! Pala, tėtis sakė, kad tu norėjai apie kažką pasišnekėti?

— Aš... — atsikrenkščiu ir iš karto išgirstu alpią tylą. — Na, aš norėjau... em...

O, Dieve. Mano lūpos tirta, o diktorės balsas pavirto nervingu cypsėjimu.

— Kas yra, Beki? — susirūpina mama. — Ar kas nors atsitiko?

— Ne! Tik... tik...

Nieko nebus.

Suprantu, kad Kristina buvo teisi. Suprantu, kad neturiu jaustis kalta. Tai mano vestuvės, aš jau suaugusi, ir jos vyks ten, kur aš noriu. Aš neprašau, kad mama su tėčiu užmokėtų už jas. Neprašau, kad jie viskuo pasirūpintų.

Vis dėlto...

Negaliu taip imti ir telefonu pasakyti mamai, kad vestuvės vyks Plaza viešbutyje. Negaliu.

— Aš sumaniau parvažiuoti namo ir jus aplankyti, — girdžiu, kaip byra mano žodžiai. — Tik tiek norėjau pasakyti. Aš parvažiuoju namo.

Finermanas Volsteinas

Advokatai

Finerman Hauzas

Amerikų aveniu 1398

Niujorkas, NY 10105

Panelei Rebekai Blumvud

W 11-oji g. 251, bt. B

Niujorkas NY 10014

2002 m. balandžio 18 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

dėkojame už Jūsų balandžio 16 d. atsiųstą laišką dėl testamento. Patvirtinu, kad, Jūsų prašymu, antrojo punkto (e) dalyje pridėjau tokią eilutę: „Taip pat mano naujuosius džinsinio audinio aukštakulnius batus“

Su geriausiais linkėjimais

Džeinė Kardozo

Vienuoliktas skyrius

Vos išvydusi mamą susinervinu. Ji stovi šalia tėčio prie atvykstančiųjų išėjimo 4-ojo terminalo ir, pastebėjusi mane, išsyk visa nušvinta. Regis, jos veide atsispindi ir džiaugsmas, ir rūpestis. Mama nustebo sužinojusi, kad atvyksiu be Luko. Žinoma, net keletą kartų turėjau užtikrinti, kad tarp mūsų viskas gerai.

Paskui turėjau įtikinėti ją, kad manęs neatleido iš darbo.

Ir dar garantuoti, kad manęs nepersekioja jokie tarptautiniai paskolų išieškotojai — sukčiai.

Žinote, kai pagalvoju apie keletą pastarųjų metų, jaučiuosi nelabai kaip, suprasdama, ką tėvai per mane iškentėjo.

— Beki! Greimai, ji jau čia! — Mama alkūnėmis skinasi kelią pro turbanuotą šeimyną. — Beki, brangute! Kaip tu? Kaip Lukas? Ar viskas gerai?

— Labas, mama, — aš ją stipriai apkabinu. — Laikausi gerai. Lukas siunčia jums linkėjimų. Viskas klostosi puikiai.

Išskyrus vieną dalykėlį: aš už jūsų nugaros planuoju didžiules vestuves Niujorke.

„Liaukis“, — įsakau savo smegenims. Tėtis pabučiuoja mane ir perima vežimėlį. Dabar ne laikas užsiminti. Nėra prasmės nė galvoti apie tai. Vėliau, kai jau sėdėsime namie ir paprasčiausiai imsime apie tai kalbėti.

Be tokių kalbų juk neapsieisime.

„Na, Beki, ar vis dar galvoji kelti vestuves Amerikoje?“

„Na, mama, tiesiog keista, kad tu dar klausi...“

Tikrai, lauksiu kaip tik tokios progos.

Deja, nors ir kaip stengiuosi atsipalaiduoti, negaliu tos minties atsikratyti, ir gana. Kol mama su tėčiu suranda automobilį, ginčydamiesi, pro kurį išėjimą reikia eiti prie jo ir ar 3,60 svarų už valandą yra padori kaina už automobilio stovėjimą, mano skrandyje susimeta gumulas, kuris vis labiau veržia kaskart, kai tik paminimi tokie žodžiai, kaip antai, „vestuvės“, „Lukas“, „Niujorkas“ ar „Amerika“.

Lygiai tas pat, kaip ir tąkart, kai tėvams pasakiau, jog per brandos egzaminus laikysiu aukštesnio lygio matematikos egzaminą. Kaimynas Tomas tokį ruošėsi laikyti, ir Dženisė labai pūtėsi dėl to, todėl ir aš pasakiau tėvams, kad darysiu tą patį. Prasidėjus egzaminams, turėjau apsimesti, kad sėdžiu ir rašau aukštesnio lygio egzamino rašomąjį darbą (vietoj to tris valandas praleidau Topshop parduotuvėje). Atėjus rezultatų paskelbimo laikui, tėvai vis klausinėjo: „O kiek tu gavai iš to matematikos egzamino?“

Tada aš ir sukūriau istoriją, kad egzaminuotojams prireikė daugiau laiko patikrinti tuos darbus, mat tas matematikos egzaminas buvo kur kas sunkesnis už kitus. Jie ir būtų patikėję, jei ne Dženisė. Ji įlėkė ir puolė girtis: „Iš to matematikos egzamino Tomukas gavo „A“, o kiek gavo Beki?“

Prakeiktas Tomelis.

— Tu dar nieko neklausei apie vestuves, — sako mama, kai mes jau zvimbiame A3 keliu Oksšoto link.

— O! Tikrai dar ne. — Pasistengiu, kad balsas skambėtų žvaliai. — Na, ee... kaip vyksta pasiruošimas?

— Atvirai kalbant, nedaug tenuveikėme, — sako tėtis, kai jau ruošiamės sukti į Oksšotą.

— Dar yra laiko, — numoja ranka mama.

— Tai tik vestuvės, — porina tėtis. — Mano supratimu, žmonės per daug karščiuojasi dėl tokių dalykų. Viską galima padaryti paskutinę minutę.

— Tikra tiesa! — atsipučiu. — Ir aš taip sakau!

Ačiū Dievui. Atsilošiu sėdynėje ir pagaliau nusiraminu. Bus kur kas paprasčiau, nei galvojau. Jeigu jie dar toli nepažengę, bus vieni juokai viską atšaukti. Regis, jie nėmaž dėl to nekvaršina sau galvos. Be reikalo jaudinausi!

— Beje, skambino Sjuzi, — sako mama, kai jau artėjame prie namų. — Klausė, ar nenorėtum šiandien su ja susitikti? Pasakiau, kad neabejoju, jog norėsi... Tiesa, turiu tave įspėti. — Mama net pasisuka sėdynėje. — Tomas ir Liusė...

— Taip? — Aš jau susitaikau su tuo, kad teks išgirsti, kokius modernius virtuvės baldus jie išsirinko arba kokį paaukštinimą Liusė gavo darbe.

— Jie išsiskyrė, — tyliai pasako mama, nors automobilyje esame tik trise.

— Išsiskyrė? — aš nustebusi žiūriu į ją. — Rimtai? Bet jiedu tepragyveno vos...

— Nepilnus dvejus metus. Gali įsivaizduoti, kaip jaučiasi Dženisė.

— Bet kas atsitiko? — klausiu. Mama tik papučia lūpas.

— Liusė pabėgo su būgnininku.

— Būgnininku?

— Iš kažkokios grupės. Pasirodo, jis yra persivėręs... — prataria ji paniekinamai ir nutyla. Mano galvoje iškyla tokie vaizdiniai, apie kuriuos mama nėra nė girdėjusi. (Tiesą sakant, ir aš nebuvau girdėjusi, kol neapsigyvenau Vakariniame kaimelyje.) — Krūties spenelį, — pagaliau ji baigia mintį. Man net palengvėja.

— Vadinasi, Liusė pabėgo su būgnininku... kuris persivėręs spenelį.

— Jis gyvena furgone, — priduria tėtis, įjungdamas kairįjį posūkį.

— Šitiek triūsė Tomas, kol įrengė žavingą oranžeriją, — mama pakraipo galvą. — Kai kurioms panelėms dėkingumas visiškai svetimas.

Man netelpa galvoje. Liusė dirba Wetherbys investicijų banke. Jiedu su Tomu gyvena Raigeite. Jų užuolaidos priderintos prie sofos. Kaip, po galais, ji sutiko būgnininką su pervertu speneliu?

Staiga prisimenu pokalbį, kurį nugirdau sode, kai buvau čia paskutinį kartą. Nepasakytum, kad Liusės balsas buvo laimingas. Bet ir neskambėjo taip, tarsi ji ketintų skristi su kitu.

— O kaip Tomas?

— Atsigauna, — sako tėtis. — Dabar jis, vargšelis, namie pas Dženisę ir Martiną.

— Jeigu nori žinoti, ir gerai, kad jos atsikratė. Man tik Dženisės gaila. Pagalvok, šitokias vestuves iškėlė. Ta mergelė juos visus apmulkino.

Išvydusi du baltus autofurgonus prie mūsų namo, nustembu.

— Kas čia dabar? — klausiu.

— Niekas, — atsako mama.

— Santechnikai, — priduria tėtis.

Tačiau abiejų veido išraiška keistoka. Beeinant prie paradinių durų mamos akys žybsi, kai ji porą kartų dirsteli į tėtį.

— Na, pasirengusi? — lyg tarp kitko klausia tėtis. Jis atrakina duris ir plačiai jas atlapoja.

— Staigmena! — šaukia jie abu, o mano apatinis žandikaulis atvypsta iki žemės.

Senieji prieškambario tapetai dingę. Senasis prieškambario kilimas dingęs. Viskas šviežiai perdažyta šviesiomis spalvomis; visur sizalio kiliminė danga ir nauji šviestuvai. Pakeliu apspangusias akis aukštyn, o ten — kombinezonu apsivilkęs vyras ramiai sau dažo laiptų turėklus, kiti du vyrai stovi ant kopėtėlių laiptų aikštelėje ir kabina sietyną. Oras dvelkia dažais ir naujumu. Ir išleistais pinigais.

— Jūs viską pertvarkote, — vos išstenu.

— Vestuvėms! — švyti mama.

— Jūs sakėte... Sakėte, kad dar nieko gero nenuveikėte.

— Mes norėjome padaryti tau staigmeną!

— Na kaip, Beki? Patinka? — plačiai mosteli ranka tėtis. — Ar sulauksime tavo pritarimo?

Tėčio balsas linksmas, tačiau aš matau, kaip jam rūpi, ar man patinka. Abiem rūpi. Jie viską daro dėl manęs.

— Fantastiška... — kimiai išspaudžiu. — Tikrai nuostabu.

— O dabar eikš apžiūrėti sodą! — kviečia mama. Aš nuseku paskui ją pro didžiules stiklines duris ir pamatau visą armiją uniformuotų sodininkų, triūsiančių gėlių lysvėse.

— Našlaitėmis jie išrašys „Lukas ir Beki“! — paaiškina mama. — Kaip tik sužydės birželį. O prie pat įėjimo į palapinę bus įrengtas naujas fontanėlis. Aš mačiau tokį dalyką „Aikštelių įrengimo“ epizode.

— Atrodo, turėtų būti... nuostabu.

— O naktį jis švies, ir kai pasipils fejerverkai...

— Kokie fejerverkai? — klausiu.

Mama nustebusi žiūri į mane.

— Nusiunčiau tau faksogramą apie fejerverkus, Beki! Tik nesakyk, kad pamiršai.

— Ne! Aišku, kad ne!

Prisimenu krūvą mamos atsiųstų faksogramų, kurios dabar guli nukištos po lova, — į vienas tik dirstelėta, kitos — net neskaitytos.

Ką aš padariau? Kodėl nesidomėjau, kas vyksta?

— Beki, tu labai prastai atrodai, — pastebi mama. — Turbūt esi nuvargusi po kelionės. Eikš, išgersime kavutės.

Įėjus į virtuvę, mane ištinka naujas šokas.

— Jūs ir virtuvę pakeitėte?

— Ne, ką tu! — džiūgauja mama. — Mes tik perdažėme baldus. Argi ne gražiai atrodo? Nagi, skanauk raguoliuką. Pirkau naujoje kepykloje.

Ji paduoda man pilną pintinėlę, tačiau aš negaliu valgyti. Man bloga. Aš net neįtariau, kas čia vyksta.

— Beki? — mama nenuleidžia nuo manęs akių. — Ar kas negerai?

— Ne! — skubu paneigti. — Viskas gerai. Tiesiog... idealu.

Ką man dabar daryti?

— Žinai... aš turbūt eisiu ir iškrausiu lagaminą, — sakau vos vos šyptelėdama. — Šiek tiek atsitokėsiu.

Įėjusi į savo miegamąjį, uždarau duris. Ta pati menka šypsenėlė tebekybo ant lūpų, tačiau širdis beprotiškai dunksi.

Viskas ne pagal planą.

Visiškai ne pagal planą. Nauji tapetai? Fontanėliai? Fejerverkai? Kodėl viso šito nežinojau? Turėjau nuspėti. Mano kaltė. O Dieve, o Dieve...

Kaip pasakyti mamai ir tėčiui, kad viską reikia atšaukti? Kaip?

Negaliu.

Tačiau privalau.

„Tai mano vestuvės“, — primenu sau, mėgindama atgauti Niujorke įsikaltą mintį. Kur panorėsiu, ten jos ir vyks.

Deja, šie žodžiai nesulaukia atsako smegenyse, tiksliau, verčia mane susigūžti. Gal iš pat pradžių ir būtų pavykę, tačiau ne dabar, kai tiek daug nuveikta, įdėta tiek daug pastangų. Vestuvės... lyg ir nėra mano vienos reikalas. Jos — mamos ir tėčio dovana man. Didžiausia jų dovana per visą gyvenimą. Įdėta visa jų meilė, visas rūpestis.

O aš nusiteikusi visa tai atstumti. Girdi, ačiū, bet nereikia.

Kur mano protas?

Spurdančia širdimi išsitraukiu iš kišenės lapą, kuriame skrisdama prikeverzojau visokių pasiteisinimų.

Priežastys, dėl kurių mūsų vestuvės turi vykti Plaza viešbutyje:

1. Argi jūs nesidžiaugtumėte kelione į Niujorką, kai visos išlaidos apmokamos?

2. Plaza yra fantastiškas viešbutis.

3. Jums nereikės nė pirštelio pakrutinti.

4. Ta palapinė tik užgriozdintų sodą.

5. Nebereikės kviestis tetulės Silvijos.

6. Gaunate nemokamus Tiffany rėmelius...

Kai rašiau, jie atrodė tokie įtikinami, o dabar — tiesiog kvaili ir juokingi. Mama su tėčiu apie Plaza nieko nežino. Įdomu, kodėl jie norėtų skristi į kažkokį snobišką viešbutį, kurio nėra regėję? Kodėl staiga turėtų atsisakyti surengti savo išsvajotas vestuves? Esu vienintelė jų dukra. Vienintelis vaikas.

Tad... ką dabar daryti?

Sunkiai alsuodama spoksau į tą lapą ir mėginu sugromuliuoti situaciją. Rausiuosi mintyse, ieškodama sprendimo — spragos, pro kurią galėčiau prasmukti, ir tol nepasiduosiu, kol neišbandysiu kiekvieno šanso. Sukuosi ir sukuosi ratu. Kalu ir kalu, kaip tas triušelis, mušantis būgną.

— Beki?

Įeina mama, ir aš krūptelėjusi kaltai sugniaužiu lapą.

— Ooo! — linksmai šūkteliu. — Kava. Puikumėlis.

— Be kofeino, — sako mama, paduodama man puodelį, ant kurio parašyta: „Tau nereikia eiti iš proto organizuojant vestuves, nes tavo mama jau eina.“ — Pagalvojau, kad dabar tu galbūt geri kavą be kofeino.

— Ne, — nustembu. — Bet bus gerai ir tokia.

— O kaip tu jautiesi? — Mama tūpteli ant lovos šalia manęs, o aš vogčia perimu popieriaus gniužulą į kitą ranką. — Truputėlį pavargusi? Turbūt ir šleikštulį jauti.

— Ne taip jau ir blogai, — aš atsidūstu sunkiau negu norėjau. — Teisybė, maistas lėktuve buvo gana prastas.

— Reikia palaikyti stiprybę! — mama suspaudžia man ranką. — Taigi. Aš kai ką tau, mieloji, turiu! — Ji paduoda man popieriaus lapą. — Ką manai?

Atlenkiu lapą ir spoksau, visiškai išmušta iš vėžių. Namo aprašymas. Tiksliau, namo su keturiais miegamaisiais Oksšote.

— Argi ne puiku? — mama švyti. — Tu tik apžiūrėk visas detales!

— Juk jūs nesiruošiate iš čia kraustytis, ką?

— Aišku, kad jis ne mums, kvailute! Jūs gyvensite visai čia pat! Žiūrėk, čia įmontuota ir krosnelė šašlykams kepti, ir du vonios kambariai prie miegamųjų...

— Mama, mes gyvename Niujorke.

— Šiuo metu taip. Bet gal negyvensite Niujorke visą amžių? Neužsibūsite ten.

Nors ji ir šypsosi, tačiau balse girdžiu susirūpinimo gaidelę, o akyse — įtampa. Jau žiojuosi atsakyti į klausimą, bet staiga pati nustembu: juk mes su Luku niekada žmoniškai ir nekalbėjome, kiek ilgai ten gyvensime.

Regis, aš visada maniau, kad kurią nors dieną grįšime į Britaniją. O kada?

— Juk neplanuojate ten likti amžiams, ar ne? — pasitikslina ji ir susijuokia.

— Aš nežinau, — atsakau visai sumišusi. — Nežinau, ką mes ketiname daryti.

— Juk neauginsite vaikelių, susispaudę tame ankštame butelyje! Norėsite grįžti namo! Norėsite gražaus namo su sodu! Ypač dabar.

— Ką dabar?

— Dabar... — ji skėsčioja rankomis.

— Ką?

— Ak, Beki, — mama atsidūsta. — Aš suprantu, kad tu trupučiuką... droviesi, norėdama pasisakyti. Tačiau nėra ko jaudintis, mieloji! Šiais laikais tai visiškai priimtina. Jokia čia gėda!

— Gėda? Ką tu čia...

— Mums tereikės žinoti... — ji delikačiai patyli. — Kiek paplatinti suknelę? Vestuvių dienai?

Paplatinti suknelę? Ką po...

Palaukite.

— Mama! Tai tu manai, kad aš... kad aš... — ir aš pakartoju mamos rankų judesius.

— Tu — ne? — mamos veidas ištįsta iš nusivylimo.

— Ne! Žinoma, ne! Ką čia, po galais, susigalvojai?

— Tu sakei, kad turi pasikalbėti apie kažin ką svarbaus! — mama net siurbteli kavos. — Ne apie Luką, ne apie darbą ir ne apie banko valdytoją. Sjuzi turės vaikelį, o judvi visada viską darydavote kartu, tad mes ir pagalvojome...

— Na, aš — ne. Gerai? Ir kol dar nepaklausei, iš karto pasakysiu, kad ir narkotikų nevartoju.

— Tai apie ką tada norėjai pasikalbėti? — Ji padeda puodelį ir susirūpinusi žiūri į mane. — Kas tokio svarbaus atsitiko, kad tau prireikė parvažiuoti namo?

Miegamajame spengia tyla. Aš sugniaužiu puodelį.

Dabar. Ta akimirka atėjo. Dabar yra proga viską prisipažinti. Papasakoti apie Plaza. Jeigu sakyti, tai sakyti iškart dabar. Kol jie dar neįsivažiavo toliau. Kol neišleido dar daugiau pinigų.

— Na... — atsikrenkščiu, — tai tiesiog...

Aš gurkšteliu kavos. Man suveržė gerklę ir net ėmė pykinti. Kaip aš galiu pasakyti mamai, kad vestuvės bus kažkur kitur? Kaip aš galiu taip padaryti?

Užsimerkiu, ir prieš akis visu gražumu blyksteli Plaza, laukiu, kol ji užgoš mane savo kerais, savo apžavais, paauksuotais kambariais, aksomais... Ir skrieju valso sūkuryje, lydima susižavėjusios minios žvilgsnių.

Kažkodėl... tas buvęs neatsispiriamas grožis dingo. Nebejaučiu tos milžiniškos traukos.

O Dieve. Ko aš noriu? Ko aš iš tikrųjų noriu?

— Aš taip ir žinojau!

Atsimerkusi pamatau baimingas mamos akis.

— Taip ir žinojau! Jūs su Luku išsiskyrėte ar ne?

— Mama...

— Aš taip ir žinojau! Ne kartą kartojau tavo tėvui: „Visa širdimi jaučiu, kad Beki parvažiuoja pasakyti, jog vestuvių nebus.“ Jis sakė: „Nesąmonė!“ Bet aš jaučiau, štai čia, — ji prispaudžia ranką sau prie krūtinės. — Mama visada nujaučia. Teisybė ar ne? Tu nori atšaukti tas vestuves, taip?

Aš tik sėdžiu nebyli ir žiūriu į ją. Ji žino, kodėl aš parvažiavau. Kaip ji sužinojo?

— Beki? Kaip tu? — Mama apglėbia mane per pečius. — Brangioji, klausyk. Mes neimsime į galvą. Mes su tėčiu tenorime, kad tau būtų kuo geriau. Jeigu reikia atšaukti vestuves — ir atšauksime. Mieloji, tokį žingsnį galima žengti tik tada, kai esi šimtu dešimčia procentų įsitikinusi. Šimtu dešimčia procentų!

— Bet... bet jūs įdėjote šitiek pastangų... — vapsiu aš. — Išleidote šitiek pinigų...

— Nesvarbu! Pinigai nieko nereiškia! — ji spusteli mane. — Beki, jeigu tu bent kiek abejoji, mes iškart viską atšaukiame. Mes tenorime, kad tu būtum laiminga. Tiek tenorime.

Mama tokia supratinga, tokia užjaučianti, kad aš net netenku amo. Ji pati siūlo tai, ko aš norėjau paprašyti, dėl ko grįžau namo. Be jokių klausimų, be jokių kaltinimų. Vien meilė ir paguoda.

Žvelgdama į jos tokį mielą, pažįstamą, jautrų veidą, suprantu, kad dingo visos abejonės. Tai neįmanoma.

— Viskas gerai, — pagaliau prastenu. — Mama, mes su Luku neišsiskyrėme. Vestuvės... bus. — Aš pasitrinu veidą. — Žinai, aš turbūt eisiu į lauką ir... įkvėpsiu bent kiek oro.

Išeinu į sodą, kuriame dirba pora pasamdytų sodininkų. Jie pasisveikina, aš šypteliu. Mane apima paranoiška baimė, kad toji paslaptis tokia didžiulė, jog nebetelpa manyje, o kyšo iš kažkur arba sukasi viršum galvos kaip burbuliukai:

Aš suplanavau vestuves kitur.

Tą pačią dieną.

Mano tėvai net neįtaria.

Taip, žinau, kad turiu bėdų.

Taip, žinau, kad buvau kvaila.

Gerai, atsikniskite ir palikite mane ramybėje! Gal NEMATOTE, kokia esu prislėgta?!

— Labas, Beki.

Krūptelėjusi atsisuku. Gretimame sode, prie tvoros, stovi Tomas ir graudžiai žiūri į mane.

— Tomai! Sveikas! — stengiuosi neparodyti, kad mane apstulbino jo išvaizda.

Bet... patikėkite. Jis atrodo taip baisiai, visas išblyškęs, apniukęs, drabužiai bjauriausi. Pagaliau Tomas niekada ir nebuvo madų karalius. Tačiau kol vaikščiojo šalia Liusės, lyg ir buvo įgijęs kitokią išvaizdą. Bent jau į plaukus buvo galima ramiai žiūrėti. Dabar jis vėl grįžo į pirmykštę padėtį: plaukai riebaluoti, ant pečių — kaštoninis megztinis, kurį Dženisė padovanojo jam per Kalėdas prieš penkerius metus.

— Užjaučiu, kad tau taip... — nesugebu baigti sakinio.

— Viskas gerai.

Jis susimeta į kuprą ir dairosi į sodininkus, kasinėjančius ir karpinėjančius už manęs.

— Tai kaip sekasi ruoštis vestuvėms?

— A... gerai, — gyvai atsakau. — Žinai, dabar — vien sąrašų sudarinėjimas: ką padaryti, ką patikrinti, kai ką... baigti...

Nuspręsti, kuriame kontinente tuoktis. O Dieve, o Dieve.

— O... e... kaip tavo tėvai?

— Prisimenu visą bruzdesį prieš savo vestuves, — Tomas kraipo galvą. — Regis, viskas įvyko prieš milijoną metų. Kiti žmonės.

— O, Tomai, — aš prikandu lūpą. — Labai gaila. Geriau keiskime...

— Žinai, kas blogiausia? — klausia Tomas, lyg nebūtų manęs išgirdęs.

— Ee... — aš vos nepasakiau: „Tavo plaukai.“

Vos.

— Blogiausia, kad maniau suprantąs Liusę. Mes supratome vienas kitą, tačiau visą laiką... — Tomas nutyla, išsitraukia iš kišenės nosinę ir išsišnypščia nosį. — Supranti, kai pažvelgiu į praeitį, žinoma, matau tam tikrus ženklus.

— Tikrai.

— O, taip, — sako Tomas. — Aš tik nekreipiau dėmesio.

— Pavyzdžiui... — švelniai tarsteliu, nors degu iš smalsumo.

— Gerai, — jis sekundėlę pagalvoja. — Pavyzdžiui, kaip ji vis sakydavo, kad jeigu jai dar bent minutę teks gyventi Raigeite, ji nusišaus.

— Eik jau, — šiek tiek nustembu.

— Paskui dar buvo atvejis, kai jai užėjo klyksmo priepuolis „Baldų pasaulyje“...

— Klyksmo priepuolis?

— Ji ėmė klykti: „Man dvidešimt septyneri! Ką aš čia darau?“ Galų gale apsaugininkai atėjo jos raminti.

— Nieko nesuprantu. Aš maniau, kad jai patiko Raigeitas! Jūs abu atrodėte tokie...

Man labai patiktų žodis „pasipūtę“.

— Tokie... laimingi!

— Ji buvo laiminga tol, kol apžiūrinėjo vestuvines dovanas, — mąsliai sako Tomas. — O paskui... atrodė, tarsi staiga ji būtų apsidairiusi ir supratusi... kad čia jos gyvenimas. Ir tai, ką išvydo, jai nepatiko. Manau, ir aš taip pat.

— O, Tomai.

— Ėmė dejuoti, kad jai darosi bloga nuo priemiesčių ir kad nori, kol jauna, bent kiek pasidžiaugti gyvenimu. O aš galvojau, kad netinkamas metas keltis kur nors kitur: ir namą perdažėme, ir įpusėjome rengti oranžeriją... — jo akyse — kančia. — Reikėjo man paklausyti. O gal reikėjo pasidaryti tą tatuiruotę.

— Ji norėjo, kad tu pasidarytum tatuiruotę?

— Panašią kaip jos.

Liusė Vebster su tatuiruote! Aš vos neužsikvatoju, tačiau bežiūrint į apgailėtiną Tomo veidą mane apima pyktis. Sutinku, mes su Tomu ne visada sutarėme, tačiau šito jis tikrai nenusipelnė. Koks jis yra, toks. Tačiau jeigu Liusei tai nepatiko, kokių galų už jo tekėjo?

— Tomai, nekaltink savęs, — tvirtai pareiškiu. — Atrodo, kad Liusė pati turėjo bėdų.

— Taip manai?

— Žinoma. Jai pasisekė tave nutverti. Būtų kvaila tai paneigti. — Kažkaip impulsyviai aš persisveriu per tvorą ir apkabinu jį. Atsitraukdama matau, kaip jis žvelgia į mane tokiomis didelėmis akimis it šunelis.

— Tu visada mane supratai, Beki.

— Na, mes seniai vienas kitą pažįstame.

— Niekas kitas nepažįsta manęs taip, kaip tu.

Jis vis dar nepaleidžia mano pečių ir neatrodo, kad ruošiasi paleisti, todėl žengiu žingsnį atgal, apsimesdama, jog noriu mostelėti namo pusėn, kur vienas kombinezonu apsirengęs vyras dažo lango rėmą.

— Ar tu matei, kokius kalnus mama su tėčiu jau nuvertė? Neįtikėtina.

— O, taip. Tikrai plačiai užsimoję. Girdėjau, kad bus fejerverkai. Tu turėtum labai džiaugtis.

— Aš tikrai labai laukiu, — automatiškai pasakau. Visada kartoju tą patį, vos tik kas pasiteirauja apie vestuves. Tačiau dabar, matydama, kaip tas mūsų senutėlis, toks artimas namas gražėja tarsi besidažanti ponia, mane apima keistas jausmas. Kažkaip labai keistai spurda širdis krūtinėje.

Taip! Tik dabar pajuntu, kad aš laukiu savo vestuvių čia.

Trokštu pamatyti mūsų sodą, išpuoštą balionais; išsidabinusią laimingą mamą. Noriu rengtis savo miegamajame, prie savo tualetinio staliuko. Kaip reikiant atsisveikinti su savo buvusiu gyvenimu. O ne lindėti kažkokiuose beveidžiuose viešbučio apartamentuose... Tik čia. Namie, kur užaugau.

Būdama Niujorke, negalėjau įsivaizduoti vestuvių čia: jos atrodė tokios menkutės, neįspūdingos, palyginti su Plaza spindesiu. O dabar Plaza jau darosi nereali, tirpsta tolumoj lyg kokios egzotiškos atostogos, kurių prisiminimas dyla. Buvo smagu vaidinti Niujorko princesę — nuotaką, ragauti brangiausius patiekalus, aptarinėti aukščiausios rūšies šampaną ir milijono dolerių vertės gėlių puokštes. Čia ir esmė: aš tik vaidinau tą vaidmenį.

Tikrovėje aš priklausau šiam angliškam sodui, kurį pažįstu visą gyvenimą.

Tai ką man daryti?

Ar aš tikrai planuoju...

Negaliu nė pagalvoti.

Ar aš tikrai nusiteikusi atšaukti anas didžiules prabangias vestuves?

Vien nuo tokios minties manyje viskas apsiverčia.

— Beki? — mamos balsas perskrodžia mano mintis. Apsiblaususiomis akimis matau ją, stovinčią prie verandos durų su pašluoste rankoje. — Beki! Tau skambina.

— O. Gerai. Kas?

— Kažkokia Robiną, — sako mama. — Labas, Tomai, mielasis!

— Robiną? — susiraukiu ir einu namo link. — Kokia Robiną?

Aš nepažįstu jokių Robinų. Žinau tik Robiną Andersoną, kuris dirbo Investment Monthly žurnalo redakcijoje, bet menkai jį tepažinau...

— Negalėjau suprasti pavardės, — sako mama. — Tačiau ji labai maloniai kalba. Sakė, kad skambina iš Niujorko...

Robiną?

Iš siaubo įaugu į verandos laiptelius.

Robiną skambina... čia?

Nesąmonė. Robiną nepriklauso šiam pasauliui, ji priklauso Niujorkui. Tai tarsi grįžtum laike į praeitį ir sukeltum Antrąjį pasaulinį karą.

— Ar ji tavo draugė? — nekaltai domisi mama. — Mudvi taip gražiai pasišnekučiavome apie tavo vestuves...

Žemė susiūbavo po kojomis.

— Ką... ką ji pasakė? — išspaudžiu.

— Nieko ypatingo! — mama žiūri į mane nustebusi. — Ji klausė, kokios spalvos bus mano suknelė... ir kažką vis paistė apie smuikininkus. Juk tu nenori, kad tavo vestuvėse grotų smuikai, ar ne, mieloji?

— Žinoma, ne! — šiurkščiai atsakau. — Kam man tie smuikai!

— Beki, brangute, ar tu gerai jautiesi? — mama nenuleidžia nuo manęs akių. — Aš galiu pasakyti, kad vėliau pati jai paskambinsi.

— Ne! Nebešnekėk su ja! Tai yra... viskas gerai. Aš pasikalbėsiu.

Nulekiu vidun, o širdis daužosi krūtinėje: ką jai pasakyti? Kad apsigalvojau?

Aš pakeliu ragelį, o mama — čia pat. O Dieve. Kaip dabar išsisukti?

— Robiną, sveika! — pasisveikinu kuo natūralesniu balsu. — Kaip jūs?

Gerai. Aš tuoj pat jos atsikratysiu.

— Labas! Beki! Kaip gerai, kad pasitaikė proga pasikalbėti su tavo mama! — čiauška Robiną. — Labai miela ponia. Labai laukiu, kada su ja susitiksime!

— Ir aš, — kuo nuoširdžiau ištariu. — Nebegaliu sulaukti, kol jūs... susitiksite.

— Aš tik nustebau, kad ji nieko nežino apie Vienos styginių orkestrą. Ajajai! Beki, turėtum supažindinti mamą su naujausiais įvykiais!

— Žinau, — atsakau po pauzelės. — Aš tik buvau užsiėmusi...

— Suprantu, — užjaučia Robiną. — Gal man nusiųsti jai informacinį paketą? Labai paprasta — per FedEx. Tada turėtų viską prieš akis! Pasakyk man jos adresą...

— Ne! — neišlaikiusi suklykiu. — Tai yra... nesirūpinkite. Aš viską jai perduosiu. Tikrai. Nieko... nesiųskite. Visiškai nieko.

— Net kelių valgiaraščio kortelių? Garantuoju, kad ji mielai susipažintų!

— Ne! Ničnieko!

Mano ranka mėšlungiškai mygia ragelį, o veidu žliaugia prakaitas. Į mamą bijau net akis pakelti.

— Na, gerai! — pagaliau atslūgsta Robiną. — Tu čia viršininkė! Dabar taip. Aš pasikalbėjau su Šeldonu Loidu apie stalų išdėstymą...

Kol ji pliurpia, aš dirsteliu į mamą, stovinčią už kokių trijų pėdų nuo manęs. Garantuoju, kad per tokį atstumą viską gali girdėti. Jaučiu, kad ir žodį Plaza nugirdo. Ir „vestuves“, ir „banketų salę“.

— Gerai, — sakau net neišgirdusi, ką postringauja Robiną. — Regis, viskas puiku. — Aš suku laidą aplink pirštą. — Bet... bet paklausykite, Robiną. Tiesiog parvažiavau namo, norėdama atitrūkti nuo visko, todėl gal galėtumėte daugiau man neskambinti čia?

— Tu nenori žinoti naujausių įvykių? — nustemba Robiną.

— Ne. Viskas gerai. Jūs... užsiimkite savo reikalais, o aš sužinosiu viską, kai grįšiu kitą savaitę.

— Jokių rūpesčių. Supratau. Tu nori atsipūsti! Beki, pažadu, kad paliksiu tave ramybėje, na, nebent būtų koks nors skubus atvejis. Taigi gerai pailsėk!

— Ačiū. Būtinai. Iki, Robiną.

Padedu ragelį virpėdama nuo palengvėjimo. Ačiū Dievui, kalba baigta.

Tačiau nesijaučiu šalta ir abejinga. Robiną jau turi šį telefono numerį, gali bet kada paskambinti. Įdomu, ką pavadintumėte skubiu atveju organizuojant vestuves? Ogi bet ką. Gal net ne vietoje patupdytą rožės žiedelį. Užtektų, kad ji ne taip prasižiotų, kalbėdama su mama, ir abi bematant susivoktų, kas vyksta. Mama iš karto suprastų, kodėl atvažiavau ir ką norėjau pasakyti.

O Dieve, kaip ji jaudintųsi. Negaliu leisti, kad šitaip atsitiktų.

Gerai, yra du variantai. Pirmas: tuojau pat iškeldinti mamą su tėčiu į kitą namą. Antras...

— Klausyk, mama, — atsisuku aš. — Ta Robiną. Ji...

— Taip?

— Ji... nenormali.

— Nenormali? — mama spokso į mane. — Ką tu nori pasakyti, brangute?

— Ji... ji yra įsimylėjusi Luką!

— O Dieve mano!

— Aha, ir dar įsikalė į galvą, kad už jo ištekės.

— Ištekės už jo? — suaikčioja mama.

— Taip! Plaza viešbutyje! Pasirodo, ji net bandė jį... mm... užsakyti. Pasivadinusi mano vardu!

Mano pirštai neberanda vietos. Matyt, aš išprotėjau. Mama niekada tuo nepatikės. Niekada. Nė po milijono...

— Žinai, aš nė kiek nesistebiu, — sako mama. — Iškart užuodžiau, kad ji keistoka. Visos tos nesąmonės apie smuikus! Ir dar apsėsta dėl tos mano suknelės spalvos...

— Taip! Ji visiškai apsėsta. Taigi, jeigu ji vėl kada nors paskambintų, tiesiog atsiprašyk ir padėk ragelį. Ir kad ir ką ji sakytų, net jei skambėtų įtikinamai, netikėk nė vienu žodeliu. Pažadi?

— Gerai, brangute, — linksi mama. — Kaip pasakysi.

Aš girdžiu, kaip ji, sukdama į virtuvę, šneka:

— Vargšė moteriškė. Tokias tik užjausti reikia. Greimai, ar tu girdėjai ką nors panašaus? Ta amerikietė, kuri skambino Bekei. Ji įsimylėjusi Luką!

Nebegaliu daugiau ištverti.

Turiu susitikti su Sjuzi.

Dvyliktas skyrius

Mudvi su Sjuzi susitarėme susitikti Slouno aikštėje ir nueiti išgerti arbatos. Aikštėje malasi tokia galybė turistų, kad net negaliu pamatyti, kur ji. Pagaliau minia išsibarsto, ir štai ji sėdi prie fontano, ilgi šviesūs plaukai šviečia saulėje lyg aureolė, o pilvas toks didžiulis, kad net sunku patikėti.

Taip ir norisi mestis prie jos ir rėkti: „O Dieve, Sjuzi, viskas — tiesiog košmaras!“ Ir iškloti savo bėdas.

Bet ne. Ji atrodo lyg angelėlis. Kūdikėlio besilaukiantis angelėlis.

Arba net Mergelė Marija. Tokia romi, miela ir tobula.

O aš? Susipainiojusi ir apkvaitusi. Kvaiša. Ir dar planavau užversti visą makalynę Sjuzi ant galvos. Kaip visada. Ir laukti, kol ji sugalvos, ką daryti. Negaliu. Ji atrodo tokia rami ir laiminga. Tai prilygtų nuodingųjų atliekų išvertimui į gražią tyrą jūrą.

— Bekse! Labas! — Pamačiusi mane, ji atsistoja. Vaje, kokia... na, kokia ji stambi.

— Sjuzi! — Prilėkusi prie draugės stipriai apkabinu. — Atrodai nuostabiai!

— Ir jaučiuosi nuostabiai! — džiūgauja Sjuzi. — Kaip tu? Kaip vestuvės?

— O... man viskas gerai! — atsakau po pauzelės. — Ir visa kita gerai. Nagi, eime išgerti arbatos.

Aš jai nieko nesakysiu. Taškas. Nors kartą gyvenime savo bėdas pati išspręsiu.

Mudvi nueiname į „Orielą“ ir gauname staliuką prie lango. Aš užsisakau karšto šokolado, o Sjuzi išsiima arbatos maišelį ir paduoda jį padavėjai.

— Aviečių lapų arbatėlė, — paaiškina ji. — Stiprina gimdą. Ruošiantis gimdyti.

— Štai kaip, — palinksiu aš. — Gimdyti. Žinoma!

Jaučiu, kaip per strėnas nubėga šaltukas, tačiau skubiai nusišypsau, kad jį nuslėpčiau.

Pasakysiu visiškai slaptai: tas gimdymas man atrodo visiškai nerealus. Tai yra, pažiūrėkite į Sjuzi pilvo dydį. Ir pažiūrėkite į gimusį kūdikį. O tada pasakykite man, kaip jis gali pralįsti...

Tai yra, teoriją aš žinau. Tik... atvirai kalbant, nesuprantu realybės.

— Kada tau laikas? — klausiu žiūrėdama į Sjuzi pilvą.

— Po keturių savaičių nuo šios dienos!

— Tai... jis dar didesnis augs?

— Aišku! — Sjuzi meiliai tapšnoja sau per pilvą. — Mažumėlę turėtų paaugti.

— Gerai, — vos pratariu, kai padavėja padeda priešais mane puodelį karšto šokolado. — Puiku. O... kaip gyvuoja Tarkvinas?

— Kuo puikiausiai! — džiaugiasi Sjuzi. — Šiuo metu jis Krėjoje. Žinai, tai jo sala Škotijoje. Dabar kaip tik ten avys atveda ėriukus, tai jis pagalvojo, kad reikia nuvažiuoti ir padėti. Kol dar vaikutis negimęs.

— Aha. O tu nevažiavai kartu?

— Na, nenorėjau rizikuoti, — Sjuzi mąsliai maišo savo aviečių arbatą. — Matai, avys nedomina manęs taip kaip jo. Tiksliau, jos tikrai įdomios, — priduria, — tačiau supranti, kai pamatai visą tūkstantį...

— Bet jis grįš, kai ateis laikas?

— Žinoma. Jis taip laukia! Lankė visas pamokėles ir taip toliau!

Dieve, negaliu patikėti, kad po kelių savaitėlių Sjuzi turės vaikelį.

O manęs čia nebus.

— Ar galiu paliesti? — nedrąsiai uždedu ranką Sjuzi ant pilvo. — Aš nieko nejaučiu.

— Nieko tokio, — atsako Sjuzi. — Turbūt miega.

— Gal žinai, berniukas ar mergaitė?

— Dar ne, — Sjuzi palinksta į priekį ir rimtai taria: — Kažkaip jaučiu, kad mergaitė, nes mane labai traukia tos gražutės suknytės parduotuvėse. Kažkoks potraukis. Visose knygose rašoma, kad pats organizmas pasako, ko jam reikia. Tai štai, supranti, gal čia ženklas.

— O kokį jai duosite vardą?

— Dar nenusprendėme. Taip sunku! Supranti, perki, perki tas knygas, o ten tie vardai — tikras šlamštas... — Ji gurkšteli arbatos. — O kokį vardą tu išrinktum vaikeliui?

— Ooo! Nežinau! Gal Loreną, pagal Ralfą Loreną. — Minutėlę pagalvoju. — Arba Dolčė.

— Dolčė Klyt-Stiuart, — mintija Sjuzi. — Visai neblogai! Sutrumpintai galėtume vadinti ją Doli.

— Arba Vera. Pagal Vera Wang.

— Vera? — Sjuzi dėbso į mane. — Aš tai jau nekrikštysiu savo dukrytės Vera!

— Niekas nekalba apie tavo vaikelį! — atšaunu. — Kalbame apie mano. Vera Lorena Comme de Brendon. Manyčiau, tikrai gerai skamba.

— Vera Brendon skamba kaip kokia veikėja iš „Karūnavimo gatvės“! Bet Dolčė man patinka. O jeigu berniukas?

— Harvis. Arba Barnis, — siūlau pamąsčiusi. — Priklauso, kur gimtų: Londone ar Niujorke.

Siurbteliu karšto šokolado ir pakeliu akis į Sjuzi. Jos žvilgsnis labai rimtas.

— Tik nesakyk, kad planuotum gimdyti Amerikoje, Beki.

— Aš... nežinau. Iš kur man žinoti? Mes gal dar daugybę metų neturėsime vaikų!

— Žinok, mes visi tavęs tikrai pasiilgstame.

— O, ne, tik jau ne tu, Sjuzi, — suprunkščiu. — Šiandien mama spaudė mane, kad grįžčiau į Oksšotą.

— Ir teisingai! Kažkurią dieną Tarkis sakė, kad be tavęs Londonas atrodo visiškai nebe toks.

— Tikrai? — mane kvailai sujaudina tie žodžiai.

— Ir tavo mama vis klausinėja manęs, ar aš manau, kad tu liksi Niujorke visam laikui... Neliksi, ką?

— Prisipažįstu, nežinau, — bejėgiškai atsakau. — Viskas priklauso nuo Luko... nuo jo verslo...

— Jis ne viršininkas! — susijaudina Sjuzi. — Ir tu turi teisę išsakyti nuomonę. Ar nori ten pasilikti?

— Nežinau. — Net susiraukiu stengdamasi paaiškinti. — Kartais pagalvoju, kad noriu. Kai būnu Niujorke, jis atrodo lyg būtų pati svarbiausia vieta pasaulyje. Ir darbas fantastiškas, ir žmonės fantastiški, apskritai viskas nuostabu. Tačiau užtenka parvažiuoti namo, ir aš susizgrimbu: juk čia mano namai. Čia mano vieta. — Paėmusi cukraus pakelį imu jį plėšyti. — Tiesiog net nežinau, ar jau esu pasiruošusi grįžti namo.

— Nagi, grįžk į Angliją ir pasigimdyk čia vaikelį, — vilioja Sjuzi. — Ir vaikščios dvi mamytės kartu!

— Liaukis, Sjuzi! — aš pavartau akis ir gurkšteliu šokolado. — Galima pamanyti, kad jau galvoju apie kūdikį! — Nelaukdama, kol ji ką nors pasakys, atsistoju ir einu į tualetą.

Kita vertus... jos žodžiuose yra tiesos. Kodėl negalėčiau turėti vaiko? Kiti žmonės turi, o kodėl aš negaliu turėti? Tik būtų gerai kaip nors išvengti paties gimdymo. Gal reikėtų pagalvoti apie tą operaciją, kur tave užmigdo, nieko nejauti, paskui atsibundi — o vaikelis jau čia!

Įsivaizduoju, kaip mudvi su Sjuzi vaikštinėjame stumdamos vežimėlius. Būtų vienas malonumas. Be to, šiais laikais pilna visokių gražutėlių daikčiukų vaikams — pirk, kiek širdis geidžia! Pavyzdžiui, tos žavios kepurytės ir mažutėliai džinsiniai švarkeliai... Pala, ar tik Gucci nepardavinėja tokių šaunių krepšelių kūdikiams nešioti?

Kartu išgertume kapucino, kartu pasižvalgytume po parduotuves, ir... juk ar ne visos mamos taip daro? Dievaž, dabar kai pagalvoju, aš idealiai tikčiau būti mama!

Reikia būtinai pasikalbėti su Luku.

Jau išeinant iš „Orielo“ Sjuzi sako:

— Klausyk, Beki, tu visai nieko nepasakoji apie vestuves!

Man net skrandį suspazmuoja. Nusigręžiu apsimesdama, kad visą dėmesį skiriu paltui apsivilkti.

Lyg ir buvo pavykę primiršti vestuvių reikalus.

— Taip, — pagaliau ištariu. — Na, viskas... em... gerai!

Neketinu kvaršinti Sjuzi galvos savo bėdomis. Tikrai ne.

— Ar Lukas neprieštaravo, kad vestuvės vyks Anglijoje? — ji tiriamai žiūri į mane. — Tiksliau, nebuvo jokių nesutarimų?

— Ne, — atsakau po pauzelės. — Tikrai nebuvo.

Praleidžiu ją pirmą pro duris, ir mudvi išeiname į Slouno aikštę. Turime palaukti, kol šaligatviu praeis ilgiausia vora poromis susikibusių mokinukų velvetinėmis plačkelnėmis.

— Žinok, tu teisingai nusprendei, — Sjuzi suspaudžia man ranką. — Aš taip nerimavau, kad tu gali pasirinkti Niujorką. Kas nulėmė tokį sprendimą?

— E... tai šis, tai tas. Juk žinai. Klausyk, ee... ar tu skaitei apie tuos naujus pasiūlymus privatizuoti vandentiekio tinklą?

Sjuzi negirdi. Garbės žodis, nejau ji nesidomi nūdienos aktualijomis?

— O ką sakė Elaina, kai tu atšaukei Plaza?

— Sakė... em... na, aišku, kad buvo nepatenkinta. Sakė, kad labai pyksta ir... ee...

— “Labai pyksta“? — Sjuzi išriečia antakius. — Tik tiek? Aš įsivaizdavau, kad ji įsius!

— Ji ir įsiuto! — skubiai pasitaisau. — Taip įsiuto, kad net... trūko kraujagyslė!

— Trūko kraujagyslė? — Sjuzi spokso į mane. — Kur?

— Ant... smakro.

Tyla. Sjuzi nejuda iš vietos, veido išraiška keičiasi.

— Bekse...

— Eikim pažiūrėti vaikiškų drabužėlių! — skubiai pasiūlau. — Visai čia pat yra miela parduotuvė...

— Bekse, kas yra?

— Nieko!

— Tik nepasakok niekų! Matau — kažką slepi.

— Aš nieko neslepiu!

— Ar tu tikrai atšaukei vestuves Amerikoje?

— Aš...

— Bekse? — tokio griežto Sjuzi balso dar nebuvau girdėjusi. — Rėžk teisybę.

O Dieve. Nebegaliu ilgiau meluoti.

— Aš... dar tik ruošiuosi atšaukti, — mykiu.

— Ruošiesi?! — sunerimsta Sjuzi. — Ruošiesi?

— Sjuzi...

— Ir kaip aš nepagalvojau! Kaip neįtariau! Visą laiką maniau, kad atšaukei, nes tavo mama viską organizuoja Oksšote, niekas nė neužsimena apie Niujorką. Na, sakau, vis dėlto Beksė nusprendė tuoktis namie...

— Sjuzi, prašau... Nesirūpink dėl to, — skubu stabdyti ją. — Apsiramink... kvėpuok giliai...

— Kaip aš galiu nesirūpinti? — šaukia Sjuzi. — Kaip nesirūpinti? Bekse, juk pažadėjai, kad viską sutvarkysi, praėjo jau šitiek savaičių! Pažadėjai!

— Žinau! Ir sutvarkysiu. Tik... labai nelengva. Nelengva apsispręsti. Ir čia, ir ten — nuostabu. Viskas skirtingai, bet nuostabu...

— Bekse, vestuvės — ne rankinukas! — skeptiškai sako Sjuzi. — Abiejų geidžiamų neturėsi!

— Žinau! Žinau! Klausyk, aš viską sutvarkysiu...

— Kodėl man iki šiol nieko nesakei?

— Nes tu tokia miela, romi ir laiminga! — sudejuoju aš. — Nenorėjau visko sugadinti savo kvailais rūpesčiais.

— O, Bekse. — Sjuzi patyli, žiūrėdama į mane, ir apkabina. — Tai ką dabar darysi?

Aš giliai atsidustu.

— Pasakysiu Elainai, kad Niujorke vestuvių nebus. Kad jos vyks Anglijoje.

— Ar tu visiškai tuo įsitikinusi?

— Taip. Kai pamačiau mamą ir tėtį... Mama tokia miela... Ji nė neįtaria, ką aš planuoju jai už nugaros... Prieš pat man išeinant susitikti su tavimi tėtis slapta papasakojo, kaip mama sielojosi, kai aš užsiminiau, jog vestuves galbūt reikėtų kelti Valstijose. Jai tos vestuvės — viskas. O Dieve, Sjuzi, aš jaučiuosi tokia kvaiša. Nesuprantu, ką aš galvojau. Aš nenoriu Plaza viešbučio. Nenoriu vestuvių niekur kitur, tik namie.

— Kažin ar vėl neapsigalvosi?

— Ne. Šį kartą — ne. Tikrai, Sjuzi, patikėk.

— O kaip Lukas?

— Jam nesvarbu. Seniai sakė, kad galiu daryti ką noriu.

Sjuzi patyli, paskui ištraukia iš rankinuko savo mobilųjį telefoną ir kiša jį man.

— Gerai. Jeigu nusprendei, tai ir veik. Skambink.

— Aš negaliu. Elaina Šveicarijoje, klinikoje. Planavau parašyti jai laišką...

— Nieko panašaus, — purto galvą Sjuzi. — Skambink tuojau pat. Kam nors. Tai vestuvių organizatorei Robinai ir pasakyk, kad viskas atšaukiama. Bekse, ilgiau laukti nebegalima.

— Gerai, — sakau ignoruodama kylantį nuogąstavimą. — Gerai, paskambinsiu... Aš žinau numerį.

Pakeliu telefoną, bet tuojau pat nuleidžiu. Viena — priimti sprendimą galvoje, kita — jį įgyvendinti. Nejau aš tikrai atšauksiu visą vestuvių puotą Niujorke?

Ką pasakys Robiną? Ką visi pasakys? Dieve, reikėtų minutėlės apgalvoti, kaip jiems pasakyti...

— Nagi! — nerimsta Sjuzi. — Pirmyn!

— Gerai!

Drebančiomis rankomis paimu telefoną ir suspaudau Amerikos kodą 001, tačiau langelyje tuščia.

— O... varge! — šūkteliu vaidindama nusiminusią. — Nėra jokio signalo! Tiek to, paskambinsiu vėliau...

— Jokių „vėliau“! Tol vaikštinėsime, kol prisiskambinsi. Nagi! — Sjuzi patraukia Kingo gatvės link, ir aš nervingai skubu iš paskos.

— Bandyk dar kartą, — sako ji, kai prieiname pirmąją pėsčiųjų perėją.

— Nieko, — mekenu. Dieve, ta Sjuzi neįtikėtina, sklendžia it laivas. Šviesūs plaukai plaikstosi, veidas įkaitęs iš užsispyrimo. Ir iš kur ji ima tiek energijos? Aš visada galvojau, kad nėščios moterys turi elgtis ramiai.

— Bandyk dar kartą! — kartoja ji kas tris šimtus jardų. — Dar kartą! Nesustosiu, kol neprisiskambinsi!

— Tai kad niekaip nepavyksta!

— Taip manai?

— Taip! — Aš vėl maigau skaičiukus, bet jokio signalo. — Žiūrėk!

— Bandyk toliau! Nagi!

— Bandau, bandau!

— O Viešpatie! — klykteli Sjuzi, ir aš net pašoku iš siaubo.

— Bandau gi! Garbės žodis, Sjuzi, bandau kaip mane gyvą matai...

— Ne! Pažiūrėk!

Aš sustoju ir atsigręžiu. Ji stovi kaip įbesta ant šaligatvio, už kokių dešimties jardų nuo manęs, o apačioje, po jos kojomis — balutė.

— Sjuzi., nesijaudink, — suglumstu. — Niekam nesakysiu.

— Kaip tu nesupranti! Aš ne... — ji žiūri į mane kaip pamišusi. — Atrodo, man vandenys nubėgo!

— Kas? — Aš jau ne juokais išsigąstu. — O Dieve! Ar tai reiškia... Ar tu jau...

Ne, negali būti.

— Aš nežinau, — matau, kad draugę užplūsta panika. — Visko gali būti... Bet dar trūksta keturių savaičių! Per greitai! Tarkio nėra, niekas neparuošta... O Dieve...

Dar niekada nemačiau Sjuzi tokios išsigandusios. Mane apima toks nerimas, kad net verkti norisi. Ką aš padariau?! Negana visko, dar savo geriausią draugę privedžiau prie priešlaikinio gimdymo.

— Sjuzi, atleisk, — suvapu.

— Čia ne tavo kaltė! Nebūk kvaiša!

— Mano! Tu buvai tokia laiminga, romi, o užteko pamatyti mane... Man tiesiog negalima artintis prie nėščiųjų...

— Man reikia važiuoti į ligoninę, — Sjuzi visa išbalusi. — Visos Klyt-Stiuartų moterys pagimdo greitai. Mama pagimdė mane per pusvalandį.

— Per pusvalandį? — Vos neišmetu iš rankų telefono. — Na, tai važiuokime! Greičiau!

— Bet aš neturiu net savo krepšio, nieko. Aš turiu tiek daug visko pasiimti... — Susirūpinusi ji prikanda lūpą. — Gal pirma važiuoti namo?

— Nebėra laiko! — mane jau apima panika. — Ko tau reikia?

— Babygros šliaužtinukų... vystyklų... ir kitų daiktų...

— Gerai, kur tu... — Bejėgiškai dairausi aplink ir kaipmat atsipučiu, pastebėjusi Peter Jones parduotuvės iškabą.

— Gerai, — sakau, griebdama ją už rankos. — Einam.

Vos tik įkeliame koją į Peter Jones, dairausi pardavėjos. Ačiū Dievui, štai viena ateina. Daili vidutinio amžiaus ponia ryškiai raudonomis lūpomis ir auksiniais akiniais ant grandinėlės.

— Mano draugei reikia iškviesti greitąją pagalbą, — išberiu.

— Bus gerai ir taksi, — sako Sjuzi. — Man ką tik nubėgo vandenys, tikrai reikia skubėti į ligoninę.

— O Dievuli! — susijaudina toji ponia. — Eikite ir sėskitės čia, brangioji, tuojau iškviesiu taksi...

Mes pasodiname Sjuzi ant kėdės prie kasos; jaunesnioji pardavėja atneša jai stiklinę vandens.

— Gerai, dabar pasakyk, ko tau reikia, — klausiu aš.

— Tiksliai neprisimenu, — Sjuzi lyg ir susinervinusi. — Mums davė sąrašą... Gal jie patys žinos vaikų skyriuje.

— Ar tau bus gerai, jeigu paliksiu tave?

— Bus gerai.

— Tikrai? — aš nerimastingai pažvelgiu į jos pilvą.

— Bekse, eik!

Garbės žodis. Kodėl, po galais, jie nukiša tuos vaikų skyrius toliausiai nuo pagrindinių įėjimų? Tiksliau, kam reikalingi visi tie kvaili aukštai, prigrūsti drabužių, kosmetikos ir rankinių, jeigu jie niekam nerūpi? Gerokai pasimalusi šešiais eskalatoriais aukštyn žemyn, aš pagaliau surandu jį ir uždususi sustoju.

Minutėlę dairausi, apkvaišusi nuo visų pavadinimų, kurių nesu niekada girdėjusi.

Priėmimo antklodė?

Antikolikiniai žindukai buteliukams?

Po perkūnais. Pirksiu viską iš eilės. Pasileidžiu prie artimiausios kolekcijos ir pradedu krauti nesirinkdama: Babygros, puskojinytės, skrybėlaitė... meškutis, antklodėlė... ką dar? Moses krepšelis... vystyklai... mažytės lėlytės, jeigu vaikučiui nuobodu... tikrai dailutis Christian Dior švarkutis... oho, kažin ar jie siuva tokius ir suaugusiesiems...

Sukraunu viską ant stalo prie kasos ir išsitraukiu Visa kortelę.

— Čia viskas mano draugei, — ištariu gaudydama kvapą. — Ji ką tik pradėjo gimdyti. Kažin ar daugiau jai nieko nereikės?

— Gaila, brangioji, bet nežinau, — atsako pardavėja, skenuodama termometrą kūdikio vonelei.

— Aš turiu sąrašą, — pasiūlo netoliese stovinti moteris, apsirengusi kombinezonu ir apsiavusi Birkenstocks lygiapadžiais. — Čia nurodyta viskas, ką NCT rekomenduoja atsinešti.

— O, labai ačiū!

Ji paduoda man popieriaus lapą, kuriame išspausdintas begalinis sąrašas. Mane apima neviltis: aš maniau, kad nupirkau viską, ko reikia, o pasirodo, kad net neįpusėjau sąrašo. Tik nepaimk ko nors, ir paaiškės, kad būtent tai gyvybiškai svarbu. Visa Sjuzi įgyta patirtis gimdymo srityje bus sužlugdyta, o aš niekada sau neatleisiu.

Platūs marškinėliai... Kvepiančios žvakės... Pulverizatorius gėlėms...

Kažin ar čia tas sąrašas?

— Pulverizatorius gėlėms? — aš visiškai sutrikusi.

— Kad gimdyvei būtų galima apipurkšti veidą, — dėsto toji moteris. — Ligoninės palatose būna labai karšta.

— Jums teks nueiti į ūkinių prekių skyrių, — įsiterpia pardavėja.

— Ak, taip. Dėkui.

Grotuvas... raminamosios muzikos juostelės... pripučiamas kamuolys...

— Pripučiamas kamuolys? Argi kūdikis ne per mažas žaisti kamuoliu?

— Jo reikia motinai, kad galėtų atsiremti, — vėl paslaugiai aiškina toji moteris. — Šitaip palengvinami sąrėmiai. Vietoj jo galima naudoti didelę polistirolo rutuliukų pagalvėlę.

Sąrėmiai? O Dieve. Pagalvojus apie Sjuzi kančias, manyje viskas apsiverčia.

— Aš paimsiu ir kamuolį, ir tą pagalvėlę, — skubu užtikrinti. — Gal net ir aspirino. Ypač stipraus.

Pagaliau nusvirduliuoju į pirmą aukštą. Visa įraudusi ir vos kvėpčiodama. Tikiuosi, nupirkau viską, ko reikia. Šitoje sumautoje parduotuvėje niekaip neradau to pripučiamo kamuolio, todėl galiausiai griebiau pripučiamą kanoją ir dar paprašiau, kad vyriškis ją pripūstų. Kanoją pasikišau po viena ranka, po kita paspaudžiau „Teletabių“ pagalvėlę iš polistirolo ir Moses pintinėlę, o rankos tįsta nuo šešių pilnų maišelių.

Aš šiaip taip dirsteliu į laikroduką. O varge, išbuvau čia dvidešimt penkias minutes! Nenustebsiu radusi Sjuzi sėdinčią ten, kur palikau, ir rankose belaikančią kūdikėlį.

Štai ir ji: sėdi ant tos pačios kėdės ir šiek tiek raukosi.

— Bekse. Pagaliau! Manau, kad man jau prasidėjo sąrėmiai.

— Atleisk, kad užtrukau, — vos išstenu. — Tik norėjau surinkti viską, ko tau gali prireikti. — Staiga iš vieno maišelio išdrimba žodžių loto dėžė, ir aš lenkiuosi ją paimti. — Šitas bus reikalingas tada, kai tave suims nugaros smegenų uždegimas, — paaiškinu.

— Taksi jau čia, — praneša moteris auksiniais akiniais. — Gal jums padėti nunešti?

Beeinant prie pupsinčio taksi, Sjuzi sumišusi nužvelgia visą mano mantą.

— Bekse... kodėl tu nupirkai pripučiamą kanoją?

— Kad turėtum į ką atsiremti. Ar panašiai.

— O laistytuvą?

— Neradau purkštuvo gėlėms, — vos atgaudama kvapą pradedu kimšti visus krepšelius į taksi.

— Bet kam man reikia to purkštuvo?

— Klausyk, čia ne aš sugalvojau! — ginuosi. — Nagi, važiuojam!

Pagaliau šiaip taip pavyko sugrūsti viską į taksi. Uždarant dureles, vienas kanojos irklas iškrenta, tačiau aš spjaunu į jį. Juk Sjuzi nesiruošia gimdyti vandenyje.

— Tarkio komercijos direktorius bando jam prisiskambinti, — sako Sjuzi, kai mes jau skriejame Kings gatve. — Tačiau net jeigu ir sėstų iš karto į lėktuvą, nebespėtų.

— O gal ir spėtų! — drąsinu ją. — Niekada negali žinoti!

— Nespės. — O siaube, jos balsas jau virpa. — Nespės į savo pirmojo vaikelio gimdymą. O šitaip laukė. Ėjo ir į paskaitėles, ir taip toliau. Jam taip gerai sekėsi giliai kvėpuoti. Taip gerai, kad instruktorė net liepė jam atsistoti prieš visą grupę ir pademonstruoti.

— O Sjuzi, — man jau norisi verkti. — Gal tau dar teks laukti valandų valandas, ir jis atlėks.

— Bet tu pabūsi su manimi, gerai? — Staiga Sjuzi atsisuka į mane. — Tu nepaliksi manęs vienos?

— Aišku, kad ne! — pasibaisiu nuo tokios minties. — Visą laiką būsiu su tavimi, Sjuzi. — Aš tvirtai suspaudžiu jos rankas. — Mudvi įveiksime.

— Ar tu bent ką išmanai apie gimdymą?

— Em... taip, — meluoju nė nemirkteldama. — Viską!

— Pavyzdžiui?

— Na... mm... reikia karštų rankšluosčių... ir... — Staiga pamatau iškritusį vaikučiams skirto pieno pakelį. — ... Ir daugeliui vos gimusių kūdikių būtina suleisti vitamino K.

Sjuzi žiūri į mane nustebusi.

— Oho. Iš kur žinai?

— Žinau ir tiek, — aš greitai paspiriu koja tą pakelį, kad nesimatytų. — Viskas bus gerai!

Žinoma, aš galiu padėti Sjuzi. Tereikia būti šaltai, ramiai ir nepanikuoti.

Juk milijonai žmonių gimdo kasdien. Tai tik skamba baisiai, tačiau kai ateina laikas, viskas labai paprasta. Lygiai kaip vairavimo egzaminas.

— O Dieve, — staiga draugės veidas persikreipia. — Ir vėl prasideda.

— Gerai! Palauk! — Apimta panikos puolu raustis viename maišelyje. — Štai! — Sjuzi atsimerkia ir žiūri, kaip aš ištraukiu dailią, celofanu aptrauktą dėžutę.

— Bekse, kodėl tu man duodi kvepalus?

— Jos sakė, kad jazminų aliejus padeda numalšinti skausmą, — atsakau, gaudydama kvapą. — Aš neradau jo, todėl nupirkau Ralfo Loreno Romance. Jis irgi kvepia jazminais. — Nuplėšusi celofaną, purkšteliu ant jos. — Ar padeda?

— Tai kad ne, — sako Sjuzi. — Bet kvepia skaniai.

— Na, matai, — džiaugiuosi. — O kadangi išleidau per trisdešimt svarų, nemokamai gavau kosmetinį krepšelį su šiurkščia pirštine kūnui trinti ir...

— Šv. Kristupo ligoninė, — staiga praneša vairuotojas, sustodamas priešais didžiulį raudonų plytų pastatą. Mudvi su Sjuzi iš siaubo net pastėrstame ir susižvalgome.

— Gerai, — sakau aš. — Ramiai, Sjuzi. Nepanikuok. Tik... palauk čia.

Iššokusi iš taksi galvotrūkčiais neriu prie durų su užrašu „Gimdymo skyrius“. Akimirksniu atsiduriu prie registratūros, kur pristatyta mėlynu gobelenu apmuštų kėdžių. Pora chalatais apsirengusių moteriškių pakelia galvas nuo žurnalų, bet medikų nematyti nė vieno.

Dėl Dievo meilės. Kur visi dingo?

— Mano draugė gimdo! — klykiu. — Greičiau! Suraskite neštuvus! Suraskite akušerę!

— Ar jums viskas gerai? — staiga iš kažkur išdygsta moteris balta uniforma. — Aš esu akušerė. Kas atsitiko?

— Mano draugė gimdo! Jai reikia skubios pagalbos!

— Kur ji?

— Aš čia, — sako Sjuzi, sprausdamasi pro duris, pasikišusi po ranka tris maišelius.

— Sjuzi! — pašiurpstu. — Nejudėk! Tau reikia atsigulti! Jai reikia vaistų, — aiškinu akušerei. — Jai reikia epiduralinių ir paprastų nuskausminamųjų, ir kokių nors linksminančių dujų, ir... na, ko tik turite...

— Man viskas gerai, — pareiškia Sjuzi. — Tikrai.

— Gerai, — sako akušerė. — Pirmiausia nuvesime jus į palatą. Paskui apžiūrėsiu, pasižymėsiu detales...

— Tuoj atnešiu kitus daiktus, — aš pasileidžiu durų link. — Sjuzi, nesirūpink, aš tuojau grįšiu. Eik su akušere, o aš susirasiu tave...

— Palauk, — Sjuzi staiga atsisuka į mane. — Palauk, Bekse!

— Kas yra?

— Tu taip ir nepaskambinai. Neatšaukei vestuvių Niujorke.

— Paskambinsiu vėliau. Eik. Eik su akušere.

— Skambink dabar.

— Dabar? — aš spoksau į ją.

— Jeigu nepaskambinsi dabar, vadinasi, niekada nepaskambinsi! Aš tave puikiai pažįstu, Bekse.

— Sjuzi, nekvailiok! Tu tuoj gimdysi! Žiūrėkime, kas svarbiau!

— Aš gimdysiu po to, kai tu paskambinsi! — spiriasi Sjuzi. — Oi! — Jos veidas persikreipia. — Vėl prasideda.

— Gerai, — ramiai ištaria akušerė. — Kvėpuokite... stenkitės atsipalaiduoti...

— Aš negaliu atsipalaiduoti! Tol neatsipalaiduosiu, kol ji neatšauks vestuvių! Kitaip ji vėl atidėlios! Aš ją žinau!

— Neskambinsiu!

— Skambinsi, Bekse! Jau laukei mėnesių mėnesius!

— Ar jis netikęs? — susirūpina akušerė. — Paklausykite savo draugės. — Matyt, ji žino, ką sako.

— Draugės visada kiaurai permato netikėlius, — pritaria moteriškė raudonu chalatu.

— Jis ne netikėlis! — pasipiktinu. — Sjuzi, prašau! Nusiramink! Eik su sesele! Išgerk kokių nors vaistų!

— Paskambink, — švokščia ji perkreiptu veidu. — Tada eisiu. Girdi? Skambink!

— Jeigu norite, kad vaikelis gimtų sklandžiai, siūlau paskambinti, — prataria man akušerė.

— Paskambink, brangute, — įsiterpia toji su raudonu chalatu.

— Gerai jau, gerai! — Griebiu mobilųjį telefoną ir surenku numerį. — Jau skambinu. Eik, Sjuzi!

— Neisiu, kol neišgirsiu tavo žodžių!

— Giliai kvėpuokite...

— Sveiki! — sučiulba Robiną man į ausį. — Ar aš girdžiu vestuvių varpelius?

— Niekas neatsako, — pareiškiu.

— Palik žinutę, — švokščia Sjuzi pro sukąstus dantis.

— Vėl giliai įkvėpkite...

— Jūsų skambutis yra toks svarbus man...

— Nagi, Bekse!

— Gerai! Klausykis! — Po signalo aš giliai įkvepiu. — Robiną, čia Beki Blumvud. Aš atšaukiu vestuves. Kartoju: aš atšaukiu vestuves. Aš labai atsiprašau už visus galimus nepatogumus. Suprantu, kiek jūs įdėjote pastangų, ir galiu tik spėti, kaip supyks Elaina... — Nuryju seiles. — Tačiau aš galutinai apsisprendžiau, tai yra, aš noriu, kad vestuvės vyktų namuose, Anglijoje. Jeigu norite pasikalbėti su manimi apie tai, palikite žinutę mano namuose, ir aš jums paskambinsiu. Arba atsisveikiname dabar. Ir — ačiū. Buvo tikrai smagu klausytis, kaip viskas vyko.

Išjungiu telefoną ir kurį laiką dar dėbsau į jį.

Paskambinau.

— Šaunuolė, — pagiria akušerė Sjuzi. — Šitas buvo sunkus!

— Šaunuolė, Bekse, — sako visa išraudusi Sjuzi, spusteldama man ranką ir vangiai šyptelėdama. — Teisingai padarei. Gerai, eime, — atsisuka ji į akušerę.

— Aš tik nueisiu... ir atnešiu likusius daiktus, — pasakau ir iš lėto nueinu prie dvivėrių durų.

Išėjusi į lauką net nusipurtau. Viskas. Plaza vestuvių nebėra. Jokių pasakiškų miškų, jokių magiškų tortų, jokių fantazijų.

Man net sunku patikėti, kad viskas dingo.

Tačiau... visiškai atvirai kalbant, tai ir tebuvo fantazija ar ne? Juk neatrodė realu.

Tikrovė — štai čia.

Kurį laiką pastoviu, užplūsta minčių, paskui pasigirsta greitosios pagalbos automobilio sirena, ir aš grįžtu į dabartį. Skubiai ištempiu iš taksi visus krepšius, sumoku vairuotojui ir žiūriu į krūvą daiktų, nebesuprasdama, kaip reikės viską sutempti vidun. Ir kažin ar iš viso reikėjo pirkti tą išardomą aptvarėlį, kuriame gali žaisti vaikai.

— Ar jūs — Beki Blumvud? — Pakėlusi galvą, tarpduryje pamatau jaunutę akušerę.

— Taip! — man net balsas suvirpa iš išgąsčio. — Ar Sjuzi viskas gerai?

— Gerai, tačiau dabar jos sąrėmiai paaštrėjo; mes laukiame anesteziologės, o ji sako norinti pabandyti tą... — Ji sumišusi žiūri į mane. — ... Kanoją?

O Dievuli.

O Dievuli.

Aš net negaliu...

Jau devinta valanda vakaro, ir aš visiškai subliūškau. Gyvenime dar nebuvau mačiusi nieko panašaus. Net nenumaniau, kad gali būti taip...

Kad Sjuzi bus tokia...

Viskas truko šešias valandas, bet, pasirodo, labai greitai. Aš tegaliu pasakyti, kad norėčiau būti iš tų lėtųjų.

Negaliu patikėti. Sjuzi gimė berniukas. Mažulytis, rausvas, šnarpščiantis berniukas. Vienos valandos amžiaus.

Jį pasvėrė, išmatavo ir apvilko gražutėliais baltos ir melsvos spalvos Babygros šliaužtinukais, įsupo į mažą baltą antklodėlę, ir dabar jis guli Sjuzi ant rankų. Visas jo veidelis susigarankščiavęs, o virš ausyčių kyšo tamsių plaukučių kuokštai. Sjuzi ir Tarkvino sukurtas vaikelis. Jeigu taip nesidžiaugčiau, tai, ko gero, apsižliumbčiau. Toks antgamtiškas dalykas.

Sjuzi labai pakilios nuotaikos. Vos tik jis gimė, ji nušvito ir dabar tebešvyti. Įtariu, ar tik jie nebus padauginę jai linksminamųjų dujų.

— Na, argi jis ne tobulas?

— Tobulas, — aš paliečiu jo miniatiūrinį nagelį. Tik pagalvokit, jis visą laiką augo Sjuzi viduje!

— Gal išgertumėte puodelį arbatos? — pasiūlo seselė, įėjusi į šiltą, šviesią palatą. — Turbūt išvargote.

— Labai ačiū, — dėkingai ištiesiu ranką.

— Aš turėjau galvoje mamytę, — seselė keistai pažiūri į mane.

— Oi, — sutrinku. — Be abejo. Atsiprašau.

— Gerai, gerai, duokite Beksei, — sako Sjuzi. — Ji nusipelnė, — draugė lyg ir sumišusi. — Nepyk, kad buvau tokia pikta.

— Nieko tokio, — aš prikandu lūpą. — Nepyk, kad vis klausinėjau, ar labai skauda.

— Ne, tu buvai nuostabi. Rimtai, Beki. Be tavęs aš nebūčiau įveikusi.

— Jums atsiuntė gėlių, — sako įeidama akušerė. — Ir skambino jūsų vyras. Šiuo metu dėl prasto oro jis įstrigęs saloje, tačiau kai tik galės, išsyk atvyks.

— Ačiū, — šiaip taip nusišypso Sjuzi. — Nuostabu.

Tačiau vos tik akušerė išėjo, jos lūpos ėmė virpėti.

— Bekse, ką aš darysiu, jeigu Tarkis negalės grįžti? Mama — Ulan Batore, o tėtis ničnieko neišmano apie kūdikius... Būsiu vienut vienutėlė...

— Nebūsi! — skubiai ją apkabinu. — Aš prižiūrėsiu tave!

— Bet argi tau nereikia grįžti į Ameriką?

— Niekur man nereikia grįžti. Pakeisiu bilietą ir pasiimsiu daugiau atostogų, — aš stipriai spusteliu ją. — Būsiu su tavimi tiek, kiek tau manęs reikės, Sjuzi, ir taškas.

— O kaip vestuvės?

— Man jau nereikia dėl to rūpintis, Sjuzi. Lieku su tavimi, ir baigta.

— Tikrai? — Sjuzi smakras jau dreba. — Ačiū, Bekse. — Ji atsargiai kilsteli vaikutį, ir tas sušnarpščia. — Ar tu... ką nors išmanai apie kūdikius?

— Nieko čia nereikia išmanyti! — užtikrinu ją. — Pamaitini, aprengi gražiais drabužėliais ir rideni juos ant ratukų po parduotuves.

— Kažin...

— Na, tu tik pažvelk į mažąjį Armanį, — aš meiliai paliečiu vaikučio skruostuką, kyšantį iš po antklodėlės.

— Mes jo nevadinsime Armaniu! Ir nustok jį taip vadinti!

— Na, nesvarbu. Jis tikras angelėlis! Turbūt jis bus ramus vaikutis.

— Gerutis ar ne? — džiaugiasi Sjuzi. — Dar nė kartelio neverkė!

— Garbės žodis, Sjuzi, tu nesijaudink. — Gurkšteliu arbatos ir nusišypsau. — Bus tikras smagumėlis!

Finermanas Volsteinas

Advokatai

Finerman Hauzas

Amerikų aveniu 1398

Niujorkas, NY 10105

Panelei Rebekai Blumvud

W 11-oji g. 251, bt. B

Niujorkas NY 10014

2002 m. gegužės 6 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

dėkoju už Jūsų balandžio 30 d. laišką ir patvirtinu, kad prie antrojo punkto pridėjau (f) dalį: “Aš dovanoju ir palieku savo nuostabiam krikštasūniui Ernestui 1000 dolerių.“

Leiskite atkeipti Jūsų dėmesį, kad tai yra septintas Jūsų testamento, surašyto prieš mėnesį, pakeitimas.

Su geriausiais linkėjimais

Džeinė Kardoza

Tryliktas skyrius

Šiaip taip užšliaužiu laiptukais prie mūsų namo, svirduliuodama išsitraukiu raktą ir po trijų bandymų pataikau jį į užrakto skylutę.

Vėl namie.

Vėl tylu ir ramu.

— Beki? Čia tu? — išgirstu iš viršaus Denio balsą, nustelbiantį jo žingsnius laiptais.

Mano akyse — padūmavęs, išskydęs vaizdas. Jaučiuosi taip, lyg būčiau bėgusi maratoną. Ką ten maratoną — šešis maratonus. Praėjusios dvi savaitės buvo miglotas dienų ir naktų kratinys. Tebuvome mes: aš, Sjuzi ir kūdikėlis Ernestas. Ir verksmas.

Nesupraskite manęs blogai: aš dievinu Erniuką. Turiu galvoje, aš būsiu jo krikštamotė ir taip toliau.

Bet... Dieve mano. Tas jo klykimas...

Nė nemaniau, kad kūdikis toks gali būti. Galvojau, kad kūdikio auginimas yra tikras malonumas.

Nežinojau, kad Sjuzi turės maitinti jį kiekvieną mielą valandą. Nežinojau, kad jis nesudės bluosto. Arba kad nekęs savo lovelės. O juk ji pirkta Conran parduotuvėje! Padaryta iš gražučio bukmedžio, apklostyta žaviomis baltomis antklodėmis. Tik gulėk joje ir džiaukis! Tačiau užtekdavo kūdikį į ją paguldyti, ir jis pašėldavo spardytis, blaškytis ir paleisdavo kakarynę!

Tuomet aš pabandžiau išsivežti jį į parduotuves. Iš pradžių buvo viskas gerai. Žmonės šypsojosi vežimėliui, šypsojosi man, aš net ėmiau didžiuotis savimi. Paskui mes užsukome į Karen Millen. Vos tik aš įkišau vieną koją į odines kelnes, jis prapliupo klykti. Ne lipšniai knirkti, ne gailiai inkšti, bet visa gerkle veriamai spiegti, tarsi jį kas pjautų. Suprask: „Šita moteris pagrobė mane, kvieskite policiją!“

Nebuvau pasiėmusi nei buteliuko, nei vystyklų — nieko, tad turėjau lėkti per visą Fulhamo gatvę, o kai pasiekiau namus, buvau visiškai išsekusi, Sjuzi verkė, o Ernestas žiūrėjo į mane tarsi į kokią žudikę maniakę.

Net po to, kai buvo pamaitintas, jis rėkė ir klykė visą vakarą...

— Jėzau! — tai Denis atbildėjo laiptais. — Kas tau atsitiko?

Pažvelgusi į veidrodį apstulbstu: veidas mirtinai išblyškęs iš nuovargio, plaukai nutįsę, akys negyvos. Pridėkite dar ir kelionę namo: sėdėjau šalia moters su pusės metų dvyniais.

— Mano draugė Sjuzi pagimdė vaikelį, — sakau blausiu balsu. — Jos vyras buvo įstrigęs saloje, tad turėjau šiek tiek jai padėti...

— Lukas sakė, kad tu atostogauji, — Denis neatsitoki iš siaubo. — Sakė, kad tu ilsiesi!

— Lukas... nė nenutuokia.

Kai tik Lukas paskambindavo, aš arba keisdavau vystyklus, arba ramindavau zirziantį Ernį, arba guosdavau raudančią Sjuzi, arba miegodavau paslika. Vieną kartą pavyko trumpai padrikai šnektelėti, tačiau Lukas išsyk patarė eiti atsigulti, nes nesuprato nieko, ką kalbu.

O daugiau su niekuo nesikalbėjau. Mama paskambino ir pranešė, jog Robiną paliko žinutę, kad kuo skubiau jai paskambinčiau. Aš ir planavau skambinti. Tačiau net ir atsiradus laisvoms penkioms minutėms, negalėjau to padaryti. Nežinau nei kas vyko, nei kokie barniai ir kivirčai sklandė, bet žinau, kad Elaina turėjo pasiusti. Visų pragarų karalienė tikrai manęs laukia.

O man — nusispjauti. Man terūpi kuo greičiau pasiekti lovą.

— Klausyk, iš QVC atvežė krūvą dėžučių, — smalsauja Denis. — Ar tu užsakei Marie Osmond lėlių kolekciją?

— Nežinau. Gal. Aš daug ką iš jų užsakiau.

Lyg pro miglą prisimenu: trečia valanda ryto aš sūpuoju Ernestą ant kelių, kad Sjuzi bent kiek nusnūstų, ir miegūstomis akimis spoksau į televizorių.

— Ar tu žinai, kokia baisi būna britų televizija trečią ryto? — Aš pasitrinu išsausėjusius skruostus. — Apie filmo žiūrėjimą negali būti nė kalbos: vos tik ką nors gero ima rodyti, vaikas ima klykti, tu pašoki ant kojų, kratai jį ant rankų, vaikščiodama ir dainuodama: „Dėdė Donaldas seniai turi fermą, o joje yjayjajo...“ Vaikas nesiliauja. Tada užtrauki kitą: „O, koks gražus ryteeelis...“ Tačiau ir tai negelbsti...

— Vaje, — Denis traukiasi atbulas. — Galiu... patikėti. Beki, manau, tau reikia nusnūsti.

— Taip. Ir aš taip manau. Iki.

Aš nusvirduliuoju į butą, visą paštą numetu ant sofos ir traukiu į miegamąjį tarsi kokia narkomanė, kuriai terūpi įkalti dozę marihuanos.

Miegoti. Miegoti...

Matau, kaip mirkčioja telefono atsakiklio švieselė, ir guldamasi automatiškai nuspaudžiu mygtuką.

— Labas, Beki! Čia Robiną. Aš tik noriu pasakyti, kad susitikimas su Šeldonu Loidu dėl pagrindinių stalo puokščių nukeltas į antradienį, 21 d., pusę trijų. I-kii!

Galvoje švystelėjo mintis: „Keista“, ir aš bemat panirau į gilų, besapnį miegą.

Po aštuonių valandų pašoku.

Kas ten buvo?

Nuspaudusi pakartojimo mygtuką, išgirstu tą patį Robinos čirškimą, o langelyje — vakarykštė data.

Ką ji čia nusišneka? Vestuvės Niujorke atšauktos.

Lyg apdujusi apsidairau miegamajame. Mano kūno biologinis laikrodis visiškai išklero: aš nesiorientuoju laike. Nupėdinu į virtuvę atsigerti vandens ir apsiblaususiu žvilgsniu žiūriu į šokėjų figūras, nutapytas ant priešais esančio pastato sienos.

Aš atšaukiau vestuves. Yra liudininkų. Kodėl Robiną vis dar rūpinasi tomis puokštėmis? Juk aiškiai pasakiau.

Kas atsitiko?

Išgeriu vandens, prisipilu kitą stiklinę ir einu į svetainę. Vaizdo grotuvo laikrodis rodo ketvirtą valandą. Dar yra laiko paskambinti jai ir sužinoti, kas čia vyksta.

— Laba diena! Vestuvių organizavimo firma, — išgirstu nepažįstamą mergaitės balsą. — Kuo galiu padėti?

— Labas! Atleiskite, čia Beki Blumvud. Jūs... jūs organizavote mano vestuves?

— O, labas, Beki! Aš esu Robinos asistentė Kirsten. Ar galiu pasakyti, kad, mano nuomone, jūsų „Miegančiosios gražuolės“ idėja tiesiog visus įkvepia? Kai apie tai papasakojau savo draugėms, visos užsidegė: girdi, ir aš dievinu „Miegančiąją gražuolę“, ir aš taip darysiu, kai tekėsiu!

— O. E... ačiū. Klausykite, Kirsten, gal mano klausimas pasirodys keistokas...

Kaip čia geriau paklausus? Juk negaliu išdrožti: „Ar mano vestuvės vis dar planuojamos?“

— Ar mano... vestuvės tebeplanuojamos?

— Tikiuosi! — sukrizena Kirsten. — Nebent būtumėte susikivirčijusi su Luku! — Staiga jos balsas pasikeičia. — Ar jūs susikivirčijote su Luku? Nes jeigu taip atsitinka, mes turime atlikti tam tikrą procedūrą...

— Ne! Viskas gerai! Tik... ar jūs negavote mano žinutės?

— Kokios žinutės? — guviai klausia Kirsten.

— Tos, kurią palikau jums prieš dvi savaites!

— O, atleiskite. Per tą potvynį...

— Potvynį? — aš dėbteliu į telefoną. — Pas jus buvo potvynis?

— Esu tikra, kad Robiną jums skambino į Angliją! Ne, ne, niekas nepaskendo, tik kelioms dienoms turėjome iškelti kontorą. Kai kurios telekomunikacijos buvo apgadintos... Gaila, bet vienos klientės senoviška žiedų pagalvėlė liko visiškai niekam tikusi...

— Vadinasi, jūs negavote žinutės?

— Ar ji buvo dėl užkandžių? — suklūsta Kirsten.

Man visiškai apsvaigsta galva, ir keletą kartų nuryju seiles.

— Beki, ką tik įėjo Robiną. Gal norite pasikalbėti su ja?

Gink Dieve. Aš jau nebepasitikiu telefonais.

— Prašau pasakyti jai, — tariu kuo ramesniu balsu, — kad aš ateisiu pas ją į kontorą. Paprašykite, kad palauktų. Aš tuojau pasirodysiu.

— Ar tai skubu?

— Taip. Labai.

Robinos kontora įsikūrusi ištaigingame pastate 96-oje gatvėje. Pasibeldusi išgirstu jos kliuksintį juoką ir atsargiai praveriu duris. Robiną sėdi prie savo rašomojo stalo, vienoje rankoje šampano taurė, kitoje — telefonas, o priešais guli atidaryta šokolado dėžė. Kampe, prie kompiuterio, dirba mergaitė su bumbulais plaukuose. Matyt, ji ir yra Kirsten.

— Beki! — šūkteli Robiną. — Užeik! Aš tuoj būsiu laisva! Dženifere, manau, reikia rinktis devore atlasą. Taip? Gerai. Iki greito. — Ji padeda telefono ragelį ir plačiai nusišypso man. — Beki, mieloji. Kaip tu? Kaip Anglija?

— Gerai, ačiū. Robiną...

— Aš ką tik grįžau iš žavingų padėkos pietų Carlton restorane, ten mane pakvietė ponia Herman Vinkler. O, kokios buvo nuostabios vestuvės. Jaunikis prie altoriaus įteikė jaunajai šnaucerių veislės šunytį! Tokį meilutį... — ji suraukia antakius. — Ką aš norėjau pasakyti? Ak, taip! Žinai ką? Jos dukra su naujuoju žentu ką tik išvyko povestuvinėn kelionėn į Angliją! Aš taip ir pasakiau jai: „Gal jiedu kur nors susidurs kaktomuša su Beki Blumvud!“

— Robiną, turiu su jumis pasikalbėti.

— Būtinai. Jeigu kalbėsime apie stalo įrankius desertui, tai aš jau šnekėjausi su Plaza...

— Ne, apie jokius stalo įrankius! — klykteliu aš. — Robiną, paklausykite! Būdama Anglijoje aš atšaukiau vestuves. Palikau žinutę! Tačiau jūs jos negavote.

Prabangiame kambaryje tyla. Staiga Robinos veidas net susiraukšlėja nuo juoko.

— Cha cha cha! Beki, na, tu ir komike! Argi ji ne komike, Kirsten?

— Robiną, kalbu rimtai. Aš noriu viską atšaukti. Noriu, kad vestuvės vyktų Anglijoje. Mano mama viską organizuoja, viskas paruošta...

— Ar tu įsivaizduoji, kas būtų? — sukliuksi Robiną. — Aišku, kad tu negali atšaukti. Prisimeni ikivedybinę sutartį? Jeigu dabar atšauktum, paklotum krūvą pinigų! — Ji linksmai kvatoja. — Gal norėtum šampano?

Aš trumpam užsikertu.

— Ką jūs turite galvoje, paminėdama ikivedybinę sutartį?

— Tą sutartį, kurią tu pasirašei, brangute. — Ji paduoda man šampano taurę, ir mano pirštai automatiškai ją sugniaužia.

— Tačiau... Lukas jos nepasirašė. Pats sakė, kad ji negalioja be jo parašo...

— Ta sutartis ne tarp tavęs ir Luko! Tarp tavęs ir manęs! Arba tiksliau, Vestuvių organizavimo firmos.

— Ką? — aš nuryju seiles. — Robiną, apie ką čia kalbate? Aš niekada nieko nepasirašiau.

— Aišku, kad pasirašei! Visos mano nuotakos pasirašo! Aš padaviau ją Elainai, kad perduotų tau, o paskui ji grąžino ją man... Aš kažkur turiu kopiją! — Robiną siurbteli šampano, pasisuka kėdėje ir atidaro elegantišką medinę kartotekos spintelę.

— Štai! — ji duoda man dokumento kopiją. — Be abejo, originalą turi mano advokatas...

Man net širdis daužosi žiūrint į tą lapą. Išspausdintas, antraštė — „SUTARTIES SĄLYGOS.“ Aš iš karto žiūriu į lapo apačią, kur yra taškuota linija. Mano parašas.

Mano mintys skrenda į tą tamsų lietingą vakarą. Sėdžiu Elainos bute. Pasipiktinusi pasirašinėju ant kiekvieno priešais mane gulinčio lapo. Nesivarginau perskaityti nė žodelio.

O Dieve. Ką aš padariau?

Ką aš pasirašiau?

Karštligiškai permetu akimis sutartį, tik pusiau suprasdama juridines frazes.

Organizatorius paruošia išsamius planus... terminai turi būti numatyti ir abiejų šalių suderinti... su Klientu turi būti nuolat tariamasi dėl visų klausimų... palaikyti ryšį su aptarnaujančiais asmenimis... turi būti susitarta dėl biudžeto... galutinį sprendimą pateikia Klientas... nesilaikant sutarties ar ją nutraukiant dėl bet kokios priežasties... kompensuojama... 30 dienų... pilnai apmokant... Be to...

Skaitant toliau parašytus žodžius, mano nugara ima bėgioti skruzdėlės.

Be to, vestuvių atšaukimo atveju, jeigu Klientas tuokiasi per metus nuo atšaukimo datos, Vestuvių organizavimo firmai jis privalo sumokėti šimto tūkstančių dolerių baudą.

Šimto tūkstančių dolerių baudą.

Pati tai pasirašiau.

— Šimtas tūkstančių dolerių? — pagaliau pratariu aš. — Tai... tai labai daug.

— Tai tik toms kvailoms panelėms, kurios apsimeta, kad atšaukia vestuves, o paskui vis tiek išteka, — linksmai aiškina Robiną.

— Tačiau kodėl...

— Beki, jeigu aš organizuoju vestuves, tai noriu, kad tos vestuvės ir įvyktų. Buvo tokių panelių, kurios pasitraukė, — Robinos balsas paaštrėja. — Kurios panoro viską padaryti pačios ir manė galėsiančios pasinaudoti mano patirtimi, žiniomis ir po viso to išsisukti. — Ji palinksta į priekį, akys sužybsi, ir aš baimingai atsitraukiu. — Beki, tu nenori būti tokia kaip jos.

Ji išprotėjusi. Vestuvių organizatorė — išprotėjusi.

— Puiki mintis, — skubiai sutinku. — Jūs privalote apsidrausti.

— Be abejo, Elaina galėjo pati pasirašyti tą sutartį, tačiau mudvi sutikome, kad šitaip ji apsaugos ir savo investuojamus pinigus! — Robiną švyti. — Tai labai sumani sutartis.

— Tikrai protinga! — aš nelinksmai nusijuokiu ir gurkšteliu šampano...

Ką dabar daryti? Kokia nors išeitis turi būti. Privalo būti. Žmonės negali priversti kitų žmonių tuoktis. Tai neetiška.

— Linksmiau, Beki! — Robiną vėl smagiai sučiulba. — Viskas kontroliuojama. Kol tu buvai Britanijoje, mes viskuo pasirūpinome. Būtent šiuo metu jau rašomi kvietimai...

— Kvietimai? — dar vienas šokas. — Negali būti, juk dar nesudarėme svečių sąrašo.

— Ogi tu sudarei, kvailute! Kas čia?

Ji pamaigo kompiuterio mygtukus, ir kaipmat iššoka sąrašas. Aš išsižioju: ekrane vienas po kito šliaužia pažįstamos pavardės ir adresai. Pusbrolių, pusseserių, senų mokslo draugų vardai. Staiga išnyra eilutė: „Dženisė ir Martinas Vebsteriai, „Ąžuolai“, Elton Roudas 41, Oksšotas.

Košmariškas sapnas. Iš kur Robiną sužinojo apie Dženisę ir Martiną? Jaučiuosi tarsi būčiau patekusi į kokios nors užkietėjusios piktadarės irštvą. Štai pasislinks į šalį užtvara, ir išvysiu mamą su tėčiu pririštus prie kėdžių, užkimštomis burnomis.

— Iš kur jūs gavote visas šias pavardes? — stengiuosi kuo lengvabūdiškiau paklausti.

— Lukas davė! Tol jį spaudžiau, kol pagaliau jis pasidairė namuose. Lukas sakė, kad rado tą sąrašą, paslėptą po lova ar dar kažkur. Aš pasakiau, kad tai, ko gero, pati saugiausia vieta!

Ji paduoda man popieriaus lapą. Negaliu patikėti savo akimis.

Mamos rašysena.

Sąrašas, kurį ji atsiuntė faksu prieš kelias savaites. Visų šeimos draugų ir giminių, kviečiamų į vestuves, pavardės, vardai ir adresai. Kviečiamų į vestuves namuose.

Robiną kviečia tuos pačius žmones.

— Ar jau... išsiuntinėjote juos? — nebeatpažįstu savo balso.

— Na, ne, — Robiną pagraso man pirštu. — Elainos svečiams jau išsiuntėme praėjusią savaitę. Tavo svečių sąrašą gavome taip vėlai, kad jis dar guli pas kaligrafę! Kai tik ji baigs, išsyk išsiuntinės...

— Sustabdykite ją! — aš puolu į neviltį. — Privalote ją sustabdyti!

— Kodėl? — nustemba Robiną. Net Kirsten susidomėjusi kilsteli galvą. — Kodėl, brangute?

— Aš... aš pati turiu išsiųsti tuos kvietimus. Tokia yra... šeimos tradicija. Nuotaka visada pati... siunčia savo kvietimus.

Pasitrinu veidą, kad apsiraminčiau. Matau, kaip kitame kambario gale į mane smalsiai stebeilija Kirsten. Dieve, jos turbūt mano, kad esu tikra pamišėlė. O man nusispjauti. Aš privalau sulaikyti tuos pakvietimus.

— Kaip įdomu! — nusistebi Robiną. — Dar negirdėjau tokio papročio!

— Gal manote, kad aš išsigalvoju?

— Ne! Žinoma, ne! Aš tuojau pasakysiu Juditai, — Robiną paima telefoną ir spaudo savo Rolodex. Aš nuščiuvus sunkiai kvėpuoju.

Man sukasi galva. Nebesusigaudau, kas vyksta. Kol sėdėjau užsidariusi su Sjuzi ir Erniu, čia viskas viesulu lėkė pirmyn, man net neįtariant. Sakytum, šios vestuvės — kažkoks didžiulis baltas žirgas, kuris iš pradžių ramiai risnojo, o paskui stojo piestu ir galvotrūkčiais nušuoliavo tolyn palikdamas mane.

Robiną neturėtų pateikti man ieškinio. Ar galėtų?

— Sveika, Judita? Taip, čia Robiną. Ar tu... Jau? Oho, kokia tu šaunuolė! — Robiną pakelia akis. — Nepatikėsi — ji jau baigė rašyti!

— Ką? — pašiurpstu.

— Ji jau prie pašto dėžės! Argi ne...

— Sustabdykite ją! — klykiu aš. — Neleiskite!

— Judita, — skubiai sako Robiną. — Judita, palauk. Nuotaka nori pati išsiųsti kvietimus. Kažkokia šeimos tradicija, — paaiškina ji tyliau. — Britų. Taip. Ne, ir aš nežinojau.

Ji taip šypsosi, tarsi aš būčiau kokia sukta trimetė mergaičiukė.

— Beki, bijau, kad keli jau įkrito į pašto dėžę, tačiau visus kitus galėsi pati išsiųsti!

— Keli? — sunerimstu aš. — Kiek?

— Kiek, Judita? Ji sako, kad kokie trys.

— Trys? Na... ar ji gali įkišti ranką ir juos ištraukti?

— Nemanau.

— Argi negalėtų rasti kokios... lazdelės ar dar ko nors...

Robiną tylėdama žiūri į mane, o paskui vėl prabyla:

— Judita, pasakyk, kur yra toji pašto dėžė. — Ji kažką užsirašo ir pakelia į mane akis. — Žinai ką, Beki, bus geriausia, kad pati ten nueitum ir... padarytum, ką nori...

— Gerai. Nueisiu. Ačiū.

Apsivilkdama paltą pastebiu, kaip Robiną susižvalgo su Kirsten.

— Žinai, Beki, tau vertėtų šiek tiek atvėsti, — sako Robiną. — Viskas kontroliuojama, tau nėra dėl ko jaudintis! — Ji palinksta į priekį ir draugiškai pataria: — Aš dažnai sakau savo nuotakoms, kai jos šiek tiek sunerimsta — tai tik vestuvės!

Aš net nesumetu, ką atsakyti.

Pašto dėžė yra ties 93-iosios ir Leksingtono gatvių sankryža. Įsukusi į gatvę, jau pamatau moterį, apsirengusią tamsia neperpučiama striuke, atsirėmusią į namo sieną. Aš skubu artyn, o ji jau dirsteli į laikroduką, nekantriai trūkteli pečiais ir žengia prie pašto dėžės su krūva vokų rankoje.

— Palaukite! — rėkiu jau bėgdama. — Nemeskite!

Kai pagaliau ją pasiekiu, vos begaliu prakvėpuoti.

— Duokite man tuos kvietimus, — šiaip taip prašvokščiu. — Aš esu nuotaka. Beki Blumvud.

— Prašau, — sako Judita. — Keli jau įkrito. Žinote, niekas man nesakė, kad nereikia jų išsiųsti, — teisinasi ji.

— Žinau. Atleiskite.

— Jeigu Robiną nebūtų laiku paskambinusi, visi jau gulėtų dėžėje.

Visi!

— Aš... labai jums dėkoju.

Sklaidau storus rusvus vokus, regėdama visas mamos sąraše buvusias pavardes, gražiai išraitytas gotiškuoju šriftu.

— Tad pati juos išsiusite?

— Be abejo, pati, — staiga suprantu, kad Judita laukia, kol aš taip padarysiu. — Tačiau niekas neturi matyti, — skubiai priduriu aš. — Tai labai asmeniška. Turiu pasakyti eilėraštį ir kiekvieną pabučiuoti...

— Puiku, — Judita pavarto akis. — Kaip norite.

Stoviu sustingusi it statula ir laukiu, kol ji dingsta už kampo. Po to, prispaudusi visą pluoštą prie krūtinės, lekiu prie kampo stabdyti taksi ir važiuoti namo.

Grįžtu namo, bet Luko dar nėra. Butas lygiai toks pat, kokį palikau — blausus ir tylus. Mano lagaminas guli atidarytas ant grindų. Jame matyti krūva kvietimų į Oksšoto vestuves; mama prašė perduoti juos Elainai.

Laikau abi krūveles rankose: vienoje — balti vokai, kitoje — rusvi. Dvejos vestuvės. Tą pačią dieną. Mažiau negu po šešių savaičių.

Jeigu įvyks vienos, mama nebekalbės su manimi.

Jeigu įvyks kitos, turėsiu sumokėti šimto tūkstančių dolerių baudą.

Gerai... ramiai. Mąstyk logiškai. Turi būti kokia nors išeitis. Privalo būti. Svarbu išlaikyti blaivų protą ir nepasiduoti...

Staiga išgirstu, kaip atsidaro buto durys.

— Beki? — Luko balsas. — Ar čia tu?

Velnias.

Aš puolu prie kokteilių baro, abi krūveles kvietimų metu vidun ir, labai laiku spėjusi užtrenkti dureles, atsisuku.

— Brangioji! — Jo veidas nušvinta, lagaminėlis nusviedžiamas ant grindų. — Jau grįžai! Pasiilgau tavęs. — Jis čiumpa mane į glėbį, suspaudžia, o paskui atsitraukia ir susirūpinęs žiūri. — Beki? Ar viskas gerai?

— Kuo puikiausiai! — linksmai atsakau. — Garbės žodis, viskas gerai. Aš tik pavargusi.

— Tu atrodai visiškai išsekusi. Išvirsiu arbatos, ir galėsi papasakoti apie Sjuzi.

Lukas išeina, o aš sudrimbu ant sofos.

Ką, po galais, dabar darysiu?

„Pušys“

Elton Roudas 43

Oksšotas

Saris

FAKSOGRAMA

BEKEI BLUMVUD

NUO MAMOS

2002 m. gegužės 20 d.

Beki, brangute, tik nesinervink. Atrodo, ta pamišėlė, apie kurią pasakojai, nesiliauja kvailiojusi ir jau parašė kvietimus! Tetulė Irena šiandien paskambino mums ir pasakė, kad gavo paštu ypatingą kvietimą į Plaza viešbutį, kaip tu ir minėjai. Pasirodo, visas bronzinis ir rusvos spalvos, kažkoks keistas, visiškai nepanašus į normalų kvietimą į vestuves!

Geriausia į tokius žmones nekreipti dėmesio, todėl liepiau jai iškart mesti viską į šiukšlių dėžę ir pamiršti. Ir tu taip padaryk, mieloji. Aš tik norėjau tau pranešti.

Su meile ir iki greito susiskambinimo!

Mama xxxxxxxx

Finermanas Volsteinas

Advokatai

Finerman Hauzas

Amerikų aveniu 1398

Niujorkas, NY 10105

Panelei Rebekai Blumvud

W 11-oji g. 251, bt. B

Niujorkas NY 10014

SĄSKAITA-FAKTŪRA Nr. 10956

Balandžio 3 d.           Priimti nurodymai perrašyti Jūsų testamentą           $150

Balandžio 6 d.           Priimti nurodymai perrašyti Jūsų testamentą           $150

Balandžio 11 d.           Priimti nurodymai atlikti kitus Jūsų

testamento pataisymus           $150

Balandžio 17 d.           Priimti nurodymai perrašyti Jūsų testamentą           $150

Balandžio 19 d.           Priimti nurodymai atlikti Jūsų testamento

pataisymus           $150

Balandžio 24 d.           Priimti nurodymai perrašyti Jūsų testamentą           $150

Balandžio 30 d.           Priimti nurodymai atlikti Jūsų testamento

pataisymus           $150

Iš viso:           $1050

Dėkojame.

Keturioliktas skyrius

Gerai. Dabar svarbiausias dalykas — išlaikyti saiką. Tai yra, nebijokime, visose vestuvėse pasitaiko šiokių tokių nesklandumų, tiesa? Juk negali tikėtis, kad viskas klostysis it sviestu patepta. Aš ką tik nusipirkau naują knygą „Realistiška nuotaka“. Šiuo metu ji tikrai mane nuramina. Čia yra didžiulis skyrius apie vestuvių nesklandumus. Jame rašoma: „Kad ir kokia neįveikiama bėda atrodytų, išeitis visada atsiras! Todėl nesijaudinkite!“

O pavyzdys toks: pakeliui į vestuvių puotą jaunoji pameta savo atlasinį batuką. Žinoma, čia ne tokia nuotaka, kuri vestuves kelia tą pačią dieną skirtinguose žemynuose, kuri kvietimus slepia kokteilių bare ir dar sumetė, kad jos vestuvių organizatorė — kvaiša, nusiteikusi bylinėtis teisme.

Tačiau, žinote, manyčiau, iš principo tai yra tas pat.

Dar yra kitas dalykas, kuris padeda man išlaikyti sveiką protą. Tai — neįkainojamas patarimas, kurį rekomenduočiau visoms būsimoms nuotakoms. Tiesą pasakius, stebiuosi, kodėl apie tai neužsimenama jaunosioms skirtuose žurnaluose. Taigi: nešiokitės rankinuke mažytį buteliuką degtinės, ir vos tik kas nors užsimena apie vestuves, gurkštelėkite iš jo.

Jau savaitė, kaip grįžau į Niujorką, ir per tą laiką dėl Robinos sutarties konsultavausi su septyniolika advokatų. Visi jie atidžiai perskaitė sutartį ir pareiškė, kad ji visiškai pagrįsta, ir patarė man ateityje pirmiau perskaityti dokumentus, o tik po to pasirašinėti.

Tai dar ne viskas. Vos tik užsiminiau vienam advokatui apie sutartį su Robiną de Bendern, jis tepasakė: „Atleiskite, panele, niekuo negalime padėti.“ O kitas pareiškė: „Mergaite, patekote į bėdą“ — ir padėjo ragelį.

Negaliu patikėti, kad nėra jokios išeities. Tada griebiausi paskutinio šiaudo: nusiunčiau ją Garsonui Lou, pačiam brangiausiam advokatui Manhatane. Perskaičiau apie jį People žurnale. Ten rašoma, kad jis yra kiečiausias teisės pasaulyje, net ir betono luite randa plyšelį, tad visi jį garbina. Taigi dar šiokia tokia viltis rusena, o kol kas stengiuosi laikytis kuo normaliau ir nesugniužti.

— Šiandien aš pietausiu su Maiklu, — sako Lukas, įnešdamas į virtuvę porą dėžių. — Atrodo, jis puikiai įsikūrė naujoje vietoje.

Maiklas surizikavo persikelti į Niujorką. Mums tai atrodo fantastiška. Jis dirba ne visą darbo dieną Brandon Communications įmonėje, o likusį laiką, anot jo, „išnaudoja savo dvasiai pakelti“ Jis tapo, prisidėjo prie sveikatingumo grupės, vaikščiojančios Centriniame parke, o kai matėmės su juo praėjusį kartą, Maiklas pasakojo, kad lanko italų virtuvės kursus.

— Puiku! — šūkteliu.

— Jis sakė, kad netrukus turėsime pas jį užeiti... — Lukas spokso į mane. — Beki, ar tu nesergi?

Tik dabar aš susigriebiu, kad kalenu pieštuku taip stipriai, jog net palieku žymes ant virtuvės stalo.

— Man viskas gerai, — kuo linksmiausiai užtikrinu jį. — Kodėl turėčiau sirgti?

Lukas nieko net nenujaučia. „Realistiškoje nuotakoje“ rašoma, kad jeigu nenori atbukinti savo sužadėtino, užversdama jį vestuvių smulkmenomis, turi jam pasakyti tik tiek, kiek būtina žinoti.

O kol kas, jaučiu, Lukui nebūtina nieko žinoti.

— Dar pora vestuvinių dovanų, — sako jis, kraudamas dėžes ant stalviršio ir šypsodamasis. — Jau artėja ar ne?

— Taip! Artėja! — aš nelabai įtikinamai nusijuokiu.

— Dar viena skrudintuve, šita iš Bloomingdales. — Jis susiraukia. — Beki, kiek tu paruošei tų vestuvinių sąrašų?

— Nežinau. Kelis.

— Tikėkimės, juose nebuvo nurodyta septynių skrudintuvių.

— Mes ir negavome septynių! Čia yra sviestinių, bandelių keptuvas, — rodau jam į vieną dėžę.

— O čia gavome... Gucci rankinuką, — jis klausiamai žvelgia į mane. — Ar Gucci rankinukas gali būti vestuvinė dovana?

— Ten buvo nurodyta „jo ir jos rankinis bagažas“! — ginuosi. — Aš užrašiau tau lagaminėlį...

— Niekas tokio man dar nenupirko.

— Čia ne mano kaltė! Juk aš negaliu įsakyti jiems, ką pirkti!

Lukas tik kraipo galvą.

— O tu taip pat užrašei „jos ir jo“ Jimmy Choos kelnes?

— Ar kas nors nupirko Jimmy Choos? — linksmai paklausiu, bet iš karto aprimstu, išvydusi jo veidą. — Aš... juokauju. — Atsikrenkščiu. — Eikš, pažiūrėk į Sjuzi vaikutį.

Aš jau parsinešiau nuotraukas, padarytas iš trijų išryškintų juostelių, kuriose daugiausia užfiksuoti Sjuzi su Erniu.

— Čia Erniukas vonioje... O čia jis miega... ir Sjuzi miega... o čia Sjuzi... palauk sekundėlę... — Aš greitai surandu tas, kuriose Sjuzi maitina kūdikį krūtimi, apsirengusi tik kelnaitėmis. Tiesą sakant, pagal katalogą ji nusipirko specialią palaidinukę, skirtą maitinti krūtimi. Katalogas garantavo, kad ji labai tinkama „nevaržomai ir diskretiškai maitinti kūdikį tiek namie, tiek viešoje vietoje“. Tačiau tas kvailas paslėptas užtrauktukas taip jai įgriso, kad Sjuzi metė šalin palaidinukę jau po pirmos dienos. — Ir žiūrėk: čia mes ką tik grįžome iš ligoninės!

Lukas atsisėda prie stalo ir ima sklaidyti nuotraukas. Matau, kaip jo veidas įgyja keistą išraišką.

— Ji, atrodo... švyti, — pastebi jis.

— Taip. Ji dievina sūnelį. Net kai jis klykia.

— Ir jau prisirišę vienas prie kito, — Lukas mato besijuokiančią Sjuzi, o Erniukas įsikibęs jai į plaukus.

— O, taip. Prieš man išvykstant, jis jau taip suspigdavo, vos tik panorėdavau paimti jį iš mamos.

Matant, kaip Luką pakerėjo tos nuotraukos, man net dilgteli širdį. Lyg ir stebėtina, nes nemaniau, kad vaikai labai jį trauktų. Tik paduok vyrams krūvą nuotraukų su vaikučiais, dauguma...

— Aš neturiu nė vienos nuotraukos, kurioje būčiau toks mažylis, — sako jis imdamas tą, kurioje Erniukas saldžiai miega ant Sjuzi.

— Neturi? Na...

— Mano mama visas pasiėmė.

Jo veidas neįskaitomas, ir manyje jau suskamba pavojaus varpeliai.

— Tikrai? — sakau kuo abejingiau. — Na...

— Gal ji norėjo turėti jas prie savęs.

— Taip, — aš labai abejoju. — Gal ir norėjo.

O Dieve. Turėjau susiprotėti, kad tokios nuotraukos visas Luko mintis vėl nuves pas motiną.

Nežinau, kas įvyko tarp jų, kol manęs nebuvo. Žinau tik tiek, kad Lukui galų gale pavyko susisiekti su ja klinikoje. Pasirodo, ji išsisuko, pateikusi abejotiną versiją, kodėl tame laikraščio straipsnyje Lukas nebuvo paminėtas. Girdi, žurnalistas nepasidomėjo.

Nesu tikra, ar Lukas ja patikėjo. Ir ar jis atleido jai, ar ne. Atvirai kalbant, nemanau, kad jis žino. Lukas taip dažnai užsisklendžia; aišku, kad galvoja apie tai.

Taip ir norisi pasakyti: „Klausyk, Lukai, pamiršk visa tai! Ji — bjauri karvė ir tavęs nė trupučio nemyli. Tau daug geriau klostytųsi be jos.“

Labai gerai prisimenu, ką jo pamotė Anabelė pasakė, kai kartą kalbėjomės. Prieš pat atsisveikinant ji tarė:

— Kad ir kaip sunku patikėti, tačiau Lukui Elaina reikalinga.

— Nereikalinga! — pasipiktinau aš. — Jis turi jus, tėtį, mane...

Anabelė papurtė galvą.

— Tu nesupranti. Jis nuo vaikystės ilgėjosi Elainos. Dėl to jis ir į Ameriką lėkė. Tai tapo jo asmenybės dalimi. Lukas tarsi vijoklis, besivejantis aplink obelį. — Paskui Anabelė pažiūrėjo į mane ir pasakė: — Būk atsargi, Beki. Nesistenk atkirsti jos iš jo gyvenimo, nes ir jį sužeisi.

Kaip ji perskaitė mano mintis? Kaip ji pajuto, kad kaip tik taip įsivaizdavau: aš, Elaina ir kirvis...

Dabar Luką užbūrė nuotrauka, kurioje Sjuzi bučiuoja Erniuką į pilvelį.

— Taigi! — linksmai sakau, rinkdama nuotraukas ir kišdama jas atgal į voką. — Žinok, tarp Tarkvino su Erniu irgi lygiai toks pat stiprus ryšys. Ir tėvo meilė lygiai tokia pat svarbi kaip ir motinos. Ypač šiais laikais. Tiesą pasakius, galvoju, kad motinos meilė dažnai būna pervertinama...

O, nieko gero. Lukas net nesiklauso.

Suskamba telefonas, tačiau Lukas nesukruta, todėl aš nueinu į svetainę.

— Klausau?

— Sveiki. Ar čia Rebeka Blumvud? — kažkoks nepažįstamas vyriškas balsas.

— Taip, aš, — atsakau ir sužiūru į naują „Keramikos dirbinių“ katalogą ant stalo. Gal ir ten reikėtų užsiregistruoti? — Kas kalba?

— Čia Garsonas Lou iš „Lou ir partnerių“ firmos.

Aš sustingstu. Pats Garsonas Lou? Skambina man į namus?

— Atsiprašau, kad taip anksti skambinu, — sako jis.

— Nieko! Nieko tokio! — Aš atsipeikėju ir skubiai koja pastumiu duris, kad užsidarytų, ir Lukas nieko nenugirstų. — Ačiū, kad paskambinote!

Dėkui Dievui. Ar tik jis nemano, kad man jau iškelta byla. Matyt, jis nori padėti man atsikratyti Robinos. Turbūt mudu sudrebinsime teisėtvarką ar panašiai, po to stovėsime prie teismo salės, fotoaparatai tik blykčios! Visiškai kaip filme „Erina Brokovič“!

— Vakar gavau jūsų laišką, — sako Garsonas Lou. — Mane suintrigavo jūsų dilema. Ta sutartimi jūs labai susisaistėte.

— Žinau, — atsakau. — Todėl ir kreipiausi į jus.

— Ar jūsų sužadėtinis žino apie padėtį?

— Dar ne, — aš pritildau balsą. — Tikiuosi pirmiausia rasti išeitį, o paskui ir jam pasakyti. Jūs suprantate, pone Lou.

— Tikrai suprantu.

Puiku. Savitarpio santykiai jau užmegzti.

— Tokiu atveju, — tęsia Garsonas Lou, — eikime prie reikalo.

— Būtinai! — man jau palengvėjo. Matote, ką reiškia, kai konsultuojiesi su brangiausiai kainuojančiu advokatu Manhatane. Rezultatas kaipmat yra.

— Pirmiausia ta sutartis buvo labai gudriai sudaryta.

— Taip, — linkteliu aš.

— Yra keli ypač išmoningi punktai, kurie numato visus galimus atvejus.

— Aišku.

— Aš labai kruopščiai juos išnagrinėjau ir, mano supratimu, jūs jokiu būdu negalite tuoktis Britanijoje, antraip baudos neišvengsite.

— Suprantu, — viltingai linkteliu.

Advokatas patyli.

— Tad... kur yra tas plyšelis? — pagaliau paklausiu.

— Jo nėra. Faktai rodo.

— Ką? — aš sumišusi žiūriu į telefoną. — Bet... jūs juk paskambinote norėdamas pasakyti, kad radote spragelę. Kad mes laimėsime!

— Ne, panele Blumvud. Aš paskambinau jums norėdamas pasakyti, kad jūsų vietoje atšaukčiau vestuves Britanijoje.

Mane ištinka šokas.

— Tačiau... tačiau aš negaliu. Tai ir yra svarbiausia. Mano mama jau suremontavo namus ir visa kita. Aš ją mirtinai pritrenkčiau.

— Tuomet jums teks sumokėti baudą Vestuvių organizavimo firmai.

— Bet... — man suveržia gerklę. — Aš ir šito negaliu padaryti. Neturiu šimto tūkstančio dolerių! Turi būti kokia nors išeitis!

— Bijau...

— Turi būti koks nors puikus sprendimas! — Atmetu atgal plaukus, stengdamasi nepulti į paniką. — Klausykite! Jūs esate laikomas pačiu protingiausiu žmogumi Amerikoje! Jūs turite rasti išeitį!

— Panele Blumvud, patikėkite, aš išsamiai apsvarsčiau šį klausimą — nėra jokio puikaus sprendimo. Nėra jokios išeities, — Garsonas Lou atsidūsta. — Ar galiu jums duoti tris patarimus?

— Kokius? — Manyje vėl žybteli viltis.

— Pirmas: niekada nepasirašinėkite jokio dokumento, pirmiausia jo neperskaičiusi.

— Aš žinau! — nesusilaikiusi šūkteliu. — Kodėl visi dabar apie tai man aiškina?

— Antras, kurį aš labai rimtai rekomenduoju: pasakykite savo sužadėtiniui.

— O trečias?

— Tikėkitės, kad viskas bus gerai.

Vadinasi, milijoną dolerių atsieinantis advokatas tik tiek gali patarti? Pasakyk savo sužadėtiniui ir tikėkis, kad viskas bus gerai? Prakeiktas asilas... pinigų maišas... lupikas...

Gerai, apsiramink. Aš protingesnė už jį. Pati sugalvosiu. Žinau, kad sugalvosiu. Tiesiog žinau, kad...

Lukterėkite.

Aš abejingai nuslenku į virtuvę, kur Lukas sėdi, įrėmęs žvilgsnį į tuštumą.

— Klausyk! — sakau aš, braukydama ranka per jo kėdės atlošą. — Klausyk, Lukai. Tu turi daug pinigų ar ne?

— Ne.

— Kaip tai ne? — šiek tiek įsižeidžiu. — Aišku, kad turi!

— Turiu lėšų. Turiu įmonę. Tačiau tai nebūtinai reiškia grynuosius pinigus.

— Gerai, — aš nekantriai pamojuoju ranka. — Mes susituoksime.

Na, žinai, „visi tavo žemiški turtai“ ir taip toliau. Todėl... — atsargiai stabteliu, — jie ir mano.

— Taaaip. Kur tu suki?

— Na... jeigu aš paprašyčiau tavęs pinigų, ar duotum?

— Manau, taip. Kiek?

— E... šimtą tūkstančių dolerių, — pasistengiu atsakyti kuo abejingiau.

Lukas pakelia galvą.

— Šimtą tūkstančių dolerių?

— Taip! Juk tai nėra labai daug...

Lukas atsidūsta.

— Gerai, Beki. Ką nužiūrėjai? Nes jeigu tai dar vienas pagal užsakymą pasiūtas odinis paltas...

— Visai ne paltas! Tai... staigmena.

— Šimto tūkstančių dolerių vertės staigmena.

— Taip, — patvirtinu po pauzelės. Tačiau net ir aš nelabai tuo tikiu.

Vis dėlto gal čia ir nekoks sprendimas.

— Beki, šimtas tūkstančių — daug. Krūva pinigų!

— Žinau, — sakau, — žinau. Žiūrėk... gerai... nesvarbu. — Aš išlekiu iš kambario, kol jis nepradėjo dar ko nors klausinėti.

Gerai, pamiršk advokatus, pamiršk pinigus. Turi būti kita išeitis. Tereikia į viską pažiūrėti iš šalies.

Juk galime paprasčiausiai pabėgti. Susituokti kur nors pakrantėje, pakeisti pavardes ir daugiau nesusitikti su savo artimaisiais.

Ne, kitas variantas. Aš važiuoju į vestuves Oksšote, o Lukas lieka vestuvėse Niujorke. Abudu lyg susitarę pučiame į dūdą: mus apgavo... o paskui slapta susituokiame...

NE! Štai šitaip! Nusisamdysime dublerius! Genialu!

Keldamasi eskalatoriumi į darbą taip įsigilinu į tą situaciją, kad vos nepamirštu nulipti nuo jo. Štai šitaip. Mes nusisamdome antrininkus, jie pabus vietoj mūsų Plaza vestuvėse, ir niekas nieko nesupras. Juk vis tiek visi svečiai bus tik Elainos draugai. Žmonės, kurie mane su Luku vargiai tepažįsta. Nuotaka galėtų užsidėti tankų šydą, o Luko antrininkas pasakytų, kad skusdamasis barzdą įsipjovė, tad turėjo gerokai apsiklijuoti... o tuo metu mudu jau grįžtume iš Anglijos...

— Atsargiai, Beki! — šypsosi Kristina. Dieve, aš vos neatsitrenkiau į manekeną.

— Užsisvajojai apie vestuves? — dar priduria ji, man beeinant į Individualaus aptarnavimo skyrių.

— Tikrai taip, — linksmai atsakau.

— Žinai, pastarosiomis dienomis tu atrodai kur kas labiau atsipalaidavusi, — džiaugiasi Kristina. — Matyt, tos atostogos tau labai pravertė. Pasimatei su mama, pabuvai namie...

— Taip, buvo... nuostabu!

— Galima tik džiaugtis, kad tu tokia atsigavusi, — Kristina gurkšteli kavos. — Grįžusi tu beveik neužsimeni apie vestuves! Galima sakyti, net vengi šios temos!

— Nevengiu! — jaučiu, kad mano šypsena dirbtinė. — Kodėl turėčiau?

Man reikia degtinės. Ranka jau slenka prie rankinės. Turiu ją sustabdyti.

— Kai kurios nuotakos tiesiog kraustosi iš proto dėl vestuvių, tačiau tu, regis, esi labai rami...

— Visiškai rami! — dar smagiau pasakau. — Atleisk, jau turiu pasiruošti priimti naują klientę...

— Ak, turėjau pakeisti tavo paskirtus susitikimus, — sako Kristina, kai aš jau praveriu duris į savo kabinetą. — Pirmoji klientė ateis dešimtą valandą. Emė Forester.

— Puiku! Ačiū!

Įsmukusi uždarau duris, nugrimztu į fotelį ir, išsitraukusi mažytį Smirnoff buteliuką, iš jo trukteliu.

O, kaip gerai.

Aha, ar dar užteks laiko paskambinti į antrininkais aprūpinančią agentūrą iki atvyks Emė Forester?

Gerai, iki skambinant gal ir vertėjo gerokai pagalvoti.

O gal turėjau susiprasti, kad esu nelabai tinkama klientė tokiai agentūrai, kuri vadinasi Stars u Like^21.

Tiesą pasakius, jie buvo gana malonūs. Liepė atsiųsti savo nuotrauką ir tada pažiūrėsią į savo knygas. Po to, kai jie nugirdo mano anglišką akcentą, viltingai paklausė, ar aš nebūsianti panaši į Elizabetą Harlei, mat jie turį labai panašių į ją kadrų.

Taigi.

Na, ką gali žinoti. Vis dėlto nusiųsiu jiems tą nuotrauką. Gal paaiškės, kad aš esu tikra jų kaimynės kopija ar dar kas nors.

— Man nepatinka nei geltona, nei oranžinė, — tebezirzia Emė Forester. — Sakydama „elegantiška“, turiu galvoje ne per daug elegantiška. Tiesiog turiu atrodyti oficialiai, bet... seksualiai. Suprantate, apie ką aš kalbu? — Tarp lūpų ji pliaukšteli kramtomąją gumą ir žiūri į mane laukdama.

— E... taip! — Nieko nesuprantu, apie ką ji kalba. Dieve, aš net neprisimenu, ko ji nori. Nagi, Beki. Susikaupk.

— Žodžiu, jums reikia... vakarinės suknelės? — surizikuoju, užsirašydama užrašų knygutėje.

— Arba kostiumėlio su kelnėmis. Ko nors. Tinka bet koks modelis, — Emė Forester patenkinta žvelgia į save veidrodyje, o aš vogčia manhataniškai ją nužiūriu. Aha, prigludusi violetinė palaidinukė ir turkio spalvos blauzdinės. Atrodo lyg modelis, reklamuojantis kokį nors neaiškų aparatą, skirtą mankštintis namų sąlygomis. Tą patį patvirtina ir lipnūs šviesūs plaukai, ir visa kita.

— Jūsų puiki figūra! — šiek tiek pavėluotai metu lauktą komplimentą.

— Ačiū. Stengiuosi.

Aha, kočiodama save visokiais voleliais...

— Aš jau susipirkau garderobą atostogoms, — guma vėl pliaukšteli. — Tačiau mano vaikinas sako: „Kodėl nenusiperki dar kelių daikčiukų?“ Jam patinka mane lepinti. Nuostabus vyras. Tai kaip, ar turite kokių minčių?

— Taip, — pagaliau man pavyksta sutelkti dėmesį. — Taip. Aš tuojau atnešiu keletą pavyzdžių, kurie turėtų jums tikti.

Išeinu į salę ir pradedu rinkti sukneles. Klajodama nuo vieno skersinio prie kito pamažu atsipalaiduoju. Labai gerai, kai sutelki dėmesį kitur, galvoji apie ką nors kita, o ne apie vestuves...

— Labas, Beki! — sako Erina, praeidama su ponia Zaleski, viena savo nuolatinių klienčių. — Klausyk, aš ką tik priminiau Kristinai, kad mums pats laikas pagalvoti apie dovanas tau!

O, Viešpatie.

— Suprantate, mano dukra dirba Plaza viešbutyje, — įsiterpia ponia Zaleski. — Ji sako, kad visi tik ir kalba apie jūsų vestuves.

— Tikrai? — ištariu po pauzelės. — Na, nieko ten ypatingo...

— Nieko ypatingo? Juokaujate? Visas personalas pešasi, norėdami patarnauti! Visi nori pamatyti tą stebuklingąjį mišką! — ji spokso į mane pro akinius. — Ar teisybė, kad bus styginių orkestras, didžėjus ir dešimties muzikantų grupė?

— E... taip.

— Mano draugės taip pavydi, kad aš ten dalyvausiu, — džiūgauja Erina. — Tik ir girdžiu: „Turėsi parodyti visas nuotraukas!“ Ten bus galima fotografuoti, ar ne?

— Aš... nežinau. Tikiuosi.

— Jūs turite būti labai patenkinta, — sako ponia Zaleski. — Laiminga mergaitė.

— Aš... aš žinau.

Nebegaliu tverti. Man vėl reikia degtinės.

— Turiu eiti, — sumurmu ir neriu į Individualaus aptarnavimo skyrių.

Nieko neišeis. Jokiu būdu. Kad ir ką daryčiau, apvilsiu minias žmonių.

Kol Emė rangosi į pirmąją suknelę, aš stoviu, įbedusi akis į grindis, o krūtinėje beprotiškai daužosi širdis. Turėjau bėdų ir anksčiau, ne kartą apsikvailinau, bet kad pasiekčiau šitokį lygį... šitokio dydžio problemą, už šitokią kainą...

— Man patinka šita, — Emė kritiškai save apžiūrinėja. — Ar pakankama dekoltė?

— E... — Juodo šifono suknelė, iškirptė faktiškai siekia bambą. — Manau, taip. Tačiau bet kada galime pagilinti...

— O, ne, neturiu tam laiko! — užprotestuoja Emė. — Niujorke tebusiu vieną dieną. Rytoj važiuojame atostogauti, o paskui keliamės į Atlantą. Užtat ir išėjau apsipirkti. Bute vyksta pakavimas, — tiesiog veda mane iš proto.

— Suprantu, — atsakau išsiblaškiusi.

— Mano vaikinas dievina mano kūną, — giriasi ji, ropšdamasi iš juodo šifono. — O štai jo žmona niekada nesirūpino savo išvaizda. Tiksliau, buvusi žmona. Dabar jie skiriasi.

— Suprantu, — mandagiai atsakau ir paduodu jai siaurą, baltos ir sidabro spalvų suknelę.

— Neįsivaizduoju, kaip jis iškentė su ja šitiek laiko. Ji tiesiog pavydi ragana. Aš jau imuosi teisėtų veiksmų! — Emė apsitempia suknelę. — Kokią ji turi teisę uždrausti man malonumą? Savanaudė. Suprantate, ji fiziškai užpuolė mane gatvėje! Pačiame Medisono aveniu!

Medisonas. Kažkur girdėtas. Man jau pradeda tvinksėti galva.

— Ji tiesiog ėmė ir... pradėjo mušti?

— O Dievuli, taip! Ji vos neišlupo man akies! Žmonės žiūri, o ji pila ant manęs visokius bjaurius kaltinimus!.. Aš manau, tos kietos, karjeros siekiančios moterys, perkopusios į penktąją dešimtį, paprasčiausiai apklausta. Gal galėtumėte užsegti užtrauktuką?

Čia negali būti ta pati panelė. Juk Niujorke atsiras bent tūkstantis blondinių meilužių, kurias Medisono aveniu apskaldo įsiutusi jų vaikinų buvusi žmona.

— Koks, sakėte, jūsų vaikino vardas? — lyg tarp kitko paklausiu.

— Viljamas, — ji niekinamai išsiviepia. — Ji vadino jį Bilu.

O Dievuli.

Taip, čia ir yra toji blondinė praktikantė. Tiesiai prieš mane.

Gerai. Tiesiog... šypsokis toliau. Neparodyk, kad ką nors įtari.

Tačiau viduje jau kunkuliuoja pyktis. Šita moteris pastojo Lorelei kelią? Šita kvaila, prasta bukagalvė?

— Todėl mes ir keliamės į Atlantą, — Emė patenkinta tyrinėja savo atvaizdą. — Mes norime pradėti naują gyvenimą, todėl Viljamas paprašė, kad firma jį perkeltų kitur. Žinote, patyliukais. Mes nenorime, kad ta sena ragana sektų mums iš paskos. — Ji susiraukia. — Šita man labiau patinka.

Ji dar labiau pasilenkia, ir aš apmirštu. Lukterkite. Jos pakabutis... Pakabutis su... Ar tik tas žalias akmuo ne smaragdas?

— Eme, aš turiu paskambinti, — abejingai pareiškiu. — Jūs toliau matuokitės sukneles! — Aš išslenku iš kambario.

Kai man pagaliau pavyksta prisiskambinti į Lorelės kontorą, jos asistentė Džiną pasako, kad ji dabar susitikime su American Airlines, taigi negalima trukdyti.

— Prašau, iškvieskite ją. Tai labai svarbu.

— Lygiai toks pat svarbus ir tas susitikimas, — sako Džiną. — Turėsite palaukti.

— Bet jūs nesuprantate! Tai — kritiškas momentas!

— Beki, naujas Prada sijonų ilgis nėra joks kritiškas momentas, — nuvargusiu balsu pasako Džiną. — Tai jums ne lėktuvo nuomojimas.

— Kalbu ne apie drabužius! — pasipiktinu ir užsikertu, galvodama, ar Lorelė bus išsipasakojusi Džinai. — Tai apie Ėmę Forester, — vis dėlto pasakau jau tylesniu balsu. — Suprantate, ką turiu galvoje?

— Taip, suprantu. — Iš Džinos balso galiu spėti, kad ji žino kur kas daugiau negu aš. — O kas?

— Aš ją turiu.

— Jūs turite ją? Ką tai...

— Dabar ji pas mane matavimosi kambaryje! — aš dirsteliu, ar kas nors už manęs nesiklauso. — Džiną, ji turi tą pakabutį su smaragdu! Garantuoju, kad jis — Lorelės senelės! Tas, kurio policija ieškojo ir nerado.

— Gerai, — po ilgos pauzės sako Džiną. — Aš iškviesiu Lorelę iš susirinkimo. Ko gero, ji iškart atvažiuos. Tik... nepaleiskite jos.

— Nepaleisiu. Ačiū, Džiną.

Padedu ragelį ir stoviu mąstydama. Paskui grįžtu į matavimosi kambarį, stengdamasi atrodyti kuo natūraliau.

— Na, štai! — guviai pasakau įeidama. — Matuokimės toliau! Žinokite, Eme, kad nereikia niekur skubėti, iš lėto peržiūrėkime visas. Galime matuotis nors ir visą dieną...

— Man jau nereikia matuotis. — Emė apsirengusi siaura raudona suknele, nusagstyta blizgučiais. — Aš imu šitą.

— Ką?!

— Ji puiki! Pažiūrėkite, kaip man tinka, — ji pasisuka, gėrėdamasi savo atvaizdu veidrodyje.

— Bet mes net nepradėjome!

— Na ir kas? Aš jau apsisprendžiau. Noriu šitos, — Emė žvilgteli į laikroduką. — Be to, man reikia skubėti. Gal galite atsegti užtrauktuką?

— Eme, — aš išspaudžiu šypseną. — Manyčiau, jums būtinai reikia pasimatuoti dar kelias.

— Man nereikia jokių kitų! Jūs labai gerai parinkote.

— Ne, ne! Šita atrodo baisiai! — lepteliu aš, o ji keistai sužiūra į mane. — Tai yra... aš labai norėjau pamatyti, kaip jums tinka šita nuostabi rausva suknelė... — Aš čiumpu pakabą. — Tik įsivaizduokite, kaip ji gražiai atrodys ant jūsų! Arba... arba šita su apnuoginta nugara...

Emė jau nekantrauja:

— Aš perku šitą. Prašau, padėkite ją nusivilkti.

O Dieve. Ką dabar daryti? Juk negaliu jos prievarta sulaikyti.

Vogčia dirsteliu į laikroduką. Lorelės kontora čia pat, už vieno ar dviejų kvartalų. Ji turi kaipmat atlėkti.

— Prašau, ar galite padėti ją nusivilkti? — Ėmės balsas pašiurkštėja.

— Taip! — sukruntu. — Gerai!

Vos pradėjusi braukti užtrauktuką žemyn, staiga stabteliu.

— Žinote, — sakau jai, — bus daug paprasčiau, jeigu nuvilksiu ją jums per galvą...

— Gerai, — nekantrauja Emė Forester. — Kaip norite.

Aš dar šiek tiek brūkšteliu užtrauktuką žemyn ir tempiu siaurą drabužėlį aukštyn per klubus, virš galvos.

Cha! Ji įkliuvo! Raudonas audinys užklojo visą veidą, ir dabar atsidengė visi apatiniai ir aukštakulniai. Atrodo lyg plika Barbė.

— Ei. Ji užstrigo. — Emė veltui mosikuoja ranka, dabar prispausta prie galvos.

— Nejaugi? — nekaltai aikteliu aš. — O varge. Ir taip pasitaiko.

— Greičiau ištraukite mane! — Ji žengteli porą žingsnių, o aš skubiai pasitraukiu, kad ji nesugriebtų mano rankos. Jaučiuosi taip, lyg būčiau šešerių metų ir žaisčiau gūžynes per draugės gimtadienį.

— Kur jūs? — šaukia įsiutęs, pridusęs balsas. — Išlaisvinkite mane!

— Aš... bandau... — Atsargiai timpteliu suknelę. — Tikrai užstrigo, — apgailestauju. — Gal šiek tiek pasilenktumėte ir pasimuistytumėte...

Greičiau, Lorele. Kur tu? Aš greitai virsteliu duris ir apsidairau. Tuščia.

— Gerai! Dar kartą pamėginkime!

Aš visiškai nusimenu, pamačiusi, kaip iš kažkur išdygsta Ėmės ranka ir du lakuoti nagai sučiumpa užtrauktuką.

— Gal padėtumėte timptelėti jį žemyn?

— Em... pamėginsiu...

Aš pradedu traukti jį priešinga kryptimi.

— Užstrigo! — panikuoja ji.

— Matau! Aš bandau atsegti...

— Palaukite! — jos balsas įtarus. — Į kurią pusę traukiate?

— E... į tą pačią, kur jūs...

— Sveika, Lorele, — išgirstu, kaip nustemba Kristina. — Ar kas nors atsitiko? Ar jums paskirtas susitikimas?

— Ne. Bet manau, kad Beki man kažką turi...

— Eikš čia! — aš pripuolu prie durų šaukdama. Lorelės skruostai įkaitę, o ji apsirengusi nauju Michael Kors sijonu ir tamsiai mėlyna striukele — prasčiau ir būti negali.

Ir kiek kartų jai sakiau? Garbės žodis, turėčiau dažniau netikėtai aplankyti savo klientes ir patikrinti. Kas žino, ką jos gali vilkėti?

— Ji čia, — aš linkteliu galvą „Barbės“ pusėn. Papliauškos hibridas, vis dar besistengiantis atsegti suknelę.

— Gerai, — sako Lorelė, įeidama į matavimosi kambarį. — Palik ją man.

— Ką? Kas čia? — Ėmės galva aklai pasisuka ton pusėn, iš kur sklinda Lorelės balsas. — O Jėzau. Ne. Ar čia...

— Taip, — sako Lorelė, uždarydama duris. — Čia aš.

Stoviu kitapus durų ir stengiuosi nekreipti dėmesio į pakeltus balsus, aidinčius mano kabinete. Po kelių minučių Kristina išeina iš savo kabineto ir žiūri į mane.

— Beki, kas čia vyksta?

— Am... Lorelė susidūrė su viena savo pažįstama. Pagalvojau, leisiu joms pabūti vienoms. — Kambaryje pasigirsta dunksėjimas, ir aš skubu kosėti. — Manau, jos... šnekučiuojasi.

— Šnekučiuojasi, — Kristina rūsčiai pažvelgia į mane.

— Taip! Šnekučiuojasi!

Staiga durys virsteli, ir pasirodo Lorelė su raktų ryšuliu rankoje.

— Beki, man reikia trumpam apsilankyti Ėmės bute, o ji norėtų pabūti čia, kol grįšiu. Teisingai, Eme?

Pro Lorelės petį matau Ėmę, sėdinčią kampe vienais apatiniais, bet jau be pakabuko su smaragdu ir visiškai nusiminusią. Ji tylėdama linkteli.

Lorelei išėjus, Kristina žiūri į mane pasibaisėjusi:

— Beki...

— Na! — aš skubiai kreipiuosi į Ėmę, pasitelkusi geriausią Barneys darbuotojos balso tembrą. — Kol lauksime, gal norėtumėte pasimatuoti dar vieną kitą suknelę?

Lorelė grįžta po keturiasdešimties minučių visa švytinti.

— Ar radai visa kita? — susidomiu.

— Viską.

Kristina žvilgteli mūsų pusėn ir vėl nusuka akis į šalį. Ji minėjo, kad vienintelis pretekstas neatleisti manęs iš darbo dėl to, kas ką tik įvyko, — nieko nežinoti.

Taigi mes sutarėme, kad ji nieko apie tai nežino.

— Imk, — Lorelė numeta raktus Ėmei. — Dabar gali eiti. Perduok linkėjimus Biliui. Jis tavęs nusipelnė.

Emė, dabar jau visiškai apsirengusi, be žodžių pašoka ant kojų.

— Palauk, — sako Lorelė. — Ar padėkojai Bekei?

— Aš... e... — Emė nervingai dirsteli į Lorelę. — Ačiū, Beki.

— Nėra už ką, — atsakau suglumusi.

Kai Emė neria prie eskalatoriaus, Lorelė mane apkabina.

— Beki, tu — angelas, — švelniai sako ji. — Nežinau, kaip tau išsimokėsiu. Prašyk, ko tik nori, viskas — tavo.

— Nekvailiok, — skubiai nutraukiu ją. — Aš tenorėjau padėti.

— Aš kalbu rimtai!

— Lorele...

— Aš reikalauju. Greičiau sakyk, nes turiu suspėti išpildyti iki tavo vestuvių.

Mano vestuvės.

Tarytum kas nors būtų atvėręs langą, ir ledinis gūsis siūbtelėjo vidun.

Per visą tą sąmyšį nebuvo kada jų ir prisiminti, o dabar vėl viskas lenda į galvą.

Mano dvejos vestuvės. Dvigubas fiasko.

Tarytum du traukiniai lekia į mane. Greityn, artyn, nors ir nežiūriu į juos. Jeigu išsisuksiu nuo vieno, kitas tikrai partrenks.

Žvelgiu į šiltą, atvirą Lorelės veidą ir taip norisi pulti prie jos ir sudejuoti: „Sutvarkyk mano gyvenimą vietoj manęs!“

— Ko tik nori, — pakartoja Lorelė ir spusteli man pečius.

Aš sliūkinu į savo matavimosi kambarį, adrenalino — nė pėdsako, tik mane pamažu apgaubia pažįstamas alinantis nerimas. Praėjo dar viena diena, o aš nė kiek nepasistūmėjau tos idealios išeities link. Neturiu supratimo, ko griebtis. Laiko jau, galima sakyti, kaip ir neliko.

„O gal ne aš turiu rasti tą išeitį? — mąstau, sudribdama į savo fotelį. — Gal reikia pagalbos iš šalies? Ugniagesių mašinų, greitojo reagavimo būrio?“

O gal tik Luko.

Penkioliktas skyrius

Keista, kad namo grįžtu rami. Tiesą sakant, jaučiu kone palengvėjimą: išbandžiau viską ir dabar jau priėjau liepto galą. Belieka atlikti išpažintį Lukui. Jį ištiks priepuolis. Įsius. Tačiau bent jau žinos.

Pakeliui buvau stabtelėjusi bare išmesti poros stiklelių ir labai kruopščiai apmąsčiau, kaip jam viską pasakysiu. Kiekvienam aišku, kad viskas priklauso nuo to, kaip pateiksi informaciją. Kai prezidentas ruošiasi padidinti mokesčius, jis nesako: „Aš padidinsiu mokesčius.“ Jis sako: „Kiekvienas Amerikos pilietis žino, kiek kainuoja mokslas.“ Taigi aš pasirašiau savo kalbą vos ne kaip apie šalies padėtį, išmokau mintinai kiekvieną žodelį ir palikau vietos Lukui įsiterpti. (Arba plojimams. Nors tokių nesulauksi.) Jeigu tik nenukrypsiu nuo teksto ir jeigu niekas nepaklaus apie Ugandos politiką, viskas turėtų susiklostyti gerai.

Lipant laipteliais į butą, kojos virpa, nors ir žinau, kad Luko dar nerasiu, vadinasi, dar yra laiko pasiruošti. O siaube, atidariusi duris randu jį sėdintį prie stalo, apsivertusį popieriais.

Nagi, Beki, laikykis. Ponios ir ponai Kongreso nariai. Orkestre, grok, ir taip toliau. Aš paleidžiu duris, kad pačios užsitrenktų, išsiimu savo užrašus ir giliai įkvepiu.

— Lukai, — pradedu aš niūriu suaugusio žmogaus balsu, — turiu tau šį tą pasakyti apie vestuves. Iškilo gana rimta bėda, o išeities neįmanoma rasti. Išeitį galiu rasti tik sulaukusi tavo pagalbos. Kaip tik todėl dabar tau kalbu ir prašau, kad labai nešališkai išklausytum.

Kol kas gerai. Net galiu didžiuotis. Tie žodžiai „nešališkai išklausytum“ labai vykę, nes reiškia, kad jis negalės ant manęs rėkti.

— Norėdama paaiškinti susidariusią keblią padėtį, — tęsiu, — turiu sugrąžinti tave į praeitį. Į pačią pradžią. Tai ne Žemės sukūrimas. Ir net ne didysis sprogimas visatoje. Tai arbatėlė Claridges restorane.

Stabteliu. Lukas tyli, klausosi. Gal viskas bus gerai?

— Kaip tik ten, Claridges, viskas užvirė. Man buvo duota neįmanoma užduotis. Tau leidus, aš buvau tas graikų dievas, kuris turėjo pasirinkti vieną iš trijų obuolių. Skirtumas tik toks, kad ten tebuvo du ir visiškai ne obuoliai, — aš reikšmingai patyliu. — Tai buvo vestuvės.

Pagaliau Lukas pasisuka kėdėje: akys pasruvusios krauju, veide — keista išraiška. Mane apima bloga nuojauta.

— Beki, — vos išstena jis.

— Taip? — aikteliu aš.

— Ar tu manai, kad mano mama tikrai mane myli?

— Ką? — Jo klausimas išmuša mane iš vėžių.

— Atsakyk nuoširdžiai: ar tu manai, kad mano motina mane myli?

Palaukite. Ar jis girdėjo bent vieną mano žodelį?

— E... aišku, kad taip! — sakau aš. — O jeigu jau prašnekome apie motinas, tai tam tikra prasme būtent čia ir glūdi mano bėda...

— Aš buvau kvailys, — Lukas paima stiklinaitę ir maukteli, atrodo, viskio. — Ji juk naudojosi manimi, tiesa?

Aš visiškai suglumstu ir tik dabar pastebiu ant stalo pustuštį butelį. Kiek laiko jis čia sėdi? Žiūriu į jo įtemptą, sudirgusį veidą ir vos susilaikau neišspjovusi visko, ką manau apie Elainą.

— Žinoma, kad myli tave! — Padėjusi savo pasirašytą kalbą prieinu prie jo. — Esu tikra, kad myli. Na, tai matyti iš to, kaip ji... mm... — ir nutylu.

Ką aš turiu pasakyti? Kad matyti iš to, kaip ji išnaudojo tavo darbuotojus, nė cento nesumokėjo jiems ir net nepadėkojo. Iš to, kaip ji apkvailina tave ir išlekia į Šveicariją.

— Ką... kodėl tu... — aš niekaip nesukurpiu sakinio. — Ar kas nors atsitiko?

— Viskas taip kvaila, — Lukas lėtai kraipo galvą. — Neseniai kai ką radau. — Jis giliai įkvepia. — Užėjau į jos namus pasiimti kelių fondo dokumentų. Pats nežinau kodėl, — gal dėl to, kad tą rytą pamačiau Sjuzi ir Erniuko nuotraukas, — jis pakelia akis, — tačiau aš pradėjau dairytis po jos darbo kambarį ieškodamas senų nuotraukų. Savo vaikystės nuotraukų, kuriose aš ir ji. Pats nežinau, ko ieškojau. Turbūt bet ko.

— Ar ką nors radai?

Jis mosteli į paskleistus ant stalo popierius.

— Kas čia? — pašnairuoju į juos.

— Laiškai. Iš tėvo. Laiškai, kuriuos rašė po skyrybų prieš penkiolika dvidešimt metų. Maldavo, kad ji sutiktų pasimatyti su manimi. — Luko balsas visiškai bejausmis.

— Ką tu nori pasakyti? — atsargiai paklausiu.

— Noriu pasakyti, jis maldavo jos, kad leistų man ją aplankyti, — monotoniškai ištaria Lukas. — Jis siūlėsi sumokėti už viešbutį, siūlėsi palydėti mane. Jis prašė ir prašė... o aš nieko nežinojau. — Lukas paima porą lapų ir paduoda man. — Imk, paskaityk.

Mane apima toks siaubas, kad net negaliu skaityti visko iš eilės, akys užgriebia tik atskiras frazes.

„Lukas žūtbūt nori susitikti su savo motina... negaliu suprasti tavo elgesio...“

— Šie laiškai daug ką paaiškina. Pasirodo, jos naujasis vyras visiškai neprieštaravo, kad ji pasiimtų mane kartu. Faktiškai jis pasirodė esąs gana padorus žmogus. Jis pritarė tėvui, kad aš turiu apsilankyti pas juos, tačiau motinai tai buvo neįdomu, — Lukas gūžteli pečiais. — Ir kodėl jai turėjo būti įdomu?

„...protingas mielas berniukas... nesulaukia galimybės...“

— Lukai, tai... baisu, — lepteliu.

— Blogiausia, kad aš kaltinau tėvus. Kai buvau paauglys, vis kaltindavau juos.

Man prieš akis iškyla šiltas, malonus Anabelės veidas, Luko tėvas, slapta rašantis tuos laiškus... Ir taip įnirštu ant Elainos! Ji nenusipelno Luko. Nenusipelno jokios šeimos.

Kambaryje tylu, tik lietus barbena į langus. Paimu Luką už rankos, norėdama perteikti kuo daugiau meilės ir šilumos.

— Lukai, garantuoju, kad tavo tėvai suprato. Ir... — aš nuryju visus pagiežingus žodžius, kurių nusipelno Elaina, — ir esu tikra, kad Elaina norėjo tavęs. Tiksliau, gal jai tuo metu buvo sunku ar... arba gal jai teko daug keliauti...

— Aš tau kai ko nesakiau, — nutraukia mane Lukas, — niekam nesakiau. — Jis pakelia galvą. — Kai man buvo keturiolika, aš nuvažiavau pas mamą.

— Ką? — apstulbstu. — Bet tu sakei, kad niekada...

— Mokykla organizavo kelionę į Niujorką. Kovojau nagais ir ragais, kad paimtų ir mane. Aišku, mama su tėčiu buvo prieš, tačiau galiausiai pasidavė. Jie tvirtino, kad mama išvažiavusi, antraip būtų mielai su manimi susitikusi.

Lukas vėl įsipila viskio.

— Aš būtinai turėjau pamėginti su ja susitikti. Galvojau, kad jie klysta, — Lukas brauko pirštu per stiklinaitės kraštą. — Taigi... išvykos pabaigoje turėjome laisvą dieną. Visi nuėjo pažiūrėti Empire State Building, o aš pasprukau. Turėjau jos adresą, nuvažiavau ir atsisėdau prie namo. Ne prie to, kuriame dabar gyvena, bet prie kito, tolėliau Park aveniu. Sėdėjau ant laiptuko, praeiviai vis nužvelgdavo mane, bet aš nekreipiau dėmesio.

Jis gurkšteli viskio. Aš tik žiūriu į jį, nedrįsdama išleisti nė garselio, bijodama net kvėpuoti.

— Maždaug apie dvyliktą valandą išeina moteris. Tamsiais plaukais, gražiu paltu. Pažinau ją iš nuotraukų. Ten buvo mano motina. — Jis patyli. — Aš... aš atsistojau. Ji pakėlė akis, pamatė mane. Pažiūrėjo į mane gal penkias sekundes ir nusisuko. Tarytum būtų manęs nemačiusi. Sėdo į taksi ir nuvažiavo. Viskas. — Jis trumpam užsimerkia. — Aš net nesuspėjau žengti žingsnelio prie jos.

— Ką... ką tu darei? — nedrąsiai klausiu.

— Nuėjau. Slampinėjau po miestą. Įtikinėjau save, kad ji manęs nepažino, kad nežinojo, kaip atrodau, kad negalėjo žinoti, jog ten buvau aš.

— Gal kaip tik taip ir buvo! Kaip, po galais, ji būtų...

Ir nutylu pastebėjusi, kad jis paima išblukusį mėlyną voką, prie kurio kažkas prikabinta.

— Štai laiškas, kuriame tėtis parašė jai, kad aš atvažiuoju. O čia — aš. — Net krūpteliu išvydusi nuotrauką.

Į mane žvelgia paauglys. Keturiolikmetis Lukas. Mokyklinė uniforma, plaukai baisūs. Vargiai atpažįstamas. Tik akys tikrai jo — žvelgia į pasaulį su viltimi ir ryžtu.

Neturiu ką pasakyti. Spoksau į jo apmirusį veidą ir noriu verkti.

— Tu nė kiek neklydai, Beki. Aš atvažiavau į Niujorką norėdamas padaryti motinai įspūdį. Norėjau, kad ji stabtelėtų gatvėje, atsigręžtų ir... ir žiūrėtų... didžiuotųsi...

— Ji ir didžiuojasi tavimi!

— Ne, — Lukas vos vos šypteli. — Laikas viską baigti.

— Ne! — pavėluotai šūkteliu. Aš suimu jį už rankos. Jaučiuosi tokia bejėgė. Palyginti su juo, esu tokia globojama, išlepinta. Aš užaugau žinodama, kad mama su tėčiu laikė mane pačiu geriausiu dalyku pasaulyje, kad mylėjo ir visada mylės mane, kad ir ką iškrėsčiau. Ir visada jaučiausi saugi.

— Atleisk, — pagaliau ištaria Lukas. — Per daug įsivažiavau. Pamirškime. Apie ką tu norėjai pasikalbėti?

— Apie nieką, — iš karto atsakau. — Tai... nesvarbu, gali palaukti.

Staiga vestuvės nutolsta už milijonų mylių. Suglamžau savo kalbą ir išmetu į šiukšlių dėžę. Apsidairau — kambaryje chaosas: ant stalo paskleisti laiškai, kampe sukrautos vestuvinės dovanos, visur pilna nereikalingų daiktų. Jeigu gyveni manhataniškame bute, nuo savo gyvenimo neįmanoma pasislėpti.

— Eikim kur nors pavalgyti, — staiga pakylu. — Po to pažiūrėsime kokį filmą ar dar ką nors.

— Aš nealkanas, — atsako Lukas.

— Nesvarbu. Šitas kambarys labai... prigrūstas. — Timpteliu jį už rankos. — Eikim iš čia. Ir pamirškime viską. Absoliučiai viską.

Mudu užsukame į kino teatrą ir žiūrime filmą apie mafiją. Paskui nužingsniuojame už poros kvartalų į mažą, jaukų restoranėlį ir užsisakome raudonojo vyno ir rizoto^22.

Apie Elainą neužsimename nė puse žodžio. Kalbame apie Luko vaikystę, prabėgusią Devone. Jis pasakoja apie iškylas paplūdimyje, apie namelį medyje, kurį jam sode buvo surentęs tėvas; apie tai, kaip jo mažoji įseserė Zoja sekiodavo iš paskos su visa šutve draugų ir varydavo jį iš proto. Paskui Lukas pasakoja apie Anabelę: kokia ji nuostabi jam ir visiems kitiems; kad jį lygiai taip pat mylėjo kaip ir Zoją, savo tikrą dukrą.

O paskui nedrąsiai pereiname prie iki šiol neliestų temų. Apie savo būsimus vaikučius. Lukas nori trijų. Aš noriu... na, po to, kai mačiau gimdančią Sjuzi, nebenoriu nė vieno, tačiau jam to nesakau. Kai jis pasako „o gal net keturių“, aš linkteliu ir svarstau, ar negalėčiau apsimesti, kad laukiuosi, o paskui slapta įsivaikinti.

Vakarop Lukas lyg ir pragiedrėja. Parėję namo krentame į lovą ir abu išsyk užmiegame. Naktį lyg ir pabundu, lyg ir matau Luką, stovintį prie lango ir žvelgiantį į tamsą. Tačiau kaipmat užmiegu, taip ir neįsitikinusi iki galo.

Kitą rytą atsibundu perdžiūvusia burna ir geliančia galva. Lukas jau atsikėlęs, iš virtuvės sklinda puodų tarškesys. Matyt, ruošia man skanius pusryčius. Ne pro šalį būtų išgerti kavos, o gal ir kokį skrebutį sukrimsti. O paskui...

Mano skrandis apsiverčia. Turėsiu narsiai kibti į darbą: teks pasakyti apie dvigubas vestuves.

Praėjęs vakaras ir yra praėjęs. Suprantama, kad tada nieko negalėjau imtis. Tačiau dabar rytas, ir ilgiau laukti nebegaliu. Žinau, kad netinkamas laikas, kad Lukas mažiausiai norėtų išgirsti visa tai, tačiau privalau pasakyti, ir tiek.

Girdžiu, kaip jis artėja koridoriumi, ir giliai įkvepiu, stengdamasi apraminti nervus.

— Lukai, klausyk, — sakau aš, besiveriant durims. — Žinau, kad dabar netinkamas metas, tačiau aš būtinai turiu su tavimi pasikalbėti. Yra rūpesčių.

— Kokių? — klausia Robiną, įeidama į kambarį. — Tikiuosi, nieko bendra su vestuvėmis! — Ji apsirengusi melsvu kostiumėliu, apsiavusi lakuotais bateliais. Atneša padėklą su pusryčiais. — Na, štai, brangute. Kavutė tave pažadins!

Ar tik nesapnuoju? Ką čia mano miegamajame veikia Robiną?

— Aš pasitenkinsiu keksiukais, — čiauška ji ir dingsta iš kambario. Susmunku ant pagalvės, o galva net treška, mėginant susivokti, kaip ji čia atsirado.

Staiga prisimenu vakar matytą filmą apie mafiją. O Dieve. Siaubas! Viskas aišku.

Ji atkasė mano kitas vestuves ir dabar atėjo manęs nudėti.

Robiną grįžta su pintinėle keksiukų ir šypsodamasi ją padeda. Aš guliu sukaustyta baimės.

— Robiną! — švokščiu. — Aš... nesitikėjau šičia išvysti jūsų. Ar ne per... ankstyvas metas?

— Kai turiu klientų, ankstyvas metas neegzistuoja, — žybteli akimis Robiną. — Esu tavo paslaugoms — dieną ir naktį. — Ji atsisėda į fotelį prie lovos ir pila kavą.

— Kaip jūs įėjote?

— Išlupau užraktą. Juokauju! Išeidamas Lukas mane įleido.

O Dieve. Bute tik aš ir ji. Spąstai paspęsti.

— Lukas jau išėjo į darbą?

— Kažin ar į darbą, — Robiną sekundėlę pamąsto. — Greičiau išėjo pabėgioti.

— Pabėgioti?

Lukas niekada nebėgioja.

— Dabar gerk kavą, o paskui parodysiu, ko jau seniai lauki. Ko visi laukėme, — Robiną žvilgteri į laikroduką. — Atsimink, kad po dvidešimties minučių turiu išeiti!

Žvelgiu į ją apspangusi.

— Beki, ar tu nesergi? Juk nepamiršai, kad buvome sutarusios susitikti?

Tarsi šešėlis galvoje šmėsteli prisiminimai. Robiną. Rytinis susitikimas. O, taip.

Kodėl sutikau pasimatyti?

— Žinoma, kad prisimenu! — pagaliau patvirtinu. — Man... žinote, menkutės pagirios.

— Nieko baisaus! — linksmai guodžia Robiną. — Tereikia šviežių apelsinų sulčių ir sočių pusryčių. Aš visoms savo nuotakoms kartoju tą patį: turite rūpintis savimi! Nėra reikalo alkti, o paskui alpti prie altoriaus. Imk keksiuką. — Ji kuičiasi savo krepšyje. — Pažiūrėk! Pagaliau turime!

Žiūriu tuščiu žvilgsniu į kažkokią blizgančią sidabrinę medžiagą.

— Kas čia?

— Pagalvėlių medžiaga! Specialiai atskraidinta iš Kinijos. Dėl jos muitinėje turėjome daugybę rūpesčių! Juk prisimeni?

— O! Taip! — skubiai atsakau. — Aha, atrodo... graži. Tikrai žavinga.

— Žinai, Beki, yra dar kai kas. — Robiną padeda audinį ir rimtai žiūri į mane. — Tiesą pasakius... mane jau ima nerimas.

Man ir vėl suspazmuoja nervų galūnėlės, tad skubu gurkštelėti kavos, kad neišsiduočiau.

— Tikrai? O... dėl ko?

— Nė vienas tavo svečias iš Britanijos neatsiliepia. Argi ne keista?

— E... taip, — vos pralemenu. — Labai.

— Tik Luko tėvai atsakė. Žinoma, jie buvo Elainos sąraše, tad gavo kvietimą šiek tiek anksčiau, bet vis tiek... — Ji paima mano kavą ir siurbteli gurkšnelį. — Mmm. Gera. Giriuosi! Dabar taip. Aš nenoriu nieko kaltinti dėl blogų manierų, tačiau mums jau reikia pradėti statyti viską į vietas. Tad ar pritarsi, kad aš taktiškai paskambinčiau į Angliją? Kompiuteryje turiu visus telefonų numerius...

— Ne! — staiga pabundu. — Niekam neskambinkite! Tai yra... atsakymų sulauksite, pažadu.

— Keista! — mintija Robiną. — Nieko negirdėti... Juk jie visi gavo kvietimus ar ne?

— Žinoma, kad gavo! Matyt, tiesiog neapsižiūrėjo, — aš lamdau tarp pirštų paklodę. — Galiu... garantuoti, kad per savaitę gausite kelis atsakymus.

— Na, noriu tikėti! Matai, laikas nelaukia! Liko vos keturios savaitės!

— Žinau! — aštriai atsiliepiu ir gurkšteliu kavos, geiste geisdama, kad tai būtų degtinė.

Keturios savaitės.

O Dieve.

— Gal įpilti karštesnės kavutės, brangute? — Robiną atsistoja ir išsyk pasilenkia. — Kas čia? — klausia ji, pakeldama popierėlį nuo grindų. — Meniu?

Mano širdis taip ir sustoja. Čia mamos faksas.

Meniu kitoms vestuvėms.

Viskas guli po lova, ir jeigu ji pašniukštinės...

— Niekas! — aš čiumpu tą lapą. — Čia tik... meniu... šventei...

— Jūs rengiate šventę?

— Galvojame...

— Jeigu reikia kokios pagalbos, iš karto sakyk! — Robiną sąmoksliškai pritildo balsą. — Ir menkutė pastabėlė? — Ji mosteli į mamos meniu. — Manau, tu suprasi, kad tie saldūs tešlainiai šiek tiek išėję iš mados.

— Taip. E... ačiū.

Privalau iškrapštyti iš čia šitą bobą. Nedelsdama. Kol dar ko nors neaptiko.

Staigiai atmetu apklotus ir šoku iš lovos.

— Žinote, Robiną, aš nekaip jaučiuosi. Gal galėtume... galėtume likusią šito susitikimo dalį nukelti?

— Suprantu... — ji paplekšnoja man per petį. — Paliksiu tave ramybėje.

— Beje, — abejingai sakau, kai jau prieiname prie durų. — Tiesiog įdomu... Žinote tą jūsų sutarties skirsnį apie finansinę baudą?

— Taip! — Robiną švyti.

— Dėl įdomumo, — susijuokiu aš. — Ar kada pavyko ją išpešti?

— O, tik keletą kartų! — suklega Robiną. Ji patyli prisimindama. — Viena kvailelė bandė pabėgti į Lenkiją... tačiau mes ją suradome... Iki, Beki!

— Iki! — atsakau tokiu pat linksmu balsu ir uždarau duris. Širdis netelpa krūtinėje.

Ji pribaigs mane. Tai tik laiko klausimas.

Vos nuėjusi į darbą paskambinu Lukui į kabinetą. Atsiliepia jo asistentė Džulija.

— Sveika, — sakau, — ar galima Luką?

— Lukas paskambino ir pranešė, kad susirgo, — paaiškina nustebusi Džulija. — Ar jūs nežinojote?

Aš spoksau į telefoną. Lukas simuliuoja? Perkūnėlis. Matyt, jo pagirios dar baisesnės negu mano.

Šūdas, aš vos jo neišdaviau.

— Ak, teisybė! — skubu patvirtinti. — Taip! Dabar, kai pasakėte... prisiminiau! Iš tiesų, jis bjauriai serga. Baisiausiai karščiuoja. Ir dar... e... jo skrandis. Tiesiog išėjo iš galvos, ir tiek.

— Perduokite nuo mūsų linkėjimų.

— Būtinai!

Padėjusi ragelį, susirūpinu, ar tik nebūsiu mažumėlę perlenkusi lazdos. Juk niekas jo neišmes iš darbo. Galų gale, tai jo įmonė.

Atvirai kalbant, džiaugiuosi, kad jis pasiėmė laisvadienį.

Bet vis tiek. Lukas serga. O juk niekada neserga!

Ir niekada nebėgioja. Kas čia vyksta?

Po darbo su Erina buvome sutarusios užsukti į kavinę, tačiau atsiprašiau ir nuskubėjau namo. Bute prieblanda, ir akimirką pagalvoju, kad Luko dar nėra. Bet ne, jis sėdi prie stalo tamsoje, apsirengęs sportinėmis kelnėmis ir senu sportiniu nertiniu.

Pagaliau. Visas vakaras — mūsų. Labai gerai. Dabar viską jam išklosiu.

— Labas! — tariu jam, įsitaisydama šalia fotelyje. — Ar geriau jautiesi? Skambinau tau į darbą, ir jie pasakė, kad sergi.

Tyla.

— Nebuvau nusiteikęs eiti į darbą, — pagaliau ištaria Lukas.

— Ką veikei visą dieną? Ar tikrai bėgiojai?

— Ilgai vaikščiojau, — sako Lukas. — Ir mąsčiau. Labai daug mąsčiau.

— Apie... savo motiną? — atsargiai paklausiu.

— Taip. Apie motiną. Ir apie daug kitų dalykų. — Jis tik dabar atsisuka, ir aš nustembu pamačiusi, kad dar nesiskutęs. Mmm. Man labai patinka, kai jis būna nesiskutęs.

— Bet tu gerai jautiesi?

— Geras klausimas, — ištaria po pertraukėlės. — Ar gerai jaučiuosi?

— Gal vakar vakare per daug išgėrei. — Nusivelku paltą ir mėginu surikiuoti žodžius. — Paklausyk, Lukai. Turiu pasakyti tau kai ką labai svarbaus. Jau atidėliojau kelias savaites...

— Beki, ar tu kada nors pagalvojai apie Manhatano gatvių tinklą? — nutraukia mane Lukas. — Ar rimtai pagalvojai apie tai?

— E... ne, — aš net užsikertu. — Nepasakyčiau.

— Tai tarsi... gyvenimo metafora. Tu manai, kad gali laisvai vaikščioti visur, o faktiškai... — jis pirštu brėžia liniją per stalą. — Faktiškai esi griežtai kontroliuojamas: eik gatve pirmyn arba atgal, kairėn arba dešinėn. Niekur kitur. Jokio kito pasirinkimo.

— Teisingai, — pritariu po pauzelės. — Visiškai. Matai, Lukai...

— Gyvenimas turėtų būti atvira erdvė, Beki. Turėtum galėti vaikščioti kur nori.

— Aš manau...

— Šiandien nuėjau nuo vieno salos galo į kitą.

— Tikrai? — aš spoksau į jį. — ... Kodėl?

— Kažkurioje vietoje pakėliau akis aukštyn: iš visų pusių mane supo administraciniai pastatai, nuo kurių langų atsispindėjo saulė. Atsispindėjo nuo vienų langų ant kitų, pirmyn atgal.

— Gražiai skamba, — pakomentavau, kas šovė į galvą.

— Ar supranti, ką aš noriu pasakyti? — Lukas įsmeigia žvilgsnį į mane. O Dieve, jis toks išsekęs, paakiai net pamėlę. — Šviesa prasiskverbia į Manhataną... ir čia ji patenka į spąstus. Patenka į spąstus savo pačios pasaulyje, blaškosi pirmyn atgal ir neranda išėjimo.

— Na... taip, turbūt. Tik kartais... palyja, tiesa?

— Ir žmonės visi tie patys.

— Argi?

— Štai tokiame pasaulyje mes dabar gyvename. Atsispindėdami; apsėsti rūpesčio dėl savęs. Visiškai beprasmiška. Pažiūrėk į tą vaikiną, gulintį ligoninėje. Trisdešimt trejų metų ir jau širdies priepuolis. O jeigu būtų miręs? Ar galėtum pasakyti, kad jis gyvenime patyrė pilnatvę?

— E...

— Ar aš patyriau pilnatvę? Pasakyk atvirai, Beki, pažiūrėk į mane ir pasakyk.

— Na... mm... žinoma, kad patyrei!

— Nesąmonė! — Jis paima netoliese gulintį Brandon Communications pranešimą spaudai ir žiūri į jį. — Štai apie ką sukosi visas mano gyvenimas. Tuščia informacija. — O siaube, jis jau plėšo jį. — Beprasmiai sumauti popiergaliai.

Staiga pamatau, kad jis jau drasko ir mūsų bendros banko sąskaitos ataskaitą.

— Lukai! Čia gi mūsų banko ataskaita!

— Na ir kas? Tai nieko nereiškia. Tik keli beprasmiai skaičiai. Kam čia svarbu?

— Bet... bet...

Jau kažkas negerai.

— Ar bent vienas jų ko nors vertas? — Lukas sviedžia skutelius ant grindų, o aš vos susilaikau nepuolusi jų rinkti. — Beki, tu visiškai teisi.

— Aš teisi? — mane suima baimė.

Jau kažkas tikrai negerai.

— Mes visi esame per daug atsidavę materializmui. Apsėsti sėkmės troškimo. Pinigų troškimo. Pinigų, kad galėtume imponuoti žmonėms, kuriems niekas neimponuoja, kad ir ką... — jis nutyla, sunkiai alsuodamas. — Žmonija — štai kas svarbu. Mes privalome pažinti benamius. Privalome pažinti Bolivijos valstiečius.

— Na... taip, — sakau patylėjusi. — Tačiau...

— Visą dieną mano galvoje sukosi žodžiai, kuriuos kažkada man pasakei. Ir dabar dar negaliu jų pamiršti.

— Kokie žodžiai? — aš jau susinervinu.

— Tu sakei... — Lukas stabteli, lyg norėtų juos tinkamai surikiuoti. — Tu sakei, kad šioje planetoje mes gyvename per trumpai. Ir galų gale kas svarbiau: ar žinoti, kad keli bereikšmiai skaičiai subalansuoti, ar žinoti, kad buvai toks, koks norėjai būti?

Aš žiopsau į jį.

— Bet... bet aš tik pati taip sukūriau! Aš kalbėjau ne rimtai...

— Beki, nesu toks, koks noriu būti. Nemanau, kad kada nors buvau toks, koks norėjau būti. Buvau ribotas. Buvau apsėstas klaidingų siekių...

— Liaukis! — aš spusteliu jam ranką norėdama padrąsinti. — Tu esi Lukas Brendonas! Tu — klestintis, gražus ir turtingas...

— Aš nesu toks, koks turėjau tapti. Blogiausia, kad dabar net nežinau, kas aš esu. Nežinau, koks aš noriu būti... ką noriu daryti savo gyvenime... kuriuo keliu pasukti... — Jis panardina galvą tarp rankų. — Beki, man reikia atsakymų.

Dievaži. Lukui — vidutinio amžiaus krizė.

SECOND UNION BANKAS

300 VOLSTRITAS

NIUJORKAS, NY 10005

Panelei Rebekai Blumvud

W 11-oji g. 251, bt. B

Niujorkas

NY 10014

2002 m. gegužės 23 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

dėkoju už Jūsų gegužės 21 d. laišką. Džiaugiuosi, kad pradedate galvoti apie mane kaip apie gerą draugą, ir atsakau į Jūsų klausimą: mano gimimo diena — spalio 31-oji.

Aš taip pat pripažįstu, kad vestuvės yra labai brangiai atsieinantis įvykis. Deja, šiuo metu negaliu suteikti Jums didesnio kredito limito, t. y. nuo 5000 iki 105 000 dolerių.

Tačiau aš galiu padidinti limitą iki 6000 dolerių. Tikiuosi, tai šiek tiek padės.

Nuoširdžiai Jūsų

Klientų aptarnavimo skyriaus vedėjas

Voltas Pitmenas

STARS U LIKE

GARSENYBIŲ ANTRININKŲ AGENTŪRA

W 25-oji g. 152

Niujorkas, N Y 1001

Panelei Rebekai Blumvud

W 11-oji g. 251, bt. B

Niujorkas

NY 10014

2002 m. gegužės 28 d.

Mieloji Rebeka,

dėkoju Jums už laišką ir nuotraukas. Deja, mes negalėjome rasti nei Jūsų, nei sužadėtinio antrininkų. Taip pat turiu pasakyti, kad dauguma mūsų klientų nebūtų linkę tuoktis tarpusavyje net už „riebų užmokestį“, kaip Jūs sakote.

Tačiau būna išimčių, ir galiu pasakyti Jums, kad mūsų Alo Goro antrininkas būtų pasirengęs vesti mūsų Šarlenės Tilton antrininkę, jeigu tik jie susitartų.

Prašau pranešti mums, ar tai bent kiek Jums padėjo.

Nuoširdžiai Jūsų Direktorė

Kendi Blumenkranc

Dreikfordo kelias 49

Poters Baras

Hertfordšyras

2002 05 27

Ponas Malkolmas Blumvudas labai dėkoja poniai Elainai Šerman už malonų kvietimą į Bekės ir Luko vestuves Plaza viešbutyje birželio 22 d. Deja, turiu atsisakyti, nes susilaužiau koją.

„Ąžuolai“

Elton Roudas 41

Oksšotas

Saris

2002 05 27

Ponas Martinas Vebsteris ir jo žmona labai dėkoja poniai Elainai Šerman už malonų kvietimą į Bekės ir Luko vestuves, kurios vyks birželio 22 d. Plaza viešbutyje. Deja, esame priversti atsisakyti, nes abu susirgome liaukų uždegimu.

Fokstroto kelias 41

Raigeitas

Saris

2002 05 27

Ponas Tomas Vebsteris ir jo žmona labai dėkoja poniai Elainai Šerman už malonų kvietimą į Bekės ir Luko vestuves birželio 22 d. Plaza viešbutyje. Deja, turime atsisakyti, nes nustipo šuo.

Šešioliktas skyrius

Menki juokai: darbe Lukas nebuvo visą savaitę. Ir nesiskuto. Jis išeina ir blaškosi Dievas žino kur, o grįžta paryčiais dažniausiai girtas. O kai vakar parėjau namo iš darbo, sužinojau, kad visus savo batus jis išdalijo žmonėms gatvėje.

Aš visiškai bejėgė. Kad ir ką daryčiau, niekas negelbsti. Mėginau jam virti maistingą naminę sriubą. (Bent jau taip rašė ant pakelio: „Maistinga, namuose ruošta“) Mėginau su juo šiltai, švelniai pasimylėti. Kol viskas vyko, buvo nuostabu. (O vyko gana netrumpai.) Tačiau ledai ir po to nepajudėjo: tiesiog liko visas paniuręs ir žiūrėjo į vieną tašką.

Labiausiai stengiuosi tiesiog sėdėti šalia ir jį kalbinti. Kartais jau atrodo, kad reikalai pajudėjo, tačiau Lukas kaipmat arba vėl nugrimzdavo į depresiją, arba taręs: „Kokia prasmė?“ — išeidavo.

Didžiausia bėda ta, kad neįmanoma suprasti, ką jis kalba. Vieną minutę sako, kad nori mesti savo įmonę ir užsiimti politika, nes, girdi, ten linksta jo širdis ir iškart reikėjo jos imtis. (Politika? Niekada neteko girdėti to žodžio iš jo lūpų.) Po akimirkos jis jau tvirtina, kad visada troško būti tėvas, todėl pasigimdykime šešis vaikus, ir jis sėdės namie, šeimininkaus.

Jo asistentė kasdien skambinėja teiraudamasi, ar Lukas jau sveiksta, tad aš esu priversta kurti vis šiurpesnes detales. Iš tiesų jis jau kone maru serga.

Jaučiuosi tokia sutrikusi, kad vakar paskambinau Maiklui. Jis pažadėjo užeiti ir pažiūrėti, ar pavyks ką nors padaryti. Jeigu kas gali padėti, tai tik Maiklas.

O dėl vestuvių...

Vos tik pagalvoju apie jas — darosi negera. Beliko trys savaitės. Aš dar nieko nenusprendžiau.

Mama skambina kiekvieną rytą, ir aš kažkokiu būdu kalbuosi su ja visiškai normaliai. Robiną skambina kiekvieną popietę, ir aš kažkokiu būdu kalbuosi su ja visiškai normaliai. Neseniai net pajuokavau, kad vestuvių dieną nepasirodysiu. Mudvi nusijuokėme, o paskui Robiną paleido strėlę: „Aš iškelsiu tau bylą!“ Gerai, kad isteriškai nesukūkčiojau.

Jaučiuosi taip, lyg laisvai krisčiau žemyn. Lėkčiau į žemę iš padangių be parašiuto.

Pati nesuprantu, kaip ištveriu. Regis, patekau į visiškai naują erdvę, kurioje nėra įprastos panikos, įprastų sprendimų. Mane išgelbės tik stebuklas.

Būtent į tai ir dedu visas savo viltis. Šv. Tomo bažnyčioje uždegiau penkiasdešimt žvakučių; Šv. Patriko — dar penkiasdešimt; sinagogoje 65-ojoje gatvėje maldų lentoje pakabinau prašymą melstis už mane; prie indų dievo Ganešos padėjau gėlių. Be to, internete perskaičiau, kad už mane meldžiasi grupė žmonių Ohajuje.

Bent jau meldžiasi už mano laimę, kurią patirčiau įveikusi alkoholizmą. Aš neprisiverčiau paaiškinti tėvui Žilbertui visos istorijos apie dvejas vestuves, ypač po to, kai perskaičiau jo pamokslą, jog Dievui apgaulė yra lygiai tokia pat skausminga, kaip ir atvejis, kai šėtonui pavyksta apdumti akis teisiesiems. Todėl visą kaltę suverčiau alkoholizmui, nes jie jau dirba tuo klausimu. (Tiksliau, aš ištuštinu tris degtinės buteliukus per dieną, taigi faktiškai jau įklimpau.)

Atokvėpio nėra. Namuose negaliu atsipalaiduoti. Atrodo, tarsi buto sienos spaustų mane iš visų pusių. Kiekviename kambaryje pririkiuota vestuvinių dovanų, supakuotų didžiulėse kartoninėse dėžėse. Kasdien mama atsiunčia apie penkiasdešimt faksogramų; Robiną užlekia, kada tik jai šauna į galvą; svetainėje guli vualių ir galvos apdangalų kolekcija, kurią atsiuntė „Svajonių suknelė“, nors niekas jos neprašė.

— Beki? — Pakeliu akis nuo savo rytmetinės kavos: Denis įsliūkina į virtuvę. — Durys buvo atviros. Nedirbi?

— Pasiėmiau laisvadienį.

— Aišku, — jis pasičiumpa skrebutį su cinamonu ir atsikanda. — O kaip ligonis?

— Labai juokinga.

— Aš rimtai. — Denis atrodo lyg ir nuoširdžiai susirūpinęs, todėl šiek tiek atsileidžiu. — Ar Lukas jau atsikratė visų prastų nuotaikų?

— Nevisiškai, — pripažįstu, ir Denio akys nušvinta.

— Ar dar bus koks nors drabužėlis?

— Ne! — šoku piestu aš. — Nebus. Ir nesvajok, kad pasiliksi sau tuos batus!

— Gal juokauji! Naujutėliai Prada batai! Jie mano. Lukas pats man atidavė. Jeigu jam nereikalingi...

— Reikalingi. Dabar jis... šiek tiek prislėgtas. Visiems pasitaiko! Bet tai nereiškia, kad galima pasigvelbti batus!

— Visi būna prislėgti. Tik tie „visi“ nedalija svetimiems šimto dolerių banknotų.

— Ką? — susirūpinu aš. — Jis dalijo?

— Pats mačiau metro stotyje. Ten ėjo toks ilgaplaukis su gitara... Lukas tiesiog prisiartino prie jo ir įkišo pluoštelį pinigų. Tas vyrukas net neprašė išmaldos. Jis net atrodė įsižeidęs.

— O Dieve...

— Ar žinai, ką aš spėju? Ogi kad jam reikia gražaus, ilgo, atpalaiduojančio medaus mėnesio. Kur jūs važiuosite?

O, ne. Vėl krentu žemyn. Medaus mėnuo. Aš net nieko neužsakiau. O kaip man žinoti, iš kurio prakeikto oro uosto mes skrisime.

— Mes... tai — paslaptis, — pagaliau pralemenu. — Pranešime tą pačią dieną. Bus staigmena.

— O ką čia verdi? — Denis žiopso į kunkuliuojantį puodą. — Kažkokios šakelės? Mm, skaniai kvepia.

— Čia — kinų vaistažolės. Nuo streso. Jas paverdi, o paskui tą skystį geri.

— Manai, pavyks įkalbėti Luką, kad gertų? — Denis pabado mišinį.

— Jos ne Lukui, o man!

— Tau? Ko čia dabar stresuoji?

Prie durų suzvimbia skambutis, ir Denis nuspaudžia mygtuką, atidarydamas lauko duris, net nepaklausęs, kas už jų laukia.

— Deni!

— Ar ko nors lauki? — klausia jis, padėdamas ragelį į vietą.

— Aha, to serijinio žudiko, kuris mane persekioja, — sarkastiškai atsakau.

— Geras, — Denis vėl atsikanda skrebučio. — Seniai norėjau pamatyti, kaip ką nors žudo.

Kažkas pasibeldžia į duris, ir aš atsistoju įleisti.

— Siūlau tau apsirengti ką nors madingesnio, — pataria Denis. — Taigi teismo rūmuose visi matys tavo nuotraukas. Juk norėtum atrodyti kuo gražiau.

Atidarau duris tikėdamasi išvysti dar kokį nors pasiuntinuką su siuntiniu. Bet ten stovi plačiai besišypsantis Maiklas, apsirengęs geltoną kašmyro džemperį. Man net širdis atlėgsta.

— Maiklai! — šūkteliu griebdama jį į glėbį. — Ačiū, kad atėjai!

— Jokių rūpesčių, — sako Maiklas. — Jeigu būčiau žinojęs, būčiau prisistatęs anksčiau. — Jis kilsteli antakius. — Vakar buvau Brandon Communications teritorijoje, ten ir išgirdau, kad Lukas serga. Bet aš net nepagalvojau...

— Taip. Na, aš niekam nesakiau. Maniau, per porą dienų praeis.

— Ar Lukas namie? — Maiklas dirsteli į buto gilumą.

— Ne, išėjo ankstų rytą. Nežinau, kur, — aš bejėgiškai gūžteliu pečiais.

— Kai grįš, perduok jam mano linkėjimus, — sako Denis, sukdamas durų link. — Ir nepamiršk, kad aš nenuleidžiu akių nuo jo Ralph Lauren palto.

Aš paruošiu naują virdulį kavos (be kofeino, nes tik tokia Maiklui leidžiama) ir pamaišau vaistažoles. Paskui per visą griozdynę mes nueiname prie svetainės sofos.

— Taigi, — sako jis, pastumdamas žurnalų krūvą ir atsisėsdamas, — Lukas šiek tiek persitempęs. — Maiklas stebi, kaip aš drebančia ranka pilu pieną. — Matau, kad ir tu tokia pati.

— Man viskas gerai, — skubu patvirtinti. — Tik Lukas visiškai pasikeitė. Tiesiog žaibiškai: vieną minutę viskas buvo gerai, o kitą pasipylė: „Man reikia atsakymų“; „Koks gyvenimo tikslas?“; „Kur link visi einame?“ Jis baisiai puolė į depresiją, neina į darbą... Nebeišmanau, ką daryti.

— Žinai, aš jau kurį laiką mačiau, kad jis prie to artėja, — sako Maiklas, pasiimdamas kavos puodelį. — Tas tavo vyriškis per daug save spaudžia. Visada taip darė. Bet kas, dirbdamas tokiais tempais, be atvangos... — Jis liūdnai krypteli petimi ir paplekšnoja sau per krūtinę. — Aš žinau. Kas nors neišlaiko.

— Tai ne vien darbas. Viskas... — aš prikandu lūpą. — Manau, kad jis ir pats nesuprato, kaip giliai jį paveikė tavo... širdies reikalai. Jį labai sukrėtė... jūsų nesutarimai. Tada jis ir pradėjo galvoti apie... nežinau, apie gyvenimą ir taip toliau. Dar prisidėjo tas nuotykis su motina.

— A, — linkteli Maiklas. — Žinau, kad Luką sukrėtė tas straipsnis laikraštyje. Visiškai suprantama.

— Tai — niekis! Viskas pakrypo į blogą pusę po to, kai...

Papasakoju jam apie tai, kad Lukas rado tėvo rašytus laiškus, ir Maiklas net susigūžia.

— Aha, — sako jis ir susimąstęs maišo kavą. — Dabar viskas aišku. Regis, daugumos jo laimėjimų varomoji jėga buvo motina. Manau, visi mes tai vertiname.

— Staiga jis nebežino, kodėl daro tai, ką daro, todėl ir metė daręs. Neina į darbą, nekalba apie jį; Elaina vis dar Šveicarijoje; kolegos nesiliauja skambinti ir teirautis apie jo sveikatą. Aš juk negaliu išdrožti: „Lukas negali prieiti prie telefono, nes jį ištiko vidutinio amžiaus krizė...“

— Nesijaudink. Šiandien aš nueisiu į jo darbą. Suregsiu kokią nors istoriją apie jo metines atostogas, skirtas darbo reikalams. Kurį laiką pavadovaus Geris Šeperdas. Jis labai sumanus.

— Ar juo galima pasitikėti? — išsigąstu. — Ar jis neapdums Lukui akių?

Kai kartą Lukas nusuko akis nuo savo įmonės tik trims minutėms, ta kalė Alisija Bilington bandė nuvilioti visus jo klientus ir sužlugdyti visą įmonę. Brandon Communications vos nenugarmėjo į bedugnę.

— Gėris šaunus, — užtikrina Maiklas. — Be to, ir aš dabar ne kažin ką veikiu, galėsiu viską pakontroliuoti.

— Ne! — pasibaisiu aš. — Tau negalima pervargti! Reikia elgtis ramiai, užtikrintai.

. — Beki, aš juk ne invalidas! — lyg ir susierzina Maiklas. — Tu nė kiek ne geresnė už mano dukrą.

Suskamba telefonas, tačiau aš leidžiu įsijungti atsakikliui.

— O kaip vyksta pasiruošimai vestuvėms? — klausia Maiklas, dairydamasis po kambarį.

— O... gerai! — smagiai šypsausi. — Ačiū.

— Man skambino jūsų vestuvių organizatorė dėl pietų repeticijos. Sakė, kad tavo tėvai negalės atvykti?

— Ne, — atsakau patylėjusi. — Negalės.

— Negerai. O kada jie atskris?

— Em... — aš sriūbteliu kavos ir atsakau, vengdama jo akių: — Nežinau, kurią tiksliai dieną...

— Beki? — atsklinda iš atsakiklio mamos balsas, ir aš pašoku, šliūkštelėdama kavą ant sofos. — Beki, brangute, turiu pasikalbėti su tavimi apie muzikantus. Jie sako, kad negalės atlikti „Rock DJ“, nes bosas tegali groti keturis akordus. Jie atsiuntė man sąrašą dainų, kurias gali groti...

O velnias! Aš puolu per kambarį ir čiumpu ragelį.

— Mama! — aš vos prakvėpuoju. — Labas. Klausyk. Dabar aš užsiėmusi, ar galiu tau paskambinti vėliau?

— Brangute, tu turi patvirtinti tą dainų sąrašą! Aš atsiųsiu faksu, gerai?

— Taip, gerai.

Aš numetu ragelį ir grįžtu prie sofos, stengdamasi laikytis kuo ramiau.

— Matau, kad tavo mama rimtai rūpinasi vestuvėmis, — šypsosi Maiklas.

— E... taip. Rūpinasi.

Telefonas vėl sučirškia, bet aš nereaguoju.

— Žinai, seniai norėjau paklausti: ar tavo mama neprieštaravo, kad vestuvės vyks Amerikoje?

— Ne! — atsakau, sugniauždama kumščius. — Kodėl ji turėtų prieštarauti?

— Žinau, ką mamos galvoja apie vestuves...

— Atleisk, brangute, aš greitai... — vėl mama. — Dženisė klausė, kaip tu norėtum, kad servetėlės būtų sulankstytos? Ar kaip vyskupų skrybėlės, ar kaip gulbės?

Aš griebiu telefoną.

— Mama, klausyk. Aš turiu svečių.

— Prašau, nekreipk dėmesio į mane, — pareiškia Maiklas nuo sofos. — Jei tai svarbu...

— Nesvarbu! Man nusispjaut, kokios formos bus tos servetėlės! Tos gulbės teišbus porą sekundžių...

— Beki! — šūkteli pasibaisėjusi mama. — Kaip tu šitaip kalbi! Dženisė specialiai lankė servetėlių lankstymo kursus! Ji sumokėjo keturiasdešimt penkis svarus ir dar turėjo neštis savo priešpiečius...

Mane jau graužia sąžinė.

— Klausyk, mama, atleisk. Aš šiek tiek užsiėmusi. Tegul bus... tos vyskupų skrybėlės. Ir pasakyk Dženisei, kad aš labai dėkinga jai už pagalbą. — Vos tik spėjau padėti ragelį, kai suskamba durų skambutis.

— Ar Dženisė yra vestuvių organizatorė? — susidomi Maiklas.

— E... ne. Robiną.

— Gavote elektroninį laišką! — užgieda kompiuteris iš kampo.

Man jau gana.

— Atleisk, aš tik atidarysiu duris...

Atplėšiu duris. Atnešta didžiulė kartoninė dėžė.

— Siuntinys panelei Blumvud, — sako pasiuntinukas. — Labai trapus.

— Ačiū, — sumišusi paimu dėžę.

— Prašau pasirašyti čia... — Jis paduoda man tušinuką ir nusišypso. — Ar kas nors dega jūsų virtuvėje?

O velnias. Kinų vaistažolės.

Aš nulekiu į virtuvę, išjungiu degiklį ir vėl grįžtu pasirašyti. Dabar suskamba telefonas. Kada jie mane paliks ramybėje?!

— Ir čia...

Aš greitai pakeverzoju ant linijos, o pasiuntinukas žiūri prisimerkęs:

— Ką čia parašėte?

— Blumvud! Parašiau — „Blumvud“!

— Laba diena, — girdžiu Maiklo balsą. — Ne, čia Bekės butas. Aš esu Maiklas Elis, draugas.

— Pasirašykite iš naujo, ponia. Įskaitomai.

— Taip, aš esu Luko pabrolys. Sveiki! Laukiu, kada susitiksime!

— Gerai? — aš vos nepradreskiu lapo, berašydama savo pavardę. — Patenkintas?

— Ei, ramiau! — sako tas vyrukas ir, kilstelėjęs ranką, nutolsta. Aš koja uždarau duris ir nusvirduliuoju į svetainę kaip tik tuo metu, kai Maiklas sako:

— Girdėjau apie ceremonijos planus. Skamba labai įspūdingai!

— Su kuo kalbi? — žiopčioju.

— Su tavo mama, — šypsodamasis žiopčioja Maiklas.

Aš vos nepaleidžiu dėžės iš nagų.

— Esu tikras, kad tą dieną viskas vyks kuo puikiausiai, — tvirtina Maiklas. — Ką tik sakiau Bekei, kad žaviuosi, kaip jūs prisidedate prie vestuvių organizavimo. Tai ne taip paprasta!

Ne, prašau, ne.

— Na, — Maiklas lyg ir nustemba, — aš tik noriu pasakyti, tai turėtų būti sunku. Juk jūs — Anglijoje... o Beki su Luku tuoksis...

— Maiklai! — aš taip klykteliu, kad jis krūptelėdamas pakelia akis. — Tylėk!

Jis uždengia ragelį ranka.

— Tylėti? Kodėl?

— Mano mama... Ji... ji nežino.

— Ko nežino?

Aš visa pastėrusi vėpsau į jį. Pagaliau jis grįžta prie pokalbio.

— Ponia Blumvud, man jau reikia eiti. Čia tiek daug reikalų. Tačiau buvo malonu su jumis pasikalbėti... ir pasimatysime per vestuves. Be abejo. Taip, ir jums.

Jis padeda ragelį. Bauginanti tyla.

— Beki, ko nežino tavo mama? — pagaliau klausia Maiklas.

— Tai... nesvarbu.

— Jaučiu, kad svarbu, — jo žvilgsnis griežtas. — Jaučiu, kad kažkas negerai.

— Aš... Nieko tokio. Tikrai...

Aš nutylu, nes kampe pasigirsta ūžesys. Mamos faksograma. Greitai padedu dėžę ant sofos ir metuosi prie fakso.

Tačiau Maiklas greitesnis. Jis pačiumpa lapą ir pradeda skaityti:

— “Dainų sąrašas Rebekos ir Luko vestuvėms. Data: birželio 22 d. Vieta: „Pušys“, Elton Roudas 43... Oksšotas...“ — Jis žiūri į mane susiraukęs. — Beki, kas čia? Tavo ir Luko vestuvės Plaza viešbutyje. Tiesa?

Negaliu atsakyti. Aš beveik apkurstu nuo kraujo tvinksėjimo galvoje.

— Tiesa? — pakartoja Maiklas jau rūsčiau.

— Nežinau, — sucypsiu.

— Kaip tu gali nežinoti, kur judu tuoksitės?

Jis vėl įbeda akis į faksogramą. Matau, kaip tiesa kyla į paviršių.

— Jėzau Kristau, — jis žiūri į mane. — Tavo mama organizuoja vestuves Anglijoje, taip?

Aš sielvartingai spoksau į jį. Jau geriau Sjuzi būtų sužinojusi. Juk Sjuzi pažįsta mane nuo seno. Žino, kokia esu žiopla, ir visada man atleidžia. Bet Maiklas... Nuryju seiles. Maiklas visada elgėsi su manimi pagarbiai. Jis net yra sakęs man, kad esu įžvalgi ir intuityvi. Net siūlė man darbą savo įmonėje. Net negaliu pagalvoti, kad jis sužinojo, į kokį pragarą įkritau.

— Ar tavo mama bent ką žino apie Plaza?

Aš labai lėtai purtau galvą.

— Ar Luko mama žino apie tai? — jis barkšteli į lapą.

Aš vėl purtau galvą.

— Ar bent kas žino? Lukas žino?

— Niekas nežino, — pagaliau atgaunu žadą. — Ir tu turi prižadėti, kad niekam neprasitarsi.

— Niekam neprasitarsiu? Gal juokauji? — Maiklas pasibaisėjęs kraipo galvą. — Beki, kaip tu šitaip sau leidai?

— Nežinau. Nežinau. Aš nenorėjau, kad šitaip atsitiktų...

— Nenorėjai apgauti abiejų šeimų? Ką jau kalbėti apie visas išlaidas, vargą... Ar tu supranti, į kokią bėdą patekai?

— Viskas savaime išsispręs! — beviltiškai šūkteliu.

— Įdomu, kaip viskas gali išsispręsti savaime? Beki, kalbame ne apie dvigubą pietų užsakymą dviem! Čia juk šimtai žmonių!

— Bim bam, bim bam! — staiga suskamba ant knygų lentynos stovintis mano vestuvinis žadintuvas, kuris skaičiuoja dienas atgal. — Bim bam, bim bam! Iki svarbiosios datos teliko dvidešimt dvi dienos!

— Nutilk! — ūkteliu aš.

— Bim bam, bim...

— Nutilk! — rėkiu aš, sviedžiu jį ant grindų ir sukuliu ciferblatą.

— Dvidešimt dvi dienos? — išsižioja Maiklas. — Beki, tai tik trys savaitės!

— Aš ką nors sugalvosiu! Per tas tris savaites dar daug gali nutikti!

— Tu ką nors sugalvosi? Tai — vienintelis atsakymas?

— Gal įvyks koks stebuklas!

Mėginu šyptelėti, tačiau Maiklas nereaguoja. Jis vis dar apstulbęs. Ir piktas.

Man net suskausta širdį: aš negaliu pakęsti matydama, kad Maiklas ant manęs pyksta. Jaučiu, kaip akyse tvenkiasi ašaros, visa galva tvinkčioja. Drebančiomis rankomis čiumpu rankinuką ir švarką.

— Ką dabar darysi? — jo balsas aštrėja. — Beki, kur eini?

Aš žiūriu į jį, o galva karštligiškai dirba. Turiu dingti. Turiu pabėgti iš šio buto, nuo savo gyvenimo, nuo visos šlykščios maišaties. Man reikia ramios vietos, ramaus prieglobsčio. Tokios vietos, kur rasčiau paguodą.

— Į Tiffany’s, — sukūkčioju aš ir išmaunu.

Vos peržengiu Tiffany‘s slenkstį, po penkių sekundžių aš jau ramesnė. Pulsas rimsta, mintys nebesiautėja galvoje. Mane tiesiog glosto visi tviskantys papuošalai. Odri Hepburn buvo teisi: Tiffanys aplinkoje negali atsitikti nieko bloga.

Aplenkdama turistus ir varstydama akimis deimantinius vėrinius, aš nueinu į pirmojo aukšto galą. Matau savo amžiaus panelę, besimatuojančią kasteto dydžio sužadėtuvių žiedą. Regint jos spindintį veidą, man net dilgteli paširdžius.

Atrodo, kad praėjo milijonas metų po to, kai aš su Luku susižiedavau. Jaučiuosi lyg būčiau visiškai kitas žmogus. O, jeigu galėčiau atsukti laiką atgal. Dieve, jeigu galėčiau grįžti į tą akimirką, elgčiausi visiškai kitaip.

Tačiau neverta kamuotis ir svarstyti, kaip galėjo būti. Ką padariau, tą padariau.

Pakylu į ketvirtą aukštą ir man dar labiau palengvėja. Čia išties kitas pasaulis. Nebėra turistų minios. Tikras rojus.

Šis aukštas ramus, erdvus, veidrodinėse spintelėse spindi sidabras, porcelianas, stiklo dirbiniai. Ramios prabangos pasaulis. Pasaulis, kuriame spinduliuojantys kultūringi žmonės visiškai neturi rūpesčių. Štai matau dailią panelę, apsirengusią tamsiai mėlynais drabužiais, tyrinėjančią stiklinę žvakidę. Kita, nėščia, žiūri į sidabrinį barškutį. Čia niekas neturi rūpesčių. Vienintelė ypatingesnė jų dilema: nusipirkti pietų servizą, kurio krašteliai paauksuoti ar platininiai.

Kol čia stoviu, esu saugi.

— Beki? Ar čia tu? — Drebančia širdimi atsigręžiu: man šypsosi Eilina Morgan. Ji mane pavedžiojo po aukštą, kai čia užregistravau savo sąrašą. Ji jau pagyvenusi, plaukai susukti į kuodelį, ir primena man baleto mokytoją, pas kurią vaikystėje lankiau pamokas.

— Labas, Eilina, — sakau. — Kaip laikotės?

— Gerai. O aš turiu tau puikių naujienų!

— Puikių naujienų? — kvailai pakartoju.

Neprisimenu, kada paskutinį kartą girdėjau kokią gerą naujieną.

— Tavo sąrašas labai gerai pildomas.

— Tikrai? — netikėtai pajuntu tokį pat pasididžiavimą kaip ir tada, kai panelė Fips pasakė, kad gerai atlieku plies^23

— O, taip, tikrai. Aš jau planavau tau skambinti. Manau, atėjo laikas... — Eilina sekundėlę stabteli, — ...pereiti prie didesnių prekių: sidabrinės vazos, pailgos lėkštės, kokių nors senoviškų pūsto stiklo ar porceliano indų.

Aš žiūriu į ją šiek tiek nustebusi. Tai lygiai tas pat, jeigu mano baleto mokytoja būtų patarusi man siekti Karališkojo baleto.

— Jūs nuoširdžiai manote, kad... galiu to siekti?

— Beki, tavo sąrašas puikiausiai išpildomas. Tu tiesiog aukštumoje, greta kai kurių mūsų žymiausių nuotakų.

— Aš... net nežinau, ką pasakyti. Niekada nemaniau...

— Nereikia savęs nuvertinti! — Eilina šiltai šypsosi ir mosteli ranka į visą aukštą. — Žiūrėk, kiek širdis geidžia, o paskui pasakyk, ką norėtum pridėti. Jeigu prireiktų pagalbos, žinai, kur mane rasti. — Ji spusteli man ranką. — Šaunuolė, Beki.

Jai nuėjus, mano akyse tvenkiasi dėkingumo ašaros. Kai kas nemano, kad aš esu nelaimėlė. Kai kas nemano, kad viską sužlugdžiau. Bent vienoje srityje man sekasi.

Prieinu prie senoviškos spintelės, ant kurios stovi sidabrinis padėklas. Aš nenuvilsiu Eilinos. Užregistruosiu visus prakeiktus geriausius senoviškus indus, kokius tik akys mato. Įrašysiu arbatinuką, cukrinę...

— Rebeka.

— Taip? — sakau atsigręždama. — Aš dar nenusprendžiau...

Žodžiai ištirpo tarp lūpų. Čia ne Eilina.

Čia Ilgakojė Kalė Alisija.

Lyg iš dangaus nukrito, lyg kokia piktoji fėja. Apsirengusi rausvu kostiumėliu, nešasi Tiffany maišelį; visa žaižaruoja priešiškumu.

Tik jos ir trūko.

— Nagi, — sako ji, — nagi, Beki. Įsivaizduoju, kad esi labai patenkinta savimi, ar ne?

— E... ne. Nevisiškai.

— Metų Panelė Nuotaka. Panelė iš sumauto užburtojo miško.

Aš sumišusi žvelgiu į ją. Puikiai pažįstu Alisiją, mudvi toli gražu nesibičiuliaujame, tačiau argi ji neperlenkia lazdos?

— Alisija, — sakau aš. — Kas atsitiko?

— Kas atsitiko? — šaižiai pratrūksta ji. — O kas galėjo atsitikti? Gal esu šiek tiek susierzinusi, kad mano vestuvių organizatorė atsisakė manęs, net neįspėjusi iš anksto!

— Ką?

— O kodėl ji mane paliko? Ogi todėl, kad turi sutelkti dėmesį savo garsiajai, ypatingajai Plaza klientei. Ypatingiausiai, nesiskaitančiai su pinigėliais klientei panelei Bekei Blumvud.

Aš pastėrstu iš siaubo.

— Alisija, aš nė nenutuokiau...

— Visos mano vestuvės byra į šipulius. Negalėjau rasti kitos organizatorės. Ji laido liežuvį apie mane po visą miestą. Pasirodo, sklando gandas, kad esu „sunki“ klientė. Sušiktai „sunki“! Maisto tiekėjai nekelia ragelių, mano suknelė — per trumpa, gėlininkė — idiote...

— Kaip gaila, — bejėgiškai vapsiu. — Garbės žodis, nieko nežinojau...

— Kaipgi, iš kur gi tu žinosi. Gal nesėdėjai ir neprunkštei Robinos kabinete, kai toji skambino man.

— Aišku, kad ne! Klausyk... esu tikra, kad viskas galų gale išsispręs. — Aš giliai įkvepiu. — Tiesą sakant, ir mano vestuvių organizavimas ne taip jau sklandžiai vyksta...

— Tik jau nepasakok. Viską girdėjau apie tavo vestuves. Visas sumautas pasaulis žino. — Alisija apsisuka ant kulno ir nužirglioja tolyn. Aš sukrėsta nulydžiu ją akimis.

Vadinasi, sudirbau ne tik savo vestuves, bet ir Alisijos. Kiek dar žmonių nuo manęs nukentės? Kiek dar sukėliau sumaišties net nenujausdama?

Aš vėl atsigręžiu į senovišką spintelę, tačiau nuotaika jau nebe ta: esu sudirgusi, nerami. Nagi, išsirink kelis daiktus, pralinksmėk. Štai aštuonioliktojo šimtmečio arbatos koštuvėlis. Ir cukrinė, inkrustuota perlamutru. Juk viskas labai pravers, tiesa?

O šitas sidabrinis arbatinukas. Tik 5000 dolerių. Aš viską užsirašau ir dairausi, ar nepamatysiu panašaus ąsotėlio grietinėlei. Jauna pora, abu apsirengę džinsais ir sportiniais marškinėliais, prieina prie tos pačios spintelės ir žiūri į tą patį arbatinuką.

— Tik pažiūrėk, — sako panelė. — Penkių tūkstančių dolerių vertės arbatinukas. Kas gali tokio norėti?

— Nemėgsti arbatos? — šypteli jos vaikinas.

— Mėgstu! Bet jeigu turėtum penkis tūkstančius, argi išleistum juos arbatinukui?“

— Aš tau pasakysiu, kai turėsiu penkis tūkstančius, — sako jis. Jiedu nueina kvatodami, susikibę, džiaugdamiesi vienas kitu.

Staiga pasijuntu kvailele, stoviniuojančia prie tos spintelės. Tarytum vaikas, žaidžiantis su suaugusiųjų drabužiais. Kodėl man rūpi tas 5000 dolerių vertės arbatinukas?

Nesuprantu, ką aš čia veikiu. Nieko nesuprantu.

Man reikia Luko.

Ta mintis plūsteli į mane nuplaudama visą šlamštą, išblaškydama visą chaosą.

Man tereikia Luko, normalaus ir laimingo Luko.

Noriu, kad abu būtume normalūs ir laimingi. Įsivaizduoju, kaip mudu sėdime kur nors, ant kokio apleisto suolelio, palydime saulę. Jokio bagažo, jokios maišaties. Tik mudu abu, drauge.

Per visą sumaištį buvau visiškai praradusi nuovoką. Suknelė, tortas, dovanos. Argi tai svarbu? Svarbiausia, kad Lukas nori būti su manimi, o aš — su juo. O Dieve, kokia aš buvau kvaiša...

Mano mobilusis telefonas supypsi, ir aš skubiai, su pabudusia viltimi kišu ranką į krepšį.

— Lukai?

— Beki! Kas, po velnių, ten darosi? — suklykia Sjuzi man į ausį. Iš baimės aš vos neišmetu telefono. — Man ką tik paskambino Maiklas Elis! Jis sako, kad jūs vis tiek tuoksitės Niujorke! Beki, negaliu patikėti!

— Nerėk ant manęs! Aš esu Tiffany’s parduotuvėje!

— Ką, po velnių, ten darai? Tu privalai iškuopti visą tą mėšlą! Bekse, nė nesvajok apie vestuves Amerikoje! Tiesiog nesvajok. Tu nužudysi savo mamą.

— Žinau! Taip nebus! Bent jau... — aš brūkšteliu sau per plaukus. — O Dieve, Sjuzi. Tu net neįsivaizduoji, kas čia darosi. Lukui užėjo vidutinio amžiaus krizė... vestuvių organizatorė pagrasino iškelti man bylą... jaučiuosi taip, tarytum būčiau likusi vienut viena pasaulyje...

O, siaube, mano akys jau plūsta ašaromis. Aš nuslenku už spintelės ir susmunku ant kilimu išklotų grindų, kur niekas manęs nematys.

— Virš mano galvos kybo dvejos vestuvės, o aš negaliu nė vienų turėti! Abiem atvejais įsiutinsiu žmones. Abiem atvejais bus katastrofa. Sjuzi, tai turėtų būti pati nuostabiausia diena mano gyvenime, o bus pati blogiausia. Pati baisiausia!

— Klausyk, Beki, nepanikuok, — šiek tiek suminkštėja Sjuzi. — Ar visas galimybes apsvarstei?

— Viską apmąsčiau. Jau galvojau ir apie dvipatystę, ir apie antrininkų nusamdymą...

— Nebloga mintis, — mąsliai pasako Sjuzi.

— Žinai, ką aš iš tikrųjų noriu padaryti? — iš susijaudinimo man net suveržia gerklę. — Tiesiog pabėgti nuo visko ir susituokti kur nors prie jūros. Kad būtume tik mes dviese, kunigas ir žuvėdros. Būtent tai ir yra svarbiausia, argi ne? Aš myliu Luką, jis myli mane, ir mes norime amžinai būti kartu. — Įsivaizduoju, kaip Lukas bučiuoja mane, saulei skęstant į Karibų jūrą, ir vos neapsipilu ašaromis. — Argi svarbu turėti prabangią suknelę? Argi svarbu iškelti didžiulę puotą ir apsiversti dovanomis? Ne! Aš apsivilkčiau paprastutį sarongą, abu basi pėdintume per smėlį, būtų taip romantiška...

— Bekse! — nuo tokio klyktelėjimo aš net pašoku. Sjuzi rimtai įpykusi. — Kuo greičiau liaukis! Liaukis, girdi? Dieve, kokia tu kartais būni savanaudiška karvė.

— Ką čia paistai? — sumikčioju. — Aš tik sakau, kad visos tos puošmenos neturi prasmės...

— Jos turi prasmę. Pažiūrėk, kiek pastangų žmonės įdėjo į tas puošmenas! Ruošiamos dvejos vestuvės, kurių žmonės mirtinai laukia. Gerai, abejų negali būti, bet kažkurios privalo įvykti. Jeigu tu nekelsi nė vienerių, tada... tu nenusipelnai jų. Nieko nenusipelnai. Bekse, šios vestuvės nėra skirtos tik tau! Yra ir kiti, kurie įdėjo į jas daugybę pastangų ir meilės, sugaišo marias laiko, išleido krūvas pinigų. Vien tam, kad sukurtų kažką ypatinga. Juk negali taip imti ir pabėgti nuo visko! Tu privalai išsilaikyti, net jeigu tektų atsiklaupus ant kelių asmeniškai atsiprašinėti visų keturių šimtų svečių. Jeigu pabėgsi, žinok... būsi egoistė ir bailė.

Ji sunkiai alsuoja. Girdžiu, kaip tolumoje graudžiai rauda Ernis. Esu tokia apstulbusi, tarsi būčiau gavusi antausį.

— Tu teisi, — pagaliau ištariu.

— Atleisk, bet aš esu teisi, — ir ji nusiminusi.

— Žinau, — aš pasitrinu veidą. — Klausyk... aš susidorosiu. Nežinau kaip, bet susitvarkysiu. — Ernis taip įsismagina klykti, kad vos begirdžiu savo pačios balsą. — Tu geriau eik pas jį, — sakau. — Perduok mano krikštasūniui linkėjimus. Pasakyk jam, kad jo krikštamotė gailisi, jog yra tokia pamišėlė. Ji pasistengs pasitaisyti.

— Jis siunčia linkėjimų ir tau, — sako Sjuzi. Po to patyli. — Ir jis sako, nepamiršk, kad mes, nors ir pyktelime ant tavęs, tačiau visada esame pasiruošę padėti. Jeigu tik galime.

— Ačiū, Sjuzi, — vos pratariu aš. — Pasakyk jam... kad nuolat jus informuosiu.

Įsidėjusi telefoną sėdžiu, stengdamasi sutelkti mintis. Paskui pakylu, nusivalau dulkes ir grįžtu į salę.

Už penkių jardų stovi Alisija.

Mano skrandis apsiverčia. Kiek laiko ji ten stoviniavo? Ką nugirdo?

— Sveika, — sugergždžiu aš.

— Sveika, — atsako ji ir iš lėto slenka artyn, varstydama mane akimis.

— Aha, — maloniai ima suokti ji, — ar Robiną žino, kad tu išlėksi tuoktis prie jūros?

Velnias.

— Aš... — atsikrenkštusi tęsiu: — ir neplanuoju lėkti prie jūros!

— Girdėjau, lyg ir lėksi, — Alisija apžiūrinėja savo nagą. — Argi jos sutartyje nėra jokio skirsnio apie tokius dalykus?

— Aš juokavau! Žinai... tiesiog norisi pakvailioti...

— Abejoju, ar Robinai pasirodys juokinga, — Alisija nusišypso savo nuolankiausia šypsena, — išgirdus, kad Beki Blumvud spjauna į prabangų pokylį. Išgirdus, kad jos numylėta, gerutė, idealioji klientė... ketina pasipustyti padus!

Turiu išlikti rami. Privalau.

— Tu nieko nesakysi Robinai.

— Argi?

— Tu negali! Tu tiesiog... — nutylu, stengdamasi tvardytis. — Alisija, mudvi jau seniai viena kitą pažįstame. Žinau, mes ne visada... sutardavome... bet paklausyk: esame dvi britės Niujorke. Abi ištekame. Galima pasakyti, kad... kad praktiškai esame seserys!

Vos neužspringstu šiais savo žodžiais, bet ką darysi — kitos išeities nėra. Privalau palenkti ją į savo pusę. Kone vemdama uždedu ranką ant jos rausvos būklė medžiagos rankovės.

— Be abejo, turime solidarizuotis? Be abejo, privalome... palaikyti viena kitą?

Alisija paniekinamai nužvelgia mane, paskui trūkteli savo ranką ir nužingsniuoja tolyn.

— Iki pasimatymo, Beki, — tarsteli ji per petį.

Privalau ją sustabdyti. Greičiau.

— Beki! — pasigirsta už nugaros Eilinos balsas, ir aš atsigręžiu... — Štai tie alaviniai rykai, kuriuos norėjau tau parodyti...

— Ačiū, — abejingai atsakau. — Aš tik turiu...

Atsigręžiu — Alisija dingusi.

Kur ji nuėjo?

Nulekiu laiptais į pirmą aukštą nelaukdama, kol pakils liftas, ir energingai dairausi, bene pamatysiu rausvo silueto šmėstelėjimą. Deja, visas aukštas prikimštas entuziastingų, klykaujančių turistų. Ryškių spalvų — kiek tik nori.

Iriuosi per juos dusdama ir ramindamasi, kad Alisija neturėtų išduoti manęs Robinai, neturėtų būti tokia kerštinga. Ir tuo pat metu jausdama, kad ji nesustos pusiaukelėje.

Niekur jos nematau. Pagaliau man pavyksta prasisprausti pro grupę turistų, susibūrusių prie laikrodžių vitrinos, ir pasiekti sukamąsias duris. Išsprūdusi į gatvę dairausi į kairę ir į dešinę, tačiau negaliu nieko įžiūrėti: tiesiog akinanti diena, saulė atsispindi nuo langų, paversdama viską siluetais ir šešėliais.

— Rebeka, — kažkieno ranka šiurkščiai trukteli mane už peties. Visa sutrikusi skubiai atsisuku ir mirkčiodama stengiuosi įžiūrėti.

O įžiūrėjusi vos nesusmunku iš gryno, ledinio siaubo.

Elaina.

Septynioliktas skyrius

Štai taip. Man — galas. Geriau nebūčiau kėlusi kojos iš Tiffany’s.

— Rebeka, turiu pakalbėti su tavimi, — šaltai kalbina mane Elaina. — Tuojau pat.

Ji apsirengusi ilgu juodu paltu, užsidėjusi didžiulius juodus akinius nuo saulės ir atrodo kaip iš gestapo. O Dieve, ji jau viską sužinojo. Pasikalbėjo su Robiną. Pasikalbėjo su Alisija. Dabar atkeliavo nutempti mane pas vadą ir išsiųsti sunkiųjų darbų.

— Aš... esu užsiėmusi, — suburbu ir taikausi sprukti atgal į Tiffany’s. — Neturiu laiko kalboms.

— Tai ne kalbos.

— Kad ir kas būtų.

— Tai labai svarbu.

— Gerai, klausykite, gal jums ir atrodo svarbu, tačiau pažvelkime į viską objektyviai. Tai — tik vestuvės. Suprantate, palyginti su tokiais dalykais kaip tarptautinės sutartys...

— Nepageidauju diskutuoti apie vestuves. Noriu pakalbėti apie Luką.

— Luką? — nustembu aš. — Kaip čia dabar... ar kalbėjotės su juo?

— Būdama Šveicarijoje gavau iš jo keletą nerimą keliančių pranešimų. O vakar — laišką. Iškart grįžau namo.

— Kas buvo parašyta laiške?

— Dabar einu susitikti su Luku, — sako Elaina, ignoruodama mano klausimą. — Norėčiau, kad ir tu eitum drauge.

— Tikrai? Kur jis?

— Aš ką tik kalbėjau su Maiklu Eliu. Šį rytą jis ieškojo Luko ir pagaliau rado jį mano bute. Dabar ten ir einu. Akivaizdu, kad Lukas nori su manimi pasikalbėti. — Elaina patyli. — Tačiau iš pradžių aš norėjau pasikalbėti su tavimi, Rebeka.

— Su manimi? Kodėl?

Nespėjus jai atsakyti, iš Tiffany’s išvirsta būrys turistų ir minutėlę užtvindo mus. Su tokia priedanga galėčiau laisvai pasprukti.

Tačiau man smalsu: kodėl Elaina įsigeidė pasikalbėti su manimi?

Minia išsisklaido, ir mudvi viena kitą gręžiame akimis.

— Prašau, — ji kinkteli galva į kelkraštį. — Mano automobilis laukia.

— Gerai, — sakau gūžteldama pečiais. — Važiuosiu.

Atsisėdus į Elainos pliušu išmuštą limuziną, mano baimė atslūgsta. Žiūrėdama į tą išblyškusį neįžvelgiamą veidą pajuntu iš lėto kylančią neapykantą.

Šita moteris sujaukė Luko gyvenimą. Nusisuko nuo keturiolikmečio sūnaus. O dabar ramut ramutėlė sėdi savo limuzine. Elgiasi taip, tarsi valdytų pasaulį, tarsi nebūtų padariusi nieko blogo.

— Tai ką Lukas rašė laiške? — klausiu.

— Jis buvo... painus, — sako ji. — Padrikas ir beprasmis. Atrodo, lyg jis būtų... — Ji karališkai mosteli.

— Palūžęs? Taip, taip ir yra.

— Kodėl?

— O kaip jūs manote? — sarkastiškai atšaunu.

— Jis labai sunkiai dirba, — sako Elaina. — Kartais gal net per daug sunkiai.

— Kaltas ne darbas! — aš jau nesivaldau. — Kalta — jūs!

— Aš? — ji susiraukia.

— Taip, jūs! Pagalvokite, kaip su juo elgėtės!

Po ilgos pertraukos Elaina klausia:

— Ką tu nori pasakyti?

Galima pagalvoti, kad ji tikrai nustebusi. Dėl Dievo! Ar ji iš tikrųjų tokia nejautri?

— Gerai... nuo ko čia pradėjus? Nuo jūsų labdaros! Tos labdaros, dėl kurios jis kaip beprotis dirba ištisomis naktimis. Tos labdaros, kuri, kaip žadėjote, turėjo pasitarnauti jo įmonės įvaizdžiui. Deja, deja, taip neįvyko... kadangi susiglobėte visą garbę sau!

Ach, kaip gerai! Ir kodėl aš anksčiau neišdrožiau savo nuomonės Elainai?

Jos šnervės šiek tiek subanguoja, — aha, įpyko, tačiau teprataria:

— Ta įvykių versija — iškreipta.

— Nė kiek neiškreipta! Jūs pasinaudojote Luku!

— Jis niekada nesiskundė dėl darbo krūvio.

— Jis ir nesiskųstų. Bet pati privalėjote matyti, kiek laiko jis skyrė jums veltui! Dėl Dievo meilės, jūs išnaudojote jo darbuotojus! Vien tai galėjo užtraukti jam bėdą...

— Sutinku, — sako Elaina.

— Ką? — išsižioju.

— Brandon Communications darbuotojų panaudojimas buvo ne mano idėja. Iš tikrųjų aš buvau prieš. Tai Lukas primygtinai reikalavo. O laikraščio straipsnis, kaip aiškinau Lukui, buvo ne mano kaltė. Tas interviu įvyko paskutinę minutę. Luko buvo neįmanoma rasti. Aš labai išsamiai papasakojau žurnalistui apie Luko dalyvavimą visoje veikloje ir daviau jam Brandon Communications reklaminę literatūrą. Tas žurnalistas pažadėjo perskaityti, tačiau visiškai ja nepasinaudojo. Užtikrinu, Rebeka, kad aš šio klausimo negalėjau kontroliuoti.

— Nesąmonė! — atšaunu. — Padorus žurnalistas nebūtų ignoravęs tokio...

Hmmm. Ką gali žinoti, gal ir būtų ignoravęs. Kai dabar pagalvoju, būdama žurnalistė, niekada nekreipdavau dėmesio į pusę šlamšto, kurį gaudavau iš interviu davėjų. Ir tikrai neskaitydavau tos kvailos literatūros, kurią jie man įkišdavo.

— Na... gerai, — pasakau po kurio laiko. — Gal ir ne visai jūsų kaltė, tačiau ne tai svarbiausia. Lukas prislėgtas ne dėl to. Prieš keletą dienų jis buvo nuėjęs į jūsų butą paieškoti šeimos nuotraukų. Nerado nė vienos. Užtat rado kelis jo tėvo rašytus laiškus: apie tai, kaip jo, mažylio, atsisakėte, kaip nenorėjote susitikti su juo nė dešimčiai minučių.

Elainos veidas šiek tiek suvirpčioja, tačiau ji nieko nepasako.

— Visa tai pažadino aibę skausmingų prisiminimų. Pavyzdžiui, kaip jis atvyko į Niujorką vien tam, kad susitiktų su jumis, kaip sėdėjo prie jūsų namo, o jūs nepanorote jo pažinti. Prisimenate, Elaina?

Žinau, kad esu žiauri, tačiau man nusispjauti.

— Tai buvo jis, — pagaliau ištaria ji.

— Žinoma, kad ten buvo jis! Tik neapsimeskite, kad nepažinote. Elaina, kaip jums atrodo, kodėl jis taip stengiasi? Kodėl, jūsų nuomone, jis iš viso atvyko į Niujorką? Žinoma, kad padarytų įspūdį jums! Metų metus jį kankino ta mintis! Nėra ko stebėtis, kad dabar Lukas palūžo. Pasakysiu atvirai: žinodama, kokia buvo jo vaikystė, stebiuosi, kaip jis iš viso ištempė šitiek laiko!

Aš nutylu, norėdama atgauti kvapą, ir staiga į galvą šauna mintis: o gal Lukas nenori, kad aš diskutuočiau su Elaina apie jo slepiamas neurozes?

Ką gi, jau per vėlu trauktis. Beje, kažkas juk turi iškloti Elainai tiesą.

— Jis turėjo laimingą vaikystę, — sako ji, įrėmusi žvilgsnį į langą. Mes stabtelime priešais perėją, ir ant jos akinių atsispindi praeiviai.

— Tačiau jis mylėjo jus. Jam reikėjo jūsų. Tikros motinos. Ir jam reikėjo įsitikinti, kad jūs ten buvote, tačiau atsisakėte pasimatyti su juo...

— Jis pyksta ant manęs.

— Žinoma, pyksta! Palikote jį, išlėkėte į Ameriką visa laiminga kaip...

— Laiminga, — Elaina atsigręžia. — Tu manai, aš laiminga, Rebeka?

Net žagteliu. Ir tik dabar susigėstu, kad niekada nešovė į galvą pamąstyti, ar Elaina laiminga, ar ne. Visada buvau įsitikinusi, kad ji — karvė.

— Nežinau, — pagaliau pratariu.

— Aš nusprendžiau ir laikiausi savo sprendimo. Bet tai nereiškia, kad nesigailiu.

Ji nusiima akinius nuo saulės. Valdausi, kad neišsiduočiau, kokį šoką patiriu matydama jos išvaizdą: oda dar labiau įtempta negu buvo anksčiau, o aplink akis — šviesokos mėlynės. Nors ir po plastinės operacijos, dabar ji atrodo senesnė negu iki jos. Ir lyg labiau pažeidžiama.

— Tąkart aš Luko nepažinau, — tyliai pasako ji.

— Bet kodėl nepriėjote prie jo?

Po ilgos tylos ji vos pakrutina lūpas:

— Baiminausi.

— Baiminotės? — nepatikiu. Neįsivaizduoju, kad Elaina gali ko nors baimintis.

— Vaiko gimdymas — milžiniškas žingsnis. Lygiai toks pat svarbus ir jo susigrąžinimas į savo gyvenimą. Ypač praėjus tiek daug laiko. Nebuvau pasirengusi su juo susitikti.

— Nejaugi nenorėjote pasikalbėti su juo? Pažinti jį?

— Gal. Gal ir norėjau.

Pastebiu, kaip nežymiai suvirpa apatinis kairės akies vokas. Ar tai emocijų išraiška?

— Vieni žmonės naujus išgyvenimus lengvai priima, kiti — ne. Kiti atsitraukia. Tau gali būti sunku visa tai suprasti, Rebeka. Žinau, esi impulsyvus malonus žmogus. Tai viena iš tavo ypatybių, kuriomis žaviuosi.

— Ką čia kalbėti, — sarkastiškai sumurmu aš.

— Ką tu nori pasakyti?

— Nereikia, Elaina, — sakau pavartydama akis. — Gal verčiau nežaiskime. Jūs manęs nemėgstate. Ir niekada nemėgote.

— Kodėl manai, kad aš tavęs nemėgstu?

Matyt, ji juokauja.

— Jūsų durininkas neįleidžia manęs į mano pačios pobūvį... jūs mėginate priversti mane pasirašyti ikivedybinę sutartį... jūs nė kartelio nebuvote man maloni...

— Apgailestauju dėl to incidento pobūvyje. Tai buvo pobūvio planuotojų klaida, — Elaina vos vos susiraukia. — Tačiau aš taip ir nesupratau, kodėl tu buvai nusistačiusi prieš vedybų sutartį. Visi turėtų sudaryti prieš tuokdamiesi. — Ji dirsteli pro langą. — Jau atvažiavome.

Limuzinas sustoja, ir vairuotojas ateina atidaryti durelių. Elaina žiūri į mane.

— Tu man tikrai patinki, Rebeka. Labai. — Ji išlipa ir įbeda akis į mano kojas. — Tavo batelis apsitrynęs. Prastai atrodo.

— Matote? — žybteliu aš. — Dabar matote, ką turiu galvoje?

— Ką? — ji dirsteli į mane tuščiu žvilgsniu.

Et, beviltiška.

Elainos butas užlietas ryto saulės, tylus. Iš pradžių pamaniau, kad ji sakė netiesą, kad Luko čia nėra. Tačiau randame jį svetainėje, stovintį prie didžiulio lango, pro kurį atsiveria puikus vaizdas, ir žiūrintį į tolį. Labai susiraukęs.

— Lukai, kaip tu? — atsargiai pakalbinu, ir jis apstulbęs atsisuka.

— Beki. Ką tu čia veiki?

— Aš tik... susitikau tavo mamą Tiffany’s parduotuvėje. Kur tu visą rytą buvai?

— Šen bei ten, — sako Lukas. — Mąsčiau.

Dirsteliu į Elainą: ji neatitraukia akių nuo Luko, tačiau veidas neįskaitomas.

— Na, aš eisiu, o jūs pasikalbėkite... — nenorom pasiūlau.

— Ne, — sako Lukas, — pasilik. Tai ilgai neužtruks.

Pritūpiu ant fotelio trokšdama jame prasmegti. Jau ir taip negalėjau pakęsti šio buto atmosferos, o dabar iš viso jaučiuosi, lyg būčiau patekusi į kokį karcerį.

— Aš gavau tavo žinutes, — prabyla Elaina, — ir laišką, kurį vargiai galima suprasti. — Ji mėšlungiškai nusitraukia pirštines ir padeda jas ant šoninio staliuko. — Nesuvokiu, kuo tu nori mane apkaltinti.

— Esu čia ne dėl to, kad noriu tave kažkuo apkaltinti, — Lukas akivaizdžiai stengiasi išlikti ramus. — Aš tik norėjau pasakyti tau, kad kai ką supratau. Pirmiausia, metų metus aš gyvenau iliuzijų pasaulyje. Juk tu niekada nenorėjai, kad aš būčiau šalia tavęs, tiesa? Tačiau leidai patikėti priešingai.

— Nebūk kvailas, Lukai, — taria Elaina po pertraukėlės. — Aplinkybės buvo kur kas sudėtingesnės, negu tu galėtum įsivaizduoti.

— Tu pasinaudojai mano... mano silpnybėmis. Išnaudojai mane. Ir mano įmonę. Elgeisi su manimi kaip su... — jis nutyla, sunkiai alsuodamas, ir lukteri, kol susitvardys. — Liūdnoka, kad viena iš priežasčių, dėl ko atvažiavau į Niujorką, — noras būti su tavimi, galbūt sutarti su tavimi taip, kaip Beki sutaria su savo mama.

Jis mosteli į mane ranka. O siaube, tik neįtraukite manęs į šitą pragarą!

— Veltui sugaištas laikas, — jo balsas pašiurkštėja. — Vargu ar tu ką nors nusimanai apie tokius savitarpio ryšius.

— Užtenka! — nutraukia Elaina. — Lukai, aš negaliu kalbėti su tavimi, kai esi tokios būsenos.

Jų žvilgsniai susipina, o aš tik dabar pastebiu, kokie jiedu panašūs. Kai reikalai pakrypsta į blogąją pusę, jų abiejų veido išraiška pasidaro tuščia, bauginanti. Abu jie kelia sau nežmoniškai aukštus reikalavimus. Ir abu yra daug jautresni ir pažeidžiamesni, negu norėtų atrodyti aplinkiniams.

— Aš neprašau, kad kalbėtum su manimi, — sako Lukas. — Jau išeinu. Daugiau nei manęs, nei Bekės nematysi.

Iš netikėtumo net lošteliu. Jis rimtai kalba?

— Nekalbėk nesąmonių, — atsako Elaina.

— Aš jau išsiunčiau atsistatydinimo laišką Elainos Šerman fondo patikėtiniams. Daugiau mūsų keliai nesusitiks.

— Tu pamiršai vestuves, — šaižiai primena Elaina.

— Ne, nepamiršau. Visiškai nepamiršau. — Lukas giliai įkvepia ir pažiūri į mane. — Nuo šios minutės mes su Beke patys nuspręsime, kur kelsime vestuves.

Kk...

Ką jis pasakė? Aš spoksau į Luką it perkūno trenkta.

Ar jis pasakė tai, ką aš...

Ar jis tikrai...

Gal man haliucinacijos?

— Lukai, — aš stengiuosi valdytis, stengiuosi būti kuo ramesnė. — Nelabai suprantu... Ar tu sakai, kad nori atšaukti vestuves Plaza?

— Beki, suprantu, kad tau dar nieko nepasakiau, — Lukas prieina ir suima mane už rankų. — Žinau, kad tu jau seniai planavai šias vestuves. Man nelengva prašyti tavęs, kad atšauktume jas. Tačiau esant tokioms aplinkybėms tiesiog negaliu su tuo susitaikyti.

— Tu nori jas atšaukti, — aš nuryju seiles. — Ar žinai, kad teks mokėti baudą?

— Man nesvarbu.

— Tau... tau nesvarbu?

Jam nesvarbu.

Nebežinau, ar juoktis, ar verkti.

— Nesuprask neteisingai! — skubiai tęsia Lukas, pamatęs mano veido išraišką. — Man svarbu! Žinoma, kad svarbu. Tačiau stovėti prieš žmones ir apsimesti mylinčiu sūnumi... — Jis dirsteli į Elainą. — Būtų tikras farsas. Tiesiog sumenkintų viską. Ar tu mane supranti?

— Lukai... žinoma, kad suprantu, — sakau valdydamasi, kad neparodyčiau džiaugsmo. — Jeigu tu nori jas atšaukti, aš mielai sutinku.

Negaliu patikėti. Aš išgelbėta. Išgelbėta!

— Tu rimtai kalbi?

— Žinoma, kad rimtai! Jeigu tu nori atšaukti, aš mielai prisidėsiu prie visos kovos, kuri laukia. Nedelskime nė minutės!

— Tu esi viena iš milijono, Beki Blumvud, — Luko balsas pakimsta. — Sutikai nė nesvyruodama...

— Juk tu to nori, Lukai, — ištariu labai paprastai. — O man tai — svarbiausia.

Tiesiog stebuklas!

Kitaip nepaaiškinsi.

Bent kartą gyvenime Dievulis mane išklausė. Arba Jis, arba dievas Geneša.

— Tu negali šitaip pasielgti. — Pirmą kartą Elainos balse išgirstu virptelint kažkokį jausmą. — Tu negali paprasčiausiai imti ir atsisakyti vestuvių, kurias aš tau rengiau. Apmokėjau už tave.

— Galiu.

— Tai nepaprastai svarbus įvykis! Susirinks keturi šimtai žmonių! Žymių žmonių. Mano draugai, labdaros...

— Tada turėsi atsiprašyti už mane.

Elaina žengteli prie jo, ir aš pašiurpstu išvydusi, kaip ji dreba iš pykčio.

— Jeigu tu taip padarysi, Lukai, įspėju — daugiau mes nesikalbėsime.

— Puiku, man tinka. Eime, Beki, — jis trukteli mane už rankos, ir aš seku paskui, užkliūdama už kilimėlio.

Matau, kaip vėl sutrūkčioja Elainos veidas, ir pati nustembu, pajutusi menkutę užuojautą jai. Tačiau išeidama iš jos buto, kaipmat ją numalšinu: Elaina buvo pakankamai bjauri ir man, ir mano tėvams. Tegul gauna tai, ko nusipelnė.

Mudu tylėdami leidžiamės laiptais. Manau, abu esame šokiruoti. Lukas sustabdo taksi, pasako vairuotojui mūsų adresą, ir įsėdame.

Mudu pasižiūrime vienas į kitą gal tik nuvažiavę kokius tris kvartalus. Lukas išblyškęs, šiek tiek dreba.

— Nežinau, ką ir sakyti, — ištaria jis. — Negaliu patikėti, kad tai padariau.

— Tu pasielgei nuostabiai, — užtikrinu jį. — Pati prisiprašė.

Jis pasisuka į mane ir žiūri rimtomis akimis.

— Beki, aš labai atsiprašau dėl vestuvių. Žinau, kaip jų laukei. Aš viską sutvarkysiu. Pažadu. Tik pasakyk, kaip.

Aš spoksau į jį, o mintys lekia pašėlusiu greičiu. Gerai. Dabar turiu apsisukti labai atsargiai. Vienas žingsniukas ne taip — ir teks toliau graužtis nagus.

— O... ar tu vis dar nori mane vesti? Supranti, iš esmės.

— Žinoma, noriu! — Lukas atrodo priblokštas. — Beki, aš myliu tave. Dar labiau negu anksčiau. Tiesą sakant, aš niekada tavęs taip nemylėjau, kaip tame kambaryje. Kai tu taip pasiaukojai dėl manęs, nė sekundėlės nesusvyravai.

— Ką? A, dėl vestuvių! Taip, — aš skubiai nutaisau tinkamą miną. — Taip. Na, tu paprašei manęs gana daug. O mm... kalbant apie... vestuves...

Aš vos galiu prisiversti pasakyti tai. Jaučiuosi taip, lyg turėčiau uždėti paskutinę kortą ant kortų namelio. Turiu būti labai tiksli.

— O ką tu į tai, jeigu mes susituoktume... Oksšote?

— Oksšote. Puiku, — Lukas užsimerkia ir atsilošia sėdynėje. Jis atrodo toks pavargęs.

O aš tebesėdžiu aptirpusi iš netikėtumo. Viskas stojo į savo vietas. Stebuklas įvyko.

Važiuojant Penktuoju aveniu pasižiūriu pro taksi langą. Pirmą kartą pastebiu, kad jau vasara, kad graži saulėta diena, kad Saks vitrinose demonstruojami maudymosi kostiumėliai. Paprastučiai dalykai, kuriais ne tik negalėjau džiaugtis, bet jų nė nemačiau, nes buvau pernelyg susirūpinusi, per daug įsitempusi.

Rodos, aš taip ilgai vaikščiojau tampydama ant nugaros sunkią naštą, kad net pamiršau, kaip reikia eiti išsitiesus. Pagaliau našta nukrito, galiu atsargiai pakilti, išsitiesti ir pradėti mėgautis gyvenimu. Mėnesių mėnesius kamavę košmarai baigėsi. Pagaliau galėsiu ramiai miegoti naktimis.

Aštuonioliktas skyrius

Nieko panašaus.

Iš tiesų aš visiškai nemiegu.

Lukas jau seniai pučia į akį, o aš tebespitriju į lubas. Jaučiuosi nesmagiai. Čia kažkas ne taip. Tik nežinau kas.

Iš pirmo žvilgsnio viskas atrodo idealiai. Elaina amžiams išmesta iš Luko gyvenimo. Mes galime tuoktis namuose. Man nebereikia jaudintis nei dėl Robinos, nei dėl nieko. Tarytum į mano gyvenimą būtų įriedėjęs kamuolys ir vienu smūgiu išmušęs visus bloguosius kėglius, palikdamas tik geruosius.

Atšvęsdami tą įvykį mes puikiai pavakarieniavome, pokštelėjome šampano butelį, skelbėme tostus už visą likusį Luko gyvenimą, už vestuves ir už vienas kitą. Paskui pradėjome kalbėtis, kur reikėtų praleisti medaus mėnesį. Aš balsavau už Balį, o Lukas — už Maskvą. Mudu ginčijomės, leipdami iš juoko, kone isteriškai kvatodamiesi, — taip, kaip būna tada, kai esi pašėlusiai pakilios nuotaikos ir nerūpestingas. Vakaras buvo nuostabus. Ko daugiau ir norėti.

Tačiau dabar nurimusi guliu lovoje, o visokios mintys lenda, graužia: kaip Lukas atrodė šį vakarą — perdėm įsilinksminęs, pernelyg švytinčiomis akimis; kaip abu beveik maniakiškai kvatojomės, lyg bijotume liautis.

Ir dėl kitų dalykų: kaip Elaina atrodė mums išeinant; ką kalbėjau su Anabele prieš tris mėnesius.

Turėčiau triumfuoti, turėčiau būti patenkinta. Deja... Kažkas dar ne taip.

Gal kokią trečią valandą ryto išslenku iš lovos ir nutipenu į svetainę. Surenku Sjuzi numerį.

— Labas, Bekse! — nustemba ji. — Kuri dabar valanda pas jus? — Aš girdžiu tolimus Britanijos ryto televizijos garsus ir Ernesto zirzimą. — Dieve, atleisk, kad vakar tave taip užsipuoliau. Nuo to karto nerandu sau vietos...

— Viskas gerai. Garbės žodis, seniai pamiršau viską. — Susirangau ant grindų ir stipriau susisiaučiu chalatu. — Paklausyk, Sjuzi. Lukas susiriejo su motina ir nutraukė visus santykius. Jis atšaukė vestuves Plaza. Pagaliau tuoksimės Oksšote.

— Ką? — Sjuzi balsas it sprogimas nuaidi per visą liniją. — Dievulėliau! Neįtikėtina! Fantastiška! Bekse, o aš taip jaudinausi! Garbės žodis, neįsivaizdavau, ką tu darysi. Tu turbūt šokinėji iki lubų! Tu turbūt...

— Taip. Panašiai.

Sjuzi įtariai patyli.

— Ką reiškia „panašiai“?

— Suprantu, kad viskas išsisprendė. Žinau, kad viskas fantastiška, — aš stipriai suku chalato diržą aplink pirštą. — Bet kažkodėl... nesijaučia, kad būtų fantastiška, ir tiek.

— Ką čia šneki? — girdžiu, kaip Sjuzi pritildo televizorių. — Bekse, kas yra?

— Aš jaučiuosi prastai, — pratrūkstu. — Jaučiuosi tarsi... būčiau laimėjusi, tačiau nenoriu, kad būčiau laimėjusi. Tiksliau, gerai, aš gavau viską, ko norėjau: Lukas susipyko su Elaina, sumokės baudą vestuvių planuotojai, galėsime kelti vestuves namuose... Iš vienos pusės viskas puiku. Tačiau kita vertus...

— Ką „kita vertus“? Nėra jokio „kita vertus“!

— Yra. Bent jau... manau, kad yra, — aš pradedu kramsnoti nykščio nagą. — Sjuzi, man neramu dėl Luko. Jis kaip reikiant užsipuolė motiną. Ir dar sako, kad niekada nesikalbės su ja...

— Ir kas? Argi ne gerai?

— Nežinau. Ar tikrai gerai? — aš įbedu žvilgsnį į grindjuostę. — Šiuo metu jis visas euforijoje. O kas bus, jeigu ims jaustis kaltas? Kas bus, jeigu visa tai atsilieps jam ateityje? Žinok, Anabelė, jo pamotė, kažkada sakė, kad jeigu aš stengsiuosi išbraukti Elainą iš jo gyvenimo, tai gali jį sužlugdyti.

— Bet tu jos neišbraukei, — pareiškia Sjuzi, — jis pats tai padarė.

— O gal jis pats sau pakenkė. Gal tai... tarsi jis būtų nukirtęs sau ranką ar panašiai.

— Eee... kaip bjauru!

— Ir ta gili nematoma žaizda pamažu užgis, o po kurio laiko vėl atsivers...

— Bekse! Baik! Aš valgau pusryčius.

— Atsiprašau. Aš tik jaudinuosi dėl jo. Jam negera. Ir dar vienas dalykas... — Užsimerkiu, negalėdama patikėti tuo, ką ketinu pasakyti. — Aš lyg ir... pakeičiau nuomonę apie Elainą.

— Ką? — sucypia Sjuzi. — Bekse, nedrįsk taip kalbėti! Aš vos neišmečiau Ernio iš rankų!

— Man ji nepatinka ir panašiai, — skubu dėstyti toliau, — tačiau mes abi ilgai kalbėjomės. Vis dėlto manau, kad ji myli Luką. Myli kažkokia keista ledine meile.

— Bet ji buvo jį palikusi!

— Žinau, bet ji gailisi.

— Taip ir turi būti. Po perkūnais, ji privalo gailėtis!

— Sjuzi, aš tik galvoju... gal jai reikėtų duoti dar vieną galimybę. — Žiūriu į savo nagą, kuris jau melsta. — Supranti... pažiūrėk į mane: aš esu pridariusi milijoną kvailysčių. Esu apvylusi ne vieną žmogų, tačiau jie visada suteikdavo man dar vieną galimybę.

— Bekse, tu nė per nago juodymą nesi panaši į tą sumautą Elainą! Tu niekada nepaliktum savo vaiko!

— Aš nesakau, kad esu panaši į ją! Tik sakau, kad... — aš nutylu ir atrišu chalato diržą.

Aš ir pati nežinau, ką kalbu. Vargu ar Sjuzi supranta, ką turiu galvoje. Savo gyvenime ji nėra nė karto suklydusi; visada lengvai praplaukdavo nieko neįskaudindama, nepatekdama į bėdą. O aš? Aš puikiai suprantu, ką reiškia kvailas poelgis. Arba blogesnis negu kvailas. Po to gailiuosi, graužiu nagus.

— Ką visa tai reiškia? Kodėl tu... — Sjuzi balse jau skamba pavojaus varpai. — Palūkėk. Bekse, tai gal tu nori pasakyti, kad vestuvės vis dėlto bus Niujorke, taip?

— Tai ne taip paprasta, kaip tu manai, — pasakau patylėjusi.

— Bekse... aš užmušiu tave. Tikrai nudėsiu. Jeigu tu nori pasakyti, kad vestuvės bus Niujorke...

— Sjuzi, aš nenoriu vestuvių Niujorke. Aišku, kad ne! Bet jeigu atsisakysime, bus baigta — Elaina niekada nesikalbės nei su Luku, nei su manimi. Niekada.

— Negaliu patikėti. Tiesiog negaliu patikėti! Tai tu ir vėl nori viską sušikti ar ne?

— Sjuzi...

— Dabar, kai jau viskas išsprendė! Bent kartą gyvenime išsikapstei iš pragaro ir gali gyventi kaip žmogus...

— Sjuzi...

— Beki?

Aš krūpteliu. Pakėlusi akis matau Luką, apsirengusį trumpikėmis bei marškinėliais ir žiūrintį į mane apsiblaususiomis akimis.

— Ar tau viskas gerai? — klausia jis.

— Viskas gerai, — aš pridengiu ragelį ranka. — Kalbuosi su Sjuzi. Tu grįžk į lovą. Tuoj baigsiu.

Palaukusi, kol jis dingsta, pasislenku arčiau radiatoriaus, kuris tebėra drungnas.

— Gerai, Sjuzi, paklausyk, — sakau aš. — Tiesiog... išklausyk mane. Neketinu nieko sušikti. Ilgai galvojau, ir man šovė geniali idėja...

Kitą rytą, prieš devynias, aš prisistatau į Elainos butą. Apsirengiau apgalvotai: dailutėlį lininį Jungtinių Tautų diplomatinio pasiuntinio stiliaus švarką ir nepriekaištingus batelius apvaliais galais. Nors vargu ar Elaina įvertins mano pastangas. Kai atidaro duris, matau, kad jos veidas išblyškęs dar labiau negu visada, o akys smeigia lyg durklai.

— Rebeka, — sako ji akmeniniu balsu.

— Elaina, — kietumu ir aš neatsilieku. Staiga prisimenu, kad čia atvykau kaip taikdarė. — Elaina, — pakartoju, įšvirkšdama šiek tiek šilumos. — Aš atėjau pasikalbėti.

— Atsiprašyti, — sako ji, nužingsniuodama koridoriumi.

Viešpatie, na, ji ir karvė. Įdomu, ką aš jai padariau? Nieko! Jau norėjau apsisukti ir keliauti sau, tačiau jeigu nusprendžiau atlikti iškeltą sau užduotį, tai ir atliksiu.

— Ne. Tik pasikalbėti. Apie jus. Ir Luką.

— Jis apgailestauja dėl savo neapdairių veiksmų.

— Ne.

— Jis nori atsiprašyti.

— Ne! Nenori! Jis įskaudintas, piktas ir neturi nė mažiausio noro artintis prie jūsų!

— Tada kodėl tu čia?

— Kadangi... manau, jog būtų gerai, jeigu judu pamėgintumėte susitaikyti. Arba dar bent kartelį pasikalbėti.

— Aš neturiu ką jam pasakyti, — atsako Elaina. — Neturiu ką tau pasakyti. Kaip Lukas vakar pareiškė, santykiai nutraukti.

Dieve, kokie jie panašūs.

— O... ar jau pasakėte Robinai, kad vestuvės atšaukiamos? — Dėl šito klausimo aš labiausiai bijau, todėl laukdama atsakymo, sulaikau kvapą.

— Ne. Pamaniau, kad duosiu Lukui galimybę apsigalvoti. Matau, tai buvo klaida.

Giliai įkvepiu.

— Aš įkalbėsiu Luką neatšaukti vestuvių. Jeigu jūs atsiprašysite jo, — mano balsas šiek tiek virpa. Negaliu patikėti, ką aš darau.

— Ką sakei? — Elaina atsisuka ir spokso į mane.

— Jūs atsiprašote Luko ir pasakote jam... na, iš esmės, kad jį mylite. O aš įkalbėsiu jį, kad vestuvės vyktų Plaza viešbutyje. Galėsite iškelti tas savo šaunias vestuves visiems savo draugams. Toks sandoris.

— Tu... deriesi su manimi?

— E... žinoma, — aš pasisuku taip, kad stovėtume akis į akį, ir prisispaudžiu kumščius prie šonų. — Iš esmės, Elaina, aš čia stoviu tik dėl savanaudiškų paskatų. Visas Luko gyvenimas sukosi apie jus. Dabar jis nusprendė daugiau niekada su jumis nesimatyti. Viskas gerai, viskas puiku. Tačiau aš bijau, kad tai dar ne pabaiga. Bijau, kad po kokių dvejų metų Lukas staiga sugalvos grįžti į Niujorką, susiras jus ir pažiūrės, ar jūs tikrai esate tokia bjauri, kaip jis mano. Ir vėl viskas prasidės iš naujo.

— Absurdas. Kaip tu drįsti...

— Elaina, jūs norite šių vestuvių. Žinau, kad norite. Tereikia, kad būtumėte maloni savo sūnui, ir vestuvės — jūsų. Dieve, argi aš daug prašau!

Tyla. Elainos akys iš lėto prisimerkia — tiek, kiek pavyksta po paskutinės plastinės operacijos.

— Ir tu nori šių vestuvių, Rebeka. Prašau neapsimesti, kad tai tėra altruistinis pasiūlymas. Kai Lukas atsisakė, buvai lygiai tokia pati nusiminusi kaip ir aš. Pripažink tai. Tu atėjai čia vien dėl to, kad pati nori susituokti Plaza viešbutyje.

— Jūs taip manote? — pastėrstu aš. — Manote, kad esu nusiminusi vien dėl to, kad vestuvės Plaza atšauktos?

Vos neprapliumpu isteriškai kvatotis. Oi, kaip knieti pasakyti jai visą tiesą — nuo pradžių iki galo.

— Patikėkite, Elaina, — pagaliau prabylu, — aš ne dėl to čia pasirodžiau. Laisvai galiu apsieiti ir be Plaza. Taip, laukiau jų, taip, džiaugiausi. Tačiau jeigu Lukas jų nenori — taškas, aš nė kiek nesijaudinu. Tai ne mano draugai, ne mano gimtasis miestas, ir man visiškai nesvarbu.

Ir vėl dygi tyla. Elaina nužingsniuoja prie poliruoto stalo pasieny, mano nuostabai, išsiima cigaretę ir užsidega ją. Oho, kaip ilgai paslaptyje išlaikytas įprotis!

— Aš galiu perkalbėti Luką, — sakau stebėdama, kaip ji padeda cigarečių pakelį, — o jūs — ne.

— Tu — neįtikėtina, — teškia ji. — Savo vestuves panaudoji kaip derybų įrankį.

— Žinau. Ar tai reiškia — taip?

Aš laimėjau. Matau iš jos veido. Ji jau nusprendė.

— Jūs privalote pasakyti štai ką, — iš rankinuko išsiimu popieriaus lapą. — Čia surašyta viskas, ką Lukui reikia išgirsti. Jūs turite pasakyti, kad mylite jį; turite pasakyti, kad ilgėjotės, kai jis buvo mažas; kaip manėte, kad jam bus geriau augti Britanijoje; kad vienintelė priežastis, kodėl nenorėjote susitikti su juo, buvo ta, jog bijojote jį apvilti... — aš paduodu tą lapą Elainai. — Žinau, kad tai gali nuskambėti šiek tiek nenatūraliai, todėl bus geriausia, jeigu savo kalbą pradėsite tokiu sakiniu: „Paprastai man nebūdinga taip kalbėti.“

Elaina žiūri į lapą. Ji taip sunkiai alsuoja, jog akimirką pagalvojau, kad svies tą popiergalį man į veidą. Tada jį atsargiai sulanksto ir padeda ant stalo. Ar tik ir vėl netimpčioja jai paakys? Ar ji nervinasi? Niršta? O gal tik neapkenčia?

Negaliu suprasti Elainos. Vieną minutę, regis, širdyje ji slepia didžiulę neišreikštą meilę, o kitą, žiūrėk, jau elgiasi šaltakraujiškai kaip paskutinė karvė. Vieną minutę galvoju, kad ji nekenčia manęs, o kitą atrodo, kad ji neturi nė menkiausio supratimo, kaip elgtis. Galbūt visą šį laiką ji nuoširdžiai tikėjo, kad buvo draugiška.

Tiesą sakant, jeigu niekas niekada nepasakė Elainai, koks jos bjaurus būdas, iš kur jai žinoti?

— Ką tu turėjai galvoje sakydama, kad Lukas gali nuspręsti grįžti į Niujorką? — klausia ji lediniu balsu. — Ar jūs planuojate išvykti?

— Mes dar nekalbėjome apie tai, — atsakau patylėjusi. — Bet taip, manau, galime išvykti. Niujorkas puikus, tačiau nemanau, kad mums verta čia pasilikti. Lukas perdegė. Jam reikia pakeisti aplinką.

„Jam reikia kuo greičiau nešdintis tolyn nuo tavęs“, — mintyse priduriu.

— Supratau, — Elaina užtraukia dūmą. — Tu įvertini, kad aš pasirūpinau pokalbiu su šio pastato kooperatyvo valdyba? Nemažos pastangos.

— Žinau. Lukas man sakė. Bet būsiu atvira, Elaina: mes niekada nebūtume čia apsigyvenę.

Jos veidas vėl sutimpčioja. Galiu drąsiai pasakyti, kad ji slopina kažin kokį jausmą. Tačiau kokį? Ar ji siunta ant manęs, kad esu tokia nedėkinga? Ar tai sielvartas, kad Lukas neketina gyventi tame pačiame pastate? Viena mano pusė be galo smalsauja, taip ir norisi įsirausti po tuo jos fasadu ir viską sužinoti.

O kita, protingesnioji pusė perspėja: liaukis, Beki. Tiesiog liaukis.

Eidama durų link nesusivaldau ir atsigręžiu:

— Elaina, jūs žinote, kad kiekviename nutukusiame žmoguje yra liesutis žmogelis, kuris veržiasi į laisvę? Na... kuo daugiau galvoju apie jus, tuo labiau įtariu, kad galbūt jūs visai puikus žmogus. Tačiau tol, kol būsite nemaloni su žmonėmis ir sakysite jiems, kad jų bateliai prasti, niekas niekada to ir nesužinos.

Štai taip. Dabar ji, ko gero, mane nudobs. Verčiau dingsiu iš akiračio. Stengdamasi, kad neatrodytų, jog bėgu, patraukiu koridoriumi ir lauk iš buto. Uždariusi paskui save duris, atsiremiu į jas ir klausausi širdies dunksėjimo.

Gerai. Kol kas viskas gerai. Dabar reikia imtis Luko.

— Negaliu suprasti, kodėl tu nori pakilti į Rokfelerio centrą? — Lukas atsilošia taksi sėdynėje ir rūsčiai žvelgia pro langą.

— Kadangi man dar neteko jame būti, aišku? Aš noriu pamatyti panoramą!

— Bet kodėl dabar? Kodėl šiandien?

— O kodėl ne šiandien? — Dirsteliu į laikroduką, o paskui nerimastingai stebiu Luką.

Jis apsimeta esąs laimingas. Apsimeta atsikratęs praeities šešėlių. Deja. Jis vis dar svarsto.

Žiūrint iš šalies, reikalai lyg ir pagerėjo: jis nebedalija drabužių, o šį rytą jau nusiskuto. Tačiau jis vis dar ne tas senasis Lukas. Šiandien jis nėjo į darbą, sėdėjo namuose ir žiūrėjo senus nespalvotus filmus, kuriuose pagrindinį vaidmenį atlieka Betė Deivis.

Gana keista, kad aš niekada anksčiau nepastebėjau Betės Deivis ir Elainos panašumo.

„Taip, Anabelė buvo teisi“, — mąstau aš, stebėdama jį. Žinoma, teisi. Ji pažįsta savo posūnį kaip savo vaiką. Ir žino, kad Elaina tūno Luko širdyje, yra jo esybės dalis. Lukas negali tiesiog išplėšti jos iš savęs ir judėti pirmyn. Jam reikia bent jau kažkokio pasiryžimo, sprendimo, kad ir koks skausmingas jis būtų.

Užsimerkiu ir tyliai maldauju visus dievus: „Prašau, leiskite, kad tai padėtų. Prašau.“ Galbūt po to mes sugebėsime užbrėžti liniją ir eiti toliau savo gyvenimo keliu.

— Rokfelerio centras, — praneša taksi vairuotojas. Aš nusišypsau Lukui, stengdamasi paslėpti jaudulį.

Gerokai sukau galvą, kaip surasti vietą, kur galėtum mažiausiai tikėtis sutikti Elainą, ir galiausiai apsistojau ties Rokfelerio centru, Vaivorykštės sale, kur turistai renkasi pagurkšnoti kokteilių ir pavėpsoti į Manhatano panoramą. Keldamiesi liftu į šešiasdešimt šeštą aukštą, mudu tylime, o aš meldžiu Dievą, kad tik ji būtų ten, kad tik viskas išsispręstų, kad tik Lukas neužsiustų ant manęs...

Išlipusi iš lifto iškart ją pamatau: ji sėdi prie lango apsivilkusi juodu švarku, veidas aiškiai išsiskiria lango fone.

Išvydęs ją, Lukas net krūpteli.

— Beki, kokį sušiktą... — Jis apsisuka ant kulno, bet aš čiumpu jį už rankos.

— Lukai, prašau. Ji nori pasikalbėti su tavimi. Duok... jai šansą.

— Tai tu viską suorganizavai? — jis net išblyškęs iš pykčio. — Tu tyčia čia atitempei mane?

— Aš kitaip negalėjau! Nebūtum atėjęs. Tik penkias minutes. Išklausyk ją.

— Kodėl, po velniais, turėčiau...

— Esu tikra, kad jums reikia pasikalbėti. Lukai, negalima visko taip palikti. Juk tu susigrauši! Kol nepasikalbėsite, tol tau nepalengvės ant širdies... Prašau, Lukai, — aš paleidžiu jo ranką ir žvelgiu į jį maldaujamai. — Tik penkias minutes. Tiek teprašau.

Lukas privalo sutikti. Jeigu jis dabar pasitrauks, aš žuvusi.

Už mūsų susirenka grupelė vokiečių turistų. Matau, kaip jie aikčioja gėrėdamiesi pro langą atsivėrusiu vaizdu.

— Penkias minutes, — pagaliau nusileidžia Lukas. — Tik tiek. — Jis lėtai nužingsniuoja per salę ir atsisėda priešais Elainą. Ji dirsteli į mane ir linkteli galva. Aš nusisuku, o širdis tiesiog nebetelpa krūtinėje. Kad tik ji dabar nesugadintų reikalo. Prašau.

Išėjusi iš baro pasuku į tuščią priėmimo kambarį, pro kurio didžiulį langą matyti miesto vaizdas. Po kurio laiko dirsteliu į laikroduką. Jau praėjo penkios minutės, o jis dar neišlėkė iš ten.

Ji įvykdė savo įsipareigojimą pagal mūsų sandorį, dabar beliko man atlikti savo pareigą.

Man net negera, kai išsitraukiu mobilųjį telefoną. Dabar tai bus. Dabar tai jau tikrai bus. Neįsivaizduoju, ką ji pasakys.

Tačiau svarbiausia, kad ir ką ji pasakytų, kad ir kaip ji užsipliekstų, žinau, kad mudvi su mama ištversime. Mudvi neišskiriamos.

Deja, Lukui ši galimybė vienintelė. Vienintelė, jeigu nori susitaikyti su motina.

Klausausi pypsėjimo laide ir žvalgausi į nesuskaičiuojamus, sidabru spindinčius Manhatano pastatus ir bokštus. Kaip Lukas ir pastebėjo, saulė atsispindi nuo vieno pastato ir atsimuša į kitą. Taip tie atšvaitai ir švysčioja — pirmyn atgal. Geltoni taksi zuja žemai apačioje lyg kokie Tonka žaislai. Žmonės šmirinėja tarsi mažyčiai vabalėliai. O ten, viduryje, Centrinis parkas driekiasi tarytum kvadratinis kilimas, patiestas, kad būtų kur žaisti vaikams.

Aš spoksau lyg užhipnotizuota. Ar nesuklydau vakar, kad pasikalbėjau su Elaina? Ar aš tikrai noriu, kad mudu su Luku atsisakytume šio nuostabaus miesto?

— Klausau? — pasigirsta mamos balsas, ir aš net krūpteliu. Sekundėlę stoviu tarsi paralyžiuota. Aš negaliu šitaip pasielgti.

Tačiau privalau.

Kitos išeities nėra.

— Labas, mama, — pagaliau ištariu, suleisdama nagus į delną. — Čia... čia Beki. Klausyk, aš turiu kai ką tau pasakyti. Ir žinau, kad tau tai nepatiks...

„MISIS DŽEIMS BRENDON“

RIDŽ HAUZAS

RIDŽVĖJUS

ŠIAURINIS FULERTONAS

DEVONAS

2002 m. birželio 2 d.

Mieloji Beki,

tavo skambutis mus šiek tiek suglumino. Nors tu ir užtikrinai, kad viską suprasime, kai paaiškinsi, ir kad mes privalome pasitikėti tavimi, vis dėlto mes nesuvokiame, kas vyksta.

Tačiau mudu su Džeimsu ilgai tarėmės ir pagaliau nusprendėme padaryti taip, kaip tu prašau Mes atšaukėme savo skrydį į Niujorką ir perspėjome kitus šeimos narius.

Mieloji Beki, labai noriu tikėti, kad viskas susitvarkys.

Su pačiais geriausiais linkėjimais tau ir Lukui

Anabelė

SECOND UNION BANKAS

300 VOLSTRITAS

NIUJORKAS, NY 10005

Panelei Rebekai Blumvud

W 11-oji g. 251, bt. B

Niujorkas

NY 10014

2002 m. birželio 10 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

labai dėkojame Jums už kvietimą į vestuves, kurį skyrėte Voltui Pitmenui.

Po ilgų diskusijų mes nusprendėme atskleisti Jums savo paslaptį: iš tiesų Voltas Pitmenas neegzistuoja. Tai tėra nepatentuotas vardas, kurį mes vartojame kaip viso klientų aptarnavimo personalo atstovą.

Po intensyvaus tyrinėjimo, kurį atliko mūsų pagrindinė grupė, mes pasirinkome „Voltą Pitmeną“ kaip kompetentingą, prieinamą figūrą. Klientų atsiliepimai patvirtino, kad „Voltas“ 50-čia procentų sustiprino pasitikėjimą ir lojalumą.

Būtume dėkingi, jei Jūs šį faktą laikytumėte paslaptyje. Jeigu Jūs vis dėlto pageidautumėte, kad Second Union banko atstovas dalyvautų Jūsų vestuvėse, aš mielai atvyksiu. Mano gimtadienis — kovo 5 d., o mėgstama spalva — mėlyna.

Nuoširdžiai jūsų

Vyresnysis viceprezidentas

Bernardas Lybermanas

Devynioliktas skyrius

Gerai. Nepanikuok. Viskas susitvarkys. Jeigu tik nepamesiu galvos ir išliksiu rami, viskas bus gerai.

— Nieko nebus, — zyzia Sjuzi man į ausį.

— Nutilk! — piktai šūkteliu.

— Nieko nebus nė per milijoną metų. Aš tik įspėju tave.

— Niekas neprašo mane įspėti! Tu turi mane padrąsinti! — Aš pritildau balsą: — Jeigu visi darys taip, kaip reikia, viskas išsispręs. Turi išsispręsti.

Stoviu dvyliktame Plaza viešbučio aukšte ir pro langą žiūriu žemyn į Plaza aikštę. Karšta, saulėta diena. Žmonės malasi apsirengę sportiniais marškinėliais ir šortais, užsiėmę tokiais kasdieniais darbais, kaip antai arklių kinkinių užsakymu ir pasivėžinimu po parką, monetų mėtymu į fontaną.

O aš stypsau čia, įsisupusi į rankšluostį; plaukai neatpažįstamai sušukuoti „Miegančiosios gražuolės“ stiliumi; dažų sluoksnis ant veido — colio storumo. Vaikštinėju apsiavusi balto atlaso bateliais, kurių kulniukai tokie aukšti, kokių dar nesu turėjusi gyvenime. (Christian Louboutin, gauti iš Barneys su nuolaida.)

— Ką dabar veiki? — vėl pasigirsta Sjuzi balsas.

— Žiūriu pro langą.

— O kodėl?

— Nežinau. — Stebiu vieną moterį džinsiniais šortais, kuri atsisėda ant suoliuko, atkemša kokakolos skardinėlę ir net neįtaria, kad ją kažkas stebi. — Ko gero, mėginu apčiuopti normalų gyvenimą.

— Normalų? — jaučiu, kaip Sjuzi nerimsta. — Bekse, apie normalumą šiek tiek per vėlu kalbėti!

— Baik!

— Jeigu Žemės planeta yra normalumas, kažin kur esi tu?

— Gal... mėnulyje? — surizikuoju.

— Tu esi už penkiasdešimt milijonų šviesmečių. Tu esi... kitoje galaktikoje. Ir jau labai labai seniai.

— Aš iš tiesų jaučiuosi esanti kitame pasaulyje, — prisipažįstu ir atsisukusi žiūriu į didžiulius apartamentus.

Aplinkui tylu, atmosfera pritvinkusi kvepalų, plaukų lako, laukimo. Kad ir kur pažvelgtum, visur pilna gėlių puokščių, vaisių ir šokolado vazų, šampano butelių lede. Prie tualetinio staliuko, besidarbuodamos su Erina, kirpėja ir grimuotoja čiauška tarpusavyje. Tuo metu reportažo fotografas keičia juostą, o jo asistentas žiūri į Madoną per muzikinį televizijos kanalą. Aptarnaujantis padavėjas jau ne pirmą kartą renka ištuštintus puodukus ir taures.

Viskas atrodo taip kerinčiai, taip prabangiai. Tačiau tuo pat metu man viskas labiausiai primena pasiruošimą mokykliniam vasaros spektakliui: langai uždangstomi juodais audeklais, mes visi grūdamės aplink veidrodį, o kažkur prieky girdėti besirenkančių tėvų šurmulys, tačiau mums neleidžiama dirstelėti pro plyšelį...

— Ką dabar darai? — nerimsta Sjuzi.

— Vis dar žiūriu pro langą.

— Klausyk, užteks žiūrėti pro langą! Beliko pusantros valandos!

— Sjuzi, atsipalaiduok.

— Kaip aš galiu atsipalaiduoti?

— Viskas vyksta kuo puikiausiai. Viskas kontroliuojama.

— Ir tu niekam nepasakei, — kartoja ji n-tąjį kartą. — Net Denis nežino.

— Aišku, nežino! Aš ne tokia kvaila! — Šasteliu į kampą, kad būčiau atokiau ir niekas manęs negirdėtų. — Žino tik Maiklas ir Lorelė. Daugiau niekas.

— Ir niekas nieko neįtaria?

— Nė krislelio, — sakau aš ir pamatau įeinančią Robiną. — Sveika, Robiną! Sjuzi, pasikalbėsime vėliau, gerai...

Aš padedu telefoną ir šypsausi Robinai. Ji apsirengusi ryškiai rausvu kostiumėliu, užsidėjusi ausines ir nešasi portatyvinę radijo stotelę.

— Gerai, Beki, — sako ji rimtu, dalykišku balsu. — Pirmasis etapas baigtas. Vyksta antrasis. Tačiau turime rūpesčių.

— Tikrai? — aš nuryju seiles. — Kas yra?

— Dar neatvyko niekas iš Luko namiškių: nei tėvas su pamote, nei pusbroliai, pusseserės, kurie buvo sąraše... Juk tu sakei, kad kalbėjaisi su jais?

— Taip, kalbėjausi, — aš atsikrenkščiu. — Tiesą sakant, jie ką tik skambino. Bijau, kad kažkoks nesusipratimas dėl vietų lėktuve: jų vietose jau sėdėjo kiti žmonės.

— Tikrai? — Robinos veidas ištįsta. — Blogiau ir būti negali! Man dar neteko būti vestuvėse, kuriose paskutinę minutę būtų šitiek pasikeitimų! Rodos, viskas pasikeitė: kita pirmoji pamergė, kitas pabrolys, kitas oficiantas!

— Žinau! — apgailestauju aš. — Labai atsiprašau; žinau, kiek daug pastangų buvo įdėta. Tiesiog staiga pajutome, kad Maiklas, o ne koks nors nepažįstamasis turėtų mus sutuokti. Na, žinote, jis — senas draugas, turi tinkamą kvalifikaciją ir taip toliau. Todėl Lukui prisiėjo susirasti kitą pabrolį...

— Tačiau apsigalvoti likus vos trims savaitėms iki vestuvių! Ir tėvas Saimonas labai sielojosi, kad buvo nušalintas. Jis įtarė, ar tik jo plaukai nebus užkliuvę.

— Ne! Be abejo, ne! Iš tiesų, jis čia niekuo dėtas...

— Ir tavo tėvai susirgo tymais. Turiu galvoje, dedasi tokie keisti dalykai?

— Žinau! — nutaisau rūgščią miną. — Tokia nesėkmė!

Robinos radijo aparatėlis sutreška, ir ji nusisuka nuo manęs.

— Taip, — sako ji. — Ką tai reiškia? Ne! Aš sakiau — spinduliuojančią geltoną šviesą! Jokių mėlynų! Gerai, ateinu... — Sukdama durų link, ji grįžteli. — Beki, turiu eiti. Tiesiog norėjau pasakyti apie visą sumaištį. Visi tie pasikeitimai, be to, neturėjome laiko aptarti dar kelių papildomų detalyčių. Tiesiog padariau savo nuožiūra, gerai?

— Kad ir kaip ten būtų, — sakau, — aš pasitikiu jūsų nuomone. Ačiū, Robiną.

Vos tik Robiną dingsta, pasigirsta barbenimas į duris, ir įeina Kristina, nešina šampano taure. Ji apsirengusi tiesiog dieviška blyškios aukso spalvos Issey Miyake suknele.

— Kaip nuotaika? — šypsosi ji. — Nerviniesi?

— Nė truputėlio! — atsiliepiu aš.

Ir beveik nemeluoju.

Tiksliau, visiškai nemeluoju. Ir ko čia nervintis? Arba viskas vyks pagal planą ir baigsis puikiausiai, arba, planui žlugus, užgrius stichinė nelaimė. Dabar belieka laukti.

— Ką tik kalbėjausi su Lorele, — ji gurkšteli šampano. — Aš ir nežinojau, kad ji įsitraukusi į vestuvių reikalus.

— O, visai ne, — paneigiu aš. — Tik paprašiau menkutės paslaugėlės...

— Taip ir supratau, — Kristina žiūri į mane pro taurės kraštą, ir aš suklustu: įdomu, kiek jai Lorelė atskleidė.

— Ar ji pasakė... kokia ta paslauga? — abejingai pasidomiu.

— Tik esmę. Beki, jeigu tau pavyks... — Kristina pakraipo galvą. — Jeigu pavyks, tu nusipelnai Nobelio premijos už akiplėšiškumą. — Ji kilsteli taurę. — Už tave. Už sėkmę.

— Ačiū.

— Sveika, Kristina! — Atsigręžusios išvystame besiartinančią Eriną. Ji jau apsirengusi ilga violetine vyriausiosios pamergės suknele, plaukus sukėlusi į viduramžišką kuodą; akys dega iš jaudulio. — Na, argi ta Miegančiosios gražuolės idėja ne nuostabi? Ar tu matei Bekės suknelę? Negaliu patikėti, kad aš — vyriausioji pamergė! Man dar niekada neteko ja būti!

Matau, kad Erina labai didžiuojasi tokiomis pareigomis. Kai jai pasakiau, kad Sjuzi negali ja būti, ir paprašiau jos būti vyriausiąja pamerge, Erina tiesiog apsipylė ašaromis.

— Dar nemačiau Bekės suknelės, — sako Kristina. — Nedrįstu.

— Labai gražu! — pasipiktinu aš. — Greičiau eik ir apžiūrėk.

Aš nusivedu ją į ištaigingą persirengti skirtą kambarį, kur kabo Denio siūta suknia.

— Kol kas dar viskas vietoje, — lakoniškai pastebi Kristina. — Pradžia gera.

— Kristina, — sakau jai, — čia juk ne tie marškinėliai. Nėra nė ko lyginti. Žiūrėk!

Sunku patikėti, kaip fantastiškai pasidarbavo Denis. Nors ir negaliu prisipažinti Kristinai, tačiau aš nebuvau tikra, kad galėsiu vilktis jo siūtą suknelę. Faktiškai iki pat praėjusios savaitės slapta vis matuodavausi Vera Wang modelius.

Tačiau vieną vakarą į duris pasibeldė visas švytintis Denis. Jis nusitempė mane aukštyn ir plačiai atlapojo savo kambario duris. Aš netekau amo.

Iš tolo ji atrodė kaip paprasta tradicinė nuotakos suknelė: prigludęs liemuo, romantiškas sijonas, ilgas šleifas. Tačiau kuo arčiau einu, tuo labiau išryškėja fantastiškos detalės: nugaroje — balto džinsinio audinio raukinukai; ties liemeniu — garsiosios Denio klostelės ir suėmimai; šleifas nusėtas baltais žvyneliais ir dirbtiniais deimančiukais, sakytum, kas išbėrė ant jo visą saldainių dėžutę.

Tokios suknelės man dar neteko matyti. Meno kūrinys.

— Na, — sako Kristina, — būsiu atvira: kai tu pasakei, kad vilksiesi ponaičio Kovico kūrinį, aš nieko gero nesitikėjau. Tačiau ši... — Ji paliečia karoliuką. — Gana įspūdinga. Tikėkimės, kad tau beeinant prie altoriaus, šleifas neatsiskirs.

— Neatsiskirs, — užtikrinu ją. — Visą pusvalandį vaikščiojau su ja po kambarį. Nenukrito nė vienas žvynelis!

— Tu nuostabiai atrodysi, — užsisvajoja Erina. — Lyg princesė. O dar ta salė...

— Salė įspūdinga, — pritaria Kristina. — Jaučiu, kad daug kas išsižios ir nebeužsičiaups.

— Aš dar jos nemačiau, — sakau. — Robiną neleido man įkelti kojos.

— O, tu turi pamatyti, — sako Erina. — Tik pažiūrėk pro kamputį, kol dar nėra žmonių minios.

— Negaliu! O jeigu kas nors užtiks mane?

— Eime, — nenustygsta Erina. — Užsidėk skarą, ir niekas tavęs nepažins.

Užsimetusi ant pečių pasiskolintą palaidinę su gobtuvu ir slėpdama veidą, nusėlinu laiptais žemyn. Jaučiuosi lyg kokia išdykėlė. Aš jau mačiau dizainerio planus ir, atverdama dvivėres duris į terasinę salę, maždaug įsivaizduoju, ką išvysiu: kažką įspūdingo, kažką panašaus į teatrą.

Niekas nebūtų galėjęs nupasakoti man, ką išvysiu.

Atsiradau tarsi kitoje žemėje.

Sidabriška, žaižaruojanti, magiška giria. Virš galvos išsiraizgiusios šakos. Gėlės, regis, savaime auga. Čia ir vijokliai, ir vaisiai, ir obelis, ir voratinklis, nusėtas rasos lašeliais... O ten — ar tik ne tikri paukščiai skrajoja?

Spalvotos šviesos pluoštai krenta ant šakų ir kėdžių eilių. Pora moterų šluostinėja trupinėlius nuo kiekvienos gobelenu apmuštos kėdės. Džinsuotas vyras prie kilimo tvirtina laidą. Kitas vyras, įlipęs į elektrikų bokštelį, taiso sidabrinę šaką. Smuikininkas vibruoja, treliuoja smičiumi, tyliai dundena timpanai.

Esu tarsi Vest Endo scenos užkulisiuose.

Aš stoviu nuošalyje ir dairausi, stengdamasi įsiminti kiekvieną detalę, nes niekada neteko to regėti ir vargu ar kada teks.

Staiga pamatau, kaip kitame salės gale pasirodo Robiną. Ji kažką kalba į savo mikrofoną prie ausinių, o akys nardo po salę. Aš skubiai susigūžiu po savo švarku ir einu atbula iš terasinės salės, kol dar manęs nepastebėjo. Paskui įšoku į liftą, keliantį į didžiąją pokylių salę.

Prieš pat užsidarant durims, į liftą įsispraudžia dvi pagyvenusios moterys, apsirengusios tamsiais sijonais ir baltomis palaidinukėmis.

— Ar tu matei tortą? — klausia viena. — Mažiausiai trys tūkstančiai dolerių.

— Kieno šeima ruošia?

— Šerman, — atsako pirmoji. — Elainos Šerman.

— A, tai čia Elainos Šerman vestuvės.

Durys atsiveria, jos išlipa.

— Blumvud, — pavėluotai sakau. — Manau, nuotakos vardas — Beki...

Jos vis tiek negirdi.

Aš patyliukais nuseku paskui jas į didžiąją pokylių salę — milžinišką balta ir auksine spalvomis tviskančią salę, kur mudu su Luku pradėsime šokius.

O Dieve. Ji dar didesnė negu prisimenu. Dar labiau paauksuota, dar didingesnė. Aplinkui salę išvedžioti prožektoriai apšviečia balkonus ir sietynus. Jie čia blykčioja, čia žybsi tarsi diskotekos salėje, žaisdami ant padavėjų, kurie jau baigia dailinti stalus. Kiekvieno stalo viduryje kaskadomis svyra baltų žiedų puokštės. Lubos padengtos muslinu, nusėtu mažytėmis lemputėmis tarsi perlų vėriniais. Šokių aikštelė didžiulė, išvaškuota. Scenoje įsikūrusi dešimties muzikantų grupė tikrina garso aparatūrą. Apsvaigusi dairausi ir pamatau dvi asistentes iš Antuano tortų kepimo firmos. Užsilipusios ant kėdžių, jos kamšo paskutines cukrines lelijas į aštuonių pėdų aukščio tortą. Viskas pakvipę gėlių bei žvakių vaško aromatu ir lūkesčiu.

— Atsiprašau! — Aš net pašoku, kai padavėjas pro šalį praritina vežimėlį.

— Gal galiu kuo padėti? — teiraujasi moteris, kurios atlape įsegtas Plaza ženklelis.

— Aš tik e... dairiausi... — sulemenu.

— Dairotės? — jos akys įtariai prisimerkia.

— Taip! Jeigu kada nors... ee... sugalvočiau ištekėti. — Skubu pasitraukti, kad ji vėl ko nors nepaklaustų. Tiesą sakant, aš jau pakankamai prisižiūrėjau.

Jau nebežinau, kaip man grįžti atgal į savo apartamentus. Čia tokie milžiniški plotai — garantuotai pasiklysiu. Taigi leidžiuosi į pirmą aukštą, o iš ten pro palmių aikštelę tyliausiai sėlinu liftų link.

Praslinkdama pro nišą, kurioje stovi sofa, stabteliu. Pažįstama tamsi galva. Pažįstama ranka, laikanti kažką panašaus į taurę su džinu ir toniku.

— Lukai? — Jis grįžteli ir žiūri į mane tuščiu žvilgsniu. Ak, tiesa, mano veido nematyti. — Čia aš! — sušnypščiu.

— Beki? — nustemba jis. — Ką čia veiki?

— Norėjau viską apžiūrėti. Argi ne fantastiška? — Dirsteliu, ar niekas manęs nemato, ir atsisėdu į krėslą priešais jį. — Tu puikiai atrodai.

Ką ten puikiai! Jis atrodo nepaprastai: dailutėlis smokingas ir šiugždantys balti marškiniai; plaukai blizga šviesoje; užuodžiu pažįstamą skutimosi losjono kvapą. Sutikus jo žvilgsnį, manyje tarsi atsivynioja tvirtai susukta ritė. Kad ir kas atsitiktų šiandien, — nesvarbu, ar man pavyks ištempti, ar ne, — mudu esame kartu. Mums viskas klostysis gerai.

— Kaip žinai, mums negalima kalbėtis, — šypteli jis. — Tai — blogas ženklas.

— Žinau, — atsakau aš ir gurkšteliu iš jo taurės. — Tačiau mums jau negresia jokie prietarai.

— Ką tu turi galvoje?

— Et...’ nieko. — Suskaičiuoju iki penkių ir sakau: — Ar tu girdėjai, kad tavo tėvai užtruks kelyje?

— Taip, jau sakė. — Lukas suraukia antakius. — Ar tu kalbėjai su jais? Gal žinai, kada jie atskris?

— Tikiuosi, netrukus, — pasakau abstrakčiai. — Nesirūpink, jie užtikrino, kad tikrai spės pamatyti, kaip tu žengi prie altoriaus.

Ir tai — tiesa. Tam tikrame kontekste.

Apie mano planus Lukas nieko nežino. Jam užtenka ir savų rūpesčių. Bent kartą aš valdau padėtį.

Per pastarąsias kelias savaites aš pamačiau Luką visiškai kitoje šviesoje: jis toks, kokio aplinkinis pasaulis nėra matęs — jaunesnis, daug jautresnis. Po to susitikimo su Elaina kurį laiką buvo labai aptilęs — jokių jausmų protrūkių, jokių dramatiškų scenų. Galima sakyti, kad jis net grįžo į normalią būseną. Deja, jis vis dar trapus, išsekęs. Vis dar nenusiteikęs eiti į darbą. Gal kokias dvi savaites iš eilės jis tik miegojo ir miegojo, po keturiolika penkiolika valandų per parą, sakytum, galop prislėgė jį koks dešimtį metų neštas krūvis.

Pamažu jis grįžta į vėžes. Grįžta pasitikėjimas savimi. Ir ta veido išraiška, po kuria slepia savo jausmus nuo pašalinių, — šiurkšti, dalykiška. Praėjusią savaitę jis buvo darbe; viskas lyg ir kaip senais laikais.

Tačiau ne visai taip. Nors tas viršutinis sluoksnis grįžta, aš juk matydavau, kas slypi giliau. Mačiau, kaip Lukas dirba, kaip galvoja, ko bijo, ko iš tikrųjų nori gyvenime. Iki tų nelemtų įvykių drauge mes buvome nugyvenę daugiau nei dvejus metus. Gyvenome kaip klestinti pora. Tačiau dabar jaučiu, kad pažįstu jį daug geriau.

— Man vis neišeina iš galvos anas pokalbis su motina, — prabyla jis ir susiraukia. — Ten, Vaivorykštės salėje.

— Nejaugi? O kas būtent? — atsargiai paklausiu.

— Jis buvo kažkoks keistas.

— Keistas? — pasitikslinu po pauzelės. — O kodėl?

— Ji dar niekada nėra taip kalbėjusi. Kažkaip nenatūraliai skambėjo, — jis pakelia akis. — Abejoju, ar galiu ja pasitikėti.

Aš pasilenkiu ir paimu jį už rankos.

— Lukai, jeigu ji taip niekada nekalbėjo, tai dar nereiškia, kad tie žodžiai nenuoširdūs.

Nuo tos dienos, kai jis susitiko su Elaina, kasdien jam tai kartodavau. Noriu, kad jis liautųsi analizuoti, kad priimtų tai, ką ji pasakė, ir būtų laimingas. Deja, jis per daug protingas, kad išsyk patikėtų. Jis tyli. Aišku, tas pokalbis vėl sukasi galvoje.

— Vieni žodžiai lyg ir buvo be galo teisingi, o kiti — apsimestiniai.

— O kurie apsimestiniai? — lengvabūdiškai pasidomiu. — Tiesiog įdomu.

— Kai ji kalbėjo, jog didžiuojasi tuo, ką esu nuveikęs, pradedant įmonės įkūrimu ir baigiant tavęs kaip žmonos pasirinkimu. Kažkas nevisiškai... Nežinau... — jis kraipo galvą.

— Bet juk tai labai puiku! — nesusilaikau. — Tai yra... na, žinai... juk ji taip ir turėtų kalbėti...

— Tačiau ji pasakė dar kai ką. Sakė, kad man gimus galvodavo apie mane kiekvieną mielą dieną, — Lukas užsikerta. — Ji taip pasakė, kad... aš tikrai ja patikėjau.

— Ji taip pasakė? — nustembu.

To tai aš nebuvau parašiusi tame lape. Vėl gurkšteliu iš Luko taurės, giliai mąstydama.

— Neabejoju, kad ji sakė tiesą, — pagaliau ištariu. — Ji norėjo pasakyti, kad myli tave. Gal ir ne viskas skambėjo natūraliai, tačiau ji norėjo, kad tu žinotum.

— Galbūt, — mūsų akys susitinka. — Tačiau vis tiek aš nebejaučiu jai to, ką jaučiau anksčiau. Nebegaliu sugrįžti atgal.

— Ne, — pasakau po minutėlės. — Na, gal ir gerai.

Pagaliau galima atsikvėpti: Lukas pabudo.

Aš pasislenku ir pabučiuoju jį, o paskui vėl gurkšteliu džino su toniku.

— Man jau laikas rengtis.

— Tikiuosi, tu nesivilksi šitos žavingos striukės? — šypsosi Lukas.

— Žinai, jau planavau, bet tu pamatei, todėl turėsiu susirasti ką nors kita, — aš pakylu, bet dar pastoviu vietoje. — Klausyk, Lukai. Jeigu šiandien tau pasirodys kai kas keista, tiesiog... nekreipk dėmesio, gerai?

— Gerai, — nustemba Lukas.

— Prižadi?

— Prižadu, — jis pašnairuoja į mane. — Beki, ar aš ko nors nežinau?

— E... ne, — nekaltai atsakau. — Ne. Iki pasimatymo.

Dvidešimtas skyrius

Ir kaip aš ištempiau iki šios akimirkos? Garbės žodis, sunku patikėti, kas vyksta. Aš vilkiu nuotakos suknelę. Plaukuose — žaižaruojanti tiara.

Aš — nuotaka.

Kai Robiną vedasi mane tuščiais, tyliais Plaza koridoriais, jaučiuosi lyg prezidentė kokiame nors Holivudo filme. „Gražuolė pajudėjo, — murma ji į savo mikrofoniuką, mums žengiant ištaigingu raudonu kilimu. — Gražuolė jau ateina.“

Kai pasukame už kampo, aš dirsteliu į didžiulį senovišką laikrodį. Dėl Dievo meilės, aš juk žinau, kaip atrodau: visą pusvalandį apžiūrinėjau save tuose apartamentuose. Tačiau vis tiek negaliu patikėti, kad ši mergina su vualiu — aš. Aš.

Tuoj žengsiu taku pro keturis šimtus žmonių. O Dieve.

O Dieve. Ką aš darau?

Kai pamatau Terasos salės duris, mane apima panika, pirštai sugniaužia gėlių puokštę. Nepavyks. Aš turbūt išprotėjau. Negaliu taip pasielgti. Turiu pabėgti.

Tačiau bėgti nėra kur. Nelieka nieko kito, tik žingsniuoti pirmyn.

Erina ir kitos pamergės jau laukia. Kai aš priartėju, visos ima aikčioti, žvelgdamos į mano suknelę. Aš nė vienos nepažįstu. Jos — Elainos draugių dukros. Po šios dienos gal niekada daugiau ir nesusitiksime.

— Styginių orkestras. Pasiruoškite, — Robiną kalba į mikrofonėlį.

— Beki! — Ačiū Dievui, čia Denis, apsirengęs brokato fraku ir odinėmis kelnėmis. Jis nešasi rusvos ir bronzinės spalvų ceremonijos programą. — Tu atrodai nuostabiai.

— Tikrai? Atrodau gerai?

— Pritrenkiamai, — užtikrina Denis. Jis pataiso šleifą, atsitraukia per žingsnį, paskui išsiima žirkles ir nukerpa gabalėlį kaspino.

— Pasiruošusi? — klausia Robiną.

— Turbūt, — man jau darosi silpna.

Durys atsiveria, ir pasigirsta keturių šimtų kėdžių šlamesys. Styginių orkestras pradeda groti muziką iš „Miegančiosios gražuolės“, pamergės patraukia taku pirmyn.

Staiga ir aš žengiu pirmyn į užburtąjį mišką, supama muzikos garsų. Virš galvos mirga lemputės, po kojomis kvepia pušų spygliai. Užuodžiu ir žemės kvapą, girdžiu paukštelių čiulbesį, fontano sruvenimą. Sulig kiekvienu žingsniu stebuklingai pražysta gėlės, išsiskleidžia lapeliai. Žmonės aiksi, stebėdami viską. Priekyje matau Luką. Gražuolis princas laukia manęs.

Dabar jau pradedu atsipalaiduoti, mėgautis šia akimirka.

Aš jaučiuosi tarsi būčiau primabalerina, atliekanti puikų arabeską Rovent Garden teatre. Arba kino žvaigždė, pelniusi „Oskarą“. Muzika groja; visų akys nukreiptos į mane; plaukuose žėri brangakmeniai; o tokios nuostabios suknelės dar nesu vilkėjusi. Daugiau tokių akimirkų gyvenime nebebus. Niekada.

Paskutinėje tako atkarpoje sulėtinu žingsnį, stengdamasi įkvėpti visą atmosferą, įsiminti medžius, gėles, nuostabų aromatą — tiesiog įspausti atmintyje kiekvieną detalę, pasimėgauti kiekviena magiška akimirka.

Gerai. Prisipažįstu.

Elaina buvo teisi. Stengdamasi išsaugoti šias vestuves, aš nebuvau tikra altruistė. Ir siekiau ne vien išgelbėti Luko santykius su motina.

Pati šito norėjau. Norėjau pabūti vienadiene pasakų princese.

Aš prisigretinu prie Luko ir perduodu puokštę Erinai, šiltai nusišypsau Gėriui, naujam Luko vyriausiajam pabroliui, ir įsikimbu Lukui į ranką. Jis spusteli mano ranką, ir aš atsakau tuo pačiu.

Štai ir Maiklas, apsirengęs tamsiu, šiek tiek dvasininko drabužį primenančiu kostiumu.

Jis nežymiai sąmoksliškai šypteli man ir atsikvėpęs kreipiasi į kongregaciją:

— Mielieji, mes susirinkome čia, kad paliudytume dviejų žmonių meilę. Esame čia, kad išklausytume jų iškilmingą meilės priesaiką. Ir kad drauge atšvęstume jų meilės džiaugsmą. Dievas laimina visus, kurie myli, tad šiandien Dievas palaimins vienas kitam pasižadančius Luką ir Bekę.

Kai jis atsisuka į mane, už savęs išgirstu šnaresį: tai žmonės sukrunta, norėdami geriau viską pamatyti.

— Ar tu, Rebeka, myli Luką? — klausia jis. — Ar tu pasižadi gyventi su juo varge ir džiaugsme, turte ir skurde, ligoje ir sveikatoje? Ar pasižadi pasitikėti juo dabar ir visados?

— Pasižadu, — sakau aš virpančiu balsu.

— Ar tu, Lukai, myli Rebeką? Ar tu pasižadi gyventi su ja varge ir džiaugsme, turte ir skurde, ligoje ir sveikatoje? Ar pasižadi pasitikėti ja dabar ir visados?

— Taip, — tvirtai sako Lukas, — pasižadu.

— Telaimina Dievas Luką ir Bekę, tebūna jie visada laimingi, — Maiklas stabteli ir apžvelgia salę, tarsi ieškodamas akimis to, kuris išdrįstų jam paprieštarauti. Aš dar tvirčiau suspaudžiu Luko pirštus. — Tepažįsta jie sutarimo džiaugsmą, vis stiprėjančios meilės žavesį ir neblėstančios draugystės šilumą. O dabar paplokime laimingajai porai. — Jis nusišypso Lukui: — Tu gali pabučiuoti nuotaką.

Kai Lukas palinksta prie manęs, Maiklas pradeda energingai ploti. Kurį laiką niekas nesiryžta prisidėti, tačiau netrukus pasigirsta vienas kitas pliaukštelėjimas, ir netrukus visoje salėje nuaidi plojimai.

Gėris kažką suburba Lukui į ausį, ir jis sumišęs atsigręžia į mane.

— O kur žiedai?

— Apsieisime ir be jų, — pasakau aš, įtemptai šypsodamasi.

Mano širdis taip daužosi, kad net sunku kvėpuoti. Regis, bematant kas nors atsistos ir sušuks: „Palūkėkite!..“

Tačiau niekas nepakyla iš vietos. Niekas nieko nesako.

Pavyko.

Mano ir Maiklo žvilgsniai susitinka, tačiau aš skubiai nusuku akis, kad niekas nepastebėtų. Dar negaliu atsipalaiduoti. Dar nevisiškai.

Į priekį išeina fotografas, aš tvirtai įsikimbu Lukui į parankę. Braukdama ašaras, su puokšte prieina Erina.

— Tokia graži ceremonija! — sako ji. — Tie žodžiai apie neblėstančios draugystės šilumą taip palietė man širdį... Suprantate, kaip tik šito aš ir noriu! — Ji prisiglaudžia mano puokštę prie krūtinės. — Aš visą laiką to troškau.

— Žinok, taip ir bus, pamatysi, — tariu apkabindama ją. — Žinau, kad taip bus.

— Atleiskite, panele? — kreipiasi fotografas. — Noriu nufotografuoti jaunuosius...

Erina paduoda man gėles ir smunka tolyn, o aš nusišypsau pačia skaisčiausia nuotakos šypsena.

— Bet, Beki, — nerimsta Lukas, — Gėris sako...

— Paimk iš Gėrio žiedą, — pasakau aš, nekrypteldama galvos. — Pasakyk, kad buvai toks susijaudinęs, jog tiesiog pamiršai jį. Užmausi jį vėliau.

Keli svečiai išeina į priekį, norėdami nufotografuoti mus, o aš atremiu galvą Lukui į petį ir laiminga šypsausi.

— Kažkas dar negerai, — nenustygsta Lukas. — Maiklas nepaskelbė mūsų vyru ir žmona. O ar mums nereikia niekur pasirašyti?

— Ššš! — fotoaparatas blyksteli, ir mes abu mirktelime.

— Beki, kas čia vyksta? — jis atsuka mane į save. — Ar mes susituokėme?

— Labai gera poza! — šūkteli fotografas. — Nejudėkite!

— Ar mes susituokėme? — Lukas įdėmiai žiūri man į akis.

— Na... gerai, — nenoriai atsakau aš. — Taip jau yra, kad mes nesusituokėme.

Vėl apakina blykstelėjimas. Kai jau galiu įžiūrėti, matau, kaip Lukas žiūri į mane nesusigaudydamas.

— Mes nesusituokėme?

— Klausyk, pasitikėk manimi, gerai?

— Pasitikėti tavimi?

— Taip! Pats ką tik prieš penkias sekundes pasižadėjai! Pameni?

— Aš pasižadėjau galvodamas, kad mes tuokiamės!

Staiga styginių orkestras užgroja „Vestuvių maršą“, ir grupė tvarkdarių nuveda visus, kurie pleškino fotoaparatais, į šalį.

— Eik, — sutreška bekūnis balsas. — Pradėk eiti.

Iš kur, po galais, atsirado tas balsas? Gal mano gėlės prakalbo?

Netikėtai mano akys užkliūna už mažyčio mikrofoniuko, prisegto prie rožės pumpuro. Robiną įtupdė mikrofoną į puokštę?

— Jaunieji! Eikite!

— Gerai! — sušnypščiu aš gėlėms. — Einame!

Aš stipriai įsikimbu Lukui į parankę, ir mudu patraukiame taku atgal per stebuklingąjį mišką.

— Mes nesusituokėme, — negali patikėti Lukas. — Visas šitas sumautas miškas, keturi šimtai žmonių, balta suknelė, ir mes nesusituokę.

— Ššš! — piktai sušnypščiu aš. — Niekam nieko nesakyk! Klausyk, juk tu prižadėjai, kad jeigu kai kas atrodys keista, tu nekreipsi dėmesio. Tad ir nekreipk!

Mudu žengiame petys į petį, nutvieksti saulės spindulių, prasiskverbiančių pro medžių šakas ir išmarginančių grindis. Staiga kažkas suzvimbia sutreška ir, mano nuostabai, šakos ima trauktis atgal, atidengdamos ant lubų žėruojančias vaivorykštes. Uždainuoja dieviškas choras, iš dangaus nusklendžia purus debesėlis, ant kurio tupi porelė riebių rausvų balandžių.

O Dieve. Aš nesusivaldau nekikenusi. To jau per daug. Gal čia tos papildomos detalytės, kurias minėjo Robiną?

Dirsteliu į Luką: to lūpos irgi įtartinai trūkčioja.

— Kaip tau patinka miškas? — linksmai paklausiu aš. — Kietas, ar ne? Tuos beržus jie specialiai užsakė iš Šveicarijos.

— Eik jau! — nepatiki Lukas. — O iš kur parsisiuntė balandžius? — Jis tiriamai žiūri į juos. — Tai ne balandžiai, šitie daug didesni. Gal čia kalakutai?

— Kokie dar kalakutai!

— Meilės kalakutai.

— Lukai, nutilk, — suburbu aš, valdydamasi, kad nekrizenčiau. — Čia balandžiai.

Mes nužingsniuojame pro eilių eiles išsipusčiusių svečių. Jie visi šiltai šypsosi, išskyrus paneles, kurios mus manhataniškai nužiūri.

— Kas, po galais, visi šitie žmonės? — klausia Lukas, nužvelgdamas besišypsančius nepažįstamuosius.

— Neturiu supratimo, — aš gūžteliu pečiais. — Maniau, kad tu kai kuriuos pažįsti.

Pagaliau mes pasiekiame salės galą, kur laukia paskutinė fotosesija. Lukas įtariai žiūri į mane.

— Beki, nėra nei mano, nei tavo tėvų.

— E... ne, nėra.

— Nėra tėvų, nėra žiedo ir mes nesusituokėme. — Jis patyli. — Vadink mane kaip nori, tačiau aš tikėjausi ne tokių vestuvių.

— Tai ir nėra vestuvės, — pasakau aš ir pabučiuoju jį priešais fotoaparatą.

Negaliu patikėti, kad viskas baigėsi sėkmingai. Niekas nieko nesakė, nieko neklausinėjo. Viena pora paprašė parodyti žiedą, tačiau aš švystelėjau jiems prieš nosį savo sužadėtuvių žiedą, apsuktą kita puse.

Mes valgėme sušius ir ikrus, gardžiavomės keturių patiekalų pietumis; kėlėme tostus. Viskas ėjosi pagal planą. Paskui pjaustėme tortą didžiuliu sidabriniu kardu, visiems džiaugsmingai šūkaujant. Paskui orkestras užgrojo „Kaip tu šį vakarą atrodai“, ir Lukas pakvietė mane šokti. Tai dar viena akimirka, kurią amžinai išlaikysiu atmintyje: aš sukuosi Luko glėbyje ir muzikos, spindesio bei spalvų sūkuryje, apsvaigusi nuo šampano ir laimės, žinodama, kad viskas netrukus baigsis.

O pobūvis — pačiame įkarštyje. Muzikantų grupė groja kažkokį man nežinomą džiazo gabalą; šokių aikštelė pilnutėlė. Išsipusčiusių nepažįstamųjų minioje matau ir keletą pažįstamų veidų: Kristina sukasi su savo vaikinu, Erina čiauška su vienu pabroliu, o ten — Lorelė labai energingai šoka su... Maiklu!

Aha. Gera mintis.

— Taigi, spėk, kiek žmonių prašė mano kortelės? — girdžiu prie ausies kažkieno balsą. Atsisukusi matau Denį, triumfuojantį, su šampano taurėmis abiejose rankose ir cigarete dantyse. — Dvidešimt! Mažiausiai! Viena paprašė, kad išmatuočiau ją čia pat, vietoje. Visos pareiškė, kad dėl tokios suknelės galima ir numirti. O kai pasakiau, kad dirbau su Džonu Galianu...

— Deni, tu niekada nedirbai su Džonu Galianu!

— Vieną kartą padaviau jam puoduką kavos, — ginasi jis. — Ir jis man padėkojo. Gal manai, kad čia, taip sakant, ne meninis bendradarbiavimas?

— Jeigu tu taip sakai... — aš linksmai nusišypsau jam. — Taip džiaugiuosi dėl tavęs.

— Ar tau linksma ir gera?

— Žinoma!

— Tavo anyta jaučiasi kaip žuvis vandenyje.

Mes sužiūrame į Elainą, sėdinčią prie pagrindinio stalo tarp išsipusčiusių poniučių: veidukas švyti — tokios gyvos dar lyg ir neteko matyti. Ji vilki ilgą plačią žalsvą suknelę, pasipuošusi gausybe deimantų ir atrodo kaip tikra puotos karalienė. Galima sakyti, ji tokia ir yra. Juk čia jos draugai, tai jos puota, ne Luko ir ne mano. Puikus reginys. Puikus renginys, kuriame galima pasisvečiuoti.

Aš kaip tik taip ir jaučiuosi — viešnia.

Pro šalį praplaukia grupelė moterų. Jos taip garsiai čiauška, kad net nugirstu keletą žodžių:

— Įspūdingas...

— Tokia vaizduotė...

Jos nusišypso man ir Deniui; ir aš nelieku skolinga. Mano lūpos jau aptirpusios. Nenuostabu, kai turi šypsotis kiekvienam nepažįstamam žmogui.

— Puikios vestuvės, — sako Denis, dairydamasis po spindinčią salę. — Išties įspūdingos. Tačiau jos nevisiškai tau tinka.

— Nejaugi? Kodėl taip sakai?

— Nieko nesakau: jos fantastiškos, išpuoselėtos, prabangios, tačiau... aš tavo vestuves įsivaizdavau ne tokias. Bet aš klydau, — skubiai pasitaiso jis, išvydęs mano veido išraišką. — Turbūt.

Žiūriu į jo liesą komišką, nieko neįtariantį veidą. O Dieve. Turiu jam pasakyti. Negaliu nepasakyti Deniui.

— Deni, aš noriu, kad kai ką žinotum, — sakau pusbalsiu.

— Ką?

— Apie šias vestuves...

— Sveikučiai!

Aš kaipmat užsičiaupiu ir atsisuku: čia tik Lorelė, visa įkaitusi ir laiminga nuo šokių.

— Nuostabi šventė, Beki, — sako ji. — Nuostabi muzikantų grupė. Jėzau, aš jau buvau pamiršusi, kaip dievinu šokius.

Susirūpinusi nužvelgiu jos išvaizdą.

— Lorele, — tariu jai, — niekas neraitoja Yves St. Laurent suknelės, kainuojančios 1000 dolerių, rankovių.

— Man buvo karšta, — nerūpestingai gūžteli pečiais ji. — Klausyk, Beki, kad ir kaip bjauru ištarti šiuos žodžius, — ji pritildo balsą, — tačiau jums jau teks greitai išvažiuoti.

— Jau? — aš instinktyviai dirsteliu į savo riešą, pamiršusi, kad neužsisegiau laikroduko.

— Automobilis jau laukia, — sako Lorelė. — Vairuotojas žino, kas ir kaip, tad parodys, kur eiti, kai būsite „JFK“ oro uoste. Privatiems lėktuvams — kitokia procedūra, tačiau nesklandumų neturėtų būti. Jeigu kas — skambink man, — ji pradeda šnabždėti. Aš žvilgteriu į Denį, apsimetantį, kad nesiklauso. — Į Angliją jūs turėtumėte atvykti pačiu laiku. Esu įsitikinusi, kad viskas pavyks kuo puikiausiai.

Aš stipriai ją apkabinu.

— Lorele... tu — nepakartojama, — sumurmu aš. — Nežinau nė ką sakyti.

— Beki, patikėk, tai — niekis. Turint galvoje, ką tu esi dėl manęs padariusi, tau priklausytų dešimt lėktuvų. — Ji apglėbia mane ir po to žvilgteri į laikroduką. — Geriau eik ir susirask Luką. Netrukus pasimatysime.

Jai nuėjus, tvyro įdomi tyla.

— Beki, ar aš teisingai nugirdau žodžius „privatus lėktuvas“? — klausia Denis.

— E... taip. Teisingai.

— Jūs skrendate privačiu lėktuvu?

— Taip, — atsakau kuo abejingiau. — Skrendame. Tokia Lorelės vestuvinė dovana mums.

— Ji nupirko jums privatų reaktyvinį? — Denis kraipo galvą. — Po velnių. Žinai, aš pats galvojau apie tai: ar čia pirkti lėktuvą, ar kiaušinių plaktuvą...

— Kvaileli! Ji juk lėktuvų kompanijos prezidentė.

— Dieve. Privatus lėktuvas. Na... tai kur link sukate? O gal vis dar paslaptis? — Stebiu, kaip Denis giliai užtraukia dūmą, ir staiga pajuntu jam neišpasakytą švelnumą.

Aš nenoriu pasakyti Deniui, kas vyksta.

Aš noriu, kad jis dalyvautų tame.

— Deni, — sakau aš, — ar turi kišenėje savo pasą?

Luko iš karto rasti nepavyksta. Pasirodo, jį buvo užspeitę du korporacijų finansininkai. Jis pašoka išsyk, vos išvydęs mane. Mudu einame aplink salę atsisveikindami su visais, kuriuos pažįstame, ir dėkodami. Tiesą sakant, ilgai neužtrukome.

Galiausiai prisiartiname prie stalo, kur sėdi Elaina, ir kuo mandagiausiai jai sutrukdome.

— Mama, mes jau išvykstame, — sako Lukas.

— Dabar? — susiraukia Elaina. — Per anksti.

— Na... mes išvykstame.

— Ačiū už nuostabias vestuves, — nuoširdžiai padėkoju. — Jos buvo tikrai nepaprastos. Visi taip sakė. — Aš pasilenkiu pabučiuoti ją. — Sudie.

Kodėl aš giliai širdyje pajuntu, kad niekada nebepamatysiu Elainos?

— Sudie, Beki, — atsako ji kaip visada oficialiu balsu. — Sudie, Lukai.

— Sudie, mama.

Jiedu dar žiūri vienas į kitą ir, rodos, Elaina tuoj tuoj kažką pasakys. Tačiau ji tik negrabiai pasilenkia ir pakšteli Lukui į skruostą.

— Beki! — kažkas baksteli man į petį. — Beki, tik nesakyk, kad jau išeinate! — Atsisukusi pamatau sutrikusią Robiną.

— E... taip. Išvykstame. Ačiū jums už viską, ką...

— Jūs dar negalite išvykti!

— Niekas nepastebės, — pasakau, apžvelgdama svečius.

— Jie privalo pastebėti! Prisimeni, juk turi būti specialus išėjimas? Rožių žiedlapiai? Muzika?

— Na... tada pamirškime visa tai...

— Pamiršti išlydėjimą? — Robiną spokso į mane. — Gal juokauji? Orkestras! — skubiai šūkteli ji į mikrofoniuką prie ausinių. — Pereikite prie „Vienos dienos“. Supratote? Pereikite prie „Vienos dienos“. — Ji pakelia nešiojamąjį mikrofoną. — Apšvietėjai, pasiruoškite rožių žiedlapiams.

— Robiną, — bejėgiškai kreipiuosi. — Garbės žodis, mes norėjome tyliai dingti...

— Mano nuotakos tyliai nedingsta! Pasiruoškite fanfaroms, — burba ji į ausinių mikrofoną. — Apšvietėjai, paruoškite išėjimo prožektorių.

Trimitų fanfaros užplūsta taip staiga, jog visi šokėjai net krūpteli. Diskotekos šviesos blyksniai persimaino į rožinį spindesį, o muzikantai pradeda groti „Vieną dieną ateis mano princas“.

— Eikite, gražuole ir prince, — Robiną švelniai stumteli mane. — Eikite! Viens du trys, viens du trys...

Mudu su Luku susižvalgome ir nueiname į šokių aikštelę, kur svečiai prasiskiria, užleisdami mums kelią. Mus supa muzika, mus lydi prožektoriaus šviesa, ir staiga nuo lubų ima snigti rožių žiedlapiais.

Iš tikrųjų labai miela. Mums žingsniuojant pro šalį visi geranoriškai šypsosi, visi aikčioja. Rožinė šviesa sudaro įspūdį, tarsi eitum per pačią vaivorykštę. O kur dar kvapūs rožių žiedlapiai, tupiantys mums ant galvų, rankų ir nusklendžiantys ant grindų. Mudu su Luku šypsomės vienas kitam. Jo plaukuose pamatau vieną žiedlapį...

— Stop!

Aš net susverdėju nuo to balso.

Štai ji — stovi tarpduryje. Apsirengusi juodu kostiumėliu ir tokiais smailiakulniais smailianosiais juodais bateliais, kokių dar nebuvau mačiusi.

Pati piktoji fėja.

Visi atsisuka į ją, muzikantai nustoja groti.

— Alisija? — nustemba Lukas. — Ką tu čia veiki?

— Tai sakai, džiaugiesi šauniomis vestuvėmis, Lukai? — pagiežingai šypteli ji.

Svečiai net traukiasi tolyn, jai žengiant į salę.

— Užeik, — greitai pakviečiu ją. — Užeik ir pasisvečiuok. Mes būtume tave pakvietę...

— Aš žinau, ką jūs darote, Beki.

— Mes tuokiamės! — aš stengiuosi kalbėti kuo linksmiau. — Anokia čia paslaptis!

— Aš tiksliai žinau, ką jūs darote. Turiu draugų Sario grafystėje. Jie viską sužinojo, — ji triumfuoja, o mano nugara jau šliaužia šaltis.

Ne.

Prašau, ne.

Tik ne dabar, kai jau tiek įveikta.

— Manau, kad tu turi mažytę paslaptėlę, kurios nežino tavo sveteliai, — Alisija klastingai nusiviepia. — Nelabai mandagu ar ne?

Aš negaliu pajudėti. Negaliu kvėpuoti. Kur ta mano geroji krikštamotė fėja?

Lorelė žiūri į mane pastėrusiomis akimis.

Kristina padeda savo šampano taurę.

— Kodas — „Raudonas“. Kodas — „Raudonas“, — girdžiu Robinos balsą iš savo puokštės. — Skubu. Kodas — „Raudonas“.

Alisija jau vėžlina per šokių aikštelę mėgaudamasi jai skiriamu dėmesiu.

— Tiesą pasakius, — maloniai tęsia ji, — visa tai šiek tiek suklastota. Ar ne, Beki?

Už jos nugaros pastebiu du tvirtus tvarkdarius, artėjančius prie šokių aikštelės, tačiau jie nespės. Viskas žlugs.

— Viskas atrodo taip žavingai. Viskas atrodo taip romantiškai, — staiga Alisijos balsas sugriežtėja. — Tačiau žmonės garantuotai norėtų sužinoti, kad šios vadinamosios idealios vestuvės Plaza tėra absoliutus, visiškas... aaa! — suklykia ji. — Greičiau paleisk!

Negaliu patikėti. Lukas.

Jis kuo ramiausiai priėjo prie jos ir pakėlęs persimetė ją per petį lyg kokį vaikiščią.

— Greičiau paleisk! — rėkia ji. — Kas nors padėkite, po velniais!

Tačiau svečiai jau kvatoja. Ji spardo Luką savo smailianosiais batais, o jis tik kilsteli antakius ir kulniuoja, nelėtindamas žingsnio.

— Čia viskas suklastota! — spiegia ji nuo durų. — Suklastota! Čia nebuvo jokių...

Durys pokšteli, jos klyksmas dingsta, ir akimirką užslenka alpi tyla. Niekas, net Robiną, nesukruta. Paskui durys tyliai prasiveria, ir įeina Lukas, valydamasis rankas.

— Nemėgstu nekviestų svečių, — sausai pareiškia jis.

— Bravo! — šūkteli viena man nepažįstama moteris. Lukas jai nusilenkia, ir visa salė patvinsta juoku ir aplodismentais.

Mano širdis taip daužosi, kad net negaliu nustovėti vietoje. Kai Lukas atsistoja greta, aš suimu jį už rankos, ir jis stipriai spusteli manąją. Aš jau noriu eiti. Kuo greičiau nešdintis iš čia.

Girdžiu, kaip per salę nuvilnija klegesys ir, ačiū Dievui, mane pasiekia tokie žodeliai kaip „pamišėlė“ ir „turbūt pavydi“. O viena moteris, nuo galvos iki kojų reklamuojanti Prada, gyvai sučiauška:

— Žinote, lygiai taip pat atsitiko ir per mūsų vestuves...

O Dievuli, štai atžygiuoja ir Elaina su Robiną tarsi tos dvi karalienės iš „Alisos stebuklų šalyje“.

— Aš labai atsiprašau! — maldauja Robiną. — Tik neleiskite, kad ji jus sunervintų, brangute. Tai tebuvo nusivylusi, pavydi panelė.

— Kas čia tokia buvo? — susiraukia Elaina. — Ar jūs ją pažįstate?

— Viena suirzusi buvusi klientė, — aiškina Robiną. — Kai kurios jų labai niršta. Neturiu supratimo, koks bus jų gyvenimas! Vieną minutę jos meilutės, o kitą, žiūrėk, jau kviečia į teismą! Nesirūpink, Beki. Išlydėjimą mes pakartosime. Dėmesio, orkestrantai, — skubiai išpoškina ji. — Po signalo — „Vieną dieną“ repriza. Apšvietėjai, paruoškite atsarginius rožių žiedlapius.

— Jūs turite ir atsarginių žiedlapių? — nustembu aš.

— Brangute, aš esu pasiruošusi visiems nenumatytiems atvejams, — Robiną mirkteli man. — Tam ir samdomi vestuvių planuotojai.

— Robiną, — sakau nuoširdžiai, — manau, kad jūs nusipelnėte kiekvieno penso. — Aš apkabinu ją viena ranka ir pabučiuoju. — Viso. Viso, Elaina.

Vėl suskamba muzika, mes vėl žengiame pirmyn, lyjant rožių žiedlapiais. Ne, Robinai nieko negaliu prikišti. Žmonės vėl spiečiasi aplink plodami. Įdomu, ar tai tik mano vaizduotė, ar po to incidento su Alisija jie tapo šiek tiek draugiškesni? Eilės gale pastebiu laukiančią Eriną. Aš metu savo puokštę jai į ištiestas rankas.

Ir mes išeiname.

Sunkios dvivėrės durys užsitrenkia, mudu einame tyliu, kilimais išklotu koridoriumi. Aplinkui tuščia, tik du tvarkdariai susikaupę spokso į tolį.

— Mums pavyko! — iš palengvėjimo aš vos nekvatoju. — Lukai, mums pavyko!

— Tiek tai aš suprantu, — linkteli Lukas. — Susitvarkėme. Bet gal būsi tokia maloni ir pasakysi, kas čia, po galais, darosi?

Dvidešimt pirmas skyrius

Lorelė viską idealiai suorganizavo. Lėktuvas mūsų laukia „JKF“ oro uoste. O kai atskrendame į Gatviko oro uostą aštuntą valandą ryto, čia mūsų jau laukia automobilis. Dabar skriejame per Sario grafystę į Oksšotą. Jau greitai būsime vietoje! Net nesitiki, kad viskas vyko taip sklandžiai.

— Žinoma, turi pripažinti savo didžiąją klaidą, — porina Denis, patogiai išsidrėbęs užpakalinėje mersedeso sėdynėje.

— Kas čia dabar? — aš pakeliu akis nuo telefono.

— Apsiribojai dvejom vestuvėmis. Turiu galvoje, jeigu keli du kartus, tai kodėl ne tris? Ne šešis kartus. Įsivaizduok šešias puotas...

— Ir šešias sukneles... — įkiša savo trigrašį Lukas.

— Šešis tortus...

— Užsičiaupk, gerai? — piktinuosi aš. — Jeigu nori žinoti, aš ne specialiai taip padariau! Tiesiog... taip išėjo!

— Tiesiog taip išėjo! — šaiposi Denis. — Beki, užteks apsimetinėti. Juk norėjai apsirengti dvi suknias. Nėra ko gėdytis.

— Deni, aš kalbu telefonu... — sakau žiūrėdama pro langą. — Gerai, Sjuzi, manau, po kokių dešimties minučių jau pasirodysime.

— Negaliu patikėti, kad tau pavyko, — džiūgauja Sjuzi. — Tik pagalvok — viskas baigėsi gerai! Oi, kaip noriu lėkti prie kiekvieno ir papasakoti!

— Nedrįsk!

— Bet kas galėtų pagalvoti: vakar vakare buvote Plaza viešbutyje, o dabar... — staiga ji nutyla. — Ei, tik nesakyk, kad tu vis dar apsirengusi vestuvine suknele?

— Aišku, kad ne! — krizenu aš. — Nesu tokia besmegenė. Mes persirengėme lėktuve.

— O kaip patiko kelionė?

— Nuostabiausia. Garbės žodis, Sjuzi, nuo šiol skraidysiu tik Lear reaktyviniu.

Šiandien tokia skaisti, saulėta diena. Žvalgausi į praskriejančius laukus ir jaučiuosi tokia laiminga. Po visų tų nuolatinių rūpesčių ir vargų pagaliau viskas susitvarkė. Mes Anglijoje. Saulutė šviečia. Ir mes susituoksime.

— Žinok, man truputėlį neaišku, — pareiškia Denis, spoksodamas pro langą. — Tai kur tos visos jūsų pilys?

— Čia — Sario grafystė, — aiškinu aš. — Mes neturime pilių.

— O kur tie kareiviai su meškų kailio kepurėmis ant galvų? — jis prisimerkia. — Beki, ar tu tikra, kad mes patekome į Angliją? Ar tikrai tas pilotas žinojo, kur traukia?

— Esu visiškai tikra, — atsakau išsitraukdama lūpų dažus.

— Kažin, — kraipo galvą jis. — Man čia labiau panašu į Prancūziją.

Kai mes sustojame prie šviesoforo, Denis nuleidžia langą.

— Bonjour, — kalbina jis apstulbusią moterį. — Comment allezvous?

— Aš... aš nežinau, — sumurma moteriškė ir nuskuba per gatvę.

— Taip ir žinojau, — pliauškia Denis. — Beki, man nemalonu pranešti tau, bet čia — Prancūzija.

— Čia Oksšotas, tu kvaily, — atšaunu. — Ir... o Dieve. Štai mūsų gatvė.

Išvydus pažįstamą ženklą, mane net suspazmuoja. Mes jau beveik vietoje.

— Gerai, — sako vairuotojas. — Eltono kelias. Koks numeris?

— Keturiasdešimt trečias. Štai anas namas, — parodau aš, — kur pilna balionų, vėliavų... ir sidabrinių kaspinų medžiuose...

Jergutėliau! Visas plotas atrodo lyg atrakcionų aikštė. Vienas vyras, įsilipęs į priešais namą augantį kaštoną, vedžioja tarp šakų lemputes; įvažoje prie namo stovi baltas furgonas; moterys, apsirengusios uniformomis žaliais ir baltais dryžiais, bėginėja į namą ir iš jo.

— Lyg ir laukia jūsų, — pastebi Denis. — Kaip tu jautiesi?

— Puikiai, — keista, kad mano balsas virpa.

Mūsų automobilis, o paskui jį ir kitas, atvežęs mūsų bagažą, sustoja.

— Negaliu suprasti tik tiek, — sako Lukas, stebėdamas visą sambrūzdį. — Kaip tu sugebėjai perkelti visas vestuves per vieną dieną. Ir pranešusi tik prieš tris savaites. Turiu galvoje, kaip galima surasti visus tiekėjus, muzikantus ir dar milijoną įvairiausių specialistų...

— Lukai, čia tau ne Manhatanas, — sakau aš, atidarydama dureles. — Pats pamatysi.

Mums belipant iš automobilio, prasiveria namo durys ir pasirodo mama, apsirengusi languotomis kelnėmis ir medvilnine sportine palaidinuke su užrašu „NUOTAKOS MAMA“

— Beki! — rikteli ji ir atbėga ištiesusi rankas.

— Mama, — mudvi apsikabiname. — Ar viskas gerai?

— Manau, viskas kontroliuojama! — Ji atrodo šiek tiek sutrikusi. — Turėjome bėdų dėl puokštelių ant stalų, tačiau laikykime špygas — jos jau turėtų būti pakeliui... Lukai! Kaip tu laikaisi? Kaip praėjo finansų konferencija?

— Praėjo ee... gerai, — sako jis. — Labai gerai, ačiū. Man tik labai gaila, kad visas pasiruošimas vestuvėms sukelia tiek daug vargo...

— O, jokio vargo nėra! — skuba užtikrinti mama. — Prisipažinsiu, šiek tiek nustebau, kai Beki paskambino. Nieko tokio, dauguma svečių vis tiek būtų pasilikę pietums sekmadienį. O ir kunigėlis Piteris suprato ir sakė, kad šiaip sekmadieniais porų netuokia, tačiau šiuo atveju padarys išimtį...

— O kaip, pavyzdžiui, dėl... tiekėjų? Ar jie nebuvo užsakyti vakar dienai?

— O, Lulu nekreipė dėmesio! Ar ne, Lulu? — kreipiasi ji į vieną iš moterų dryžuota uniforma.

— Ne, aišku, kad ne! — linksmai čiauška ji. — Sveika, Beki! Kaip tu?

O Dieve! Čia gi Lulu, kuri mane vesdavosi į skaučių užsiėmimus.

— Labas! — atsakau. — Aš ir nežinojau, kad jūs užsiimate maisto tiekimu!

— Na, ką ten! — kuklinasi ji ir numoja ranka. — Tiesiog nemėgstu dykinėti. Dabar, kai vaikai jau užaugę...

— Žinok, Lulu sūnus Aronas — muzikantas! — didžiuojasi mama. — Groja klavišiniais! Pati pamatysi, kokia gera jų grupė! Jie specialiai repetavo „Laisvą melodiją“...

— Nagi, paragauk! — Lulu ištraukia sumuštinuką iš folija uždengto padėklo. — Čia mūsų naujoji Thai filo partija. Labai nusisekę. Žinai, ta filo tešla dabar labai paklausi.

— Tikrai?

— O taip! — nusimanančiai linksi Lulu. — Niekas jau nekepa tų trapių vaisinių pyragų. O jau vol au vents... — ji nusivaipo, — baigta!

— Labai teisingai, — pritaria Denis, šaudydamas akimis. — Vol au vent — istorija. Galima pavadinti tiesiog skrebučiais. O ką pasakytumėte apie šparagines bandeles?

— Mama, čia — Denis, — skubiai paaiškinu. — Mano kaimynas, pameni?

— Ponia B, man didelė garbė susipažinti su jumis, — sako Denis, bučiuodamas mamai ranką. — Ar jūs nepykstate, kad atsekiau paskui Bekę?

— Žinoma, ne! — sako mama. — Kuo daugiau, tuo smagiau! O dabar eikime apžiūrėti palapinės!

Net išsižioju pamačiusi milžinišką palapinę sidabriniais ir baltais dryžiais, banguojančią sodo vejoje. Visose gėlių lysvėse našlaitėmis išrašyta: „Beki ir Lukas.“ Visi krūmai ir krūmokšniai apkabinėti lemputėmis. Uniformuotas sodininkas šveičia naują granito fontanėlį; kažkas ten šluoja verandą; palapinėje, matau, pusračiu sėdi pulkelis vidutinio amžiaus moterų su knygelėmis rankose.

— Dženisė susisodino jas trumpam instruktažui, — patyliukais aiškina mama. — Ji kaip reikiant įsijautė į šių vestuvių organizavimą. Net galvoja apie profesionalų darbą!

— Taigi, — girdžiu Dženisės balsą, kai jau prieiname arčiau. — Atsarginiai rožių žiedlapiai bus sidabriniame krepšelyje prie kolonos A. Prašau visas pasižymėti savo brėžiniuose...

— Man regis, jai puikiai pavyks, — mąsliai prognozuoju jos ateitį.

— Bete ir Margo, judvi būsite atsakingos už gėles prie atlapų. Anabele, gal galėtumėte pasirūpinti...

— Mama? — apstulbsta Lukas.

O Dievuli. Anabelė! Tame būryje sėdi Luko pamotė.

— Lukai! — nušvinta atsisukdama Anabelė. — Dženise, atsiprašau minutėlę...

Ji pribėga prie mūsų ir stipriai apkabina Luką.

— Tu čia. Aš taip džiaugiuosi matydama tave. — Ji susirūpinusi žiūri į Luką. — Kaip tu, mielasis?

— Gerai, — sako Lukas. — Taip manau. Daug kas nutiko...

— Suprantu, — Anabelė tiriamai dirsteli į mane ir taip pat apglėbia, šnabždėdama man į ausį: — Vėliau mes iš širdies pasišnekėsime.

— Vadinasi... tu padedi ruoštis? — klausia ją Lukas.

— O, čia visi įsikinkę į darbus, — džiūgauja mama. — Taip pat ir Anabelė!

— O kur tėtis? — dairosi Lukas.

— Jis ir Greimas išėjo atnešti daugiau taurių, — sako mama. — Jiedu kaipmat susibičiuliavo. O dabar — kas nori kavutės?

— Jūs gražiai sutariate su Luko tėvais! — sakau aš, nusekdama paskui mamą į virtuvę.

— O, jie nuostabūs! — džiaugiasi mama. — Tikrai puikūs. Ir jau pasikvietė mus pasisvečiuoti Devone. Geri, žemiški žmonės. Ne tokie kaip... ta moteris.

— Ne. Visiškai kitokie negu Elaina.

— Man pasirodė, kad jai nė kiek nerūpėjo vestuvės, — šiek tiek pasipiktina mama. — Žinok, ji net neatsakė į kvietimą!

— Nejaugi?

Velnias. Aš lyg ir atsakiau už ją.

— Ar jūs dažnai susitikdavote pastaruoju metu? — teiraujasi mama.

— E... ne. Nelabai.

Mes užnešame padėklą su kava viršun, į mamos miegamąjį, kur randame Sjuzi ir Denį, įsitaisiusius ant lovos. Tarp jų spardosi mažylis Ernis. O priešais, ant spintos durų, kabo balta nėriniuota mamos vestuvinė suknelė.

— Sjuzi! — sušunku aš, apkabindama ją. — Ir žavuolis Erniukas! Jis toks didelis... — Aš pasilenkiu, pabučiuoju jam į veiduką ir sulaukiu nuostabiausios bedantės šypsenos.

— Tu nugalėjai, — šypsosi Sjuzi. — Šaunuolė, Bekse.

— Ponia B, Sjuzi man ką tik parodė jūsų šeimos relikvinę nuotakos suknelę, — giriasi Denis ir išriečia antakius, pažvelgdamas į mane. — Labai... unikali.

— Ši suknelė išlaikė šitiek išbandymų! — džiaugiasi mama. — Jau manėme, kad ji bus niekam tikusi, tačiau kavos dėmės neliko nė pėdsako!

— Stebuklas! — patvirtina Denis.

— Tik pagalvokite, šį rytą Erniukas vos neužvertė ant jos obuolių tyrės...

— Vaje, tikrai? — aš dirsteliu į raustelėjusią Sjuzi.

— Gerai, kad buvau uždengusi ją plėvele! — mama pakelia suknelę ir papurto visus mezginukus. Jos akys šiek tiek paraudusios. — Taip laukiau šios akimirkos: Beki apsivilks mano vestuvinę suknelę. Aš kvaila ar ne?

— Nė kiek ne kvaila, — sakau apglėbdama ją. — Šitaip ir turi būti.

— Ponia Blumvud, Beki pasakojo man apie šią suknelę, — dėsto Denis, — tačiau galiu nuoširdžiai pasakyti, kad ji jos tinkamai neįvertino. O ar neprieštarautumėte, jeigu aš bent šiek tiek ją pataisyčiau?

— Nė kiek! — sutinka mama ir žvilgteri į laikroduką. — Na, aš turiu bėgti. Dar reikia sužiūrėti, kur tos puokštelės!

Jai išėjus, Denis su Sjuzi susižvalgo.

— Gerai, tai ko dabar griebsimės? — sukrunta Denis.

— Iš pradžių galėtum nukirpti rankoves, — pataria Sjuzi, — ir visus tuos mezginukus aplink juosmenį.

— Noriu paklausti, kiek iš viso palikti to originalo? — Denis kilsteli galvą. — Kaip tu manai, Beki?

Aš tyliu. Žiūriu pro langą. Matau, kaip sode vaikštinėja Lukas su Anabele. Kone suglaudę galvas kalbasi. O ten mama šnekasi su Dženise, rodydama į žydinčią vyšnią.

— Beki? — nenustygsta Denis.

— Neliesk jos, — aš atsisuku į jį.

— Ką?

— Nieko nedaryk, — nusišypsau pastėrusiam Deniui. — Palik kaip yra.

Be dešimties minučių trečią valandą aš jau pasiruošusi. Apsivilkau tą įdaryto pyrago tipo suknelę. Makiažą padarė Dženisė: esu skaistaveidė pavasarinė nuotaka, tik sudrėkinta nosinaite sumažinau skaistumą. Ant galvos užsidėjau gvazdikų ir gubojų vainikėlį, kurį mama užsakė kartu su puokšte. Vienintelis bent kiek madingas daiktas — mano Christian Louboutin bateliai, kurių net nematyti.

O man nesvarbu. Aš atrodau taip, kaip man patinka.

Mes nusifotografavome po žydinčia vyšnia. Mama ašarodama nuplovė visą savo „Vasaros elegancijos“ makiažą, ir ją teko iš naujo padažyti. Dabar visi išėjo į bažnyčią. Likome tik mudu su tėčiu.

— Pasiruošusi? — klausia jis, kai į keliuką įvažiuoja baltutėlis rolsroisas.

— Taip, manau, — mano balsas suvirpa.

Aš išteku. Jau tikrai išteku.

— Kaip tu manai — ar aš teisingai darau? — pusiau juokais paklausiu.

— O, žinoma, — priešais koridoriaus veidrodį tėtis pasitaiso šilkinį kaklaraištį. — Aš prisimenu, ką pasakiau tavo mamai, kai pirmą kartą pamačiau Luką: „Šitas žengs koja kojon su Beki.“ — Mūsų akys susitinka veidrodyje. — Ar tikrai, Beki? Ar jis žengia koja kojon su tavimi?

— Nevisiškai, — šypteliu aš, — bet... jau pratinasi.

— Gerai, — jis nusišypso. — Geriau ir būti negali.

Vairuotojas skambina prie durų, o aš, atidariusi jas, negaliu atsitokėti: nagi, iš po kepurės snapelio žiūri mano buvęs vairavimo instruktorius Klaivas.

— Klaivai! Sveikas! Kaip tu?

— Beki Blumvud! — aikteli jis. — Tai bent staigmena! Beki Blumvud išteka! Ar tu pagaliau išlaikei egzaminą?

— E... taip. Po kurio laiko.

— Neįtikėtina! — stebisi jis, kraipydamas galvą. — Prisimenu, grįždavau namo ir sakydavau žmonai: „Jeigu ta mergaitė išlaikys egzaminą, tada aš — keptas kiaušinis.“ O tada, žinoma, kai atėjo laikas...

— Taip, na, kad ir kaip ten būtų...

— Tas egzaminuotojas sakė, kad dar gyvenime nebuvo regėjęs tokių dalykų. Ar tavo vyras bent kartą matė tave vairuojančią?

— Taip.

— Ir vis tiek nori tave vesti?

— Taip! — aš jau įsiuntu.

Garbės žodis. Juk šiandien mano vestuvių diena. Niekas neprašo priminti to kvailo vairavimo egzamino, vykusio prieš daugybę metų.

— Gal jau eisime? — taktiškai paklausia tėtis. — Sveikas, Klaivai. Malonu vėl susitikti.

Kai prieiname prie automobilio, aš atsigręžiu į namą. Kai vėl jį pamatysiu, jau būsiu ištekėjusi moteris. Aš giliai įkvepiu ir keliu koją vidun.

— Palaaauk! — kažkas surinka. — Beki! Sustok!

Įkėlusi koją į automobilį, aš net pastėrstu iš siaubo. Kas atsitiko? Kas sužinojo! Ką sužinojo?

— Aš negaliu leisti, kad taip atsitiktų!

Ką? Nieko nesuprantu. Tomas Vebsteris iš gretimo namo, apsirengęs dieniniu fraku, lekia mūsų link lyg išdegęs akis. Ką jis sau galvoja? Jis turi būti bažnyčioje, palydėti svečius į vietas.

— Beki, aš negaliu taip stovėti ir žiūrėti, — sako jis, vos atgaudamas kvapą ir atsiremdamas delnu į rolsroisą. — Tai būtų didžiausia klaida tavo gyvenime. Gerai pagalvok.

O, dėl Dievo meilės.

— Taip, pagalvojau, — aš mėginu alkūnėmis prasibrauti pro jį, tačiau Tomas stveria mane už peties.

— Vakar vakare aš atsipeikėjau: mes turime būti kartu, tu ir aš priklausome vienas kitam. Tik pagalvok, Beki: mes pažįstame vienas kitą nuo kūdikystės. Kartu užaugome. Gal ir prireikė tam tikro laiko, kad suprastume savo jausmus vienas kitam... bet argi mes nenusipelnome to vienintelio šanso?

— Tomai, aš tau nieko nejaučiu. Ir po poros minučių tuokiuosi. Tad gal malonėtum pasitraukti iš kelio?

— Tu nežinai, į ką veliesi! Tu neturi supratimo, ką reiškia santuoka! Beki, atsakyk nuoširdžiai: ar tu tikrai įsivaizduoji, kad galėsi praleisti su Luku visą likusį gyvenimą? Ištisomis dienomis, ištisomis naktimis? Visas nesuskaičiuojamas valandas?

— Taip! — atrėžiu netekdama kantrybės. — Įsivaizduoju! Aš be galo myliu Luką ir noriu praleisti su juo visą likusį gyvenimą! Tomai, iki šios akimirkos man daug ką teko patirti ir iškentėti. Daugiau negu galėtum įsivaizduoti. Ir jeigu tuoj pat nepasitrauksi iš tako ir neleisi man keliauti į savo pačios vestuves... aš tave nudėsiu.

— Tomai, — įsikiša tėtis, — aš manau, kad atsakymas yra „ne“.

— O, Dieve! — Tomas sekundėlę patyli. — Na... gerai. — Jis susigėdęs gūžteli pečiais. — Atleisk.

— Tu niekada neturėjai nuovokos apie laiką, Tomai Vebsteri, — paniekinamai išpoškina Klaivas. — Pameni tą pirmą kartą, kai įsukai į žiedinę sankryžą? Vos neužmušei mūsų abiejų!

— Viskas gerai. Nieko blogo neatsitiko. Ar jau galime važiuoti? — aš atsisėdu ant sėdynės ir taisausi suknelę. Tėtis įsitaiso šalia.

— Tuomet susitiksime ten ar ne? — graudžiai klausia Tomas, ir aš užverčiu akis į dangų.

— Tomai, gal nori, kad nuvežtume tave į bažnyčią?

— O, ačiū. Būtų gerai. Labas, Greimai, — kvailai tauškia jis, kabarodamasis į vidų. — Atsiprašau už tai, kas įvyko.

— Nieko tokio, Tomai, — tėtis paplekšnoja jam per nugarą. — Visiems pasitaiko. — Jis taip nusivaipo žiūrėdamas į mane pro Tomo galvą, jog aš vos galiu susilaikyti neužsikvatojusi.

— Ar jau visi įsitaisėte? — atsisuka Klaivas. — Nebebus jokių širdies posūkių? Jokių staigių meilės apraiškų? Jokių apsisukimų?

— Ne! — užtikrinu aš. — Jokių. Važiuojame pagaliau!

Prie bažnyčios atvykstame skambant varpams. Saulutė šviečia, atskuba keli pavėlavę svečiai. Tomas atplėšia durelės ir neria taku net neatsigręždamas, o aš visų praeivių akivaizdoje ramiai pasitaisau šleifą.

Dieve, kaip smagu būti nuotaka. Gaila, kad daugiau nebus tokios progos.

— Viskas gerai? — klausia tėtis, paduodamas man puokštę.

— Manau, taip, — nusišypsau aš ir įsikimbu į jo atkištą parankę.

— Sėkmės, — sako Klaivas ir linkteli galva, rodydamas tolyn. — Dar kažkas vėluoja.

Priešais bažnyčią sustoja taksi, abejos keleivių durelės atsiveria. Aš žiūriu ir manau, kad sapnuoju: išlipa Maiklas vis dar tuo pačiu fraku kaip ir Plaza viešbutyje ir ištiesia kažkam ranką. Tą pačią sekundę pasirodo Lorelė. Yves St. Laurent suknelės rankovės vis dar paraitotos.

— Nesitrukdykite! — sako ji. — Mes įslinksime kur nors...

— Bet... bet kaip, po galais, jūs čia atsiradote?

— Kaip nemandagu, — priekaištauja Klaivas.

— Kokia prasmė valdyti šimtą privačių reaktyvinių lėktuvų, jeigu negali nuskristi kur nori? — sako Lorelė prieidama ir čiupdama mane į glėbį. — Mes staiga nusprendėme, kad norime pamatyti, kaip jūs susituokiate.

— Tikrai, tikrai, — šnabžda Maiklas man į ausį. — Žemai lenkiuosi tau, Beki.

Jie smunka į bažnyčią, o mudu su tėčiu einame į priebažnytį, kur jau laukia Sjuzi. Ji vilki sidabro atspalvio melsvą suknelę, o ant rankų laiko Ernį, aprengtą priderintais šliaužtinukais. Greitai dirsteliu į bažnyčią, kur susirinko visa mano šeima, mano seni draugai, visi Luko draugai ir giminės. Jie sėdi laimingi, džiugūs, kupini laukimo.

Vargonai nutyla. Jau pradedu jaudintis.

Pagaliau tai tiesa. Pagaliau aš išteku. Iš tikrųjų.

Pasigirsta „Mendelsono maršas“, tėtis spusteli mano ranką, ir mudu žengiame prie altoriaus.

Dvidešimt antras skyrius

Mes susituokę.

Mes iš tikrųjų susituokę.

Aš žiūriu į spindintį vestuvinį žiedą, kurį bažnyčioje Lukas užmovė man ant piršto. Paskui pakeliu akis. Vasaros sutemose švyti palapinė, muzikantai groja kažkokią prastą „Dūmai graužia tau akis“ versiją, žmonės šoka. Tegul muzika ir nesilieja taip, kaip Plaza viešbutyje, tegul svečiai ir ne taip išsidabinę, tačiau jie — mūsų. Visi visi — mūsų.

Mes nuostabiai pasivaišinome: valgėme rėžiukų sriubos, ėriukų šoninės, vasarinio pudingo, išgėrėme daugybę šampano ir vyno, kuriuos mama su tėčiu pirko Prancūzijoje. Paskui tėtis pabarškino šakute į taurę ir pasakė kalbą apie mane ir Luką. Jis sakė, kad jiedu su mama dažnai svarstydavo, už kokio vyro aš ištekėsiu, tačiau sutardavo tik dėl vienintelio dalyko — „jis turės vaikščioti ant pirštų galiukų“. Tada tėtis žvilgterėjo į Luką, kuris klusniai pakilo ir padarė piruetą, visiems plyštant iš juoko. Tėtis kalbėjo, kad jis labai pamilo Luką bei jo tėvus ir kad čia vyksta ne tik vestuvės, bet ir šeimų susiliejimas. Paskui jis užtikrino, kad aš būsiu labai ištikima ir vyrui atsidavusi žmona, ir papasakojo istoriją, kai būdama aštuonerių nusiunčiau laišką į Dauning Strytą^24, siūlydama tėčio kandidatūrą į ministro pirmininko postą; negana to, po savaitės parašiau dar kartą, klausdama, kodėl jie neatsakė į mano pirmąjį laišką. Visi vėl leipo iš juoko.

Paskui kalbėjo Lukas: apie tai, kaip mes susitikome Londone, kai aš dirbau finansų žurnaliste; kaip jis pastebėjo mane spaudos konferencijoje, kuri buvo pati pirmoji mano gyvenime ir kurioje paklausiau Barclays banko direktoriaus, atsakingo už ryšius su visuomene, kodėl jie nepadaro tokių stilingų viršelių čekių knygutėms kaip mobiliesiems telefonams. O tada jis prisipažino, kad ėmė siuntinėti man pakvietimus į Ryšių su visuomene organizuojamus renginius, nors jie neturėjo nieko bendra su mano žurnalu, tiesiog visada pagyvindavau atmosferą.

(Šitokių dalykų iš jo lūpų dar nebuvau girdėjusi. Dabar viskas aišku! Štai kodėl buvau nuolat kviečiama į tas absurdiškas konferencijas prekinės maklerystės ir plieno pramonės klausimais.)

Galiausiai atsistojo Maiklas ir, maloniai gergždžiančiu balsu prisistatęs, pradėjo pasakoti apie Luką: kaip jam fantastiškai sekasi, tačiau, girdite, jam verkiant reikia, kad šalia būtų žmogus, kuris jį karštai mylėtų tokį, koks yra, ir neleistų per daug rimtai žiūrėti į gyvenimą. Paskui Maiklas pareiškė, kad jam buvo didelė garbė susipažinti su mano tėvais, kurie taip maloniai ir draugiškai sutiko du visiškai nepažįstamus žmones. Dabar, girdi, jam aišku, iš kur aš paveldėjau vadinamąjį geraširdiško džiaugsmo grožį. Dar jis pridūrė, kad pastaruoju metu aš regimai subrendau; kad jis stebėjo, kaip aš susidorojau su keliomis labai kebliomis situacijomis, kurių jis neketinąs čia atpasakoti, tačiau tik pasakysiąs, kad aš sugebėjau įveikti tuos keletą sunkumų.

„Nepasinaudodama Visa kortele“, — pridūrė jis, ir visoje palapinėje nugriaudėjo juokas.

Toliau jis pasakojo, kad nors gyvenime jam yra tekę dalyvauti daugybėje vestuvių, tačiau tokio malonumo kaip čia niekada nepatyrė. Jis žinojęs, kad mudu su Luku esame skirti vienas kitam, kad jis nepaprastai myli mus abu ir kad mes nenutuokiame, kokie esame laimingi. O jeigu Dievas apdovanos mus vaikučiais, ir tie nesupras, kokie bus laimingi.

Aš vos neapsižliumbiau besiklausydama.

Dabar mes su Luku sėdime ant pievutės. Tik dviese, sekundėlę atitrūkę nuo visų. Manieji Christian Louboutin išsižaliavo nuo žolės, o ant suknelės priekio liko braškiuotų Erniuko pirštelių žymės. Garantuotai atrodau nevalyva, tačiau jaučiuosi be galo laiminga.

Manau, dar niekada gyvenime nebuvau tokia laiminga.

— Na, — sako Lukas, atsilošdamas, pasiremdamas alkūnėmis ir užversdamas galvą į tamsėjantį dangaus skliautą. — Pagaliau įveikėme.

— Pagaliau įveikėme. — Mano gėlių vainikėlis ėmė slysti ant vienos akies, tad atsargiai atsegusi padedu jį ant žolės. — Ir apsiėjome be aukų.

— Tu žinai... tos kelios praėjusios savaitės man atrodo lyg koks keistas sapnas, — sako Lukas. — Buvau taip paskendęs savo minčių pasaulyje, kad net nesupratau, kas vyksta realybėje. — Jis kraipo galvą. — Manau, tada vos nenušokau nuo bėgių.

— Vos?

— Na, gerai. Buvau nušokęs, — jis atsisuka į mane. Tamsios akys net žėri nuo palapinės šviesų. — Aš tau be galo skolingas, Beke.

— Nieko tu man neskolingas, — nustembu aš. — Dabar esame susituokę. Lyg ir... bendri reikalai.

Prie namo kažkas sudunksi. Matau, kaip tėtis krauna į automobilį mūsų lagaminus. Viskas paruošta kelionei.

— Taigi, — sako Lukas, pasekdamas mano žvilgsnį. — Mūsų garsusis medaus mėnuo. Ar man jau leidžiama žinoti, kur keliausime, ar dar tebėra paslaptis?

Na, štai ir ji — paskutinioji mano plano dalis. Paskutinioji vyšnelė ant torto. Trupučiuką neramu.

— Gerai, — sakau giliai įkvėpdama. — Klausykis. Pastaruoju metu, Lukai, aš labai daug mąsčiau apie mudu. Apie šeimos gyvenimą, apie tai, kur gyvensime. Ar liksime Niujorke, ar ne. Ką turėtume daryti... — Aš patyliu, rikiuodama mintis. — Supratau štai ką: aš dar nesu pasiruošusi įsikurti vienoje vietoje. Tomas su Liuse per anksti bandė įsitvirtinti, ir žiūrėk, kas išėjo. Aš dievinu Erniuką, tačiau išvydusi, ką teko ištverti Sjuzi... supratau, kad dar nesu pasirengusi ir kūdikio gimimui. Kol kas. — Baimingai pakeliu akis. — Lukai, dar yra tiek daug visko, ko nesu padariusi: niekur nekeliavau, nemačiau pasaulio. Ir tu lygiai toks pat.

— Tu gyvenai Niujorke, — primena Lukas.

— Sutinku, Niujorkas — nuostabus miestas ir aš jį myliu. Tačiau pasaulyje yra ir daugiau nuostabių miestų, kuriuos norėčiau pamatyti. Sidnėjus, Honkongas... ir ne tik miestų! — aš išskečiu rankas. — Upių... kalnų... pasaulio įžymybių...

— Teisingai, — šypsosi Lukas. — O jeigu apsiribosime tik vienu medaus mėnesiu...

— Gerai, — aš sunkiai nuryju įstrigusį kamuolį. — Štai ką aš padariau: iškeičiau visas Niujorke gautas vestuvines dovanas į grynuosius pinigus. Visas tas kvailas sidabrines žvakides, arbatinukus... ir taip toliau. Ir nupirkau... nupirkau du pirmos klasės bilietus kelionei aplink pasaulį.

— Aplink pasaulį?! — Lukas iš tikrųjų pastėrsta. — Tu rimtai?

— Taip! Aplink pasaulį! — aš stipriai suneriu pirštus. — Galėsime keliauti tiek laiko, kiek panorėsime. Mažiausiai tris savaites, ilgiausiai... — aš net įsiręžiu, vildamasi išgirsti pritarimą, — ...metus.

— Metus?! — Lukas spokso į mane. — Juokauji.

— Nejuokauju... Aš pasakiau Kristinai, kad gal grįšiu į Barneys, o gal ir ne. Ji sutinka. Denis iškraustys mūsų daiktus ir padės viską į sandėlį...

— Beke! — Lukas purto galvą. — Mintis puiki, tačiau aš negaliu taip imti ir išsidanginti...

— Gali. Gali! Jau viskas suderinta. Maiklas prižiūrės Niujorko skyrių, o Londonas ir taip savaime tvarkosi. Lukai, tu gali išvykti. Visi tam pritaria.

— Visi?

Lenkiu pirštus skaičiuodama:

— Tavo tėvai... mano tėvai... Maiklas... Lorelė... mano senasis vairavimo instruktorius Klaivas...

Lukas žiūri į mane.

— Tavo senasis vairavimo instruktorius Klaivas?

— Gerai, — skubiai sakau, — nekreipk į jį dėmesio. Tačiau visi kiti, kurių nuomonę tu gerbi, jie visi mano, kad tau būtina padaryti pertrauką. Tu taip ilgai ir sunkiai darbavaisi... — Aš palinkstu į priekį ir visiškai rimtai sakau: — Lukai, dabar tam tinkamiausias laikas. Kol esame jauni. Kol dar neturime vaikų. Tik įsivaizduok: mudu dviese klajojame po pasaulį, gėrimės nuostabiais vaizdais, susipažįstame su kitomis kultūromis...

Tylu. Lukas sėdi susiraukęs, įbedęs akis į žemę.

— Tu kalbėjai su Maiklu, — pagaliau ištaria jis, — ir jis iš tikrųjų norėtų...

— Daugiau negu norėtų. Jam tiesiog nuobodu gyventi Niujorke ir nieko neveikti, išskyrus aktyvų pasivaikščiojimą! Lukai, jis sakė, kad net jei būtų taip, kad tu nesutiktum, ilgas atokvėpis tau būtinas. Tau reikia normalių atostogų.

— Metus, — Lukas trinasi kaktą. — Tai jau daugiau negu atostogos.

— Galima ir trumpiau. Arba ilgiau! Svarbiausia, kad keliaudami galėsime galutinai apsispręsti. Bent kartą gyvenime būsime laisvi, nesuvaržyti! Jokių ryšių, jokių įsipareigojimų, niekas nebeslėgs...

— Beke, brangute! — šaukia tėtis, vis dar šmirinėdamas aplink automobilį. — Ar tikrai jums leis vežtis šešis lagaminus?

— Viskas bus gerai, mes sumokėsime už papildomą svorį... — Atsigręžiu į Luką. — Na, tai kaip?

Lukas kurį laiką tyli, ir mano širdis jau smunka į kulnus. Siaubas, nejau jis vėl pavirs senuoju Luku. Senuoju darboholiku, atsidavusiu vieninteliam tikslui. Korporaciniu Luku.

Paskui jis kilsteli galvą. Lūpose žaidžia kreiva šypsenėlė.

— Ar galiu rinktis?

— Ne, — nudžiugusi čiumpu jį už rankos. — Negali!

Mes keliausime aplink pasaulį! Tapsime keliauninkais!

— Šitie du — labai lengvi! — šaukia tėtis, mataruodamas iškeltus lagaminus. — Ar juose kas nors yra?

— Ne, jie tušti! — Džiugiai grįžteliu į Luką. — O, Lukai, tu net neįsivaizduoji, kaip bus nuostabu! Tai vienintelė galimybė dingti metams! Jie bus tokie paprasti, be rūpesčių! Ir būsime tik mudu. Nieko daugiau!

Lukas tyli žiūrėdamas į mane, tik veidas trūkčioja.

— Ar mes imame du didžiulius tuščius lagaminus tam, kad...

— Na, juk niekada negali žinoti, — dėstau aš. — Keliaudami galime šį bei tą rasti. Keliautojai visada turi paremti vietinę ekonomiką... — Nutylu, nes Lukas užsikvatoja.

— Kas yra? — piktinuosi. — Tai gryna tiesa!

— Žinau, — Lukas šluostosi akis. — Aišku, kaipgi kitaip. Beke Blumvud, aš myliu tave.

— Nepamiršk, kad aš dabar esu Bekė Brendon, — atšaunu, žiūrėdama į savo puikų naująjį žiedą. — Ponia Rebeka Brendon. — Tačiau Lukas purto galvą.

— Tėra viena tokia Bekė Blumvud. Ir visada ja būk. — Jis suima mane už rankų ir įsmeigia į mane žvilgsnį. — Kad ir ką darytum, visada išlik Beke Blumvud.

— Na... gerai, — aš šiek tiek nustembu dėl tokių žodžių. — Būsiu.

— Beke! Lukai! — atskrieja virš vejos mamos balsas. — Laikas pjauti tortą! Greimai, junk lemputes!

— Tuojau! — atsiliepia tėtis.

— Ateiname! — šaukiu aš. — Tik palaukite, kol prisisegsiu vainikėlį!

— Leisk man, — Lukas paima rausvų gėlyčių vainikėlį ir šypsodamasis uždeda jį man ant galvos.

— Ar aš kvailai atrodau? — nusivaipau.

— Taip. Labai. — Jis pabučiuoja mane, atsistoja ir ištiesęs ranką pakelia mane ant kojų. — Eime, Beke B. Laukia tavo auditorija.

Lukas tvirtai suspaudžia mano ranką, ir mudu grįžtame į puotą per sutemų nudažytą pievą, iš visų pusių mirgant įvairiaspalvėms švieselėms.

PABAIGA

Rebekos Blumvud ir Luko Brendono

VEDYBŲ SUTARTIS 2002 m. birželio 22 d.

(tęsinys)

5. Bendroji banko sąskaita

5.1. Bendroji sąskaita turi būti naudojama būtinoms namų ūkio išlaidoms padengti. „Namų išlaidos“ yra tokios išlaidos, į kurias įskaičiuotos ir išlaidos už Miu Miu sijonus, batelius ir kitus drabužius, kurie, Nuotakos nuomone, jai būtini.

5.2. Dėl šių išlaidų Nuotakos nuomonė visais atvejais neginčijama.

5.3. Jaunikis neturi užversti Nuotakos klausimais dėl bendrosios sąskaitos be jokio įspėjimo, tačiau privalo pateikti juos raštu, o atsakymo laukti po 24 valandų.

6. Svarbios datos

6.1. Jaunikis privalo prisiminti visus gimtadienius bei jubiliejus ir paminėti šias datas netikėtomis dovanomis^25.

6.2. Nuotaka privalo išreikšti nusistebėjimą ir džiaugsmą Jaunikio išrinktomis dovanomis.

7. Sutuoktinių namai

Nuotaka privalo kaip galėdama stengtis palaikyti tvarką ir švarą Sutuoktinių namuose, TAČIAU šio straipsnio pažeidimas neturi būti laikomas šios sutarties pažeidimu.

8. Transportas

Jaunikis neturi teisės komentuoti Nuotakos vairavimo įgūdžių.

9. Visuomeninis gyvenimas

9.1. Nuotaka neturi reikalauti, kad Jaunikis prisimintų visų jos draugų, įskaitant ir tuos, kurių jis niekada nebuvo sutikęs, vardus ir pavardes, taip pat jų romantiškas praeities istorijas.

9.2. Jaunikis privalo iš visų jėgų stengtis kiekvieną savaitę žymią dalį laiko skirti poilsiui ir atsipalaidavimui.

9.3. Apsipirkimas turi būti laikomas veikla, skirta atsipalaiduoti.

Kinsella, Sophie

Ki-116 Parduotuvių maniakė išteka: [romanas]/Sophie Kinsella; [vertė Paulina Kruglinskienė]. — Kaunas: Jotema, [2008]. — 336 p.

ISBN 978-9955-13-165-6

Rebekos Blumvud gyvenime — vien staigmenos ir netikėtumai. Ištekėjusi Sjuzi tiesiai į rankas savo geriausiai draugei įbruka vestuvinę puokštę, ir vos po kelių akimirkų Rebekai pasiperša Lukas. O tada Bekei atsiveria tikras svajonių išsipildymo ir nuostabių galimybių lobynas! Nori — vestuves tau iškels tėvai Oksšote, bet gali rinktis ir prabangų Plaza viešbutį Niujorke — tuo pasirūpins Luko mama. Rebekai Blumvud tokia užduotis tikrai ne iš lengvųjų...

UDK 820-3

Sophie Kinsella

PARDUOTUVIŲ MANIAKĖ IŠTEKA

Redaktorė Asta Kristinavičienė Renata Buinickienė

Viršelio dailininkė Vilūne Grigaitė

Maketavo Elvyra Laipanova

SL 250. 21 sp. 1. Užsak. Nr. 8.457 UAB „Jotema“, Algirdo g. 54, 50157 Kaunas Tel. 337695, ei. paštas: info@jotema.lt http://www.jotema.lt Spausdino AB spaustuvė „Spindulys“, Vakarinis aplinkkelis 24,48184 Kaunas

Notes

[

←1

]

Akras = 0,4 ha. (Čia ir toliau paaiškinimai vertėjos.)

[

←2

]

Angl. „Martos Stiuart vestuvės".

[

←3

]

MBE angl. — Member of the Order of the British Empire — Britanijos imperijos laipsnio ordino kavalierius.

[

←4

]

Pranc., vol-au-vents — sluoksniuoti pyragėliai su įdaru.

[

←5

]

Angl. „Nuotakos", „Modernioji nuotaka", „Vestuvės ir namai".

[

←6

]

Angl. „Tu ir tavo vestuvės".

[

←7

]

Skyrybų atveju vieną žemės plotelį galima perkelti į kitą kapinių pusę.

[

←8

]

Žemės rekonstravimo atveju „Hamburgu šeimos laidojimo bendrovė" pasilieka teisę vietą kapams paskirti kitur, apie tai pranešame prieš 30 dienų (žr. pridėtas sąlygas ir terminus).

[

←9

]

Užkandžiai (pranc.).

[

←10

]

Tepamasis, 100 % vegetariškas mielių ekstraktas, kuriame gausu B grupės vitaminų ir kurį anglai mėgsta valgyti pusryčiams (vert.).

[

←11

]

(Pranc.) sriuba.

[

←12

]

(Pranc.) kukuliukai.

[

←13

]

Angl. ox — jautis, bizonas; shot — šauti.

[

←14

]

Angl. „Svajonių suknelė".

[

←15

]

Angl. „Šiuolaikinė nuotaka".

[

←16

]

Angl. „Vestuvinės šukuosenos“.

[

←17

]

1 uncija = 28,35g.

[

←18

]

Narcizų rūšis.

[

←19

]

Angl. MBE (Member of the Order of the British Empire) — Britanijos imperijos V laipsnio ordino kavalierius.

[

←20

]

JAV radijo ir televizijos kompanija.

[

←21

]

Angl. „Jūsų mėgstamos žvaigždės".

[

←22

]

Karštas ryžių patiekalas.

[

←23

]

Plie — baleto šokio judesys, kai keliai sulenkti, o kūnas išlieka tiesus.

[

←24

]

Prk. Didžiosios Britanijos vyriausybė.

[

←25

]

Netikėtos dovanos yra tokie daiktai, kuriuos Nuotaka diskretiškai pažymi kataloguose ir žurnaluose, gulinčiuose matomoje vietoje Sutuoktinių namuose, prieš savaitę iki anksčiau minėtų datų.

Table of Contents

Padėkos žodis

Pirmas skyrius

Antras skyrius

Trečias skyrius

Ketvirtas skyrius

Penktas skyrius

Šeštas skyrius

Septintas skyrius

Aštuntas skyrius

Devintas skyrius

Dešimtas skyrius

Vienuoliktas skyrius

Dvyliktas skyrius

Tryliktas skyrius

Keturioliktas skyrius

Penkioliktas skyrius

Šešioliktas skyrius

Septynioliktas skyrius

Aštuonioliktas skyrius

Devynioliktas skyrius

Dvidešimtas skyrius

Dvidešimt pirmas skyrius

Dvidešimt antras skyrius

Notes

Content

Kinsella Sophie Parduotuvių maniakė išteka