Kinsella Sophie

Parduotuvių maniakė užsienyje

PARDUOTUVIŲ MANIAKĖ UŽSIENYJE

...NES NAMIE JAU NEUŽTENKA PARDUOTUVIŲ

Sophie

Kinsella

Jotema

UDK 820-3 Ki-116

Sophie Kinsella SHOPAHOLIC ABROAD

A Black Swan Book, London, 2001

ISBN 978-9955-13-128-1

Copyright © Sophie Kinsella 2001

© Vertimas į lietuvių kalbą, Paulina Kruglinskienė, 2006

© UAB „Jotema“, 2007

Skiriu Gemai, kuri visada suprato,

ką panelei reiškia Denny and George‘ šalikas

Endvičo bankas

FULHAMO SKYRIUS

Fulhamo kelias 3 Londonas SW6 9JH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2001-ųjų liepos 18 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

dėkoju Jums už laišką, gautą liepos 15 d. Malonu girdėti, kad jau beveik penkeri metai esate Endvičo banko klientė.

Deja, mes neskiriame, anot Jūsų, „penkerių metų premijos“ ir neanuliuojame kreditų perviršių. Taip pat nesivadovaujame Jūsų siūlomu šūkiu „Skolų nebus — naujas kreditas bus“. Sutinku, šios abi idėjos geros.

Vis dėlto aš esu pasirengęs padidinti Jūsų kredito limitą 500 svarų, taigi galutinė kredito suma būtų 4000 svarų. Siūlau artimiausiu metu susitikti ir aptarti Jūsų finansinius poreikius.

Nuoširdžiai Jūsų

Derekas Smitas,

Valdytojas

ENDVIČAS — MES RŪPINAMĖS JUMIS

Endvičo bankas

FULHAMO SKYRIUS

Fulhamo kelias 3

Londonas SW6 9JH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2001-ųjų liepos 23 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

džiaugiuosi, kad mano laiškas, rašytas Jums liepos 18 d., davė naudos.

Vis dėlto būčiau dėkingas, jei savo televizijos laidoje manęs neminėtumėte, vadindama itin asmeniškai: „brangučiu Smičiu“ ir „geriausiu pasaulyje vietinio banko valdytoju“.

Suprantama, man malonu girdėti Jūsų nuomonę, tačiau mano viršininkai šiek tiek nerimauja dėl tokio Endvičo banko pristatymo bei kuriamo įvaizdžio ir prašo apie tai su Jumis pakalbėti.

Su geriausiais linkėjimais

Derekas Smitas,

Valdytojas

ENDVIČAS — MES RŪPINAMĖS JUMIS

Endvičo bankas

FULHAMO SKYRIUS

Fulhamo kelias 3

Londonas SW6 9JH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2001-ųjų rugpjūčio 20 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

dėkoju už Jūsų laišką, išsiųstą rugpjūčio 18 d.

Labai gaila, kad Jums taip sunku pasitenkinti naujuoju kreditu. Suprantu, kad Pied a Terre vasaros išpardavimas vyksta ne kiekvieną savaitę, ir tikrai galiu padidinti Jūsų sąskaitą 63,50 svarų, jeigu tai, anot Jūsų, „smarkiai viską pakeis“.

Vis dėlto patarčiau Jums atvykti į mūsų skyrių ir išsamiau paanalizuoti savo finansines galimybes. Mano asistentė Erika Parnel mielai paskirs Jums susitikimo laiką.

Nuoširdžiai Jūsų

Derekas Smitas,

Valdytojas

ENDVIČAS — MES RŪPINAMĖS JUMIS

Pirmas skyrius

Gerai, nepanikuok. Ne-pa-ni-kuok. Tereikia ramiai susikaupti ir nuspręsti, ką tiksliai turėčiau pasiimti. O paskui viską kuo tvarkingiausiai susidėti į lagaminą. Kas čia ypatingo?

Aš pasitraukiu nuo lovos, ant kurios ilsisi šūsnis drabužių, ir užsimerkiu. O, kad būtų kaip toje pasakoje: mosteli burtų lazdele — ir daiktai patys dailiai susirango į krūveles. Arba dirstelkime į žurnalų straipsnius, kuriuose mokoma, kaip pakuotis daiktus vykstant atostogauti: įsidedi vieną pigų sarongą ir sumaniai gali iš jo pasidaryti šešis įvairius komplektus. (Manęs tai jie neapmaus! Gerai, sakykime, sijonėlis kainuoja dešimt svarų, o kur dar krūva kitų apdarų, tinkamų prie sijonėlio? Tie tai suryja šimtus, bet mes mat privalome jų nepastebėti.)

Atsimerkiu — ant lovos tas pats chaosas. Tiesą pasakius, gal net didesnis, tarytum, man užsimerkus, drabužėliai paslapčia išslinko iš stalčių ir susispietė aplink lovą. Ką ten aplink lovą — kad ir kur pažvelgtum, visur pilna... visko: batų, batelių, marškinėlių, žurnalų... Body Shop pintinėlė dovanoms sudėti, kurią gavau per išpardavimą... lingafoninis italų kalbos kursas, kurį būtinai turiu pradėti... įvairiausia veido kosmetika saunai... O ant tualetinio stalelio išdidžiai pūpso fechtuotojo kaukė ir rapyra, kurias vakar aptikau vienoje labdaros parduotuvėje. Ir sumokėjau tik keturiasdešimt svarų!

Čiumpu rapyrą ir pabandymui tūpteldama duriu į savo atvaizdą veidrodyje. Šitoks atsitiktinumas! Jau šimtą metų planavau mokytis fechtavimo. Tiksliau, nuo tada, kai Daily World dienraštyje perskaičiau tą straipsnį. Ar jums teko girdėti, kad jokie kiti sportininkai neturi tokių gražių kojų kaip fechtuotojai? Be to, jeigu gerai įvaldai šį meną, gali tapti dubleriu kokiame nors filme ir susikrauti pinigėlių! Štai ką aš planuoju: susirasiu kur nors netoliese fechtavimo mokyklą ir kaip reikiant padirbėsiu. Manau, ilgai netruksiu pasiekti aukštą lygį.

O vėliau (čia toks mano slaptas planelis), kai jau gausiu auksinį ženklelį ar ką jie ten duoda, parašysiu Katerinai Zetai Džouns. Juk jai gali prireikti dublerės, tiesa? Tai kodėl aš negalėčiau ja būti? Rimtai pagalvojus, ko gero, ji ir pageidautų anglės. O paskui galbūt paskambins, pasakys, kad visada žiūri tas mano televizijos laidas ir svajoja susitikti su manimi! Dievaži, ar nebūtų šaunu? Ko gero, mudvi kaipmat susidraugautume ir dar pasirodytų, kad mūsų humoro jausmas toks pat ir taip toliau. Man beliktų sėsti į lėktuvą, nuskristi į tuos jos liuksusinius namus, susitikti su Maiklu Daglasu ir pažaisti su vaikučiu. Būtume lyg senos geros draugės. Koks nors žurnalas, rašantis apie geriausius įžymybių draugus, pristatys mus ir paprašys, kad būčiau...

— Labas, Bekse! — Aš krūpteliu, ir mielas vaizdelis, kuriame visa trijulė — aš, Maiklas ir Katerina — kvatojamės, nuplaukia. Turiu grąžinti mintis į kambarį, nes atslenka Sjuzi, mano buto draugė, tebevilkėdama savo senąją pižamą, išmargintą turkiškais raštais. — Ką čia darai? — smalsauja ji.

— Nieko! — Aš skubiai dedu rapyrą atgal. — Tiesiog... pati žinai. Mankštinuosi.

— Mat kaip, — neaiškiai burbteli Sjuzi. — Tai kaip sekasi pakuotis? — Ji nupėdina prie židinio ir, paėmusi nuo atbrailos lūpų dažus, dažosi. Sjuzi visada taip: slankioja po mano kambarį, kilnoja viską ir apžiūrinėja. Aiškina, kad jai patinka tai daryti, nes niekada nežinai, ką gali aptikti — lygiai kaip sendaikčių krautuvėje. Esu tikra, kad Sjuzi kalba gerąja prasme.

— Sekasi tai gerai, — sakau jai, — tik niekaip neišsirenku lagamino.

Sjuzi atsisuka skaisčiai padažytomis lūpomis.

— Gal imk tą kreminį, nediduką? Arba tą savo raudonąjį kelioninį krepšį?

— O gal geriau šitą? — Iš palovio ištraukiu naująjį žalią lagaminą, kurį nusipirkau savaitgalį.

— Oho! — Sjuzi išpučia akis. — Bekse! Koks gražumėlis! Kur tokį gavai?

— Fenwicks parduotuvėje, — išsišiepiu. — Na, argi jis ne nuostabus?

— Dar nemačiau gražesnio! — Sjuzi net paglosto jį. — Tai kiek tu dabar turi lagaminų? — Draugė suka akis į mano spintą, kur stovi išrikiuoti nedidelis rudas odinis lagaminas, didelis lakuotas lagaminas ir trys rankinės.

— Argi čia daug? — lyg ir ginuosi, gūžteldama pečiais. — Visiškai normalu.

Pastaruoju metu šiek tiek apsirūpinau lagaminais, nes, galima sakyti, nė vieno neturėjau, jeigu neskaitysime to nutriušusio seno brezentinio krepšio. Prieš kelis mėnesius pačiame Harrods parduotuvės viduryje mane aplankė nušvitimas kaip tą šventąjį Povilą pakeliui į Mandalėjų. Lagaminai. Nuo tada stengiausi atsigriebti už visą prarastą laiką.

Be to, kiekvienam aišku, kad geras lagaminas — savaime puiki investicija.

— Aš išgersiu arbatos. Tu norėsi? — klausia Sjuzi.

— O, taip, prašau! — nudžiungu. — Ir Kit Kat!

— Būtinai, — išsišiepia Sjuzi.

Neseniai čia svečiavosi Sjuzi draugas, ir jam buvo užleista mūsų sofa. Išvažiuodamas jis paliko mums milžinišką dėžę su šimtu Kit Kat šokoladukų. Labai gražiai atsidėkojo, bet dabar mes tik ir kemšame tuos Kit Kat. Vakar vakare Sjuzi pareiškė, kad kuo greičiau juos suvalgysime, tuo greičiau jie dings iš akių. Kita vertus, kuo daugiau jų sugrūsi iš karto, tuo tik sveikiau.

Sjuzi išeina, o aš grįžtu prie lagamino. Gerai. Susikaupk. Pakuok. Ilgai netruksiu. Tam trumpam atokvėpiui Somersete man tereikia kelių drabužėlių. Net sąrašą susidariau, todėl viskas labai paprasta.

Džinsai: dveji. Lengva. Vieni ne kažin kokie, kiti — gerėlesni.

Marškinėliai.

Ne, reikia trejų džinsų. Negi paliksiu naujuosius Diesel gulėti namuose. Nesvarbu, kad jie šiek tiek veržia, užtat atrodo kietai. Užsimausiu juos kokį vakarą kelioms valandėlėms ar panašiai.

Marškinėliai.

O, dar tie nukirpti džinsai iš Oasis, kurių neteko dėvėti. Tačiau jie nesiskaito, juk faktiškai tai — šortai. Vienaip ar kitaip, džinsai neužima daug vietos, tiesa?

Gerai, džinsų turėtų užtekti, o jeigu matysiu, kad reikia dar, bet kada galėsiu įsimesti.

Marškinėliai: pasirinktinai. Taigi pažiūrėkime. Paprasti balti — būtinai. Pilki — taip pat. Trumpi juodi, juoda liemenė (Calvin Klein), kita juoda liemenė (nors Warehouse, tačiau gražesnė), rausvi be rankovių, rausvi žvilgantys, rausvi...

Visus marškinėlius lankstau, dedu į lagaminą, tačiau įpusėjusi sustoju. Tikra beprotybė. Iš kur man žinoti, kokius marškinėlius norėsiu apsivilkti? Juk paprastai pasirenki juos iš pat ryto, atsižvelgdama į nuotaiką, pavyzdžiui, kaip aromaterapijos aliejų ar panašiai. Įsivaizduokime, kad atsibundu ir užsigeidžiu savo marškinėlių, papuoštų užrašu „Elvis — žavuolis“, o jų juk nepasiėmiau?

Žinote, geriausia susikrauti visus. Tokie marškinėliai užima ne kažin kiek vietos. Net nesimatys tarp kitų daiktų.

Taigi susidedu visus ir dėl visa ko dar užmetu porą trumpučių, vos dengiančių krūtinę, po kuriais nereikia jokių liemenėlių.

Šaunu. Toks kompleksinis požiūris išties vertingas. Gerai, kas toliau?

Po dešimties minučių grįžta Sjuzi, nešina dviem puodeliais arbatos ir trimis Kit Kat plytelėmis. (Mudvi jau anksčiau sutarėme, kad geriau apsimoka pasidalyti tris, o ne keturias plyteles.)

— Štai, prašau, — sako ji, įdėmiai žvelgdama į mane. — Bekse, tu gerai jautiesi?

— Kuo puikiausiai, tik niekaip negaliu tinkamai sulankstyti šitos liemenės. — Ir pati jaučiu, kad skruostai įkaito.

Aš jau įsidėjau ir džinsinį, ir odinį švarkelius — juk negali pasikliauti rugsėjo oru, tiesa? Žiūrėk, karšta, spigina saulė, o rytojaus dieną ima snigti. O kas, jeigu mudu su Luku sugalvosime paklaidžioti po tikrą kaimą? Be to, šitą žavią Patagonia liemenę buvau apsivilkusi tik kartą, nors spintoje kabo nuo neatmenamų laikų. Aš vėl mėginu ją suvynioti, tačiau ši išsprūsta ir nusklendžia ant grindų. Kaip Dievą myliu, jaučiuosi taip, lyg būčiau grįžusi į stovyklavimo laikus ir stengčiausi įgrūsti miegmaišį į jam skirtą maišelį.

— Kiek laiko, sakei, ten būsite? — klausia Sjuzi.

— Tris dienas, — matau, kad vis dėlto nepavyks suvynioti tos liemenės iki degtukų dėžutės dydžio. Suirzusi pritūpiu ant lovos ir gurkšteliu arbatos. Nesuprantu, kaip kitiems žmonėms pavyksta leistis į kelionę su lengvu lagaminėliu rankoje? Kada tik pažvelgsi, visi verslininkai kopia į lėktuvą plačiai išsišiepę, įsitvėrę tik batų dėžutės dydžio lagaminuko ant ratelių. Tai gal jų drabužiai stebuklingai susitraukia? O gal yra koks slaptas būdas viską suvynioti taip, kad tilptų į degtukų dėžutę?

— O kodėl tu nenori pasiimti dar ir krepšio? — pataria Sjuzi.

— Taip manai? — Aš pašnairuoju į lagaminą, tiksliau, į kupstą drabužių. Gal iš tiesų neverta imti trijų porų batų? Arba verčiau atsisakyti kailinės boa?

Staiga prisimenu, kad Sjuzi kone kiekvieną savaitgalį kur nors vyksta ir pasiima tik lengvutį krepšį.

— Sjuzi, o kaip tu pakuojiesi daiktus? Ar turi kokią sistemą?

— Nežinau. Regis, paprasčiausiai darau taip, kaip mokė panelės Berton mokykloje: stengiuosi, kad turėčiau drabužių komplektą kiekvienai progai. — Ji lenkia pirštus. — Kelionei, vakarienei, prie vandens, tenisui... Ir dar — kiekvieną drabužį turi apsivilkti bent tris kartus.

Jėzau, ta Sjuzi — tikras genijus, žino absoliučiai viską. Kai jai suėjo aštuoniolika, tėvai išsiuntė į panelės Berton mokyklą Londone, kur mokoma bendrauti su vyskupu, kaip išlipti iš sportinio automobilio, jei segi mini sijonėlį. Sjuzi net sugebėtų iš kirvio išvirti sriubą.

Aš kaipmat puolu žymėtis ant popieriaus skiautės. Dabar tai jau panašiau. Nebereikės bet ko grūsti į lagaminą ir nevirs viskas per kraštus.

I komplektas: prie vandens (kai saulėta)

II komplektas: prie vandens (kai debesuota)

III komplektas: prie vandens (kai rytą užpakalis atrodo didžiulis)

IV komplektas: prie vandens (kai visos kitos turi tokį patį maudymosi kostiumėlį)

V komplektas:

Prieškambaryje sučirškia telefonas, tačiau jis man nerūpi. Girdžiu, kaip Sjuzi džiugiai čiauška, o po sekundės pasirodo visa įkaitusi ir laiminga.

— Žinai ką? Žinai ką?

— Ką?

— “Gražioji dėžutė“ pardavė mano rėmelius! O dabar paskambino ir užsakė daugiau!

— O, Sjuzi! Fantastiška! — suspiegiu.

— Tik pamanyk! — Ji prišoka prie manęs, apsikabina ir mudvi tol strapaliojame, kol ji cigarete vos nepadega mano plaukų.

Stebuklų stebuklas. Sjuzi rėmelius pradėjo daryti vos prieš kelis mėnesius, o dabar tiekia juos jau net į keturias parduotuves Londone. Ir kaip juos perka! Jos darbus reklamavo daugybė žurnalų ir taip toliau. Tie jos rėmeliai išties geri. Paskutinieji buvo aptraukti purpuriniu tvidu, sudėlioti į gražutes pilkas blizgančias dėžutes, be to, visi įvynioti į žalsvai melsvos spalvos plonytį popierių. (Beje, aš padėjau išrinkti tinkamą spalvą.) Jai taip puikiai sekasi, kad pati nieko nebedaro, tik siunčia savo modelius į dirbtuvėlę Kente, o tie jau grąžina pagamintą produkciją.

— Tai kaip, ar jau suplanavai savo garderobą? — teiraujasi draugė, traukdama dūmą.

— Taip, — aš pamosuoju popiergaliu. — Surūšiuota viskas iki paskutinės kojinaičių poros.

— Šaunuolė!

— Tereikia nusipirkti vienintelį daiktą, — pareiškiu kuo abejingiau. — Alyvų spalvos basutes.

— Alyvų spalvos basutes?

— Mmm? — Aš pažiūriu į ją nekaltomis akimis. — Taip, kokias nors pigias. Reikia, kitaip net keli aprangos komplektai atrodys be ryšio...

— Aha, — tarsteli Sjuzi ir patyli, suraukusi antakius. — Bekse... ar ne apie alyvų spalvos basutes tu kalbėjai praėjusią savaitę? Labai brangias, iš LK Bennett?

— Ar tikrai? — Pajutau, kaip raustelėjau. — Kad... neprisimenu. Gal. Šiaip ar taip...

— Bekse, — Sjuzi jau veria mane įtariu žvilgsniu. — Klok tiesą. Ar tau tikrai būtinos tos alyvų spalvos basutės, ar tik jų nori?

— Ne! — skubiai užprotestuoju. — Tikrai reikia! Žiūrėk!

Aš išlankstau savo drabužių sąrašą ir kišu jai. Turiu pasakyti, kad didžiuojuosi savo sąrašu. Tai gana sudėtinga struktūrinė schema su įvairiais langeliais, strėlytėmis ir raudonomis žvaigždutėmis.

— Oho! — stebisi Sjuzi. — Kur išmokai šitokio meno?

— Universitete, — kukliai atsakau. Aš studijavau verslo vadybą ir apskaitą. Stebėtina, kaip dažnai tai praverčia gyvenime.

— Ką reiškia šitas langelis? — Sjuzi baksteli pirštu į lapą.

— Čia... — aš prisimerkiu, stengdamasi prisiminti. — Regis, tas atvejis, kai mes einame į kokį nors prašmatnų restoraną, o tą Whistles suknelę aš jau buvau apsirengusi praėjusį vakarą.

— O šitas?

— Šitas — jeigu koptume į uolas. O šitas, — parodau į tuščią langelį, — ir yra tas, kur reikia tų basučių. Be jų negalėsiu vilktis nei šitų drabužių, nei šito komplekto... apskritai viskas žlugs. Tuomet jau verčiau tupėti namie.

Sjuzi tylėdama tyrinėja mano sąrašą, o aš, prikandusi lūpą, laikau špygą sau už nugaros.

Žinau, viskas jums gali pasirodyti keista: įprastai žmonės už kiekvieną pirkinį juk neatsiskaitinėja savo kambario draugams. Tačiau taip jau susiklostė, kad prieš kurį laiką aš lyg ir pažadėjau Sjuzi, kad leisiu jai kontroliuoti savo pirkinius. Na, suprantate. Tiesiog kad šiek tiek pakontroliuotų.

Tik nesupraskite neteisingai. Aš neturiu jokių bėdų dėl apsipirkinėjimo ar panašiai. Tiesiog prieš keletą mėnesių buvau patekusi į... Gerai. Į šiokią tokią keblią padėtį piniginiu požiūriu. Nieko ypatingo nebuvo, tiesiog menkutis nuosmukis. Užteko Sjuzi sužinoti apie tai ir ji ėmė kraustytis iš proto: pasakė, kad nuo šios akimirkos ji tikrins visas mano išlaidas. Mano pačios labui.

Ir ji šventai laikosi savo žodžio. Menki juokai. Kartais net išsigąstu, kad draugė puls ir užprotestuos.

— Supratau, — pagaliau prabyla ji. — Kaip matau, nėra kitos išeities, ar ne?

— Būtent, — tvirtinu palengvėjusia širdimi. Aš atsiimu savo sąrašą ir sulanksčiusi įsidedu jį į rankinę.

— Ei, Bekse, ar šitas — naujas? — Staigus Sjuzi klausimas taip ir nudiegia smegenis. Ji staigiai virsteli spintos duris ir suraukusi kaktą žiūri į mano naująjį medaus spalvos paltą, kurį paslapčia įsinešiau, kai ji mirko vonioje.

Žinoma, ketinau apie jį pasakyti, tik dar neturėjau progos.

„Prašau, nežiūrėk į kainą, — karštligiškai stabdau ją mintimis. — Tik nežiūrėk į kainą.“

— Ee... taip, — prisipažįstu, — naujas. Tačiau man juk reikia gero palto, jeigu „Ryto kavutės“ laida vyktų lauke.

— Argi taip gali būti? — netiki Sjuzi. — O aš maniau, kad tau tereikia sėdėti studijoje ir dalyti patarimus finansiniais klausimais.

— Na... ką gali žinoti? Verčiau iš anksto pasiruošti.

— Gal ir taip... — dar abejoja Sjuzi. — O šita palaidinukė? — Ji timpteli pakabą. — Irgi nauja!

— Šita televizijos laidai, — skubiai paaiškinu.

— O sijonas?

— Laidai.

— O šitos naujos kelnės?

— Irgi...

— Bekse, — Sjuzi jau prisimerkia. — Kiek tau reikia drabužių laidai?

— Na, juk pati žinai. Man reikia atsargų, — ginuosi. — Klausyk, Sjuzi, juk kalbame apie mano karjerą. Karjerą.

— Taip, suprantu, — patylėjusi pritaria ji ir tiesia ranką į mano naująjį raudoną šilkinį švarkelį. — Gražus.

— Žinoma. Aš jį apsivilksiu per specialią laidą sausio mėnesį.

— Oho! Kokia čia dabar naujiena?

— Ji vadinsis „Beki fundamentalieji finansų principai“. — Aš pasiimu lūpų dažus. — Turėtų būti labai gera. Įsivaizduok, penki epizodai po dešimt minučių, ir kalbėsiu tik aš!

— O kokie tie tavo fundamentalieji finansų principai? — susidomi Sjuzi.

— Emm... na, kol kas jų neturiu, — sakau dažydamasi lūpas. — Žinai, susiruošiu šiek tiek vėliau. — Aš padedu dažus ir pasiimu švarką. — Iki!

— Gerai, — sako Sjuzi. — Ir nepamiršk — tik viena pora batelių!

— Gerai! Pažadu!

Kaip miela, kad Sjuzi taip rūpinasi manimi. Tiesą pasakius, ji be reikalo nerimauja, dar nesupranta, kaip pasikeičiau. Sutinku, šįmet mane buvo ištikusi šiokia tokia finansinė krizė. Tiksliau, vienu metu mano skola siekė... Na, ji tikrai buvo gana nemaža.

Tačiau, kai lyg iš dangaus nukrito ta „Ryto kavutė“, viskas pakrypo į gera. Mano gyvenimas nušvito, turėjau rimtai kibti į darbą ir neilgai trukus mokėjau visas skolas. Taip, aš jas visas padengiau! Rašiau čekius vieną po kito, taigi dabar visos mano kreditinės kortelės švarutėlės. Taip pat ir visų parduotuvių kortelės! Ir Sjuzi grąžinau skolą. (Draugė netikėjo savo akimis, kai įteikiau jai kelių šimtų svarų čekį. Iš pradžių dar nenorėjo imti, tačiau paskui nusileido ir nuėjusi nusipirko už juos gražutėlį avikailių paltą.)

Prisipažinsiu, visų tų skolų išmokėjimas — nuostabiausias jausmas pasaulyje. Nors tai įvyko prieš kelis mėnesius, tačiau vien prisiminus tą procesą, iš laimės svaigsta galva. Ar gali būti kas nors geresnio už jausmą, kad gali už viską sumokėti?

Ir pažiūrėkite dabar į mane: ankstesnės Beki neliko, aš visiškai pasikeičiau. Persiauklėjau. Net neturiu kredito perviršio!

Antras skyrius

Na, gerai, šioks toks perviršis yra, bet tik todėl, kad pastaruoju metu įžvelgiau tolesnę perspektyvą ir dabar stengiuosi svariai investuoti į savo karjerą. Mano vaikinas Lukas — verslininkas. Jis turi savo VIR — visuomenės informavimo ir reklamos įmonę, ir visa kita. Prieš keletą savaičių jis labai protingai pareiškė: „Norint užsidirbti milijoną pirmiausia reikia jį pasiskolinti.“

Garbės žodis, matyt, turiu įgimtą verslininkės nuovoką, nes vos tik jis taip pasakė, aš pajutau lyg seniai tai žinočiau. Netgi nutvėriau save garsiai murmant tą sakinį. Tikra tiesa — kaip galima užsikalti pinigą, jeigu prieš tai jo neišleisi?

Taigi pirmiausia investavau į keletą naujų drabužių, kurie reikalingi sėdint prieš televizijos kameras, paskui — į keletą gerų šukuosenų, taip pat nagų ir veido priežiūrą. Tiesa, dar į keletą masažų. Juk visiems aišku, kad negali gerai atrodyti, jeigu esi įsitempusi ir jauti stresą.

Investavau ir į naują kompiuterį, kuris kainavo 2000 svarų. Juk be jo — kaip be rankų! Žinote, kodėl? Rašau savikontrolės knygą! Vos tik pradėjau nuolat dirbti „Ryto kavutės“ laidoje, susipažinau su keliais tikrai puikiais leidėjais. Jie pasikvietė mane pietų ir pareiškė, kad aš įkvepiu visus, patekusius į keblią finansinę padėtį. Na, argi ne žavu? Dar nespėjus sukurpti nė žodelio, jie jau sumokėjo man 1000 svarų, o kai išleis knygą, gausiu dar daugiau. Knyga vadinsis „Beki Blumvud finansų vadovas“ arba „Tvarkykite pinigus Beki Blumvud metodais“.

Dar neturėjau kada prisėsti ir rašyti, bet, manau, visa esmė — pavadinimas, o paskui viskas savaime rutuliosis. Negaliu sakyti, kad visiškai nieko nenuveikiau: jau brūkštelėjau virtines idėjų, kuo apsirengti pozuoti fotografui.

Taigi nėra ko stebėtis dėl šiokio tokio kredito perviršio. Svarbiausia — nepamiršti, kad pinigas pinigą daro. Laimė, manasis banko valdytojas Derekas Smitas labai palankiai nusiteikęs. Tikras saldainiukas, kitaip nepavadinsi. Ilgokai mums visiškai nesisekė sutarti, bet, mano galva, tai buvo ne kas kita kaip bendravimo nesklandumai. Tačiau dabar, regis, jis jau supranta, kas ir kaip. Žinoma, aš irgi pasidariau daug protingesnė.

Pavyzdžiui, mano požiūris į apsipirkimą visiškai pasikeitė. Dabar vadovaujuosi šūkiu: „Pirk tik tai, ko reikia.“ Nors skamba pernelyg paprastai, užtat veiksminga. Prieš kiekvieną apsipirkimą klausiu savęs: „Ar man reikia šito daikto?“ Jeigu atsakymas „Taip“, perku. Tiesiog savikontrolės dalykas.

Ir dabar į LK Bennet įeinu tiksliai žinodama, ko noriu. Akį patraukia raudoni batai, bet aš skubiai nusigręžiu ir drožiu tiesiai prie basučių. Štai šitaip dabar apsiperku: jokių stabčiojimų, jokių čiupinėjimų ar dėbsojimų į daiktus, kaip antai, tie, išrikiuoti nauji žvynuoti bateliai. Traukiu tiesiai prie basučių, paimu vieną porą ir pardavėjai sakau:

— Prašyčiau šešto dydžio.

Be jokių nukrypimų. Perki, ko reikia, ir taškas. Aš net nedirstelsiu į tuos pritrenkiančius rausvus smailiakulnius, nors jie idealiai tiktų prie mano naujojo Jigsaw megztinuko.

Nerūpi nė tos basutės blizgančiais kulniukais.

Betgi gražumas jų! Įdomu, kaip atrodytų ant kojos?

O, Dieve, koks vargas.

Ką reiškia bateliai? Na, aš mėgstu įvairiausius drabužius, tačiau pamačiusi nuostabius batelius ištirpstu it vaškas. Kartais, namuose likusi viena, atsidarau spintą ir spoksau į savo avalynę lyg koks pamišęs kolekcininkas. O kartą išrikiavau visus ant lovos ir nufotografavau. Nieko čia keisto: jeigu turiu galybę nuotraukų, kuriose užfiksuoti man nemieli žmonės, tai kodėl negaliu nufotografuoti to, ką dievinu?

— Prašau!

Dėkui Dievui, pardavėja jau tiesia man dėžutę su alyvų spalvos basutėmis. Širdis iškart stipriau suplazda. Na, jos tikrai žavios. Žavios.

Dailutės, vien iš dirželių, o priekyje — mažytė gervuogytė. Mano širdis jau pavergta. Brangokos, bet visiems aišku: šykštėsi batams — susigadinsi kojas.

Aunantis jas man net pėdos virpa. Dieve, jos fantastiškos. Ir pėdos atrodo elegantiškos, ir kojos pailgėja. Tik... truputėlį sunkoka eiti, bet turbūt kaltos grindys — labai jau slidžios.

— Aš jas pirksiu, — džiugiai šypsausi pardavėjai.

Kalbant apie griežtai kontroliuojamą pirkimą, šuo pakastas štai kur: kai ką nors perki, visa širdimi jautiesi to nusipelniusi. Čia ir yra atpildas.

Eidama prie kasos, tvardausi, kad mano žvilgsnis neužkliūtų už aksesuarų lentynos. Na, ir kas, kad žybtelėjo karoliukai ant tos violetinės rankinės! Aš krapštau piniginę iš savosios rankinės, džiaugdamasi, kad esu tokia tvirta.

— Žinote, gavome tokias pat, tik oranžines basutes, — kalbina mane pardavėja.

Oranžines?

— Ak... taip? — atsiliepiu po pertraukėlės.

Jos manęs nedomina. Perku, ko atėjau, ir viskas. Alyvines. Jokios oranžinės man nerūpi.

— Ką tik atvežė, — tęsia ji ir pasilenkusi naršo po dėžutes. — Jaučiu, kad jas graibstys labiau nei alyvines.

— Tikrai? — stengiuosi kalbėti kuo abejingiau. — Na, manau, man bus gerai ir šitos...

— Štai jos! Žinojau, kad čia pat turi būti ir naujųjų pora.

Išvydusi tokį grožį, aš net sustingstu. Šviesiai oranžinės, o modelis — toks pat kaip ir maniškių, tik vietoj gervuogyčių — mandarinukai.

Meilė iš pirmo žvilgsnio. Negaliu atitraukti akių.

— Ar norite pasimatuoti? — klausia pardavėja, tarsi nujausdama, kad man net skrandį sutraukė išvydus tokį grožį.

O, Dieve, tokių klasiškų basučių dar neteko regėti.

Bet argi man reikia oranžinių batelių? Ne, nereikia.

Beki, tuojau pat. Pasakyk. Ne.

— Tiesą sakant... — stengiuosi kalbėti kuo ramiau. — Tiesą pasakius... — Dieve, aš vos pralemenu. — Šiandien aš pirksiu tik violetines. Ačiū.

— Gerai... — pardavėja, stovėdama prie kasos aparato, įveda kainos kodą. — 89 svarai. Kaip mokėsite?

— Eee... VISA kortele. — Aš pasirašau ant kvitelio, pasiimu krepšelį ir šiek tiek aptirpusi išeinu iš parduotuvės.

Man pavyko! Pavyko! Suvaldžiau savo norus! Man reikėjo vienos poros batelių — vieną ir nusipirkau. Viskas pagal planą. Matote? Jeigu labai noriu — padarau. Štai jums ir naujoji Beki Blumvud.

Už šitokį žygdarbį aš nusipelniau atlygio, todėl užsuku į kavinukę ir, nusipirkusi kapucino puodelį, atsisėdu lauke prieš saulutę.

Aš noriu tų oranžinių, basučių. Įsiurbiu šitą mintį su pirmuoju kavos gurkšneliu.

Liaukis. Tuojau pat liaukis. Galvok apie... ką nors kitą. Apie Luką. Atostogas. Mūsų pirmąsias bendras atostogas. Dieve, negaliu sulaukti.

Apie tokias atostogas jau draugystės su Luku pradžioje norėjau užsiminti, bet jis toks užsiėmęs, jog tai prilygtų prašymui, kad premjeras trumpam paliktų savo kėdę ir išlėktų nežinia kur. (Kita vertus, juk kiekvieną vasarą jis taip ir daro, tai kodėl Lukas negalėtų?)

Lukas taip įsikinkęs į darbą, kad net neranda laiko pasimatyti su mano tėvais, ir mane tokie dalykai trupučiuką slegia. Prieš keletą savaičių tėvai pakvietė jį sekmadienio pietų. Gamindama mama vertėsi per galvą. Tiksliau, nupirko iš Sainsburys parduotuvės abrikosais įdarytą kiaulienos nugarinę ir gražiausią šokoladinio morengo pudingą. Ir ką jūs manote? Turėjau važiuoti viena, nes paskutinę minutę Lukas atsisakė, mat to sekmadienio laikraščiuose iškilo bėdų dėl vieno jų kliento. Patikėkite, jaučiausi tikrai bjauriai. Mama irgi jautėsi nusivylusi, nors to neparodė ir vis linksmai čiauškėjo: „Nieko čia tokio. Juk čia tik paprasčiausi pietūs.“ Nieko sau paprastumas! Kitą dieną Lukas atsiprašė ir nusiuntė jai didžiulę gėlių puokštę (o gal Melė, jo asistentė, pasistengė). Vis dėlto gėlės ir lieka gėlėmis, tiesa?

Blogiausia, kad Dženisė su Martinu, mūsų artimiausi kaimynai, buvo užsukę išlenkti taurelę chereso ir „susipažinti su garsiuoju Luku“, kaip jie sakė. Neradę Luko, jie nesiliovė varstę mane užuojautos kupinais žvilgsniais, atmieštais dar ir pasitenkinimu, mat po savaitės jų sūnus Tomas tuokiasi su savo panele Liuse. Aš bjauriai įtariu, jog Dženisė su Martinu mano, kad vis dar esu įsimylėjusi jų sūnelį. (Nieko panašaus. Tiksliau, priešingai. Bet pamėgink palaužti žmonių įsitikinimą! O, Dieve, bjauriau ir būti negali.)

Kai Lukui atsisakius paniurau, jis pareiškė, kad ir aš dar nemačiau jo tėvų. Turiu pasakyti, kad jis šiek tiek apsiriko. Kartą restorane turėjau progos šnektelėti su jo tėčiu ir pamote, nesvarbu, kad ta akimirka nebuvo itin žavinga. Beje, jie gyvena Devono grafystėje, o Luko motina — Niujorke. Šiaip ar taip, ne čia pat.

Žinoma, mudu susitaikėme, ir dabar būtent jis labai stengiasi dėl tos trumpos išvykos. Tai Melė pakišo savaitgalio idėją. Asistentė man papasakojo, kad jau treji metai Lukas dirba be normalių atostogų, taigi, jos nuomone, vertėtų iš tolo pratinti jį prie tos minties. Ir ką gi — jis užkibo! Netikėtai Lukas liepė man ateinantį savaitgalį nieko neplanuoti, o pats užsakė viešbutį ir visa kita. O, kaip aš laukiu to savaitgalio. Nieko neveiksime, ilsėsimės, ramiai leisime laiką, tiesiog pabūsime kartu. Kaip miela.

Aš noriu tų oranžinių, batelių.

Liaukis. Negalvok apie juos.

Gurkšteliu kavos ir atsilošusi prisiverčiu stebėti gatvės šurmulį. Vieni praeiviai kulniuoja nešini krepšiais, kiti pėdina šnekučiuodamiesi. Viena panelė eina per gatvę. Gražios kelnės, turbūt iš Nicole Farhi ir... O, varge.

Prie manęs artėja pusamžis vyriškis tamsiu kostiumu. Derekas Smitas, mano banko skyriaus valdytojas.

Ech, regis, jis pastebėjo mane.

Tik nepanikuok. Tie laikai, kai būčiau slėpusis už valgiaraščio arba tiesiog pasipusčiusi padus, praėjo. Viskas praeityje. Dabar mudu su brangučiu Smičiu sieja nuoširdus, taikus ryšys.

Dėl viso pikto savo kėdę trūkteliu toliau nuo LK Bennett maišelio, tarytum su juo neturėčiau nieko bendra.

— Labas, pone Smitai! — gyvai užkalbinu jį. — Kaip laikotės?

— Labai gerai, — šypsosi Derekas Smitas. — O jūs?

— Ačiū, puikiai. Gal... išgersite kavutės? — Aš mandagiai mosteliu į kėdę priešais. Ir kas galėjo pamanyti, kad jis atsisės ir dar ims tyrinėti valgiaraštį!

Aš geriu kavą su savo banko valdytoju lauko kavinėje! Labai civilizuota. Tokį įvykį reikėtų kaip nors įtraukti į „Ryto kavutę“. Šiltai nusišypsosiu kamerai ir pasakysiu: „Aš asmeniškai pirmenybę teikiu neoficialiam asmeninių lėšų aptarimui. Mudu su banko valdytoju, kurio skyriuje laikau indėlius, dažnai susėdame draugiškai išgerti kapucino ir aptarti mano finansų strategiją...“

— Aš kaip tik parašiau jums, Rebeka, laišką, — sako Derekas Smitas, sulaukęs, kol padavėja atnešė ekspreso kavos. Surimtėjęs jo balsas nieko gero nežada. O, Dieve, ko aš dabar pridirbau? — Jums ir kitiems savo klientams, — tęsia jis. — Turiu pranešti, kad išeinu.

— Ką? — Aš taip negrabiai dedu ant stalo puodelį, kad tas net kaukšteli. — Ką reiškia „išeinu“?

— Nebedirbsiu Endvičo banke. Nutariau anksčiau išeiti į pensiją.

— Tačiau...

Jis mane pribloškė. Derekas Smitas išeina iš Endvičo banko ir palieka mane vieną kapstytis savo bėdose? Ypač dabar, kai jau viskas stojo į vėžes? Suprantu, mudviem ne visada pavykdavo susitarti, tačiau pastaruoju metu mūsų santykiai išties pagerėjo. Jis supranta mane, supranta mano kredito perviršį. Tai ką aš darysiu be jo?!

— Ar jums ne per anksti į pensiją? — man nepavyksta nuslėpti nerimo. — Ar nebus nuobodu nieko neveikti?

Derekas Smitas atsilošia kėdėje ir gurkšteli kavos.

— Aš neketinu visiškai mesti darbo, tačiau ir jūs turbūt pripažinsite, kad gyvenime esti įdomesnių dalykų, nei vien rūpintis klientų banko sąskaitomis, kad ir kokios jos būtų patrauklios.

— Na... Be abejo, džiaugiuosi dėl jūsų, — šiek tiek sutrikusi gūžteliu pečiais. — Aš... pasigesiu jūsų.

— Patikėkite, Rebeka, aš jūsų irgi pasigesiu, — jis šypteli. — Jūsų sąskaita man tikrai buvo viena įdomiausių.

Nuo jo įdėmaus žvilgsnio mane net karštis išpila. Kodėl jis primena praeitį? Viskas baigta. Aš visiškai kitas žmogus. Gal leidžiama žmonėms atsiversti naują gyvenimo lapą ir viską pradėti iš naujo?

— Regis, televizijoje jums gerai sekasi, — sako Smitas.

— Be abejo! Ir labai įdomu! Be to, geras atlyginimas, — pabrėžiu.

— Pastaraisiais mėnesiais jūsų pajamos padidėjo. — Jis padeda puoduką. Mano širdis suspurda. — Tačiau...

Taip ir žinojau. Amžinai išlenda visokie „tačiau“. Ko dar jam trūksta?

— Tačiau, — pakartoja Derekas Smitas, — padidėjo ir jūsų išlaidos. Iš pagrindų. Faktiškai dabar jūsų kredito perviršis didesnis, nei buvo jūsų... pavadinkime, eksceso viršūnėje.

Eksceso? Na, ir bjauru.

— Jums iš tiesų vertėtų pasitenkinti kredito limitu, — dėsto jis, — o geriausia būtų tiesiog visiškai atsiskaityti.

— Aš žinau. Taip ir planuoju daryti, — neaiškiai murmu.

Kitoje gatvės pusėje eina panelė, nešina LKBennett maišeliu. Tiksliau, dideliu maišu, nes jame pūpso dvi batų dėžutės.

Jai leidžiama pirkti dvi poras batų, o man ne? Nėra tokios taisyklės, draudžiančios pirkti daugiau negu vieną porą. Kažkoks despotizmas.

— O kaip kiti finansiniai reikalai? — nenustygsta Derekas Smitas. — Ar, pavyzdžiui, turite neapmokėtų sąskaitų parduotuvių kreditinėse kortelėse?

— Ne, — pasipučiu aš, — viską jau seniausiai apmokėjau.

— Ir nuo to laiko daugiau nieko neperkate?

— Perku įvairiausius mažmožius. Nieko ypatingo.

Iš tikrųjų, ką reiškia devyniasdešimt svarų?

— Noriu paaiškinti, kodėl klausinėju. Matote, jaučiu pareigą jus įspėti. Banke vykdoma reorganizacija. Bijau, kad Džonas Gevinas, naujasis banko skyriaus valdytojas, nebus toks atlaidus kaip aš, sprendžiant jūsų sąskaitos klausimus. Nesu tikras, ar suprantate, koks buvau nuolaidus jūsų atžvilgiu.

— Tikrai? — aš beveik nesiklausau jo.

O jeigu aš vėl pradėčiau rūkyti? Išleisčiau tuos devyniasdešimt svarų cigaretėms kaip niekur nieko, tiesa?

Tačiau aš nerūkiau, taigi kiek sutaupiau? Tikrai užtenka porai batukų.

— Jis labai nuovokus žmogus, — kalba Derekas Smitas, — bet ir labai griežtas. Apie jokį lankstumą verčiau nė neužsiminti.

— Aišku, — abejingai tarsteliu.

— Aš labai rimtai patariu jums nedelsiant susitvarkyti tą kredito perviršį. — Jis siurbteli kavos. — Beje, ar jau tvarkotės dokumentus dėl pensijos?

— Emm... jau buvau pas jūsų rekomenduotą nepriklausomą patarėją.

— Ar užpildėte blankus?

Nori nenori tenka sutelkti dėmesį.

— Na, aš svarstau visas galimybes, — dabar jau kalbu kaip tikra finansų žinovė. — Žinote, nėra nieko blogesnio, kaip per skubėjimą nevykusiai investuoti. Ypač kai kalbama apie tokį svarbų klausimą kaip pensija.

— Visiškai teisingai, — pritaria Derekas Smitas, — tačiau ilgai nedelskite. Pinigai patys savaime nesusitaupo.

— Žinau! — Gurkšteliu kavos.

O, Dieve, man jau nesmagu. Gal jis ir teisus. Gal verčiau pervesti tuos 90 svarų į pensijos fondą, užuot pirkus dar vieną porą batelių.

Kita vertus, ką reiškia pensijos fondas, kuriame 90 varganų svarų? Ar aš iš jų pragyvenčiau senatvėje? O kol jos sulauksiu, žiūrėk, dar ir pasaulis apsivers aukštyn kojomis ar panašiai.

O štai porą batų gali pačiupinėti, apsiauti...

Nė velnio, imsiu ir nusipirksiu juos.

— Pone Smytai, aš jau turiu eiti, — staiga pareiškiu ir padedu puodelį. — Turiu kai ką... padaryti.

Jeigu jau pasišoviau, turiu paskubėti. Pasiimu krepšelį, ant stalo padedu penkinę ir atsisveikinu:

— Buvo malonu susitikti. Sėkmės, išėjus į pensiją.

— Ir jums kuo didesnės sėkmės, Rebeka, — nusišypso Derekas Smitas. — Tik nepamirškite, ką sakiau: Džonas Gevinas jums nenuolaidžiaus kaip aš. Tiesiog... elkitės apdairiai, gerai?

— Būtinai!

Aš kone Skuodžiu tekina per gatvę į LK Bennett.

Iš tiesų tai man visai nereikėjo tų oranžinių basučių. Jos nebūtinos. Tačiau matuojantis basutes, man šovė išganinga mintis: aš juk nepažeidžiau savo naujosios taisyklės, nes man jų prireiks.

Galų gale, kada nors jų vis tiek prireiks. Kam nereikia batų? Kur kas protingiau įsigyti patinkamus batelius dabar, negu laukti, kol sudils paskutinė pora, o tada pulti į parduotuvę ir ten nieko gero nerasti. Aišku, kad išmintingai pasielgiau. Tarsi apsidraudžiau, prognozuodama batų rinką ateityje.

Iš LK Bennett išeinu, džiugiai glausdama du naujutėlius žvilgančius maišelius ir spindėdama laime. Nusprendusi, kad namai gali palaukti, ketinu užšokti į „Dovanas ir kitas gėrybes“. Tai viena parduotuvių, kurioje yra ir Sjuzi rėmelių. Kada tik einu pro šalį, visada užsuku dirstelėti, ar kas nors perka bent vieną.

Įeinant sutilindžiuoja durų skambutis, pardavėja kilsteli galvą, ir aš nusišypsau. Nuostabi parduotuvė: šilta, kvepia, pilna puikiausių daikčiukų, kaip antai, chromuotos vielos lentynėlės, graviruoto stiklo padėkliukai. Aš praslenku pro lentyną, nugultą rausvai violetinių odinių užrašų knygučių, ir pakeliu akis aukštyn. Štai jie! Trys Sjuzi sukurti purpurinio tvido rėmeliai! Negaliu atsigėrėti.

Dieve mano! Tik pažiūrėkite: antai pirkėja jau laiko vieną rėmelį rankoje!

Atvirai kalbant, man dar neteko matyti, kad kas nors bent vieną jų pirktų. Žinoma, žmonės, matyt, juos perka, kitaip Sjuzi negautų užsakymų. Vaje, kaip įdomu stebėti!

Aš iš lėto slenku pirmyn. Pirkėja atsuka rėmelio nugarėlę ir, išvydusi kainą, susiraukia. Mano širdis jau nerimsta.

— Iš tiesų gražūs rėmeliai nuotraukoms, — lyg tarp kitko pasakau. — Tokie nekasdieniški.

— Taip, — sulaukiu atsakymo. Moteris deda jį atgal į vietą.

„Ne! — suklykiu mintyse. — Greičiau paimk!“

— Šiais laikais sunku rasti gražių rėmelių, — kalbinu ją toliau. — Kaip jūs manote? Jeigu jau aptikai tokius, tai ir pirk, kol kiti nepastveria iš panosės.

— Ir aš taip manau, — sako ji, čiupinėdama prespapjė, tačiau ir jos kaina sulaukia tokios pat reakcijos.

Ji sukasi eiti tolyn, o aš neišmanau, ko griebtis.

— Manau, vieną rėmelį reikia nusipirkti, — kuo garsiau pareiškiu. — Bus ideali dovana. Nesvarbu, vyrui ar moteriai — juk visiems ne pro šalį tokį turėti, tiesa?

Ta pirkėja nekreipia jokio dėmesio. Na, ir tegul: kai pamatys, kad perku, ir pati čiups.

Skubu prie kasos, prie kurios stovinti moteris pasitinka mane šypsena. Matyt, tai parduotuvės savininkė, nes kažkada mačiau ją kalbančią su personalo darbuotojais ir tiekėjais. (Tai nereiškia, kad aš čia dažna viešnia, turbūt tiesiog sutapimas ar panašiai.)

— Dar sykį — labas, — sveikinasi ji. — Jums išties patinka šitie rėmeliai, ar ne?

— Taip, — garsiai atsakau. — Tiesiog fantastiški! — Ana pirkėja varto rankose grafiną ir nė negirdi.

— Kiek jau nusipirkote? Turbūt kokius... dvidešimt?

Ką? Ką čia ta savininkė paisto?

— O gal trisdešimt?

Aš negaliu atsipeikėti. Tai ką, gal ji mane kaskart, kai užeinu, kontroliuoja? Peržengiami visi įstatymai!

— Įsigijote gerą kolekciją! — maloniai priduria ji, vyniodama rėmelį į popierių.

Turiu ką nors jai pasakyti, kol dar nepradėjo svaičioti, kad ne plačioji visuomenė nuperka visus Sjuzi rėmelius, o aš! Gal jai galvoje negerai? Trisdešimt! Aš nusipirkau tik... keturis. Arba penkis.

— Tiek tai aš nepirkau! — skubu užprotestuoti. — Ko gero, mane su kuo nors... supainiojote. Beje, užėjau nusipirkti ne tik rėmelį! — Aš tyčia nusijuokiu: tegul pamato, kokios absurdiškos jos mintys. — Man dar reikia šitų. — Aš pastveriu keletą išdrožinėtų medinių raidžių iš čia pat stovinčio krepšio ir paduodu jai. Ji šypsosi ir dėlioja po vieną raidę ant vyniojamojo popieriaus.

— P... T... R... R. Ar jūs norite sudėti žodį „Piteris“? — suglumsta ji.

Dėl Dievo meilės! Nejaugi perkant kiekvieną daiktą būtinas motyvas?

— Emm... taip, — atsakau jai. — Perku savo... krikštasūniui. Jam treji metukai.

— Kaip nuostabu! Tuomet pridėsime dvi „1“ ir vieną „E“, o „R“ pakeisime raide „S“.

Pardavėja žiūri į mane taip, tarsi būčiau kokia kvaiša. Kurgi ne — juk nesugebu sudėlioti savo krikštasūnio vardo PITERIS.

— 48 svarai, — sako ji, ir aš jau traukiu piniginę. — Žinote, jeigu pirktumėte už 50 svarų, tuomet nemokamai gautumėte kvapnią žvakę.

— Tikrai? — suklustu. Man išties praverstų aromatinga žvakė. Ką reiškia tie du svarai...

— Gal dar ir rasiu ką nors... — imu dairytis aplinkui.

— Pasakykite paraidžiui savo krikštasūnio pavardę, — skuba pagalbon parduotuvės savininkė. — Kokia jo pavardė?

— Mm... Vilsonas, — išdrožiu negalvodama.

O, siaube, ji jau rausiasi krepšyje, ieškodama raidžių!

— Ko gero, — skubu sutrukdyti, — nereikia, kadangi... kadangi jo tėvai skiriasi, gali būti, kad vaiko pavardė pasikeis.

— Tikrai? — pardavėjos veide — užuojauta. — Baisiau ir būti negali.

— Taip, — aš vis dar dairausi po parduotuvę. — Jo motina pabėgo su sodininku.

— Tikrai? — negana to, kad į mane žiopso parduotuvės savininkė, bet dar ir kažkokia pora, matau, klausosi. — Pabėgo su sodininku?

— Jis buvo... labai gražus, — improvizuoju pakeldama dėžutę papuošalams ir žiūrėdama į kainą: 75 svarai. — Ji negalėjo... atsitraukti nuo jo. Vyras aptiko juos pašiūrėje, kur laikomi įrankiai. Šiaip ar taip...

— Dieve mano! — stebisi parduotuvės savininkė. — Tiesiog neįtikėtina!

— Tai tikra teisybė, — atsklinda iš kito parduotuvės pasienio.

Ką?

Mane tarsi kas apgręžė, o toji Sjuzi rėmelius tyrinėjusi moteris porina toliau:

— Jūs turbūt kalbate apie Džeinę su Timu? Baisus skandalas, ar ne? Tik, man regis, to berniuko vardas Tobis.

Aš negaliu pratarti nė garselio.

— Matyt, Piteris yra jo krikšto vardas, — svarsto parduotuvės savininkė ir rodo į mane: — Čia jo krikštamotė.

— Ak, jūs — krikštamotė! — šūkteli toji moteris. — O taip, aš viską apie jus girdėjau.

Ne, čia ne tikrovė. Aš sapnuoju.

— Tai dabar jūs man pasakysite... — Ta moteriškė prisliūkina artyn ir smalsiai pusbalsiu klausia: — Ar Timas priėmė Modės pasiūlymą?

Parduotuvėje tylu. Visi laukia atsakymo.

— Taip, priėmė, — atsargiai patvirtinu.

— Tai ar gerai viskas susiklostė? — ji laukia išsižiojusi.

— Mm... ne. Jiedu su Mode... taip sakant... jiedu susimušė.

— Vaje! — moteriškė stveriasi už burnos. — Susimušė? Tai dėl ko?

— Na, žinote, — aš jau prarandu kantrybę. — Tai dėl šio, tai dėl ano... visokios bėdos... em... aš sumokėsiu grynaisiais. — Nieko nelaukdama išpešu iš piniginės 50 svarų ir numetu ant prekystalio. — Grąžą pasilikite.

— O kaip dėl kvapnios žvakės? — sukrunta savininkė. — Galite pasirinkti vanilės, santalo.

— Tiek to, — aš lekiu durų link.

— Palaukite! — sunerimsta toji moteriškė. — O kas atsitiko Aivenui?

— Emigravo į Australiją, — išpoškinu ir užtrenkiu duris.

Jėzau, tai įkliuvau. Verčiau eisiu namo.

Prieš pasukdama į savo gatvę, stabteliu ir šiek tiek perdėlioju savo krepšelius. Tiksliau, viską sukišu į vieną LK Bennett krepšelį ir dar spusteliu žemyn, kad nesimatytų.

Tai nereiškia, kad slepiu, ar panašiai. Tiesiog... būtų geriau namo grįžti tik su vienu maišeliu rankoje.

Viliuosi, kad man pavyks įsmukti į savo kambarį, nesusidūrus su Sjuzi, tačiau atvėrusi duris randu ją sėdinčią ant grindų ir kažką pakuojančią.

— Sveikutė! Ar gavai basutes?

— Taip, — gyvai patvirtinu. — Gavau. Savo dydžio ir kokias norėjau.

— Greičiau rodyk!

— Aš tuoj... pirmiau išpakuosiu, — taršku ir lyg niekur nieko traukiu į savo kambarį. Jau žinau, kad atrodau kalta, net pėdinu it nusikaltusi.

— Bekse, — staiga sukrunta Sjuzi. — Kas dar yra maišelyje? Tik nesakyk, kad viena pora batų.

— Maišelyje? — aš atsisuku, tarytum būčiau nustebusi. — A, šitame krepšelyje. Em... visokie niekučiai. Na, žinai... visokie mažmožiai...

Aš sukuosi eiti, pabrukusi uodegą, o Sjuzi sukryžiuoja rankas ant krūtinės ir kuo rūsčiausiai dėbso į mane.

— Parodyk.

— Gerai jau, gerai, — pratrūkstu. — Pati žinau, kad sakiau, jog pirksiu tik vieną porą. Bet tu geriau nepyk, o pirmiau pažiūrėk. — Aš lėtai traukiu vieną oranžinę basutę iš antrojo LK Bennett krepšelio. — Tu tik... pažiūrėk į ją.

— O, Dieve, — kvėpteli Sjuzi. — Tikras stebuklas! — Ji ima ją ir švelniai glosto minkštutę odelę, bet tuoj pat griežtai klausia: — Ar tau jų reikėjo?

— Taip! — puolu gintis. — Na, tiksliau... pagalvojau, kad būtų gerai turėti ateičiai. Supranti, čia lyg ir investicija.

— Investicija?

— Taip. Be to, lyg ir taupymas pinigų, nes nereikės jų išleisti basutėms kitąmet. Nė penso!

— Tikrai? — prisimerkia Sjuzi. — Nė penso?

— Tikrai! Sjuzi, man jų užteks mažiausiai vieniems metams. O gal net dvejiems!

Sjuzi tyli, o aš prikandu lūpą, drebėdama, kad tik nelieptų nešti jų atgal į parduotuvę. Draugė vėl pažiūri į basutę, paglosto mandarinuką.

— Apsiauk, — staiga pareiškia. — Leisk man pažiūrėti!

Visa virpėdama ištraukiu antrąją basutę ir apsiaunu. Nuostabu! Tiesiog Pelenės kurpaitės.

— O, Bekse, — tepasako. Matau iš akių, kad ji suminkštėjo.

Tiesą pasakius, kartais net apgailestauju, kad negaliu vesti Sjuzi.

Aš pamarširuoju po kambarį, kol Sjuzi patenkinta atsidūsta ir kiša ranką į didįjį krepšį, siekdama „Dovanų ir kitų gėrybių“ maišelio.

— O kas čia? — susidomi ji. Medinės raidės pabyra ant grindų, ir Sjuzi išsyk ima jas rikiuoti. — P-I-T-E-R-I-S. Kas tas Piteris?

— Ką aš žinau? — Griebiu maišelį, kad tik ji neaptiktų savo rėmelio. (Kartą Fancy Free parduotuvėje ji nutvėrė mane beperkančią rėmelius ir labai užsirūstino, sakė, jeigu tik panorėsiu, ji visada padarys jų man.) — O tu pažįsti kokį nors Piterį?

— Ne... abejoju... — susimąsto Sjuzi. — Tačiau mes galime įsigyti katiną ir pavadinti jį Piteriu!

— Taip, — nelabai tvirtai sutinku. — Gal... Na, verčiau eisiu ir baigsiu ruoštis rytdienai.

— Palūkėk, gerai, kad priminei, — Sjuzi paima kažin kokį popiergalį. — Tau skambino Lukas.

— Tikrai? — aš stengiuosi neparodyti džiaugsmo. Atvirai kalbant, nedažnai sulauksi iš jo skambučių, todėl kiekvienąkart tai būna maloni staigmena. Paprastai susitarti dėl susitikimo, bet tik ne paplepėti... Galiu pasakyti, kad patį pirmą kartą jo skambutis mane apstulbino. (Tačiau dabar lyg ir laukiu jų.)

— Jis sakė, kad rytoj dvyliktą tave paims tiesiai iš studijos, o kadangi mersedesas remonto dirbtuvėse, tai atvažiuos MGF sportiniu automobiliu.

— Oho! Tai bent! — nesusilaikau nešūktelėjusi.

— Taip! — švyti Sjuzi. — Ir dar sakė, kad daug neprisikrautum, nes bagažinė nedidelė.

Mano šypsena išblėsta.

— Ką?!

— Daug neprisikrauk, — pakartoja Sjuzi. — Na, supranti: pasiimk tik lengvą bagažą, gal nedidelį lagaminėlį ar kelioninį krepšį...

— Aš ir pati žinau, ką reiškia „daug neprisikrauk“! — suspiegiu. — Bet... aš negaliu!

— Ir dar kaip gali.

— Sjuzi, gal nematei, kiek visko pasiruošiau? — Aš nulekiu prie savo kambario durų ir plačiai jas atlapoju. — Pažiūrėk.

Mudviejų akys aprėpia viską: ir iki viršaus prikrautą didįjį žalią lagaminą, ir šalia pūpsančią drabužių kupetą. O kur dar kosmetika ir visa kita?

— Tai ką man dabar daryti, Sjuzi? — inkščiu.

— Skambinti Lukui ir pasakyti, kad išsinuomotų automobilį didesne bagažine?

Kurį laiką tyliu, įsivaizduodama, kaip Lukas reaguos, išgirdęs, kad reikia didesnio automobilio, nes netilps mano drabužiai.

— Vargu ar jis supras, kas ir kaip... — suabejoju.

Sučirškia durų skambutis, ir Sjuzi pakyla.

— Turbūt Special Express atvežė man siuntą. Klausyk, Bekse, viskas bus gerai, tik tu... išmesk keletą dalykėlių. — Ji nueina atidaryti durų, palikusi mane vieną bejėgiškai kiurksoti prie lovos.

Gera jai sakyti, o ką man išmesti? Aš juk neprisipakavau nereikalingų daiktų. Jeigu imsiu bet ką, mano visa sistema žlugs.

Na, gerai, pagalvosiu blaiviai. Juk turi būti kokia nors išeitis.

O gal... slapta prikabinti priekabą, kai Lukas nematys?

Arba apsimesti, kad man šaltoka, ir apsivilkti visus drabužius vieną ant kito.

Tiesiog beviltiška. Ko man griebtis?

Susimąsčiusi einu į prieškambarį, kur Sjuzi uniformuotam vyrukui duoda išsipūtusį voką.

— Puiku, — sako jis, — tik prašau dar pasirašyti štai čia... Sveika! — jis linksmai sveikinasi su manimi. Aš tik linkteliu ir skaitau, kas parašyta ant jo uniformos ženklelio: Iki ryt ryto — bet ką ir bet kur.

— Prašau paimti kvitą, — sako jis Sjuzi ir gręžiasi eiti. Prieš pat vyrukui uždarant duris, tas užrašas pagaliau pasiekia mano sąmonę.

Bet ką.

Bet kur.

Iki ryt ryto.

— Ei, palaukite! — sulaikau jį. — Grįžkite sekundėlei...

Paradigminės saviugdos knygos LTD

Bromptono g. 1

Londonas W1 5 AS

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2001-ųjų rugsėjo 4 d.

Mieloji Beki,

labai ačiū už žinutę, atsiųstą balso paštu. Aš tikrai džiaugiuosi, kad toji knyga Jums pravertė.

Tikiuosi, prisimenate, kad kai prieš dvi savaites kalbėjomės, Jūs užtikrinote, jog pirmąjį projekto variantą atsiusite po kelių dienų. Esu tikra, kad jis jau pakeliui, o gal kur nors užsimetė pašte? Ar negalėtumėte atsiųsti kitos kopijos?

Fotografuodamasi autorės nuotraukai tiesiog apsirenkite tai, kas Jums patogu. Puikiai tiks ir jūsų nurodyta Agnės B palaidinukė, ir tie auskarai.

Laukiu Jūsų rankraščio ir dar kartą visų mūsų vardu noriu pasidžiaugti, kad rašote apie mus.

Su geriausiais linkėjimais

Pipa Bredi,

Redaktorė

PARADIGMINĖS KNYGOS SKATINA PADĖTI SAU

NETRUKUS PASIRODYS Brig. Rodžerio Flintvudo knyga „Džiunglių išlikimas“!

Trečias skyrius

Jau be penkių minučių dvylikta valanda, o aš vis dar sėdžiu „Ryto kavutės“ studijoje, plieskiančių šviesų oazėje, ir dar neaišku, kada viskas baigsis. Paprastai mano finansų patarimų skyrelis baigiasi be dvidešimties minučių dvyliktą, tačiau jie taip įklimpo su ta aiškiarege, kuri dievagojosi praeityje buvusi Škotijos karaliene Marija, kad viršijo visą nustatytą laiką. Bet kurią minutę gali prisistatyti Lukas, o man dar reikės išsinerti iš šio sumauto kostiumėlio.

Priešais mane ant mėlynos sofos sėdi Ema, viena laidos vedėjų.

— Beki, regis, čia rimta bėda.

— Iš tikrųjų, — mano mintys grįžta į studiją. Aš žvilgteliu į priešais gulintį popieriaus lapą ir užjaučiamai nusišypsau kamerai. — Taigi, Džude, reziumė. Jūs su savo vyru Bilu paveldėjote šiek tiek pinigų. Norėtumėte šiek tiek investuoti į fondų biržą, bet jūsų vyras nesutinka...

— Ar tu jam kalbi, ar sienai! — piktinasi Džudė. — Jis šaukia, kad viską prarasiu, juo labiau kad dalis tų pinigų ir jam priklauso. Sako, jeigu noriu juos prakišti, tai galiu eiti...

— Taip, — ramiai nutraukia ją Ema. — Ką gi, dalykas rimtas, Beki. Sutuoktiniai nesutaria, ką daryti su pinigais.

— Tiesiog negaliu jo suprasti! — šaukia Džudė. — Vienintelė proga rimtai investuoti, tiesog fantastiškas šansas, o jis — „ne“, ir gana!

Ji nutyla, visi laukia mano atsakymo.

— Džude, — mąsliai sakau, — ar galiu jūsų paklausti, kuo šiandien Bilis apsirengęs?

— Kostiumu, — nustemba Džudė. — Pilku kostiumu. Jis darbe.

— O koks kaklaraištis? Lygus ar raštuotas?

— Lygus, — išsyk atsako Džudė. — Jo visi kaklaraiščiai lygūs.

— O ar jis užsirištų kaklaraištį, tarkime... papuoštą kokia nors karikatūra?

— Niekada!

— Aišku. Džude, ar aš teisi, sakydama, kad Bilis yra nelinkęs į nuotykius? Jis nemėgsta rizikuoti?

— Na... taip. Kai dabar pasakėte, regis, taip.

— Aha! — staiga įsikiša Roris, sėdintis kitame sofos gale. Roris yra antrasis „Ryto kavutės“ vedėjas. Jis labai dailus, amžinai flirtuoja su kino žvaigždėmis, tačiau nepasakysi, kad jis būtų Britanijos Protas. — Aišku, kur tu suki, Beki.

— Taip, ačiū, Rori, — sustabdo jį Ema ir pavarto akis. — Regis, mums visiems aišku. Ar tu, Beki, nori pasakyti, kad jeigu Bilis nemėgsta rizikuoti, vadinasi, yra teisus, kad vengia fondų biržos?

— Ne, — atsakau aš. — Aš taip nesakau. Bijau, kad Bilis nemato ir kitokios rizikos. Taip, investuojant į fondų biržą, yra tikimybė netrukus prarasti pinigus. Tačiau jeigu metų metais laikysi juos sukišęs į banką, kur kas didesnė rizika, kad šias lėšas ilgainiui apgrauš infliacija.

— Aha, — linksi Roris, — infliacija.

— Po dvidešimties metų tie pinigai, ko gero, bus praradę vertę, palyginti su tuo, ko būtų pasiekta fondų biržoje. Taigi, jeigu Biliui dar tik per trisdešimt ir jis nori ilgalaikės investicijos, tuomet bus daug saugiau pasirinkti subalansuotą akcijų paketą fondų biržoje, kad ir kaip rizikinga tai atrodytų.

— Aišku, — pritaria Ema. Iš jos akių matyti, kaip žavisi manimi. — Man niekada nebūtų kilusi mintis pažvelgti į tai būtent iš šito taško.

— Sėkmingą investavimą dažniausiai lemia tai, ar sugebi pažvelgti iš šalies, — atsakau kukliai šypsodamasi.

Akimirkas, kai atsakau teisingai ir visiems padarau įspūdį, aš tiesiog dievinu.

— Ar jums, Džude, bent kiek padėjo šis paaiškinimas? — klausia Ema.

— Taip! Be abejo! Šį pokalbį aš įrašiau ir šį vakarą vaizdajuostę parodysiu Biliui.

— Puiku! — pagiriu ją. — Ir... pirmiausia pažiūrėkite, kokį kaklaraištį Bilis užsirišęs.

Visi juokiasi, po sekundėlės ir aš prisidedu, nors faktiškai nejuokavau.

— Dar turime laiko kitam klausimui, — sako Ema. — Mums skambina Enida iš Nortamptono. Ji norėtų sužinoti, ar turimų pinigų užteks išėjus į pensiją, tiesa, Enida?

— Taip, teisingai, — pasigirsta Enidos balsas. — Mano vyras Tonis neseniai išėjo į pensiją, o aš atostogavau praėjusią savaitę. Tiesiog kartu su juo buvau namuose, viriau valgyti ir taip toliau. Ir... ėmėme svarstyti, gal vertėtų ir man anksčiau išeiti į pensiją. Nesu tikra, ar turėsiu pakankamai santaupų pragyvenimui, todėl ir paskambinau.

— O kaip jūs finansiškai rūpinotės pensija, Enida? — teiraujuosi aš.

— Aš visą gyvenimą kaupiau pensijos fondą, — netvirtai aiškina Enida, — ir dar turiu keletą taupomųjų sąskaitų... Be to, neseniai gavau palikimą, kurio turėtų užtekti hipotekai išmokėti...

— Tai bent! — gyvai įsiterpia Ema. — Net aš suprantu, kad jūs, Enida, esate puikiai apsirūpinusi. Belieka palinkėti malonaus užtarnauto poilsio!

— Taip, suprantu, — patvirtina Enida. — Vadinasi, galiu ramiai eiti į pensiją. Taip ir Tonis sakė. — Ji nutyla, linijoje girdėti nelygus alsavimas, ir Ema dirsteli į mane. Puikiai žinau, kad prodiuseris Baris klykia jai į ausį, kad užpildytų atsivėrusią tuštumą.

— Tada sėkmės, Enida! — gyvai palinki ji. — Beki, jei kalbėsime apie pensijų planavimą...

— Sekundėlę, — šiek tiek susiraukiu aš. — Enida, finansiniu požiūriu tikrai nėra jokios priežasties neiti į pensiją. Tačiau... ką pasakytumėte apie patį rimčiausią argumentą: ar iš tikrųjų to norite?.

— Na, — Enidos balsas virpteli, — man per penkiasdešimt, reikia judėti į priekį. Kaip Tonis sako, galėtume praleisti daugiau laiko kartu.

— O jums patinka darbas?

Ir vėl tyla.

— Patinka. Taip. Geras kolektyvas. Žinoma, aš vyriausia, tačiau tai nesvarbu, kai visi drauge juokaujame...

— Regis, baigiasi mums skirtas laikas, — nutraukia pašnekovę Ema, iki tol atidžiai klausiusi, kas sakoma jai į ausinę. — Sėkmės išėjus poilsio, Enida... — Ema šypsosi, žiūrėdama į kamerą.

— Palaukite! — sulaikau aš. — Enida, nepadėkite ragelio, jeigu dar norėtumėte pratęsti mūsų pokalbį. Gerai?

— Taip, — Enida atsako patylėjusi. — Norėčiau.

— O mes pasiklausysime orų prognozės, — sako Roris. Jis visada atkunta, kai baigiasi finansinės temos. — Taigi koks tavo paskutinis palinkėjimas, Beki?

— Kaip visuomet, — šypsausi aš kamerai: — Rūpinkitės savo pinigais...

— ... ir jūsų pinigai pasirūpins jumis! — suskardena Roris ir Ema. Visi trumpam sustingsta, o paskui atsipučia. Į aikštelę ateina Zelda, prodiuserio pavaduotoja.

— Bravo! — šūkteli ji. — Šauniai padirbėta. Beki, ketvirtąja linija laukia Enida, tačiau jeigu nori, mes galime atsikratyti ja...

— Ne, ne, — nustembu. — Aš noriu pakalbėti su ja. Tiesą pasakius, įtariu, kad ji visiškai netrokšta išeiti į pensiją!

— Kaip pasakysi, — tarsteli Zelda, kažką žymėdamasi savo bloknote. — Tiesa, Lukas laukia sekretoriate.

— Jau? — aš dirsteliu į laikroduką. — O, varge... Gal galite pasakyti jam, kad netrukus pasirodysiu?

Aš neketinu užtrukti prie telefono, tačiau pradėjus pokalbį Enida pratrūksta. Išgirstu visą istoriją: apie tai, kaip ji bijo ir pagalvoti apie pensiją; kaip vyras nori, kad ji nuolat būtų namuose ir gamintų valgyti; kaip ji mėgsta savo darbą ir net galvoja apie kompiuterių kursus, tačiau vyras įtikinėja, kad tai — tuščias reikalas... Galiausiai aš neišlaikau. Juk jau kelis kartus išsakiau savo nuomonę ir buvau bepradedanti klausti, ar ji laiko save feministe, tačiau Zeldos patapšnojimas per petį man vis primena, kur esu.

Penkias minutes atsiprašinėju Enidos, kad jau turiu eiti, paskui ji atsiprašinėja, gal po dvidešimt kartų siunčiame viena kitai „sudie“, „labai ačiū“, „nėra už ką“. Tuomet jau skrendu į persirengimo kambarį, kur laukia kelionės drabužiai.

Žvilgteliu į veidrodį — nagi, atrodau pakankamai šauniai: įvairiaspalvė Pucci-esque palaidinukė, atspurę džinsiniai šortai, naujosios basutės, Gucci saulės akiniai (gauti per išpardavimą Harvey Nichols — už pusę kainos!) ir mano mėgstamiausias melsvas Denny and George šalikėlis.

Lukas apie jį sukūrė ištisą istoriją. Kai žmonės klausia, kur mudu susitikome, jis laikosi to paties: „Mūsų akys susitiko virš Denny and George šaliko.“ Trupinėlis tiesos yra, nepaneigsi. Kai man prireikė tą šaliką nusipirkti, Lukas paskolino šiek tiek pinigų. Ir ligi šiol tvirtina, kad tų pinigų jam negrąžinau, girdi, šiek tiek šalikėlio ir jam priklauso. (Netiesa! Aš iš karto grąžinau skolą.)

Kad ir kaip būtų, kai mudu kur nors einame, aš vis taikau jį užsimesti. Beje, ir kai niekur neiname. Žinote, ką? Išduosiu jums mažą paslaptėlę: kartais mes net...

Verčiau ne. Apsieisite nesužinoję. Pamirškite, apie ką užsiminiau.

Lėkdama į priimamąjį, žvilgteliu į laikroduką. O, Dieve, vėluoju keturiasdešimt minučių! Lukas sėdi minkštame krėsle, toks aukštas, žavus. Apsirengęs sportiniais marškinėliais, kuriuos jam nupirkau per išpardavimą Ralph Lauren.

— Labai atsiprašau, aš tik...

— Žinau, — sako Lukas, užversdamas laikraštį ir stodamasis. — Tu kalbėjaisi su Enida. — Jis pabučiuoja mane ir spusteli ranką. — Mačiau du paskutinius pokalbius. Šaunuolė.

— Tu nepatikėsi, koks tas jos vyras, — piktinuosi jau eidama į automobilių aikštelę. — Nė kiek nesistebiu, kad ji nenori mesti darbo!

— Galiu įsivaizduoti.

— Jis mano, kad žmona turi šokinėti aplink jį, — aš net papurtau galvą. — Jėzau! Žinai, aš niekada nesėdėsiu namie ir nevirsiu tau vakarienės. Nesulauktum nė per milijoną metų.

Tyla. Pakeliu akis: Luko lūpose — šypsenėlė.

— Arba... tiksliau, — skubu pasitaisyti, — niekam nevirsiu.

— Malonu girdėti, — minkštu balseliu nutęsia Lukas. — Ypač jeigu kalbi apie marokiečių staigmeną.

— Pats žinai, apie ką kalbu, — aš truputėlį rausteliu. — Be to, prižadėjai niekada apie tai neužsiminti.

Savo garsiąją marokiečių vakarienę ruošiau, vos tik mudu pradėjome susitikinėti. Man labai knietėjo parodyti Lukui, kad moku gaminti valgį. Kaip tik buvau mačiusi per televiziją laidą apie marokiečių valgių gaminimą. Atrodė tikrai lengva ir įspūdinga. Be to, Debenhams parduotuvėje kaip tik vyko marokiečių stalo reikmenų išpardavimas. Viskas turėjo būti nuostabu.

O, Dieve. Tas suzmekęs marokiečių kuskusas. Didesnės šlykštynės gyvenime nebuvau mačiusi. Negelbėjo nei marinuotų mangų tyrė, kurią Sjuzi patarė kartu pakepinti. Ir dar išėjo tokia galybė — tiesiog lipte lipo per dubenėlių kraštus...

Tiek to. Buvę — nebuvę. Mes labai skaniai suvalgėme picą.

Luko kabrioletas stovi aikštelės kampe. Jis iš anksto nuspaudžia nuotolinio valdymo mygtuką.

— Tau perdavė mano žinutę dėl bagažo? — teiraujasi jis.

— Taip. Štai jis.

Aš išdidžiai paduodu jam dailiausią pasaulyje mažą lagaminėlį, kurį nusipirkau vaikiškų dovanų parduotuvėje Gildforde. Jis baltas, apmuštas kanva ir išmargintas raudonomis širdutėmis. Atstoja man rankinę.

— Tik tiek? — Lukas toks nustebęs, kad aš vos nesuprunkščiu. Aha! Aš jam parodysiu, ką reiškia neprisikrauti drabužių!

Esu labai patenkinta savimi. Tame lagaminėlyje tėra veido kosmetika ir šampūnas, bet Lukui nebūtina to žinoti.

— Tik tiek, — aš net kilsteliu antakius. — Juk sakei — „neprisikrauk“

— Sakiau, bet čia... — jis mosteli į mano turtą. — Stebiuosi.

Lukas atidaro bagažinę, o aš sėdu prie vairo ir pasitraukiu sėdynę į priekį, kad pasiekčiau pedalus. O, kaip aš norėjau bent kartelį pavairuoti kabrioletą!

Bagažinės dangtis trinkteli, Lukas prieina ir žiūri pašaipiai, bet atlaidžiai šypsodamasis.

— Ketini vairuoti?

— Pagalvojau — kokį kelio galiuką, — nerūpestingai atsakau. — Kad bent kiek atsipūstum. Juk žinai, kad pavojinga visą kelią sėdėti prie vairo, kai prieš akis — tolima kelionė.

— Tu galėsi vairuoti, avėdama tokius batelius? — Lukas žiūri į mano oranžines basutes. Ir pati žinau, kad kulniukas per aukštas minti pedalus, bet negi aš imsiu ir pripažinsiu?! — Nauji, ar ne? — jis dar atidžiau spokso.

Jau žiojausi sakyti „taip“, tačiau laiku susizgribau, kad ir praėjusį kartą buvau apsiavusi naujais bateliais. O prieš tai — irgi... Būtų keista ir nepaaiškinama.

— Ne! — atšaunu. — Jie guli pas mane jau šimtą metų. Faktiškai, — aš atsikrenkščiu, — jie skirti vairuoti.

— Vairuoti, — šaiposi Lukas.

— Taip, — aš iškart, kol jis dar ko nors nepasakė, įjungiu variklį. Dieve, tai bent mašinytė! Fantastiškas ūžesys! O kai įjungiu pavarą, net sudžeržgia.

— Beki...

— Viskas gerai! — užčiaupiu jį ir lėtai vairuoju per aikštelę. Nuostabiausia akimirka. Kažin ar kas nors mato mane. Sakykim, Ema ir Roris pro langą. Ir tas dručkis, kuris vaidina kietą, sėdėdamas ant motociklo. Cha! Užtat šitoks automobilis — ne jo nosiai! Tarsi netyčia spusteliu signalą. Garsas nuaidi per visą aikštelę, ir bent trys galvos atsigręžia mūsų pusėn. Štai taip! Pažiūrėkite į mane! Cha cha...

— Brangute, — sako Lukas, — per tave susidarė kamštis.

Žvilgteriu į užpakalinio vaizdo veidrodėlį — už manęs velkasi trys automobiliai. Gali juoktis kiek nori: juk aš važiuoju normaliu greičiu.

— Truputėlį pagreitink, — pataria Lukas, — na, pridėk kokias dešimt mylių per valandą.

— Aš taip ir važiuoju! — jau imu nervintis. — Tai ką, gal nori, kad aš švilpčiau milijoną mylių per valandą?! Žinai, dar egzistuoja ir greičio ribos.

Pririedu prie vartų ir šaltai nusišypsau ten stovinčiam budėtojui, kuris nustebęs spokso į mane. Ramiai įsuku į gatvę, rodau posūkį į kairę ir dar sykelį dirsteliu atgal, ar kas nors iš pažįstamų mato mane ir žavisi. Už manęs važiuojantis automobilis ima pypsėti, ir aš prisišvartuoju prie šaligatvio.

— Na, štai. Dabar tavo eilė.

— Mano eilė? — spokso į mane Lukas. — Jau?

— Man reikia pasitvarkyti nagus, — paaiškinu jam. — Be to, matau, kad galvoji, jog aš nemoku vairuoti. Neketinu stebėti tavo mimikų visą kelią į Somersetą.

— Aš nemanau, kad tu nemoki vairuoti, — užprotestuoja Lukas, vos sulaikydamas juoką. — Ar aš kada nors taip sakiau?

— Man nereikia sakyti, ir taip matau, kaip iš tavo galvos kyla minčių burbulas: „Beki Blumvud nemoka vairuoti.“

— Labai klysti, mergužėle, — atšauna Lukas. — Ant to burbulo užrašyta: „Beki Blumvud negali vairuoti dėl savo naujų oranžinių basučių, nes kulniukai per aukšti ir smailūs.“

Jo antakiai šauna į viršų, o aš jaučiu, kaip rausta skruostai.

— Šios mano basutės skirtos vairuoti, — burbu aš, persikraustydama ant keleivio sėdynės. — Ir turiu juos jau daugybę metų.

Aš ieškau rankinėje nagų dildės, o Lukas atsisėda prie vairo ir pasilenkęs pabučiuoja mane.

— Ačiū, kad pavadavai, — sako jis. — Nuovargio — nė pėdsako.

— Na ir gerai! — Aš imuosi tvarkyti savo nagus. — Užkonservuok energiją rytdienai, ilgoms išvykoms po laukus.

Kai Lukas nieko neatsako, aš net pakeliu akis. Net nesišypso!

— Beki... noriu pasikalbėti apie rytdieną. — Dabar jau ir mano šypsena išblėsta, bet stengiuosi neparodyti, kad nerimauju.

— O kas yra?

Po geros pauzės Lukas garsiai išpučia orą.

— Reikalas toks. Yra vienas pasiūlymas, kurio nenorėčiau... paleisti. Yra atvažiavę amerikiečiai, su kuriais reikia pasikalbėti. Skubiai.

— Puiku. Jeigu pasiėmei telefoną...

— Čia ne telefoninis pokalbis, — Lukas žiūri tiesiai man į akis. — Rytdienai paskyriau susitikimą.

— Rytdienai? — aš net susijuokiu. — Tu negali su jais susitikti. Mes juk būsime viešbutyje.

— Aš pasikviečiau tuos žmones į viešbutį.

— Tu pasikvietei verslininkus per mūsų atostogas? — aš jau neslepiu šoko.

— Tik susitikti. Visą kitą laiką mudu praleisime kartu.

— O kiek tas susitikimas tęsis? — rikteliu aš. — Nesakyk, aišku ir taip — visą dieną!

Negaliu patikėti. Šitiek laukta, šitiek tikėtasi, džiūgauta ir pakuotasi...

— Beki, viskas bus gerai...

— Prisižadėjai, kad būsi laisvas! Sakei, kad romantiškai praleisime laiką.

— Romantiškai ir praleisime.

— Aha, su visais tavo verslininkais. Su visais tavo bjauriais sėbrais, kurie tik ir zuja aplinkui kaip... kaip musės!

— Nieko panašaus nebus, — šypteli Lukas. — Beki... — Jis nori paimti man už rankos, bet aš ją atitraukiu.

— Jeigu nori žinoti, nematau prasmės važiuoti ten, kur bus sprendžiami vien verslo reikalai, — suniurzgiu. — Jau verčiau sėdėti namie. Tiesą pasakius... — aš atidarau dureles. — Verčiau iškart trauksiu namo. Taksi išsikviesiu iš studijos.

Aš užtrenkiu dureles ir nukaukšiu karštu šaligatviu. Jau buvau prie pat studijos vartų, kai išgirdau Luką riktelint taip, kad net keli žmonės atsisuko.

— Beki! Palauk!

Aš sustoju ir lėtai atsigręžiu: jis stovi prie automobilio ir renka numerį savo mobiliuoju telefonu.

— Ką ten darai? — įtariai šūkteliu.

— Skambinu toms baisioms verslo musėms. Atidėsiu. Atšauksiu.

Aš sukryžiuoju rankas ant krūtinės ir prisimerkusi klausausi.

— Alio? — sako jis. — Prašau sujungti su 301-uoju kambariu. Su Maiklu Eliu. Ačiū. Įtariu, kad man teks skristi į Vašingtoną, — sako jis man labai rimtai. — Arba laukti, kol jis su savo kolegomis atskris į Britaniją kitą kartą. Tik greitu laiku nesulauksiu, kai jis šitaip užsivertęs darbais. Na, galų gale, tai tik verslas. Paprasčiausias sandoris. Sandoris, kurio tiek laukiau...

— Išjunk! — širstu aš. — Greičiau išjunk. Turėkis tą savo susitikimą.

— Ar tikrai? — Lukas delnu pridengia telefoną. — Nė kiek neabejoji?

— Nė kiek, — atsakau, šaltai gūžteldama pečiais. — Jeigu jau taip svarbu...

— Gana svarbu, — patvirtina Lukas, rimtai žvelgdamas man į akis. — Patikėk, antraip šitaip nedaryčiau...

Aš kiūtinu atgal prie automobilio, o Lukas išjungia telefoną.

— Ačiū, Beki. Tikrai. — Mudu atsisėdame į automobilį, Lukas švelniai paliečia man skruostą ir įjungia variklį.

Artėjant prie sankryžos aš dirsteliu į jį, o paskui — į jo mobilųjį telefoną, tebekyšantį iš kišenės.

— Ar tu tikrai skambinai tam savo verslo partneriui?

— Ar tu tikrai ėjai namo? — atsiliepia jis, nepasukdamas galvos.

Tai labiausiai ir erzina, kai susiruoši kur nors su Luku, niekada geruoju nesibaigia.

Po kokios valandos sustojame papietauti kaimo užeigoje, o dar po pusantros pasiekiame Somersetą. Kai atvažiuojame į Blakeley Hall viešbutį, jaučiuosi visiškai kitu žmogumi. Gera ištrūkti iš Londono, puikus kaimo oras gaivina, suteikia neišpasakytos energijos. Išlipusi iš automobilio pasirąžau ir tikrai jaučiuosi pakilios nuotaikos, atsigavusi. Jeigu taip pavažinėčiau po kaimą kiekvieną savaitę, tikrai numesčiau kokius tris kilogramus.

— Ar dar valgysi jų? — Lukas pakelia Maltesers saldainių pakelį, kurį ištuštinu beveik viena. (Važiuodama aš turiu valgyti, kitaip mane pykins.) — O kur dėti šituos žurnalus? — Jis niekaip nesugraibo visų žurnalų, gulinčių prie mano kojų.

— Čia kaimas! Tad nesiruošiu jų skaityti.

Garbės žodis, nejau Lukas nieko neišmano apie gyvenimą kaime?

Kol jis rausiasi bagažinėje ir traukia daiktus, aš nueinu prie tvoros ir gėriuosi lauku, kuriame auga kažin kokie rusvai geltoni augalai. Žinote, manau, kad turiu įgimtą trauką kaimui. Manyje tarytum yra kažkas brandaus, kažkas, ką teikia tik motinėlė žemė. Tas jausmas, matyt, pamažu ir nepastebimai kaupėsi manyje. Pavyzdžiui, kažkada netikėtai nusipirkau Fair Isle marškinėlius iš French Connection ir visai neseniai ėmiausi sodininkystės! Tiksliau, nusipirkau gražutėlių keraminių vazonų iš Pier parduotuvės. Ant jų užrašyta: bazilikas, kalendra ir taip toliau. Dabar belieka parsinešti tuos augalėlius iš parduotuvės ir susodinus išrikiuoti ant palangės. (Kai vienas kainuoja tik apie 50 pensų, nebus bėdos nusipirkti kitus, jeigu šitie ir neprigis.)

— Jau galime eiti? — klausia Lukas.

— Žinoma! — užtikrinu ir nustypčioju prie jo, keiksnodama purvą.

Kol žvyruotu takeliu einame prie viešbučio, spėju jį apžvelgti. Turiu pasakyti, vaizdas pribloškiantis: didžiulį, senų laikų kaimišką pastatą supa gražūs sodai, kuriuose pridygę šiuolaikinių skulptūrų. Kaip rašoma brošiūroje, jie turi ir savo kino teatrą. Lukas čia ne kartą lankėsi ir sako, kad tai jo mėgstamiausias viešbutis. Čia atvažiuoja net tokios žvaigždės kaip Madona! (O gal žavioji Spais? Žodžiu, kažkas.) Tačiau jie, matyt, stengiasi neatkreipti į save dėmesio ir įsikuria kur nors atokiau, o darbuotojai, žinoma, neplaka liežuviais.

Eidama priimamajame aš dėl viso pikto dairausi. Čia gana nemažai prašmatniai atrodančių žmonių. Pilna džinsų, stileiviškų akinių. Štai ten stovi labai jau į akis krentanti blondinė, o ten...

Dieve mano. Iš susijaudinimo negaliu nė žingsnio žengti. Ar tik ne jis? Eltonas Džonas! Pats Eltonas Džonas stovi štai tenai, už kelių...

Jis atsisuka... Prakeikimas. Kažkoks akiniuotas storulis, užsimetęs ant pečių striukę. Na, bet vos ne Eltonas Džonas.

Prie registracijos stalo mus pasitinka besišypsantis budėtojas, apsirengęs madingu Nehru švarku.

— Laba diena, pone Brendonai ir panele Blumvud. Sveiki atvykę į Blakeley Hall.

Jis žino mūsų pavardes! Nereikėjo nė prisistatyti! Nenuostabu, kad garsenybės traukia čia.

— Paskyriau jums devintą numerį, — sako jis, kai Lukas ima pildyti paraišką. — Iš jo atsiveria vaizdas į rožynus.

— Puiku, — tarsteli Lukas. — Beki, kokį laikraštį norėtum skaityti rytą?

— Financial Times, — labai maloniai atsakau.

— Be abejo. Vadinasi, tau — FT ir Daily World — man.

Aš įtariai dirsteliu į jį, tačiau Luko veidas visiškai neįskaitomas.

— Ar rytą norėsite arbatos arba kavos? — klausia budėtojas, darbuodamasis prie kompiuterio.

— Prašyčiau kavos. Manau, mums abiem, — Lukas klausiamai žiūri į mane, ir aš linkteliu.

— Kambaryje laukia šampanas: viešbutis linki jums malonaus savaitgalio, — aiškina tarnautojas. — Užsakymai į kambarius priimami visą parą.

Aukščiausia klasė! Atpažįsta iš veido, pasitinka su šampanu, tačiau apie mano Special Express pristatytą siuntinį — nė žodelio. Be abejo, jie diskretiški, suvokia, kad panelė nebūtinai nori, jog jos vaikinas žinotų apie kiekvieną jai atsiųstą paketą. Matyt, palauks, kol Lukas nutols, o tada ir pasakys. Diskretiškas aptarnavimas! Vien dėl to verta apsistoti gerame viešbutyje.

— Gal dar ko nors pageidautumėte, panele Blumvud? — reikšmingai klausia budėtojas. — Prašau bet kada kreiptis.

Suprantate? Užkoduotas pranešimas!

— Be abejo, nesirūpinkite, — aš supratingai nusišypsau. — Šiek tiek vėlėliau, — reikšmingai dirsteliu Luko pusėn, tačiau tarnautojo žvilgsnis toks tuščias, tarytum jis nesusigaudytų, apie ką kalbu. Dieve, šitie žmonės — klasiški!

Pagaliau Lukas paduoda jam užpildytą paraišką ir gauna didžiulį senamadišką raktą. Budėtojas pakviečia nešiką.

— Nemanau, kad mums reikėtų pagalbos, — nusišypso Lukas, pakeldamas mano miniatiūrinį lagaminėlį. — Nieko sunkaus neturime.

— Tu eik, — sakau jam, — o aš... kai ką pasitikrinsiu. Dėl rytdienos. — Aš jam nusišypsau, ir Lukas, mano džiaugsmui, pasuka laiptų link.

Palaukusi, kol Lukas pakankamai nutols, grįžteliu į registratūrą.

— Dabar jį pasiimsiu, — sumurmu aš budėtojui, kuris jau triūsia prie stalčiaus. Tas nustebęs pakelia galvą.

— Atsiprašau, panele Blumvud?

— Viskas gerai, dabar galite man jį paduoti. Lukas nuėjo.

— Ką, būtent... — jis net sumirkčioja.

— Galite atiduoti tą mano siuntinį, — aš pritildau balsą, — ir ačiū, kad neprasitarėte.

— Jūsų siuntinį?

— Taip, kurį pristatė Special Express.

— Koks Special Express?

Mane jau apima bloga nuojauta.

— Tai siuntinys, kuriame visi mano drabužiai! Tas, apie kurį jūs neprasitarėte. Tas...

Daugiau nebeaiškinu, nes iš vyro veido išraiškos suprantu, kad jis nieko nesupranta. Gerai. Tik be panikos. Kas nors juk žino, kur tas siuntinys yra.

— Čia man turėjo būti pristatytas siuntinys. Maždaug tokio dydžio... Šį rytą...

Jis purto galvą.

— Atleiskite, panele Blumvud. Negautas joks siuntinys.

Man nusvyra rankos.

— Tačiau... jis turi būti čia. Aš jį išsiunčiau vakar per Special Express. Blakeley Hall adresu.

Budėtojas susiraukia.

— Šarlote? — šūkteli jis gretimo kambario pusėn. — Ar gautas koks nors siuntinys Rebekos Blumvud vardu?

— Ne, — atsako Šarlotė įeidama. — Kada jį turėjo atnešti?

— Šį rytą, — aš dar tvardausi. — „Bet ką, bet kur — iki rytojaus ryto!“ Čia juk ir yra tas „bet kur“, tiesa?

— Atleiskite, bet nieko negavome, — teisinasi Šarlotė. — Ar tai kas nors labai svarbaus?

— Rebeka?! — šūkteli Lukas nuo laiptų. — Kas atsitiko?

O, Dieve.

— Nieko! — guviai atsiliepiu. — Aišku, kad ne! Kas gi čia atsitiks? — Nebelaukdama, ką Šarlotė ar tas vyras pasakys, nuskubu prie laiptų.

— Ar viskas gerai? — šypsosi Lukas, kai jį pasiveju.

— Visiškai! — mano balsas dviem tonais paaukštėjęs. — Viskas kuo puikiausiai!

Pasaulio pabaiga. Aš sėdžiu be drabužių.

Atostogauju su Luku prašmatniame viešbutyje — be jokio drabužėlio. Tai ką dabar daryti?

Negaliu jam pasakyti tiesos. Juk neprisipažinsiu, kad šitas mini lagaminėlis tėra drabužkalnio viršūnė. Bent nebūčiau taip didžiavusis juo. Dabar teks... improvizuoti. Pėdindama ištaigingais koridoriais, aš virte verdu. Vilkėsiu jo drabužius kaip ta Enė Hol... arba nutrauksiu užuolaidas ir susirasiu adatą su siūlais... tik dar pirmiau prireiks išmokti siūti...

— Patenkinta? — klausia Lukas, ir aš vos išspaudžiu šypseną.

Nusiramink. Nusiramink. Siuntinys atkeliaus ryt rytą, tad teks pakentėti tik vieną naktelę. Dar gerai, kad visa kosmetika rankose...

— Štai čia, — Lukas sustoja ir atidaro duris. — Ką pasakysi?

O-ho! Išvydusi didžiulį erdvų kambarį, pamirštu visas bėdas. Dabar aišku, kodėl Lukas taip mėgsta šį viešbutį. Tiesiog žavu. Lygiai kaip jo bute: milžiniška balta lova, užklota didžiule dygsniuota antklode, moderniausias muzikos centras, dvi zomšinės sofos.

— Pažiūrėk į vonią, — kviečia Lukas.

Nuostabu! Didžiulė, gili mozaikinė sūkurinė vonia, o tokio milžiniško dušo dar nesu regėjusi. O kiek pririkiuota aromaterapinio aliejaus buteliukų!

Gal man praleisti visą savaitgalį vonioje?

— Nežinau, ką tu norėtum daryti... — Lukas eina prie savo lagamino ir jį atidaro. Aha, gražiausiai pripakuota marškinių, kuriuos dailiai išlygino jo namų šeimininkė. — Gal pirmiausia išsiimkime daiktus...

— Gerai sakai! — Aš nutapenu prie savo lagaminėlio ir čiupinėju sagtį, bet jo neatidarau. — Arba... — vaidinu, kad man staiga šovė gera mintis, — ...gal verčiau eikime ko nors išgerti, o išpakuosime vėliau!

Aš — genijus. Mudu nusileisime į barą, gerai paūšime, o rytoj rytą apsimesiu, kad noriu miego, ir tol lindėsiu lovoje, kol atkeliaus siuntinys. Ačiū Dievui. O jau galvojau...

— Puiki mintis, — nudžiunga Lukas. — Aš tuoj persirengsiu. — Jis jau traukia kelnes ir šiugždančius mėlynus marškinius.

— Persirengsi? — po pauzelės klausiu. — Ar čia... griežtos aprangos taisyklės?

— Ne, ne griežtos. Tačiau tu gal neisi žemyn... na, taip, kaip stovi, — Lukas šypteli, mosteldamas ranka į mano atspurusius šortus.

— Ką tu, žinoma, ne! — nusijuokiu, lyg toji idėja būtų absurdiška. — Na, gerai, aš tik... išsirinksiu drabužį.

Aš vėl atsigręžiu į savo lagaminėlį, atidarau jį ir žiopsau į savo plastikinį maišelį, kuriame muilas, dantų šepetukas ir kitos smulkmenos.

Ko dabar griebtis? Lukas jau atsisegiojo marškinius ir tiesia ranka mėlynųjų. Po minutėlės išgirsiu: „Ar jau pasirengusi?“

Man reikia radikalaus veiksmų plano.

— Lukai, aš apsigalvojau, — pareiškiu, uždarydama lagaminėlį. — Neikime į barą. — Lukas žiūri nustebęs, o aš nusišypsau tokia gundančia šypsena, kokią tik sugebu išspausti. — Likime čia, užsisakykime ko nors, kad atneštų, ir... — aš žengteliu jo link, atsirišdama palaidinukę, — ...pažiūrėkime, kuo šis vakaras mus pradžiugins.

Lukas sustoja pusiaukelėje besisagstydamas marškinius ir spokso į mane.

— Nusivilk juos, — kimiai įsakau. — Nėra reikalo apsirengti, kai trokštame tik vieno — nurengti vienas kitą.

Luko šypsena platėja, o akys sužaižaruoja.

— Tu teisi, — sako jis eidamas artyn ir, atsisegiojęs marškinius, paleidžia juos ant grindų. — Nė pats nesuprantu, kaip aš nepagalvojau.

Ačiū Dievui! Jis ima švelniai nurenginėti mane. O, kaip nuostabu. Kaip tik taip aš ir...

Ooo. Mmmmm.

Tiesą pasakius, pasiutusiai nuostabu.

Ketvirtas skyrius

Rytas. 8 valandos 30 minučių. Aš dar neatsikėliau ir nežadu pakrutėti nė per colį. Noriu likti šioje mieloje patogioje lovoje, įsisupusi į nuostabią baltą antklodę.

Kai Lukas šypsodamasis paklausia, ar šitaip žadu praleisti visą dieną, aš tik dar labiau įsikniaubiu į pagalves, tarsi negirdėčiau nė garselio. O ko man keltis? Man čia patinka: jauku ir šilta.

Be to, — tik tarp kitko — neturiu nė vieno drabužėlio.

Aš jau tris kartus slapčia skambinau į registratūrą. (Vieną — kai Lukas buvo duše, antrą — kai pati ten buvau, mat šioje ultramadingoje vonioje yra telefonas, ir trečią, labai skubiai, kai išsiunčiau Luką į koridorių, pasakiusi, kad girdžiu kniaukiant katiną.)

Dar nėra. Aš neturiu jokių drabužių. Nada^1.

Kol kas nieko, dar tūnau lovoje. Užtat negaliu nei užkrimsti kokio raguoliuko, nei gurkštelėti kavos, nei dar sykį palįsti po dušu. O Lukas jau pusiau apsirengęs.

O, Dieve, nieko čia neišgalvosi — teks lįsti į vakarykščius drabužėlius. Sutinku, jie baisūs, bet ką man daryti? Apsimesiu, kad be jų negaliu gyventi. O gal Lukas net nesusiprotės? Argi vyrai pastebi, kuo mes...

Palaukite.

Se-kun-dėlę. Kur mano vakarykščiai rūbeliai? Juk tikrai palikau juos ten, ant grindų...

— Lukai? — kuo nerūpestingiausiai kreipiuosi, — gal matei mano vakarykščius drabužius?

— Taip. Šį rytą atidaviau juos į skalbyklą. Savo irgi. — Jis kuičiasi prie lagamino.

Man užima kvapą. Mano vieninteliai pasaulyje drabužėliai nukeliavo į skalbyklą?

— O kada... kada juos grąžins? — šiaip taip išlemenu.

— Rytoj rytą, — Lukas atsigręžia į mane, — atleisk, kad nepasakiau anksčiau, bet tai juk ne bėda, tiesa? Nesirūpink, jie puikiai atlieka savo darbą.

— Aš ir nesirūpinu! — atsakau pakeltu tonu.

— Gerai, — šypsosi jis.

— Gerai, — šypsausi ir aš.

O, Dieve. Ką dabar daryti?

— Spintoje daugybė vietos, gal nori, kad pakabinčiau tavo drabužius? — Lukas tiesia ranką prie mano lagaminėlio.

— Neee! — paniškai klykteliu. — Nereikia. Beveik visi mano drabužiai trikotažiniai, — paaiškinu nustebusiam Lukui.

O, Dieve. O, Dieve. Jis jau aunasi batus. Ką man daryti?

Nagi, Beki, tau reikia drabužių. Kokio nors apdaro. Bet kokio.

Gal lįsti į kokį nors Luko kostiumą?

Ne. Jis pamanys, kad aš beprotė. Be to, visų jų kaina tūkstantinė, tad kaip aš paraitosiu rankoves?

Viešbučio chalatas? Apsimesti, kad chalatas ir šlepetės — paskutinis mados klyksmas? Bet čia juk ne mineralinių šaltinių kurortas, kad galėtum skrajoti užsimetusi chalatėlį. Visi išsijuoktų iš manęs.

Nejaugi viešbutyje nėra kitokių drabužių? Kambarinių uniformos! Jau panašiau! Kažkur jų turi būti pakabinta. Gražutės, dailutės suknelytės ir priderintos kepuraitės. Lukui paaiškinsiu, kad tai — naujausias Prada modelis. Tikėkimės, niekas nepaprašys išvalyti kambario...

— Klausyk, — Lukas kažką traukia iš savo lagamino, — tu palikai pas mane štai šitą.

Kažkas atskrieja į mane — minkštas, medžiaginis... Aš vos neapsiverkiu iš džiaugsmo. Drabužis! Tiksliau, platūs Calvin Klein teniso marškinėliai. Aš dar niekada gyvenime taip nesidžiaugiau paprastais, nuskalbtais marškinėliais.

— Dėkui! — Pirmiausia suskaičiuoju iki dešimties, o paskui atsainiai tariu: — Žinai, šiandien juos apsivilksiu.

— Šituos? — Lukas keistai pasižiūri. — Aš maniau, kad čia naktiniai marškiniai.

— Taip ir yra! Naktiniai, per brūkšnelį, suknelė, — nieko nelaukdama kišu į juos galvą. Ačiū Dievui, jie siekia pusę šlaunų. O kas uždraus jiems būti suknele? Ir — valio! Mano kosmetikos krepšyje yra elastinis juodas raištis plaukams. Panaudosiu jį vietoj diržo...

— Labai gražu, — šiepiasi Lukas, stebėdamas, kaip brukuosi į tą raištį. — Mažumėlę trumpoka...

— Čia mano mini suknelė, — tvirtai pareiškiu ir dirsteliu į veidrodį. O... Jėzau, tikrai per trumpa. Tačiau jau per vėlu tuo rūpintis. Aš greitai įsispiriu į basutes ir papurtau plaukus. Užteks galvoti apie apdarus, kuriuos planavau vilktis šį rytą.

— Palauk, — sako Lukas, imdamas Denny and George šalikėlį ir lėtai sukdamas jį man aplink kaklą. — Denny and George ir jokių kelnaičių — būtent taip aš ir mėgstu.

— Aš užsimausiu kelnaites! — kaipmat pasipiktinu.

Taip ir bus. Tik palauksiu, kol Lukas išeis, tada ir nukniauksiu jo trumpikes.

— Tai... ką spręsite? — aš skubu keisti temą. — Ką nors ypatingo?

— Gana solidus reikalas, — palūkėjęs atsako Lukas. — Kuris jų man atneš sėkmę? — Jis rodo du šilkinius kaklaraiščius.

— Raudonas, — užtikrinu, šiek tiek pasvarsčiusi, ir stebiu, kaip Lukas vikriai ir tiksliai jį rišasi. — Greičiau sakyk. Ar tas klientas naujas, galingas?

Lukas šypsosi ir purto galvą.

— NatWest bankas? Žinau, Lloyds bankas!

— Sakykime taip: tai kažkas, ko aš labai noriu. Visada norėjau. O ką tu veiksi šiandien? — paklausė jis jau kitokiu balsu. — Ar nebus nuobodu?

Dabar jis keičia temą. Ir kodėl jis taip velniškai išsisukinėja, kai kalbame apie darbą? Gal nepasitiki manimi?

— Ar žinai, kad šį rytą baseinas uždarytas? — klausia.

— Žinau, — imu skaistalus veidui. — Nesvarbu, rasiu, kuo užsiimti.

Tyla. Pakeliu akis — Lukas mane nužiūrinėja.

— Jeigu nori, iškviesiu taksi, galėsi nuvažiuoti į parduotuves? Miestukas visai čia pat...

— Ne, — pasipiktinu. — Man nereikia parduotuvių!

Šventa tiesa. Kai Sjuzi sužinojo, kiek tos oranžinės basutės kainavo, labai susinervino, manydama, jog nepakankamai griežta man. Aš turėjau dievagotis, kad šį savaitgalį nieko nepirksiu. Privertė mane prisiekti... na, manosiomis oranžinėmis basutėmis. Dabar sukandusi dantis turiu to pažado laikytis.

Nieko nesakau — Sjuzi teisi. Jeigu ji iškenčia visą savaitę nenuėjusi į parduotuves, tai ką man reiškia dvi paros.

— Gėrėsiuosi kaimo gyvenimu, — tvirtai pareiškiu ir uždarau skaistalų dėžutę.

— Pavyzdžiui?..

— Pavyzdžiui, kaimišku peizažu... o gal nueisiu į kokią fermą ir pažiūrėsiu, kaip melžiamos karvės ar panašiai...

— Supratau, — Lukas vos sulaiko šypseną.

— Ką? — pasišiaušiu aš. — Ką tai reiškia?

— Sakai, apsireikši fermoje ir paprašysi, kad leistų tau melžti karves?

— Ar aš sakiau, kad aš melšiu karves? — pasipiktinu. — Sakiau, kad stebėsiu. Be to, gal neisiu į jokią fermą. Pažiūrėsiu, gal yra kokių nors renginių. — Aš pasiimu nuo tualetinio stalelio brošiūrėles. — Va... traktorių paroda. Arba... Šventosios Vinifredos vienuolynas, kuriame yra garsus Bevingtono triptikas.

— Vienuolynas, — patylėjęs atkartoja Lukas.

— Taip, vienuolynas! — piktai dėbteliu į jį. — O kodėl aš negaliu užeiti į vienuolyną? Esu labai dvasinga moteris.

— Nė kiek neabejoju, mieloji, — šaiposi Lukas. — Tik prieš eidama gal norėtumei apsirengti ką nors kita... Šitie marškinėliai...

— Čia suknelė, — timpteliu marškinėlius, kad labiau uždengtų užpakalį. — Dvasingumas neturi nieko bendra su drabužiais. Svarbu, kad siela būtų tyra, — patenkinta dirsteliu į jį.

— Irgi teisybė, — išsišiepia Lukas. — Gerai, tada linksmai praleisk laiką. — Jis pabučiuoja mane. — Ir nepyk, kad man reikia išeiti.

— Eik, eik, — aš baksteliu jam į krūtinę. — Žiūrėk, kad tas paslaptingasis susitikimas duotų naudos.

Tikėjausi, kad jis nusijuoks, bet ne, Lukas tik linkteli, pasiima lagaminėlį ir dingsta pro duris. Dieve, kartais į verslą jis žiūri tikrai pernelyg rimtai.

Visai neblogai, kad visą rytą galiu skirti tik sau, juo labiau kad jau seniai slapta norėjau dirstelėti į vienuolyną. Na, į bažnyčią neinu kiekvieną savaitę, tačiau nė kiek neabejoju, kad mūsų, paprastų mirtingųjų, gyvenime pasireiškia galingesnės jėgos. Todėl ir nelieku neperskaičiusi nė vieno horoskopo Daily World dienraštyje. O kur dar mano mėgstami grigališkieji choralai per jogos užsiėmimus? Arba visos tos žavios žvakutės ir smilkalai. Ir Odri Hepburn knygoje „Vienuolės pasakojimas“.

Tiesą pasakius, paprastas vienuolės gyvenimas visada žavėjo kažkurią mano asmenybės dalį. Jokių rūpesčių, sprendimų, nereikia dirbti. Tik giedok ir vaikščiok visą dieną. Klausykite, argi ne puiku?

Baigiu dažytis, šiek tiek pasižiūriu „Trišą“ per televizorių ir leidžiuosi į priimamąjį. Aišku, apie siuntinį galėjau nė neklausti. (Kaip Dievą myliu, paduosiu juos į teismą.) Išsikviečiu taksi, kad nuvežtų mane į Šv. Vinifredą. Kai riedame kaimo keliukais, grožiuosi nepakartojamais peizažais ir nejučia imu svarstyti, su kuo galėtų vykti tas Luko susitikimas. Kas, po galais, tas paslaptingasis „kažkas“, kurio jis visada norėjo? Naujas klientas? Naujas biuras? O gal plečia savo įmonę?

Aš suraukiu kaktą, stengdamasi prisiminti, ar pastaruoju metu nebūsiu ko nors nugirdusi? Aišku! Prieš kelias savaites viena ausimi nuklausiau Luko pokalbį telefonu. Jis kalbėjo apie reklamos agentūrą, jau tuomet aš stebėjausi, kodėl.

Reklama. Matyt, taip ir bus. Ko gero, jis visą gyvenimą slapta troško būti reklamos agentūros direktoriumi ar panašiai.

Dieve, iš tikrųjų, kitaip ir būti negali. Tam ir susitikimas surengtas. Garantuotai, įkurs naują skyrių ir užsiims reklama.

Ir aš ten galėsiu dirbti! Taip!

Aš taip susižaviu šia mintimi, kad vos nepraryju kramtomosios gumos. Aš galiu ką nors reklamuoti! Tai bent! Galėčiau pasirodyti vienoje iš tų Barcardi reklamų, kur jie visi kvatodamiesi slidinėja vandens slidėmis ir šiaip linksmai leidžia laiką. Aš ir pati žinau, kad ten — tik madas demonstruojantys modeliai, tačiau kuo puikiausiai galėčiau būti kur nors fone. Arba vairuoti laivą. Jėzau, būtų fantastiška! Nuskristume į Barbadosą ar dar kur nors, kur saulė tvieskia, karšta, kerinčiai gražu... Krūvos Barcardi gaminių už dyką... Apsistotume kokiame nors ištaigingame viešbutyje... Aišku, man reikėtų nusipirkti naują bikinį... o gal net du... ir naujų paplūdimio sandalų...

— Šventosios Vinifredos vienuolynas, — aš net krūpteliu nuo vairuotojo balso. O, čia ne Barbadosas, tik kažkoks sumautas užkampis. Somersetas, pasaulio kraštas.

Mes sustojome priešais seną medaus spalvos pastatą. Aš dar nelipu, smalsiai žvilgčioju pro langą. Aha, čia tas vienuolynas. Nieko ypatingo, paprasčiausia mokykla arba didžiulis kaimiškas namas. Kažin ar man verta ropštis iš taksi? Šitaip besvarstydama ir besižvalgydama staiga pastėrstu. Matau tikrą gyvą vienuolę. Ji eina pro šalį. Apsirengusi juodu apdaru, su specialiu galvos apdangalu! Tikrų tikriausia vienuolė. Natūrali. Ji net nedirsteli į taksi. Jaučiuosi lyg safaryje!

Aš skubiai sumoku vairuotojui, išlipu ir nieko nelaukdama žingsniuoju prie didžiulių paradinių durų. Kaip tik tuo metu pro jas įeina senyva moteris. Regis, jai čia viskas žinoma. Seku paskui ją koridoriumi, atvedančiu į koplyčią. Nežinau, ar dėl to ypatingo kvapo, ar dėl vargonų gausmo, tačiau mane išsyk apima nepaprastas, šventas jausmas, beveik euforija.

— Ačiū, sesute, — ta pagyvenusi moteris padėkoja vienuolei ir nueina į koplyčios priekį. Aš tebestoviu sukaustyta.

Sesuo. Oho.

Sesuo Rebeka.

Apsirengusi juodu, akiai mielu abitu, veide — niekada neblėstanti, fantastiška, vienuoliška išraiška.

Sesuo Rebeka iš Šventosios...

— Regis, mieloji, jūs čia pirmą kartą. — Aš net strykteliu, už nugaros išgirdusi vienuolės balsą. — Turbūt norėjote pamatyti Bevingtono triptiką?

— O. Emm... taip. Tikrai taip.

— Štai ten, — parodo ji, ir aš einu į koplyčios priekį. Tuojau paaiškės, kas tas Bevingtono triptikas. Gal kokia statula arba... gobelenas?

Prisigretinusi prie tos pagyvenusios damos, matau, kad ji spokso į vitražą per visą sieną. Pripažinsiu — jie stulbinantys. Ypač vidurinysis, mėlynas. Fantastika!

— Bevingtono triptikas, — prabyla toji moteriškė. — Tiesiog nėra lygių, tiesa?

— Oho, — pagarbiai kvėpteliu, neatitraukdama akių nuo vitražo. — Gražu.

Iš tiesų, nepaprastas grožis. Jėzau, juk čia neabejotinas meno kūrinys. Nesu ekspertė, tačiau tikrą menininką kaipmat atpažinsi iš jo darbo.

— Nuostabios spalvos, — sumurmu.

— Tiesiog neprilystama detalė. — Moteriškė suneria rankas.

— Neprilygstama, — patvirtinu aš.

Jau žiojausi prabilti apie vaivorykštės ypatumą, tačiau netikėtai pastebiu, kad mudvi žiūrime į skirtingus objektus. Jos akys įbestos į kažkokį nudažytą medinį daiktą, kurio aš nė nemačiau.

Pamažu nuvedu akis į jį ir — o, varge! Tai čia tas išgirtasis Bevingtono triptikas? Nematau jokio grožio!

— O šitas Viktorijos laikų šlamštas — tiesiog nusikaltimas! — tūžta moteriškė. — Nuo tos vaivorykštės man darosi bloga! — Ji rodo kaip tik į mane sužavėjusį mėlynąjį langą.

— Žinau, — pritariu. — Siaubinga, tiesa? Na, aš dar pavaikštinėsiu kitur...

Aš kuo skubiausiai pasitraukiu nuo jos ir einu atgal palei klauptus, svarstydama, ką daryti toliau. Kampe pastebiu šoninę koplytėlę, prie kurios kabo užrašas: „Dvasinis prieglobstis. Vieta, kur galima tyliai pasėdėti, pasimelsti ir pagilinti katalikiškąjį tikėjimą.“

Smalsiai dirsteliu vidun: ant kėdės sėdi sena vienuolė ir siuvinėja. Ji nusišypso man, aš irgi nervingai šypteliu ir įeinu.

Tylutėliai atsisėdu ant vieno klaupto ir jaučiu tokią pagarbią baimę, kad nesinori ištarti nė žodelio. Nuostabu. Fantastiška aplinka — tylu, ramu. Vien sėdėdama čia jautiesi tokia apsivaliusi, tokia šventa. Aš baikščiai nusišypsau vienuolei. Toji padeda savo darbelį į šoną ir žiūri į mane, tarsi laukdama, ką pasakysiu.

— Man labai patinka jūsų žvakės, — tyliai ir pagarbiai ištariu. — Ar jos vietinės?

— Ne, — vienuolė tarsi nustebusi. — Nemanau.

— Ak, taip.

Aš nežymiai nusižiovauju: tas kaimo oras tikrai migdo. Staiga pastebiu, kad mano nagai šiek tiek aplūžinėję. Tyliai atsegu rankinę ir išsiimu nagų dildelę. Vienuolė sužiūra, kai imu juos brūžinti, ir aš gailiai šypteliu, rodydama jai nagą (aišku, tylėdama, nes nenoriu trikdyti dvasingos atmosferos). Baigus šią procedūrą, dar prireikia sutvarkyti atspurusį kraštelį, todėl išsiimu Maybelline greitai džiūstantį nagų laką ir greitai juo patepu.

Vienuolė stebi mane visiškai apstulbusi. Kai viską baigiu, ji klausia:

— Mieloji, ar tu katalikė?

— Tiesą pasakius, ne, — prisipažįstu.

— Gal norėjai apie ką nors pasikalbėti?

— Mm... kad ne. — Aš švelniai perbraukiu per klauptą ir draugiškai jai nusišypsau. — Šitas drožinys išties puikus, ar ne? Ar jūsų visi baldai tokie gražūs?

— Čia koplyčia, — vienuolė keistai pasižiūri į mane.

— Žinau! Matote, šiais laikais daug kas klauptus turi ir savo namuose. Jie gana modernūs. Aš mačiau šitokį gaminį Harpers...

— Vaikeli... — vienuolė kilsteli ranką, sustabdydama mane. — Vaikeli, ši vieta skirta dvasiniams apmąstymams. Ramybei.

— Žinau! — nustembu aš. — Būtent dėl to ir atėjau. Dėl ramybės.

— Gerai.

Mudvi vėl panyrame į tylą.

Kažkur nutilindžiuoja varpas. Vienuolė kažką pradeda tyliai murmėti sau po nosimi. Įdomu, ką ji sako. Ji man primena močiutę, kuri megzdavo, patyliukais skaičiuodama akis, kad nesupainiotų rašto. Gal vienuolė įvėlė klaidą savo siuvinyje?

— Mieloji... — Ji garsiai atsikvepia ir šiltai nusišypso. — Mes turime didžiulius nuostabių levandų plotus. Gal nori juos apžiūrėti?

— Ne, ne, nereikia. Man labai gera sėdėti čia su jumis.

— O gal tau būtų įdomu pamatyti kriptą? — Vienuolės šypsena šiek tiek priblėso.

— Ne, ne. Tikrai, nesirūpinkite. Man visiškai nenuobodu! Čia taip miela, taip... ramu. Lygiai kaip „Muzikos garsuose“.

Ji spokso į mane, tarsi kalbėčiau jai nesuprantama kalba. Nėra ko stebėtis: ji, matyt, praleido tiek laiko tarp šių sienų, kad net nežino, kas tie „Muzikos garsai“.

— Čia toks filmas... — aš pradedu pasakoti. Jėzau, o gal ji net nežino, kas yra tie filmai. — Na, suprantate, tai tokie judantys paveiksliukai, — iš tolo aiškinu jai. — Jie rodomi ekrane. Tai va, tame filme buvo tokia vienuolė, vardu Marija...

— Mes turime parduotuvę, — ji skubiai nutraukia mane. — Parduotuvę. Gal įdomu?

Parduotuvė! Aš taip nudžiungu, kad vos nepaklausiu, ko ten parduodama, tačiau laiku prisimenu savo pažadą Sjuzi.

— Negaliu, — apgailestauju aš. — Pasižadėjau savo kambario draugei, kad šiandien nieko nepirksiu.

— Savo kambario draugei? O ką ji turi bendra su tuo?

— Ji labai rūpinasi, kad neleisčiau pinigų...

— Ar ji reguliuoja tavo gyvenimą?

— Na, prieš kurį laiką aš jai labai rimtai pasižadėjau. Galima sakyti, prisiekiau...

— Betgi ji nesužinos! Nebent pati pasakysi.

Žiūriu į ją nustebusi.

— Aš negaliu sulaužyti duoto žodžio! Ne, jeigu jūs nieko prieš, aš dar šiek tiek pasėdėsiu čia su jumis. — Mano žvilgsnis užkliūna už Marijos statulėlės. — O, kokia ji graži. Kur ją gavote?

Vienuolė prisimerkia.

— Jūs tiesiog negalvokite, kad perkate, — pagaliau prabyla ji. — Tai bus kaip aukojimas. — Vienuolė palinksta į priekį. — Jūs aukojate pinigus, o mes atsilygindamos ką nors duodame. Šitai toli gražu nepavadinsi pirkimu. Tiksliau, tai labdaringas poelgis.

Kurį laiką galvoju: juk visada norėjau nuveikti ką nors labdaringo, tad gal dabar ir pasitaikė proga?

— Tuomet... tai bus kaip... geras poelgis? — pasitikslinu.

— Būtent, taip. Jus laimins Jėzus ir visi Jo angelai, — vienuolė tvirtai suima mano ranką. — Nueikite ir apžiūrėkite. Aš jus palydėsiu...

Vienuolė uždaro šoninės koplytėlės duris ir nuima užrašą.

— Ar jūs čia negrįšite?

— Šiandien ne, — atsako ji, keistai žvilgtelėdama į mane. — Manau, šiai dienai užteks.

Žinote, ne veltui sakoma, kad dorybė jau savaime yra atpildas. Tą popietę grįžtu į viešbutį spindėdama laime: juk padariau šitiek gero! Toje parduotuvėlėje paaukojau 50 svarų, o gal ir daugiau! Nemanykite, kad norėjau pasirodyti ar panašiai. Matyt, iš prigimties esu altruistė, nes kai pradėjau aukoti, tai ir negalėjau sustoti! Kuo daugiau leidau pinigų, tuo didesnį pakilimą jaučiau. Kad ir kaip ten būtų, mainais gavau visiškai neblogų daikčiukų: gausybę levandų medaus ir levandų eterinio aliejaus, šiek tiek levandų arbatos, kuri, jaučiu, turėtų būti skani, ir — levandų pagalvę, kad geriau miegočiau.

Svarbiausia, anksčiau net nesusimąstydavau apie levandas: kažkoks augalas, ir tegul sau auga soduose. Ta jaunutė vienuolė prie stalo buvo teisi: dėl savo vitalinių, stiprinamųjų savybių levanda turėtų tapti kiekvieno žmogaus gyvenimo dalimi. Beje, Šv. Vinifredos vienuolių levandos — natūralios, be chemijos. Vadinasi, kaip toliau aiškino ta vienuolė, jos kur kas naudingesnės, vertingesnės, o kaina akivaizdžiai mažesnė už tą, kuri nurodoma daugelyje katalogų, siūlančių užsisakyti paštu. Tai toji vienuolė mane ir įtikino nusipirkti tą levandų pagalvę, be to, užsispyrė, kad užrašyčiau savo pavardę lankytojų sąraše. Kaip vienuolė, ji išties atkakli.

Kai grįžtu į Blakeley Hall viešbutį, taksi vairuotojas pasisiūlo sutempti viską vidun, nes ta dėžė su levandų medumi itin sunki. Atsiskaičiau su juo priimamajame, beje, dar gerokai pridėjau arbatpinigių. Mintyse jau panyru į vonią, kvepiančią levandų aromatu... Staiga atsilapoja durys ir į viešbutį įeina įdegusi ilgakojė blondinė, nešina Louis Vuitton rankine.

Negali būti! Juk čia Alisija Bilington. Tiksliau, mano žodžiais tariant, ilgakojė kalė Alisija. Iš kur ji išdygo?

Alisija dirba Brandon Communications, tai yra Luko VIR — visuomenės informavimo ir reklamos — įmonėje, ir yra viena vadovaujančių apskaitos darbuotojų. Mudvi niekada nesutarėme. Tarp mūsų kalbant, Alisija yra tikra karvė, o jeigu slaptai, tai norėčiau, kad Lukas kuo greičiau išmestų ją iš darbo. Prieš kelis mėnesius beveik taip ir įvyko. Lyg ir per mane. (Tuomet aš buvau finansų žurnalistė ir parašiau straipsnį... Et, ilga istorija.) Baigėsi tuo, kad jai buvo pareikštas griežtas įspėjimas. Po to karto Alisija kaip reikiant pasitempė.

Aš viską žinau, nes retsykiais paplepu su Luko asistente Mele, kuri yra tikra kūmutė ir nuolat nušviečia man visus įvykius. Anądien Melė ir pasakė, kad, jos manymu, Alisija pasikeitė. Ne tai, kad pasidarė malonesnė ar panašiai, bet dirba rimčiau. Esą ji baigia nukankinti žurnalistus, kaulydama, kad tie aprašytų ir jos klientus. Be to, labai dažnai iki išnaktų barškina kompiuteriu. Visai neseniai ji paprašė Melės, kad toji pateiktų visą įmonės klientų sąrašą, nurodydama kontaktinius asmenis, girdi, norinti su jais susipažinti. Melė rūškanai pridūrė, kad Alisija, matyt, taikosi į paaukštinimą. Visko gali būti. Blogiausia, kad Lukas žiūri tik į tai, ar žmogus daug dirba ir kokių rezultatų pasiekia, o kad tas žmogus — paskutinis avigalvis, jam nė motais. Taigi, galima tikėtis, kad Alisija gaus tą paaukštinimą ir pasidarys dar baisesnė.

Išvydus Alisiją, man kyla noras bėgti tolyn, bet dar labiau norisi sužinoti, ką ji čia veikia. Nespėju apsispręsti, o ji jau pastebi mane. Jos antakiai švysteli aukštyn. O, Viešpatie, įsivaizduoju, kaip aš atrodau: seni nuskalbti nutįsę teniso marškinėliai, toli gražu neatstojantys suknelės, plaukai susivėlę, veidas įkaitęs, betampant maišelius su levandų medumi. O ji apsirengusi nepriekaištingu baltu kostiumėliu.

— Rebeka! — ji net griebiasi už burnos, vaidindama susirūpinusią. — Tau negalima žinoti, kad aš esu čia! Apsimesk, kad nematei manęs.

— Ką... ką tai reiškia? — stengiuosi kalbėti kuo ramiau. — Ką tu čia veiki?

— Trumpam užšokau į susirinkimą susipažinti su naujaisiais partneriais, — atsako Alisija. — Tu turbūt žinai, kad mano tėvai gyvena vos už penkių mylių nuo čia? Taigi labai patogu.

— Ak, taip. Ne, nežinojau.

— Lukas griežtai nurodė netrukdyti tau. Galų gale tai tavo poilsio savaitgalis!

Su manimi ji kalba taip, lyg būčiau vaikas.

— Aš nekreipiu dėmesio, kai vyksta... tokie svarbūs dalykai, — energingai atšaunu. — Mudu su Luku jau kalbėjomės apie tai. Per pusryčius.

Štai taip. Tegul nepamiršta, kad mes su Luku leidžiame laiką kartu. Tarp mūsų su Alisija nuo seno rusena slaptos varžybos. Užtektų man nutylėti, ir ji jau manytų, kad įveikė mane.

— Tikrai? — stebisi Alisija. — Kaip smagu. — Ji prisimerkia. — Tai ką tuomet galvoji apie visą šį sumanymą? Juk turi turėti nuomonę.

— Aš manau, kad tai šaunu, — atsakau po pauzelės. — Tikrai šaunu.

— Tau nesvarbu? — ji gręžia mane akimis.

— Nė kiek, — aš gūžteliu pečiais. — Sutinku, šis savaitgalis buvo skirtas poilsiui, tačiau jeigu vyksta tokie svarbūs...

— Aš kalbu ne apie susirinkimą, — nusijuokia Alisija, — o apie visą sandorį. Apie Niujorką.

Jau buvau beprasižiojanti tinkamai atsakyti, tačiau laiku užsičiaupiu. Kuo čia dėtas Niujorkas?

Alisija palinksta į priekį it grifas, aptikęs auką.

— Rebeka, juk tu žinai, kad Lukas ketina persikraustyti į Niujorką? — Jos šypsenėlė tikrai piktdžiugiška.

Aš sustingstu nuo šoko. Lukas kraustosi į Niujorką. Tai štai kodėl jis toks susijaudinęs. Jis persikels į Niujorką. O... o kodėl man nieko nesakė?

Jaučiu, kaip kaista veidas, apsunksta krūtinė. Lukas kraustysis į Niujorką, o aš nieko nežinau.

— Rebeka?

Aš kilsteliu galvą, kuo skubiausiai nusišypsodama. Juk negaliu parodyti Alisijai, kad visa tai man — naujiena.

— Aišku, kad žinau, — kimiai atsakau ir atsikrenkščiu. — Kuo puikiausiai žinau, tik aš... aš niekada viešai nesvarstau verslo reikalų. Ar nemanai, kad verčiau elgtis diskretiškai?

— O, be abejo. — Iš jos žvilgsnio galėtum suprasti, kad kokią minutę ji gal ir patikėjo tuo. — O tu irgi važiuosi?

Aš spoksau į ją, lūpos tirta, ieškodamos atsakymo, o veidas vis labiau kaista. Ačiū Dievui, staiga už nugaros pasigirsta balsas:

— Rebeka Blumvud. Siuntinys Rebekai Blumvud.

Aš greitai atsisuku ir — nepatikėsite: kažkoks vyrukas su uniforma artinasi prie registratūros ir neša didžiulį paketą su užrašu Special Express, kurį jau seniai buvau palaidojusi. Pagaliau atgavau savo drabužius. Visus savo rūpestingai išsirinktus drabužėlius. Šį vakarą apsirengsiu, ką tik panorėsiu!

Kažkodėl... man trūksta polėkio. Norisi tik nuslinkti kur nors į kampą ir likti vienai su savo mintimis.

— Aš... aš esu Rebeka Blumvud, — prisistatau šypsodamasi.

— Tai puiku! — apsidžiaugia tas vyriškis. — Tuomet viskas paprasta. Prašom pasirašyti štai čia...

— Nebetrukdysiu! — šūkteli Alisija, rydama akimis mano siuntinį. — Linkiu smagiai praleisti likusį laiką.

— Ačiū, taip ir bus. — Aš einu lyg apkvaitusi, stipriai spausdama glėbyje savo drabužėlius.

Endvičo bankas

FULHAMO SKYRIUS

Fulhamo kelias 3

Londonas SW6 9JH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2001-ųjų rugsėjo 8 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

dėkoju už Jūsų laišką, rašytą rugsėjo 4 dieną ir adresuotą „brangučiui Smičiui“, kuriame prašote, kad paskubėtų suteikti Jums kreditą, „kol dar neatvyko naujasis vyrukas“.

Aš ir esu tas naujasis vyrukas.

Šiuo metu aš peržiūriu visų klientų bylas ir netrukus susisieksiu, atsakydamas į Jūsų prašymą.

Nuoširdžiai Jūsų Džonas Gevinas,

Sąskaitų kredito paslaugų direktorius

ENDVIČAS — MES RŪPINAMĖS JUMIS

Penktas skyrius

Kitą dieną grįžtame į Londoną, o Lukas nė puse žodelio neužsiminė nei apie savo sandorį, nei apie Niujorką — apie nieką. Žinoma, reikėtų tiesiai šviesiai jo paklausti. Gal užsiminti: „Lukai, kažką girdėjau apie Niujorką?“ Pažiūrėčiau, ką jis atsakytų. Tačiau... negaliu prisiversti ir tiek.

Gerai, iš pat pradžių jis kuo aiškiausiai pareiškė nenorįs kalbėti apie savo sandorį. Jeigu aš paminėsiu Niujorką, jam kils įtarimų, kad šniukštinėju jam už nugaros. Be to, Alisija galėjo neteisingai suprasti arba net sukurti visą istoriją. (O ji gabi tokiems dalykėliams, patikėkite. Kai dar dirbau finansų žurnaliste, ji pasiuntė mane visai į kitą patalpą, o ne ten, kur turėjo vykti spaudos konferencija. Gal sakysite netyčia?) Taigi, kol pati neįsitikinsiu, kad tai tiesa, neminėsiu nieko.

Taip stengiausi įtikinti save. Tačiau kalbant visiškai atvirai, priežastis kitokia: bijau ir pagalvoti, kas būtų, jei Lukas atsigręžtų, maloniai pažiūrėtų ir ištartų: „Rebeka, mudviem buvo labai smagu, bet...“

Todėl ir tyliu. Ir stengiuosi kuo daugiau šypsotis, nors viduje vis didėja maišatis ir netikrumas. Kai privažiuojame mano butą, taip ir norisi suklykti: „Ar tu važiuosi į Niujorką? Važiuosi?“

Nieko panašaus nedarau, tik pabučiuoju jį ir linksmai paklausiu:

— Tai iki šeštadienio, taip?

Pasirodo, rytoj Lukas turi skristi į Ciurichą, kur vyks susitikimai su finansininkais. Suprantama — tai labai svarbu. Tačiau šeštadienį bus Tomo ir Liusės vestuvės, o tai juk dar svarbiau. Lukas tiesiog privalo jose dalyvauti.

— Aš būsiu, pažadu, — Lukas spusteli man ranką, aš išlipu iš automobilio, ir jis, pasakęs, kad turi lėkti, nuzvimbia.

Aš liūdnai įspūdinu į butą, ir čia pat iš savo kambario išnyra Sjuzi, tempdama paskui save pilnutėlį juodą šiukšlių maišą.

— Sveikutė! Jau grįžai?

— Taip! — atsakau kuo linksmiau. — Grįžau!

Sjuzi išeina pro duris; girdžiu, kaip ji nubilda laiptais, paskui pro paradines namo duris ir paršuoliuoja atgal.

— Tai kaip sekėsi? — uždususi uždaro duris.

— Labai gerai, — atsakau, eidama į savo kambarį. — Labai.

— Gerai? — Sjuzi prisimerkia ir seka man iš paskos. — Tik gerai?

— Taip, gerai.

— Gerai? Bekse, kas atsitiko? Juk turėjote laiką praleisti kuo nuostabiausiai?

Neketinu Sjuzi nieko aiškinti, galų gale juk ir pati nežinau visos tiesos. Be to, neseniai žurnale skaičiau, kad visas iškilusias bėdas poros turi spręsti tarpusavyje, o ne diskutuoti apie tai su pašaliniais. Tačiau Sjuzi veidas toks mielas ir draugiškas, kad nesusilaikau neišpliurpusi:

— Lukas išvažiuos į Niujorką.

— Ką tu sakai? — Sjuzi aiškiai nesupranta. — Fantastiška! Dieve, kaip man patinka Niujorkas. Buvau ten prieš trejus metus ir...

— Sjuzi, jis persikelia į Niujorką, bet man nieko nesako.

— O, — pagaliau atsipeikėja Sjuzi. — Supratau.

— Aš negaliu jam nieko sakyti, kadangi man atseit negalima to žinoti, bet niekaip nesuprantu, kodėl jis tyli? Nejaugi jis ims ir paprasčiausiai... išvažiuos?. — Aš jau nervinuosi. — O man tik atsiųs atviruką: „Labas, dabar gyvenu Niujorke, myliu, Lukas?“

— Ne! — iš karto surinka Sjuzi. — Aišku, kad ne! Šitaip jis nepadarys.

— Taip sakai?

— Ne. Jokiu būdu. — Sjuzi suneria rankas ant krūtinės ir kurį laiką mąsto. — Ar tu tikra, kad jis nė žodeliu neužsiminė? Gal tuo metu tu snūduriavai ar svajojai?

Ji žiūri į mane ir laukia. Mintyse mėginu atsekti, kada Luko užuomina galėjo praslysti man pro ausis: gal kai važiavome ir aš nesiklausiau? O gal vakar vakare, kai sėdėjome bare ir aš varsčiau akimis vienos panelės Lulu Guinness rankinę? Aš papurtau galvą.

— Ne, nepamenu, kad jis būtų minėjęs Niujorką, — nusiminusi sudrimbu ant lovos. — Jeigu jis nesako, vadinasi, planuoja mane palikti.

— Ką čia nusišneki! — užsipuola mane Sjuzi. — Klausyk, Bekse, visi vyrai tokie — amžinai viską nutyli. — Ji prasiskina kelią pro krūvą kompaktinių plokštelių ir atsisėda šalia manęs, sukryžiuodama kojas. — Mano brolis irgi tylėjo, kai buvo nutvertas už narkotikus. Mes sužinojome tik iš laikraščių! O kartą tėvas nupirko visą salą ir mamai nepasakė nė pusės žodelio.

— Eik jau!

— Tikrai! Paskui ir pats pamiršo. Prisiminė tik tada, kai lyg iš dangaus nukrito laiškas, kviečiantis jį ridenti kiaulę statinėje.

— Ką daryti?

— Ai, ten tokia sena tradicija, — numykia draugė. — Kadangi tėtis yra tos salos savininkas, jis turi paridenti pirmąjį paršą. — Jos akys sublyksi. — Tiesą pasakius, jis visada mėgina rasti ką nors, kas vietoj jo atliktų tą procedūrą. Gal šiemet tu norėtum tuo užsiimti? Turėtum užsidėti tokią juokingą skrybėlę, išmokti eilėraštį galų kalba. Nieko sudėtingo...

— Sjuzi...

— Oi, tik tu nesupyk, — skubiai atsiprašo Sjuzi ir, atsirėmusi į mano pagalvę, kramtydama nagą susimąsto. — Klausyk, o kas tau pasakė apie Niujorką?

— Alisija, — niūriai atsakau. — Ji viską apie tai žino.

— Alisija? Ilgakojė kalė Alisija? Dėl Dievo meilės, juk ji viską sukūrė. Aš stebiuosi, Bekse, kad tu dar jos klauseisi!

Sjuzi taip užtikrintai kalba, kad man net širdis linksmiau suplazda. Taip ir bus. Argi aš neįtariau, kad tai — Alisijos pramanai?

Vis dėlto yra vienas kabliukas: aš nesu tikra, kad Sjuzi šimtu procentų objektyvi. Tarp Sjuzi ir Alisijos būta šiokios tokios istorijos. Jos abi tuo pačiu metu pradėjo dirbti Brandon Communications įmonėje, tik po trijų savaičių Sjuzi atleido, o Alisija šauniausiai šastelėjo karjeros laiptukais aukštyn. Nepasakytum, kad Sjuzi labai jau troško dirbti visuomenės informavimo ir reklamos srityje, vis dėlto...

— Kažin, — suabejoju aš. — Vargu ar Alisija taip išdrįstų.

— Ir dar kaip išdrįstų! — pašoka Sjuzi. — Ji paprasčiausiai nori tave panervinti. Bekse, liaukis. Tai kuo tu labiau pasitiki: Alisija ar Luku?

— Aišku, Luku, — atsakau patylėjusi.

— Matai?

— Tu teisi, — atsipučiu. — Turiu pasitikėti Luku ir neklausyti visų plepalų bei gandų.

— Būtent. Beje, štai tau skirti laiškai ir pranešimai, — Sjuzi tiesia ranką į krūvelę laiškų.

— Oo! Ačiū! — manyje surusena viltis. Juk negali žinoti, kas galėjo nutikti, kol buvau išvažiavusi. Gal parašė kokios nors pražuvėlės draugės, o gal atskrido nuostabus darbo pasiūlymas. Arba pranešimas, kad laimėjau poilsinę kelionę!

Tuščias reikalas. Vien įkyrios neapmokėtos sąskaitos. Aš atsainiai pasklaidau vokus ir net neatplėšusi numetu juos ant grindų.

Argi gali būti kitaip? Kad ir kur išvažiuočiau, visada tikiuosi, kad grįžusi rasiu kalną įdomiausių siuntinių, telegramų ir laiškų, kuriuose stulbinančios naujienos. Beviltiška. Galėtų kas nors įsteigti įmonę, pavadintą atostogųpaštas.com. Tu užmoki, ir jie prirašo krūvas įstabiausių laiškų, kad turėtum ko laukti, iki grįši namo.

Aš pasiimu lapą, kuriame Sjuzi kuo sąžiningiausiai surašė visas telefonu man atsiųstas žinutes.

Tavo mama: ką rengsiesi eidama į Tomo ir Liusės vestuves?

Tavo mama: žiūrėk, kad nebūtų violetinės spalvos, nes nederės prie jos skrybėlės.

Tavo mama: ar Lukas tikrai žino, kad reikia dieninio frako?

Tavo mama: Lukas tikrai bus, ar ne?

Deividas Barou: prašau paskambinti.

Tavo mama...

Palaukite. Deividas Barou. Kas jis?

— Ei, Sjuzi! — rėkiu. — Ar Deividas Barou neprisistatė, kas jis toks?

— Ne, — atsako Sjuzi, ateidama iš prieškambario. — Jis tik prašė, kad jam paskambintum.

— Aha... — aš tebespoksau į tą eilutę. — O kaip jis kalbėjo?

— Na, žinai, — Sjuzi suraukia nosį. — Gana kultūringai, gana... maloniai.

Labai įdomu. Imu rinkti numerį. Deividas Barou. Labai girdėta pavardė. Gal jis koks filmų prodiuseris ar dar kas nors!

— Deividas Barou, — atsiliepia balsas. Sjuzi teisi — jis kalba labai kultūringai.

— Laba diena! Čia Rebeka Blumvud. Aš radau jūsų paliktą žinutę.

— A, panelė Blumvud. Aš esu La Rosa specialaus klientų aptarnavimo skyriaus vadovas.

— O, — aš susiraukiu ir suku galvą. La Rosa? Kas, po perkūnais...

Aha! Tai madingų moteriškų drabužių salonas Hampstede. Jau šimtas metų ten nebuvau užėjusi. Kažin kodėl jis skambino?

— Pirmiausia leiskite pasakyti, jog mums didelė garbė, kad tokios erudicijos asmenybė kaip jūs, kurią matome ir girdime per televiziją, yra mūsų klientė.

— Na, ką jūs, ačiū, — atsakau, džiugiai šypsodamasi. — Malonu girdėti.

Tai bent! Jau aišku, kodėl jis skambino. Matyt, pasiūlys nemokamai drabužių! O gal... taip! Nori, kad sukurčiau jiems naujų drabužių! O, Dieve, aš tapsiu dizainere. Pavadins, pavyzdžiui, Beki Blumvud kolekcija. Tai bus paprastučiai, madingi, tinkami dėvėti drabužiai ir galbūt dar viena kita vakarinė suknelė...

— Tai tiesiog mandagumo skambutis, — nutraukia mano mintis Deividas Barou. — Aš tik noriu būti tikras, kad jūs esate patenkinta mūsų aptarnavimu, ir paklausti, ar turite kokių nors pageidavimų, kuriuos mielai išpildytume.

— Na... ačiū! Esu labai patenkinta, ačiū. Nors ir nesu jūsų nuolatinė klientė, tačiau...

— Taip pat pasakyti, kad yra tokia nedidukė problemėlė — jūsų neapmokėta La Rosa kortelės sąskaita. — Deividas Barou tarsi negirdėjo, ką aš pasakiau. — Ir informuoti, kad jeigu ji nebus apmokėta per septynias dienas, bus imamasi atitinkamų veiksmų.

Pastėrusi žiūriu į telefoną. Šypsenos — kaip nebūta. Tai čia — mandagumo skambutis? Jam nereikia, kad aš sukurčiau naują drabužių kolekciją?! Jam terūpi pinigai!

Aš jau imu piktintis. Juk žmonėms gal neturėtų būti leidžiama šitaip skambinėti į namus ir reikalauti pinigų be jokio išankstinio įspėjimo? Be abejo, aš jiems sumokėsiu. Tačiau tai nereiškia, kad pulsiu išrašinėti čekį tą pačią sekundę, kai tik sąskaita įkrenta į pašto dėžutę...

— Nuo pirmosios sąskaitos išsiuntimo praėjo jau trys mėnesiai, — dėsto Deividas Barou. — Turiu pranešti, kad mūsų politika tokia: po trijų mėnesių visos neapmokėtos sąskaitos perduodamos...

— Klausykite, — šaltai nutraukiu jį. — Šiuo metu mano... buhalteriai tvarko visas mano sąskaitas. Pasikalbėsiu su jais.

— Malonu girdėti. Be abejo, tikimės netrukus vėl sulaukti jūsų La Rosa salone!

— Na, galbūt, — piktai atšaunu aš.

Padedu ragelį ir matau, kaip Sjuzi ištempia dar vieną juodą šiukšlių maišą.

— Sjuzi, ką čia darai?

— Švarinuosi! Neįsivaizduoji, koks malonumas. Tikras apsivalymas! Pamėgink ir tu. Na, tai kas tas Deividas Barou?

— Pasirodo, nesumokėjau kažkokios sumautos sąskaitos. Tai jau tikrai! Skambina tiesiai į namus!

— Ooo, prisiminiau. Palūkėk...

Ji dingsta ir tuojau pat pasirodo laikydama pluoštą vokų.

— Tvarkydamasi radau juos po savo lova, o šitą krūvelę — ant savo tualetinio staliuko... Tu, matyt, pamiršai juos mano kambaryje, — Sjuzi nusiviepia. — Jaučiu, kad čia irgi sąskaitos.

— Labai ačiū, — pasakau ir nusviedžiu vokus ant lovos.

— Gal, sakau... — neryžtingai pradeda Sjuzi, — ...gal tu keletą apmokėk? Kokią vieną ar dvi, žinai.

— Bet aš jas visas apmokėjau! — nustembu. — Dar birželio mėnesį! Nejaugi neprisimeni?

— Tikrai! — sutinka Sjuzi ir prikanda lūpą. — Bet, Bekse...

— Ką?

— Na... tai buvo gerokai anksčiau, tiesa? Gal nuo to laiko vėl susikaupė keletas sąskaitėlių.

— Nuo birželio? — aš nusijuokiu. — Galima sakyti, praėjo vos penkios minutės! Žinai, Sjuzi, tu nesirūpink. Paimkime kad ir šitą, — ištraukiu pirmą pasitaikiusį voką. — Įdomu, ką pastaruoju metu pirkau M&S? Ogi nieko!

— Gerai, — lyg ir apsiramina Sjuzi. — Vadinasi, šitoje sąskaitoje tebus... nulis.

— Būtent! — aš atplėšiu tą voką. — Nulis! Arba koks dešimt svarų. Žinai, už kokias nors kelnaites.

Išėmusi sąskaitą žiūriu. Ir netenku amo.

— Kiek parašyta? — sunerimsta Sjuzi.

— Čia... čia kažkas negerai, — suburbu, grūsdama lapą atgal į voką. — Taip negali būti. Aš jiems parašysiu laišką.

— Parodyk, — Sjuzi griebia sąskaitą ir išpučia akis. — 365 svarai? Bekse...

— Čia neteisingai, — sakau, tačiau mano balsas nuskamba nelabai tvirtai. Tiesa... Aš prisiminiau tas odines kelnes, kurias pirkau per išpardavimą Marble Arch. Ir chalatą. Ir dar buvo tas periodas, kai kasdien ėjau į M&S valgyti sušio.

Sjuzi stebi mane tokia susirūpinusi, kad net jos veidas susiraukšlėja.

— Bekse, kaip manai, ar kitose sąskaitose irgi tokios pat didelės sumos?

Aš tylėdama paimu voką su Selfridges adresu ir jį atplėšiu. Jau prisimenu ir chromuotą sulčiaspaudę, kurią išvydusi supratau, kad man būtinai jos reikia, nors iki šiol dar nespėjau ja pasinaudoti, ir kailiuku papuoštą suknelę. Kažin kur ją nukišau?

— Kiek?

— Pakankamai, — atsakau, skubiai kišdama sąskaitą atgal į voką, kad Sjuzi nepamatytų skaičiaus, didesnio už 400.

Stengiuosi išlikti rami ir nusisuku, slėpdama ne tik paniką, bet ir pyktį. Taip negali būti. Juk aš sumokėjau visas sąskaitas. Iš viso koks tikslas tada atsiskaitinėti savo kreditinėmis kortelėmis, jeigu jos kaipmat vėl užverčia milžiniškomis skolomis? Koks tikslas? Iškart galime jų atsisakyti.

— Klausyk, Bekse, tu nesirūpink, — guodžia Sjuzi. — Viskas bus gerai! Šį mėnesį tau leisiu nemokėti už butą.

— Ne! — surinku aš. — Nebūk kvaila. Jau ir taip man be galo padėjai. Jau geriau įsiskolinsiu M&S, bet ne tau. — Matau jos susirūpinusį veidą. — Sjuzi, nesirūpink! Šitą mokėjimą šiek tiek atidėsiu. O kol kas pasistengsiu gauti didesnį sąskaitos kreditą ar panašiai. Beje, aš jau kreipiausi į banką, dabar tereikia paprašyti, kad padidintų sumą. Tuoj pat skambinu!

— Ką, tą pačią sekundę?

— O kodėl ne?

Vėl imu telefoną, pakeliu seną banko sąskaitą ir nervingai renku Endvičo banko numerį.

— Matai? Labai paprasta, — užtikrinu ją. — Pakaks vienintelio skambučio.

— Jūsų skambutis persiunčiamas į centrinę Endvičo banko telefonų stotį, — išgirstu metalinį balsą linijoje. — Prašau įsidėmėti jų numerį: 0800...

— Kas yra? — klausia Sjuzi.

— Mane perjungia į kažkokią centrinę sistemą, — paaiškinu klausydamasi „Keturių metų laikų“ muzikėlės. — Pamatysi, jie kaipmat viską sutvarkys. Argi ne šaunu? Visus reikalus puikiausiai galima sutvarkyti telefonu.

— Sveiki! Jūs paskambinote į Endvičo banką, — kalba į ausį kitas moteriškas balsas. — Prašome surinkti savo banko sąskaitos numerį.

Koks mano numeris? Velnias! Iš kur man žinoti...

Tiesa, yra banko ataskaitoje.

— Ačiū! — sako balselis, kai baigiu suvesti tą numerį. — Dabar surinkite savo asmens tapatybės numerį.

Ką?

Asmens tapatybės numerį? Aš ir nežinojau, kad tokį turiu. Dėl Dievo! Niekas man nesakė...

Pala... kažką lyg ir esu girdėjusi apie tokį.

O, Dieve. Koks jis? Prasideda 73 ar 37, o kas toliau?

— Prašome įvesti savo asmens tapatybės numerį, — meiliai pakartoja balselis.

— Bet aš nežinau savo sumauto asmens tapatybės numerio! — širstu. — Sjuzi, greičiau sakyk, kokį mano vietoje pasirinktum asmens tapatybės numerį?

— Oo! Mm... gal... mm... 1234?

— Prašome surinkti savo asmens tapatybės numerį, — tas balsas jau suirzęs.

O, Dieve, kokia nesąmonė.

— Pamėgink mano dviračio užrakto kodą 435, — siūlo Sjuzi.

— Sjuzi, man reikia mano, o ne tavo numerio.

— Argi čia svarbu? O gal tiks?

— Prašome įvesti...

— Gerai! — surinku ir nuspaudžiu 435.

— Atleiskite, šis slaptažodis negalioja.

— Taip ir žinojau!

— Turėjo tikti, — ginasi Sjuzi.

— Žinau, kad turi būti keturženklis skaičius. — Mano protas staiga prašviesėja. — Aš turėjau jiems paskambinti ir užregistruoti jį... Stovėjau virtuvėje... Jau žinau! Žinau! Buvau ką tik nusipirkusi Karen Millen batelius ir žiūrėjau į jų kainą... Tą numerį ir pasakiau!

— Kiek jie kainavo? — sujuda Sjuzi.

— Jie kainavo... 120, tačiau buvo nukainoti iki 84,99!

— Greičiau spausk! 8499!

Nieko nelaukdama, taip ir padarau. Net netikiu savo ausimis, išgirdusi atsakymą:

— Ačiū! Jus sujungėme su Endvičo banko korporacija. Endvičas — mes rūpinamės jumis. Jeigu norite pasitikrinti skolas, spauskite 1. Dėl hipotekos įsiskolinimų — spauskite 2. Dėl sąskaitos kredito ir banko mokesčių — spauskite 3. Dėl...

— Gerai! Prisikasiau! — Aš garsiai iškvepiu. Jaučiuosi lyg Džeimsas Bondas, kuris iššifravo kodą, kad išgelbėtų pasaulį. — Ar aš skambinu dėl skolų ar dėl sąskaitos kredito ir banko mokesčių?

— Dėl sąskaitos kredito ir banko mokesčių, — išmintingai užtikrina Sjuzi.

— Gerai. — Paspaudžiu 3, ir po sekundėlės mane pasveikina linksmas čiulbesys:

— Sveiki! Jūs paskambinote į Endvičo centrinę telefonų stotį. Mano vardas Dona. Kuo galiu jums padėti, panele Blumvud?

— O, sveiki! — net pastėrstu aš. — Ar jūs tikra, ar čia tik įrašas?

— Taip! — nusijuokia Dona. — Aš esu tikra ir jūsų paslaugoms.

— Em... taip. Aš skambinu, nes man reikia padidinti sąskaitos kreditą. Keliais šimtais svarų, jeigu galima. Arba, žinote, daugiau, jeigu turite...

— Supratau, — maloniai atsako Dona. — Ar yra kokia nors ypatinga priežastis, ar tiesiog paprasčiausiai reikia?

Ji kalba taip maloniai ir draugiškai, kad aš jau pradedu atsipūsti.

— Reikalas toks. Neseniai turėjau šiek tiek investuoti į savo naują profesinę veiklą ir labai... nustebau, gavusi keletą sąskaitų...

— Suprantu, — užjaučiamai atsiliepia mergina.

— Matote, tai nereiškia, kad aš turiu nemalonumų. Tiesiog laikinas dalykas.

— Laikinas dalykas, — pakartoja Dona. Aš girdžiu, kaip ji kažką spausdina.

— Matyt, tiesiog neapsižiūrėjau. Kai viską apmokėjau, pamaniau — trupučiuką atsipalaiduosiu!

— Suprantu.

— Vadinasi, jūs suprantate? — aš plačiai išsišiepiu, žiūrėdama į Sjuzi, o toji, atsilygindama, iškelia nykščius. Dieve, pagaliau susitvarkysiu. Užteko tik paskambinti. Tiksliai taip, kaip reklamuojama. Jokių laiškų, jokių keblių klausimų...

— Aš puikiai suprantu, — patvirtina Dona. — Visiems pasitaiko, tiesa?

— Tai ar galiu gauti sąskaitos kreditą? — džiugiai paklausiu.

— Aš nesu įgaliota suteikti jums didesnį sąskaitos kreditą kaip 50 svarų, — aiškina Dona. — Jums reikės paskambinti į savo banko skyrių sąskaitų kredito paslaugų direktoriui. Jo pavardė yra... palaukite, tuoj susirasiu... Fulhamas... taip, ponas Džonas Gevinas.

Man jau neramu.

— Tačiau aš jau parašiau jam!

— Tuomet viskas bus gerai, tiesa? Ar galiu dar kuo nors padėti?

— Ne. Ne, nemanau. Ačiū ir už tiek.

Blogiau negali būti.

— Kvailas bankas, kvailas telefonų centras.

— Tai ar jie duos tau pinigų? — klausia Sjuzi.

— Nežinau. Dabar viskas priklauso nuo to tipelio Džono Gevino. — Matau, kad Sjuzi rimtai susirūpinusi. — Esu tikra, kad jis sutiks, — aš skubiai priduriu. — Tik peržiūrės mano bylą, ir viskas bus gerai!

— Jeigu tu kurį laiką nė kiek neišleistum, labai greitai grįžtum į vėžes, ar ne? — Sjuzi balsas gana viltingas. — Juk toje televizijoje uždirbi krūvas pinigų, tiesa?

— Taip, — patylėjusi atsakau. Juk nepasakysi jai, kad sumokėjus už nuomą, taksi, valgymą ne namie ir aprangą tai laidai ne kažin kas ir lieka.

— O kur dar tavo knyga...

— Mano knyga? — nesuprantu aš. Ak, teisybė! Man net širdis suspurda. Mano saviugdos knyga! Juk kažką panašaus planavau.

Gerai, ačiū Dievui. Išeitis yra. Tereikia prisėsti, greitai tą knygutę parašyti ir gauti solidų čekį. Visas sąskaitas apmokėsiu, ir vėl bus tvarka. Cha. Nereikalingi man tie jūsų kvaili kreditai. Sėsiu tuojau pat. Šį vakarą!

Tiesą pasakius, man labai knieti sėsti prie savo knygos. Turiu aptarti tiek daug temų, pavyzdžiui, skurdą ir turtą, lyginamąją religiją... galbūt net filosofiją užgriebsiu... Suprantu, leidėjai prašė paprastutės saviugdos knygelės, tačiau kodėl aš negaliu aprėpti platesnių sferų?

O jeigu viskas pavyks kaip reikiant, galėčiau ir paskaitas skaityti. Dieve, tai bent būtų! Tapčiau lyg ir gyvenimo būdo guru, keliaučiau po pasaulį, žmonės plūstų pas mane, klaustų visokių patarimų...

— Kaip sekasi? — tarpduryje pasirodo rankšluosčiu apsisupusi Sjuzi. Aš kaltai pašoku: jau senokai sėdžiu prie kompiuterio, tik dar neįsijungiau jo.

— Dar tik mąstau, — greitai kišu ranką už kompiuterio ir jį įjungiu. — Supranti, susikoncentruoju, rikiuoju mintis... tegul kūrybiniai syvai suformuoja nuoseklų modelį.

— Oho! — Sjuzi pagarbiai žiūri į mane. — Kaip įdomu! O ar sunku?

— Nelabai, — truputėlį pagalvojusi priduriu: — Tiesą sakant, gana lengva.

Mudvi it pakerėtos spoksome į kompiuterį, leidžiantį įvairiausius garsus ir keičiantį spalvas.

— Tai bent! — neišlaiko Sjuzi. — Ar tu pati taip padarei?

— Em... taip, — patvirtinu. Ir nė kiek nemeluoju: aš jį tikrai įjungiau.

— Dieve, Bekse, kokia tu protinga, — sušnabžda Sjuzi. — O kada planuoji baigti tą knygą?

— Tikiuosi, gana greitai. Svarbu pradėti ir įsivažiuoti.

— Tuomet dingstu tau iš akių. Aš tik norėjau pasiskolinti suknelę šiam vakarui.

— Gerai. O kur eini? — iš karto susidomiu.

— Venecija pakvietė į pobūvį. Gal ir tu nori eiti? Klausyk, eime! Visi eina!

Labai viliojantis pasiūlymas. Mes su Venecija buvome ne kartą susitikusios. Ji visuomet surengia klasiškus pobūvius tėvų name Kensingtone.

— Ne, — pagaliau atsakau. — Verčiau nereikia. Turiu darbo.

— Na, ką gi, — Sjuzi lyg ir nusimena. — O suknelę galiu pasiskolinti?

— Žinoma, — aš net susiraukiu begalvodama. — Apsivilk mano naująją Tocca suknelę, apsiauk savo raudonus batelius ir pasiimk mano English Eccentrics šaliką.

— Nuostabu! — Sjuzi eina prie mano spintos. — Ačiū, Bekse. O... ar galiu pasiskolinti kelnaites? — lyg šiaip sau paklausia ji. — Ir pėdkelnes? Dar dažų?

Aš pasisuku kėdėje ir įdėmiai į ją pažvelgiu.

— Sjuzi, ar tu ką nors pasilikai po to savo kambario švarinimo?

— Aišku, pasilikau! — ginasi ji. — Na, žinai, kai ką. — Mūsų akys susitinka. — Gerai, sutinku, gal kiek ir padauginau.

— O ar pasilikai bent vieną apatinį drabužėlį?

— Na... ne. Tačiau, žinok, man dabar taip gera, ir gyvenimas daug šviesesnis. Tai feng shui. Ir tau vertėtų išbandyti.

Sjuzi pasiima mano suknelę, apatinius drabužėlius ir dabar rausiasi kosmetikos krepšelyje. Kai ji dingsta iš kambario, ištiesiu rankas, pamankštinu pirštus. Gerai. Prie darbo! Prie knygos.

Kompiuterio lape užrašau „Pirmas skyrius“. Pirmas skyrius! Kaip gerai atrodo! Aš tikrai didžiuojuosi savimi: juk pradžią jau padariau! Dabar tereikia sukurti įsimintiną įžanginį sakinį.

Kurį laiką ramiai susikaupusi sėdžiu, žiūrėdama tiesiai į monitorių, o paskui imu energingai spausdinti.

Finansai yra

Padarau pertraukėlę ir gurkšteliu dietinės kokakolos. Ne taip paprasta sukurpti tinkamą sakinį. Nesitikėk, kad jis taip ims ir iš karto nutūps galvoje. Reikia gerai viską nušlifuoti.

Finansai yra pati

O, Dieve, jau verčiau būčiau rašiusi knygą apie drabužius. Arba kosmetiką. Beki Blumvud patarimai apie lūpų dažus.

Na, nėra ko svajoti. Susikaupk.

Finansai yra tai, kas

Pasiutusiai nepatogi ta mano kėdė. Garantuoju, kad kenkia sveikatai, sėdint valandų valandas ant tokios prastos kėdės. Kaip niekur nieko, įlįs dieglys į nugarą ir ką tu jam! Jeigu jau ketinu būti rašytoja, reikėtų investuoti į vadinamąją ergonominę kėdę, kuri sukiojasi aplink, slankioja aukštyn ir žemyn.

Finansai yra labai

Gal jie parduoda tokias kėdes internetu? Reikėtų dirstelėti. Šiaip ar taip, kompiuteris juk įjungtas.

Kita vertus, būtų neatsakinga nesirūpinti savimi. Kaip ten sakoma? Mens sana in sveikame sana^2 ar kaip ten.

Paimu pelę, greitai nuspaudžiu interneto ikoną ir paieškos langelyje įrašau „biuro kėdės“. Po sekundėlės iššoka visas sąrašas, ir aš džiaugsmingai puolu prie jo. Vos spėjau apžvelgti keletą gerų pasiūlymų, kai į akis krinta neįtikėtinas ir dar nematytas tinklalapis. Siūlo visas įmanomas priemones biurui. Ne tik įkyrėjusius baltus vokus, bet ir tokias tikrai nepaprastas, moderniųjų technologijų priemones, kaip antai, dailias chromuotas spinteles byloms, įmantrius parkerių laikiklius ir išties puikias lenteles vardui ir pavardei, kurias prisikali ant savo kabineto durų.

Lyg užhipnotizuota slenku per visas nuotraukas. Nereikia nė minėti, kad šiuo metu negaliu leisti pinigų, tačiau čia visiškai kitas reikalas. Tai investavimas į mano karjerą. Galų gale, juk turima omenyje mano biuras, tiesa? Ir jis turi būti deramai įrengtas. Reikia, kad būtų deramai įrengtas. Ir kodėl aš buvau tokia trumparegė? Kaip, po galais, aš parašysiu knygą, neturėdama paties būtiniausio inventoriaus? Tai tas pat, kas kopti į Everestą be palapinės.

Mane taip apakino tokia įvairovė, kad nežinau, ką išsirinkti. Pirmiausia yra keletas dalykėlių, be kurių negaliu apsieiti.

Grįžtu prie tos ergonominės sukamosios kėdės. Violetinė, vadinasi, derės prie mano iMac kompiuterio. Toliau. Diktofonas, kuris iškart visą informaciją perkelia į kompiuterį. Paskui susirandu tikrai puikų metalinį laikiklį, į kurį spausdindama įsidedi užrašus, sluoksniuotus aplankalus — jų tikrai prireiks bei mažytę popieriaus pjaustymo mašinėlę. Be šitos tai negaliu apsieiti, jeigu nenoriu, kad visi pamatytų mano juodraščius. Ir svarstau dar vieną klausimą: ar nereikėtų įsigyti kokių nors priimamojo baldelių, tik gaila, kad mano miegamajame nelabai atsiras vietos priimamajam.

— Ei! Kaip sekasi? — į mano kambarį užeina Sjuzi.

Aš krūpteliu, skubiai, net nepažiūrėjusi į galutinę sumą, nuspaudžiu nuorodą „Siųsk“ ir išjungiu internetą. Ekrane šviečia „Pirmas skyrius“. Aš atsigręžiu į Sjuzi.

— Tu labai rimtai dirbi, — Sjuzi net kraipo galvą. — Padaryk pertrauką. Kiek jau parašei?

— O, gana nemažai.

— Ar galiu paskaityti?

O, siaube, ji jau žengia artyn.

— Ne! — surinku. — Viskas juda į priekį. Tai... delikati medžiaga. — Aš greitai uždarau savo lapą ir atsistoju. — Tu labai gerai atrodai, Sjuzi. Fantastiškai!

— Dėkui! — švytėdama ji apsisuka ratu. Suskamba durų skambutis. — Oo! Čia turbūt Fenė.

Fenela yra Sjuzi pusseserė iš Škotijos. Gana keistoka, priklauso aukštuomenei. Teisybės dėlei turiu pripažinti, kad tas keistumas dingo. Anksčiau ji buvo tokia pat savotiška, kaip ir jos brolis Tarkvinas: amžinai jodinėdavo arkliais, šaudydavo žuvis ir taip toliau. Tačiau viskas pasikeitė, kai ji neseniai atvyko į Londoną ir gavo darbą vienoje dailės galerijoje. Dabar ji atsidavė pobūviams. Sjuzi atidaro duris, pasigirsta šaižus Fenelos balsas, lydimas visos šutvės panelių balsų. Be klykiančių draugių gaujos Fenė negali žengti nė žingsnio. Ji tarsi persikūnijęs lietaus dievas.

— Labas! — rikteli Fenela, įlėkdama į mano kambarį. Ji apsirengusi labai gražiu rausvu aksominiu sijonu iš Whistles, kokį ir aš turiu, tačiau sugadino visą vaizdą, užsimaukšlinusi pasibaisėtiną rudą Lurex megztinį atverčiama apykakle. — Labas, Beki! Ar eisi su mumis?

— Šįvakar negaliu. Turiu darbo.

— Mmm, — Fenės lūpa atvypsta lygiai taip pat, kaip ir Sjuzi. Tačiau ji iškart pagyvėja. — Tai gal tada galiu pasiskolinti tavo Jimmy Choos? Juk mūsų kojos tokio paties dydžio, ar ne?

— Pasiimk iš spintos. — Aš šiek tiek patyliu, galvodama, kaip čia taktiškiau pasakius. — O gal nori pasiskolinti ir palaidinukę? Aš kaip tik turiu vieną, kuri labai tiktų prie tavo sijono. Rausvo kašmyro, su karoliukais. Tikrai graži.

— Turi? Tai bent! Aš užsimečiau šitą megztinį nė nepagalvojusi. — Ji greitai keičiasi aprangą, tuo metu įeina blondinė juoda, tiesaus kirpimo suknele. Iš tolo ji šypsosi man.

— O... sveika, Milą. — Gerai, kad spėjau prisiminti jos vardą. — Kaip laikaisi?

— Puikiai. — Mergina viltingai žiūri į mane. — Fenė sakė, kad aš galiu pasiskolinti tavo English Eccentrics šalikėlį.

— Aš jau paskolinau jį Sjuzi, — apgailestauju. — O gal nori... violetinio šalikėlio su žvyneliais?

— Taip, taip, prašau! O Binkė klausia, gal tu tebeturi tą juodą susisupamą sijoną?

— Tebeturiu, — aš sekundėlę pamąstau. — Žinai, turiu kitą, kuris, manyčiau, daug labiau jai tiktų...

Beveik per pusvalandį visos pasiskolina viską, ko tik geidė. Pagaliau merginos išvirsta iš mano kambario, klegėdamos ir klykaudamos, kad grįš rytą. Dabar pasirodo Sjuzi. Tiesiog stulbinanti! Plaukai sukelti ant viršugalvio ir krenta žemyn šviesiomis garbanėlėmis.

— Bekse, ar tu tikrai nenori eiti? — klausia ji. — Ten bus ir Tarkvinas. Pati žinai, kaip jis nori susitikti su tavimi.

— O, tikrai, — stengiuosi paslėpti pasibjaurėjimą. — Tai jis Londone?

— Atvyko kelioms dienelėms, — Sjuzi gailiai dirsčioja į mane. — Žinai, Bekse, jeigu nebūtų Luko... Manau, Tarkis vis dar galvoja apie tave.

— Labai abejoju, — skubiai nukertu. — Jau praėjo šimtas metų. Šimtas!

Mano vienintelis pasimatymas su Tarkvinu buvo toks įvykis, kad gyvenime nenorėsiu jo prisiminti. Niekada.

— Na, ką gi, — gūžteli pečiais Sjuzi. — Tuomet — iki. Žiūrėk, nepersidirbk!

— Ne, — atsakau ir atsidūstu tarsi nuo sunkiausios naštos. — Bent jau pasistengsiu nepersidirbti.

Aš palaukiu, kol namo durys pykšteli ir visi laukę taksi nuūžia tolyn. Tada gurkšteliu arbatos ir grįžtu prie savo pirmojo skyriaus.

Pirmas skyrius

Finansai yra labai

Tiesą sakant, aš visiškai praradau tam nuotaiką. Sjuzi teisi: man reikia padaryti pertrauką. Jeigu sėdėsiu čia valandų valandas, visiškai atbuksiu ir išblės visas kūrybiškumas. Svarbiausia — gera pradžia jau padaryta.

Aš atsistoju, pasirąžau ir nuslenku į svetainę paskaityti Tatler žurnale, kas įdomaus rodoma per televizorių. Po minutės — „1st Endo gyventojai“, vėliau gal — „Kambarių perstatymas“ ar dar kas nors, arba tas dokumentinis filmas apie veteranus. Trumpai pažiūrėsiu ir vėl sėsiu prie darbo. Dar visas vakaras prieš akis. Juk turiu nusistatyti sau tinkamą tempą.

Iš lėto vartau žurnalą, tyrinėdama turinį, ar nerasiu ko nors įdomesnio. O, Dieve! Nagi, matau mažytę Luko nuotrauką, po kuria parašyta: „Brendono sėkmė, 74 psl.“! Ir kodėl, po perkūnais, Lukas nepasakė man, kad apie jį rašys žurnale Tatler?

Nuotrauka — pati naujausia, oficiali. Tada aš jam kaip tik padėjau išsirinkti, kuo apsirengti (mėlyni marškiniai, tamsiai mėlynas Fendi kaklaraištis). Žvilgsnis rimtas, dalykiškas, nors gerai įsižiūrėjus galima sugauti šypsenėlę. Žiūriu į tą pažįstamą veidą ir jaučiu, kaip spurda širdis. Matyt, Sjuzi sakė tiesą: gal ir turiu juo pasitikėti. Tegul ta klastinga ragana Alisija pliurpia ką nori — nieko ji neišmano.

Atsiverčiu 74 puslapį. Aha, straipsnis apie įtakingiausius Britanijos asmenis. Permetu puslapį akimis ir negaliu nepastebėti, kad kai kurie galiūnai nufotografuoti kartu su savo antrosiomis pusėmis. Gal ir aš save išvysiu šalia Luko?! O kodėl ne? Juk kas nors galėjo pastebėti mus drauge kokiame nors pobūvyje ar panašiai. Prisimenu, kartą Evening Standard nufotografavo mus vieno naujo žurnalo pristatymo metu, tik tas kadras niekada nepateko į laikraštį.

Štai! Štai ir 34 numeris! Ta pati oficiali nuotrauka, manęs — nė šešėlio. Tačiau negaliu nesididžiuoti, žiūrėdama į jo nuotrauką (daug didesnę už kai kurias kitas, cha!) ir skaitydama prierašą: „Atkaklus Brendono veržimasis į sėkmę jau pačioje pradžioje nokautavo silpnesnius varžovus.“ Toliau spausdinamas visas straipsnis. „Lukas Brendonas, dinamiškas Brandon Communications savininkas ir įkūrėjas“, lia-lia lia... lia-lia-lia...

Man nerūpi visa ta istorija: aš skubu susirasti paragrafą „Demografinė statistika“. Štai čia aš būsiu paminėta! „Šiuo metu draugauja su TV darbuotoja Rebeka Blumvud“ arba „Žinomos finansų ekspertės Rebekos Blumvud partneris“. Arba...

Lukas Brendonas

Amžius: 34

Išsilavinimas: Kembridžas

Dabartinė šeimyninė padėtis: viengungis

Viengungis?

Lukas jiems pasakė, kad yra viengungis?

Bežiūrint į pasitikintį, arogantišką Luko žvilgsnį, manyje plečiasi nuoskauda, sumišusi su pykčiu. Žinote, užteks! Aš jau soti nuo viso to netikrumo, paranojos ir svarstymo, kas čia dedasi. Tirtančiomis rankomis imu telefoną ir baksnoju Luko numerį.

— Taip, — pradedu aš, vos operatorės balsas pranešė apie balso pašto priėmimą. — Tai štai. Jeigu tu, Lukai, viengungis, tai ir aš viengungė. Gerai? O jeigu tu važiuoji į Niujorką, tai aš važiuoju į... į kokį nors Mongolijos užkampį. Ir jeigu tu esi...

Mano resursai išseko. Šūdas, o taip gerai įsivažiavau.

— ...jeigu tu esi toks bailys, kad pats neišdrįsti man viso to pasakyti, tuomet gal bus geriau, jei mes paprasčiausiai...

Rupūže, reikėjo viską susirašyti ant popieriaus lapo.

— ...jei viską baigsime. O gal pats manai, kad jau baigei, — užraukiu aš, vos prakvėpuodama.

— Beki? — Aš net krūpteliu, išgirdusi žemą Luko balsą.

— Taip? — pasistengiu atsakyti kuo oriau.

— Kokius čia tauškalus pilstai į mano atsakiklį? — jo balsas ramus.

— Čia ne tauškalai! — išdidžiai atrėžiu. — Čia šventa tiesa!

— “Jeigu tu viengungis, tai ir aš viengungė?“ Kažin ką tai galėtų reikšti? Popdainelės žodžiai?

— Kalbu apie tave! Ir apie tai, kad visam pasauliui skelbi, jog esi viengungis.

— Aš padariau — ką? — smagiai paklausia Lukas. — Kada aš taip pasakiau?

— Atsiversk Tatler’. — įsiuntu. — Šio mėnesio! — Aš čiumpu žurnalą ir greitai atsiverčiu. — „įtakingiausi Britanijos asmenys. 34 numeris, Lukas Brendonas.“

— Dėl Dievo, — tarsteli Lukas. — Tai tas dalykas.

— Aha, tas dalykas! — šaukiu. — Tas dalykas! Ir ten parašyta, kad tu — viengungis. Kaip tu manai, ar man labai gera skaityti, kad pasiskelbei esąs viengungis?

— O ten cituoja mano žodžius?

— Na... ne, — atsakau po pauzelės. — Taip tiksliai necituoja. Tačiau jie, matyt, tau paskambino ir paklausė...

— Jie ir skambino, ir klausė, tik aš pareiškiau: „Negaliu atsakyti.“

— Aa. — Aš tyliu, stengdamasi mąstyti blaiviai. Na, gerai, gal jis ir neminėjo viengungystės, tačiau tas „negaliu atsakyti“ man stringa gerklėje. Argi ne taip žmonės atsako, kai reikalai tikrai prasti?

— O kodėl taip pasakei? — neatlyžtu. — Kodėl nesakei, kad tu draugauji su manimi?

— Mano mieloji, — sako Lukas kažkokiu nuvargusiu balsu, — gerai pasvarstyk: ar tu nori, kad mūsų asmeniniai santykiai nubanguotų per visą žiniasklaidą?

— Aišku, ne, — jau grąžau rankas. — Žinoma, ne. Bet tu...

— Ką?

— Tu neslėpei nuo žiniasklaidos, kai vaikščiojai su Seča, — vos pralemenu aš.

Seča buvo jo mergina.

Negaliu patikėti, kad aš šitaip pasakiau.

Lukas atsidūsta.

— Beki, tai Seča paskelbė žiniasklaidai apie mus. Ji būtų sutikusi, kad Heilo! žurnalas nufotografuotų mus abu vonioje, jeigu tik tie būtų paprašę. Ji jau tokia buvo.

— Aa, — tik tiek pratariu, sukdama telefono laidą sau ant piršto.

— Tokie dalykai manęs nedomina. Mano klientai gali daryti, ką nori, tačiau aš asmeniškai tuo neužsiimu. Todėl ir pareiškiau, kad „negaliu atsakyti“. — Lukas patyli. — Bet tu teisi — turėjau pagalvoti. Reikėjo tave įspėti. Atleisk.

— Nieko tokio, — nesmagiai nusileidžiu. — Man nereikėjo daryti skubotų išvadų.

— Vadinasi, taika? — jis šiltai paerzina. — Viskas grįžta į savo vėžes?

— O kaip Niujorkas? Čia irgi klaida? — Negaliu pakęsti savęs, kad daviau liežuviui valią.

Ilgai tvyro bjauri tyla.

— Ką tu girdėjai apie Niujorką? — pagaliau paklausia Lukas. Siaubas, koks dalykiškas ir svetimas jo balsas.

O, Dieve. Kas mane pakurstė prasižioti?

— Nieko... — sumekenu. — Aš... aš nežinau. Aš tik...

Regis, tylime ištisą valandą. Mano širdis blaškosi, aš taip spaudžiu ragelį prie ausies, kad toji net dilgsi.

— Beki, aš turiu apie kai ką su tavimi pasikalbėti, — pagaliau prabyla Lukas. — Tačiau ne dabar.

— Gerai, — mane sukausto baimė. — Apie... ką?

— Ne dabar. Pasikalbėsime, kai grįšiu, gerai? Šeštadienį. Per vestuves.

— Gerai, — atsakau kuo gyviau, kad paslėpčiau nervinimąsi. — Gerai! Tuomet... iki... iki...

Nebespėju pasakyti nieko daugiau, nes ryšys nutrūksta.

KAIP TVARKYTI SAVO PINIGUS

IŠSAMUS VADOVAS, KAIP TVARKYTI

ASMENINIUS FINANSUS

REBEKA BLUMVUD

REBEKOS BLUMVUD AUTORINĖ TEISĖ

Svarbi pastaba: bet kuria šio rankraščio dali skelbti galima tik gavus specialų autorės leidimą

PIRMASIS LEIDIMAS (JUNGTINĖ KARALYSTĖ)

(Pirmasis variantas)

PIRMA DALIS

PIRMAS SKYRIUS

Finansai yra labai

Endvičo bankas

FULHAMO SKYRIUS

Fulhamo kelias 3

Londonas SW6 9JH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2001-ųjų rugsėjo 11 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

kaip minėjau rugsėjo 8 d. laiške, aš kruopščiai išnagrinėjau Jūsų sąskaitą. Dabartinio Jūsų sąskaitos kredito limitas viršija banko patvirtintus koeficientus. Aš nematau jokios būtinybės tokiai besaikei skolai nei rimtų pastangų ją sumažinti. Tokią padėtį galima pavadinti gėdinga.

Kad ir kokios ypatingos sąlygos Jus džiugino praeityje, ateityje šito nebus. Aš tikrai nepadidinsiu, kaip prašote, kredito limito ir prašysiu, kad Jūs kuo skubiau atvyktumėte aptarti susiklosčiusios padėties.

Nuoširdžiai Jūsų

Džonas Gevinas,

Kredito paslaugų direktorius

ENDVIČAS — MES RŪPINAMĖS JUMIS

Šeštas skyrius

Šeštadienį dešimtą valandą atvažiuoju į tėvų namus. Gatvėje — šventinis sujudimas: ant kiekvieno medžio — balionai; mūsų keliukas prie namo užgrūstas automobiliais, o artimiausių kaimynų sode matyti didžiulės banguojančios palapinės kraštelis. Išlipu iš automobilio, pasiimu krepšį ir minutėlę pastoviu, įbedusi akis į Vebsterių namą. Dieve, kaip keista. Tomas Vebsteris veda. Kas galėjo patikėti. Gal kiek ir gėda prisipažinti, tačiau visada maniau, kad niekas nenorės tekėti už Tomo Vebsterio. Nepaneigsi — pastaruoju metu jis gerokai pasitempė: įsigijo keletą naujų drabužėlių, padailino šukuoseną. Tačiau rankos išliko tokios pat gremėzdiškos ir lipnios. Nieko nepadarysi, jis tau ne Bredas Pitas.

Na, pamaniau, tai — meilės klausimas, ir skambiai trinkteliu dureles. Žmonės mylimi, nepaisant jų trūkumų. Liusei nesvarbu, kad Tomo rankos lipnios, o ir jis pats nemato, kad jos plaukai sulipę ir neįdomiai nukirpti. Labai romantiška.

Man šitaip bestovint ir bespoksant į jų namą, prie paradinių Vebsterio durų pasirodo džinsuota panelė su gėlyčių vainikėliu plaukuose. Ji keistai, kone agresyviai, dėbteli į mane ir dingsta už durų. Matyt, čia viena Liusės pamergių ir dar, ko gero, susinervino, kad pamačiau ją, apsimovusią džinsus.

Ir Liusė jau turėtų ten būti. Aš instinktyviai nusisuku. Žinau, ji nuotaka ir taip toliau, tačiau, nuoširdžiai kalbant, aš visiškai netrokštu vėl susidurti su Liuse. Porą kartų mes buvome susitikusios, ir abu kartus nepavyko pūsti į tą pačią dūdą. Galbūt dėl to, kad ji buvo įsikalusi į galvą, esą aš beviltiškai įsimylėjusi Tomą. O, Dieve. Na, atvažiuos Lukas, ir aš pagaliau įrodysiu, kad visi klydo.

Vien mintis apie Luką sudirgina manyje visas nervų galūnes. Siekdama nusiraminti aš lėtai, giliai įkvepiu. Šį kartą aš būsiu gudresnė: neklyksiu „op“, neperšokusi griovio. Būsiu pasirengusi pirmiau jį išklausyti. O jeigu Lukas vis dėlto išklos, kad ketina keltis į Niujorką, ką gi, tada ir spręsiu. Kažkaip.

Kaip bus, taip. Dabar apie tai negalvosiu. Aš vikriai nužingsniuoju prie durų. Virtuvėje randu tėtį, jau apsirengusį liemenę ir geriantį kavą, taip pat mamą. Ji apsisupusi nailonine pelerina, galva pilna suktukų. Tepa sumuštinius.

— Aš tai manau, kad taip neteisinga, — įeidama girdžiu jos žodžius. — Neteisinga. Jie turėtų būti pavyzdys visai šaliai, o dabar pažiūrėk į juos: švarkai — jokios elegancijos, kaklaraiščiai baisūs... Jokios tvarkos!

— Tai manai, kad drabužiai turi įtakos šalies valdymui?

— Labas, mama, labas, tėti! — Aš numetu savo krepšį ant grindų.

— Svarbu pats principas! — nenusileidžia mama. — Jeigu jie nesugeba pasirūpinti savo apranga, tai kaip jie gali rūpintis šalies ekonomika?

— Ką čia lyginti tokius dalykus!

— Būtina! Beki, kaip sakai, juk Gordonas Braunas turėtų rengtis žmoniškiau, ar ne? Pažiūrėk, tas jo kasdienis kostiumas — kažkokia nesąmonė.

— Aš nežinau. Gal, — neaiškiai numykiu.

— Matai? Ir Beki sutinka su manimi. Na, leisk pasižiūrėti, kaip tu atrodai, mieloji. — Ji padeda peilį ir kaip reikiant mane apžiūri. Aš švyčiu, nes žinau, kad atrodau gerai: nuostabi rausva suknelė ir švarkelis, Philip Treacy skrybėlaitė, papuošta plunksnomis, ir gražutėliai juodi atlasiniai bateliai, ant kurių tupi po lengvutį drugelį. — O, Beki, — atsikvepia mama. — Tu atrodai nuostabiai. Nustelbsi ir nuotaką. — Ji nuima mano skrybėlaitę. — Kokia nepaprasta! Kiek kainavo?

— Em... neprisimenu. Apie penkiasdešimt svarų.

Nieko panašaus. Kainavo... Na, nesvarbu. Kainavo nemažai, bet ji verta tos sumos.

— O kur Lukas? — klausia mama, atgal uždedama skrybėlaitę. — Stato automobilį?

— Tikrai, kur Lukas? — suklūsta tėtis ir susijuokia. — Mes negalime sulaukti, kada supažindinsi su tuo jaunuoliu.

— Lukas atvažiuos atskirai. — Man net nesmagu, kad jų veidai ištįsta.

— Atskirai? — nustemba mama. — Kodėl?

— Jis tik šį rytą išskrido iš Ciuricho. Buvo išvykęs verslo reikalais. Tačiau jis atvyks čia. Pažadu.

— Ar jis žino, kad ceremonija prasideda dvyliktą valandą? — susirūpina mama. — Ar pasakei jam, kur yra bažnyčia?

— Taip! Nesijaudinkite, jis tikrai atvažiuos.

Aš ir pati žinau, kad esu šiek tiek suirzusi. Jeigu atvirai, tai ir man neramu, kur Lukas dingo. Jis turėjo man paskambinti, kai tik nusileido oro uoste, vadinasi, prieš pusvalandį. Tačiau kol kas tylu.

Nesvarbu. Jis sakė, kad atvažiuos.

— Gal galiu kuo nors padėti? — keičiu temą.

— Būk gerutė, nunešk šituos į viršų. — Mama skubiai įstrižai perpjauna sumuštinius. — Aš turiu surinkti pagalvėles iš verandos.

— O kas yra viršuje? — klausiu paimdama lėkštę.

— Morena atėjo sušukuoti Dženisę. Jos nenorėjo maišytis Liusei po kojomis. Na, žinai, kol ji ruošiasi.

— Ar jau matėte ją? — domiuosi. — Ar graži suknelė?

— Nemačiau, — atsako mama ir pritildo balsą. — Bet ji kainavo tris tūkstančius svarų! O kur dar vualis!

— Oho! — mane grybšteli pavydas. Nors prastesnio jaunikio už Tomą Vebsterį nerastum, vis dėlto... 3000 svarų vertės suknelė. O kur dar pokylis... gausybė dovanų... Na, jeigu žmonės tuokiasi, vadinasi, turi būti tam pasirengę.

Viršuje, mamos ir tėčio miegamajame, ūžia plaukų džiovintuvas. Įėjusi pamatau ant kėdutės sėdinčią Dženisę, apsirengusią chalatu, vienoje rankoje — chereso taurė, kitoje — nosinaitė, kuria šluostinėja akis. Morena jau daugybę metų šukuoja mamą ir Dženisę, ji ir dabar vikriai švitruoja džiovintuvu aplink Dženisės galvą. Ant palangės sėdi ir rūko visiškai man nepažįstama moteris raudonmedžio atspalvio oda, dažytais šviesiais garbanotais plaukais. Ji vilki alyvų spalvos šilkinį kostiumėlį.

— Sveika, Dženise, — aš prieinu artyn ir apkabinu ją. — Kaip jaučiatės?

— Gerai, mieloji, — ji sušnarpščia. — Šiek tiek virpu. Juk žinai. Kai pagalvoji, kad Tomukas veda!..

— Suprantu, — užjaučiamai linksiu. — Rodos, tik vakar buvome vaikiščiai, davėmės dviračiais visur!

— Išgerk dar taurelę, Dženise, — pataria Morena ir šliūkšteli į jos taurę tamsiai rudo gėrimo. — Padės atsipalaiduoti.

— O, Beki, — Dženisė spusteli man ranką. — Ir tau nelengva ši dienelė.

Taip ir žinojau. Jai vis dar šviečiasi, kad man rūpi Tomas. Kodėl visos mamos įsitikinusios, kad jų sūneliams negalima atsispirti?

— O, ne, nė kiek! — kuo linksmiausiai atsakau. — Aš labai džiaugiuosi, kad Tomas veda. Žinoma, ir dėl Liusės džiaugiuosi...

— Beki? — Moteriškė ant palangės įtariai prisimerkia. — Čia Beki?

Jos veide — nė lašelio draugiškumo. O, Dieve, tik nesakykite, kad ir ji įsivaizduoja, jog esu įsimylėjusi Tomą.

— E... taip, — aš nusišypsau jai. — Aš Rebeka Blumvud. O jūs turbūt esate Liusės mama?

— Taip, — ji nenuleidžia nuo manęs akių. — Aš Andžela Harison. Nuotakos motina. — Ji pabrėžė žodį „nuotaka“, lyg aš nesuprasčiau to žodžio prasmės ar panašiai.

— Jūs turbūt labai jaudinatės, juk išteka dukra, — mandagiai bendrauju aš.

— O, taip. Tomas labai ištikimas Liusei. Visiškai atsidavęs. Nesidairo kitur, — jos balsas gana atšiaurus, o žvilgsnis aštrus. Tačiau aš tik šypteliu.

O ką aš turiu daryti? Apvemti Tomą, ar ką? Pasakyti jam, kad šlykštesnio vyro nesu regėjusi? Jie tik manytų, kad aš pavydžiu, kad ginuosi.

— Beki, ar... Lukas jau čia? — teiraujasi Dženisė. Visos kaip apkerėtos nuščiūva, laukdamos atsakymo.

— Kol kas ne. Jis, matyt, užtruko.

Tyla, tik žvilgsniai skrajoja po kambarį.

— Užtruko, — nemaloniu balsu tarsteli Andžela. — Tikrai? Tai bent staigmena.

Kas čia dabar darosi?!

— Jis grįžta iš Ciuricho, — paaiškinu. — Turbūt atidėtas reisas. — Pažiūriu į Dženisę ir net nustembu, išvydusi, kaip ji visa nukaista.

— Iš Ciuricho. — Ji pabrėžtinai linkčioja galva. — Aišku. Žinoma, iš Ciuricho. — Moteris dirsteli į mane beveik užjaučiamai.

Kas jai užėjo?

— Mes kalbame apie tą Luką Brendoną, — sako Andžela ir užtraukia dūmą. — Tą garsųjį verslininką.

— Na, taip, — aš iš tiesų šiek tiek nustebusi. Klausykite, juk aš nepažįstu jokio kito Luko.

— Ir jis yra tavo vaikinas.

— Taip.

Pasidaro taip tylu, kad net Morena sužiūra. Staiga pamatau šio mėnesio Tatler, gulintį ant grindų prie Dženisės kėdės. O, Dieve.

— Beje, tame Tatler straipsnyje — nesąmonės. Jis nesakė, kad yra viengungis. Sakė: „Negaliu atsakyti.“

— Straipsnyje? — nesupranta Dženisė. — Brangioji, aš nesuprantu, apie ką tu kalbi.

— Aš... aš neskaitau žurnalų, — pareiškia Morena ir tirštai nuraudusi nusisuka.

— Mes tik laukiame jo, nes norime susipažinti, — sako Andžela, išpūsdama dūmų debesį. — Ar ne, Dženise?

Aš nieko nesuprantu. Pasižiūriu į Dženisę — toji vengia mano akių. Morena apsimeta, kad kuičiasi kosmetikos krepšyje.

Palūkėkite.

Nejaugi jos galvoja...

— Dženise, — kreipiuosi, tvardydama balsą. — Juk jūs žinote, kad Lukas atvažiuos. Juk gavote iš jo atsakymą!

— Žinoma, kad gavau, Beki! — patvirtina Dženisė, įbedusi akis į grindis. — Na, kaip Andžela sako, mes visi laukiame jo, nes norime susipažinti.

O, Dieve mano. Ji netiki manimi.

Aš jaučiu, kaip nuo pažeminimo užkaista skruostai. Tai gal ji mano, kad aš meluoju, jog draugauju su Luku?

— Na, tai gero apetito! — palinkiu kuo ramesniu balsu. — Eisiu pažiūrėti, gal mamai reikia pagalbos.

Mamą randu viršutinio aukšto laiptų aikštelėje, kamšančią verandos pagalvėles į permatomus plastikinius maišelius. Paskui ji dar siurbliu išsiurbia iš jų orą.

— Beje, tokių maišelių ir tau užsakiau, — ji stengiasi perrėkti dulkių siurblio ūžesį. — Iš Country Ways^3 katalogo. Taip pat foliją kalakutui kepti, troškintuvą, prikaistuvį kiaušiniams virti mikrobangų krosnelėje...

— Man nereikia jokių folijų kalakutui! — suklykiu aš.

— Jis ne tau! — Mama išjungia dulkių siurblį. — Buvo ypatingas pasiūlymas: pristatyk draugę ir gausi keraminių puodų rinkinį. Tai aš nurodžiau tave kaip draugę. Žinok, labai geras katalogas. Duosiu ir tau pavartyti.

— Mama...

— O antklodžių užvalkalų gražumėlis! Būtų ne pro šalį ir tau ...

— Mama, klausyk! — nerimstu. — Paklausyk. Tu juk tiki, kad aš draugauju su Luku, ar ne?

Pauzė man pasirodo per ilga.

— Žinoma, tikiu, — pagaliau ji patvirtina.

Mane apima siaubas.

— Tu netiki, tiesa? Visi jūs galvojate, kad aš apsimetinėju!

— Ne! — užginčija mama. Ji padeda siurblio antgalį ir žiūri tiesiai man į akis. — Beki, tu mums pasakei, kad draugauji su Luku Brendonu — mums su tėčiu šito ir užtenka.

— O kaip Dženisė su Martinu? Jie netiki?

Mama įdėmiai pažiūri į mane, atsidūsta ir ima kitą pagalvėlę.

— O, Beki. Žinai, brangioji, juk prisimeni, kaip kažkada jie tikėjo, kad tau ramybės neduoda persekiotojas. O paaiškėjo... na, kad ne visai taip buvo. Sutinki?

Nors ir kaip nesmagu, bet turiu pripažinti, jog kažkada apsimečiau, kad mane vaikosi persekiotojas. Tačiau vienas prasimanytas prievartautojas dar nerodo, kad visą gyvenimą ir būsiu tokia kvaiša, tiesa?

— Blogiausia, kad mes dar... na, taip ir nematėme jo, sutinki, mieloji? — mama toliau išvedžioja, kimšdama pagalvėlę į maišelį. — Na, taip sakant, gyvo. O kur dar tas straipsnis, kuriame sakoma, kad jis viengungis...

— Jis nesakė esąs viengungis! — aš net suspiegiu iš nevilties. — Jis sakė: „Negaliu atsakyti“! Mama, ar Dženisė su Martinu tau minėjo, kad netiki manimi?

— Ne, — mama išdidžiai kilsteli smakrą aukštyn. — Jie neišdrįstų.

— Bet tu žinai, kad jie kaip tik taip kalba mums už nugaros.

Iš jos akių suprantu, kad tokia apgaulingai gyva išore ji dangsto įtampą. Jau suprantu, kaip ji vylėsi, kad mes su Luku atvyksime jo prabangiu automobiliu. Mama laukė, kad galėtų nušluostyti Dženisei nosį, įrodydama, jog visos tos kalbos — tuščios. Deja, aš ir vėl vienut vienutėlė...

— Jis atvažiuos, — įtikinėju daugiau save. — Pasirodys bet kurią minutę.

— Žinoma, kad pasirodys! — guviai šūkteli mama. — O tada visi galės paspringti savo žodžiais!

Pasigirsta durų skambutis, ir mudvi susižvalgome.

— Gal man atidaryti? — lyg ir abejingai klausiu.

— Eik, eik, — sutinka mama, o akyse jau tvyksteli viltis.

Nors ir skubu, tačiau stengiuosi nebėgti. Palengvėjusia širdimi atlapoju duris. Ne Lukas.

Už jų stovi kažkoks vyras, apsikrovęs gėlėmis: gėlės krepšeliuose, didžiausia puokštė ir dar kelios plokščios dėžutės prie jo kojų.

— Gėlės vestuvėms, — praneša jis. — Kur jas nunešti?

— O, — nusivylimo neparodau. — Čia ne tas namas. Neškite į gretimą, 41-ąjį.

— Vaje! — susiraukia vyras. — Tuoj pasitikslinsiu sąrašą... Gal galite palaikyti? — Jis įbruka man nuotakos puokštę, o pats rausiasi po kišenes.

— Klausykite, — sakau jam, — gėles reikia nunešti į gretimą namą. Palaukite, aš tuojau...

Aš apsisuku, abiem rankomis įsitvėrusi tos puokštės, nes ji išties sunkoka, ir — o, siaube! — žemyn laiptais atplaukia Andžela Harison. Ji taip remia žvilgsniu, kad pamanau: man — galas, jau nepaliks manęs gyvos.

— Ką čia darai? — pratrūksta ji. — Greičiau atiduok! — Ji griebia puokštę ir taip prisikiša prie manęs, kad net užuodžiu džino smarvę iš jos burnos. — Klausyk, panele, — šnypščia ji, — savo šypsenėlėmis manęs neapmausi. Aš puikiai suprantu, kur tu lenki. Nė nesvajok — neišdegs. Aš neleisiu, kad kažkokia pamišusi psichopate sužlugdytų mano dukros vestuves!

— Aš nepamišusi! — įsiuntu. — Ir nieko neketinu sužlugdyti! Man Tomas nerūpi! Turiu savo vaikiną!

— O, kaipgi, — ji sukryžiuoja rankas. — Garsusis vaikinas. Kažin kur jis? Jau čia?

— Ne, dar ne. — Aš net krūpteliu nuo jos veido išraiškos. — Bet... jis ką tik skambino.

— Ak, skambino, — šaiposi Andžela. — Ir pasakė, kad negali atvykti?

Kodėl šie žmonės netiki, kad Lukas pasirodys?

— Jis jau pakeliui į čia, — sakau ir viliuosi: duok, Dieve, kad taip ir būtų.

— Puiku, — Andžela šlykščiai nusivaipo. — Na, tai netrukus išvysime jį čia, ar ne?

O, šūdas.

Iki dvyliktos valandos Lukas nepasirodė. Jaučiuosi kaip ne savame kailyje. Košmaras. Kur jis? Iki paskutinės minutės šlaistausi prie bažnyčios, skambinėdama telefonu ir vis tikėdamasi, kad štai jis atlėks gatve. Pamergės susirinko, privažiavo dar vienas rolsroisas, o Luko nėra. Automobilio durelės prasiveria, šmėkšteli jaunosios suknelė. Aš neriu į bažnyčią, kad, sergėk Dieve, kas nors nepamanytų, jog bastausi lauke, norėdama suardyti jaunosios procesiją.

Tylutėliai įslenku į vidų, stengdamasi nenustelbti vargonų muzikos garsų. Andžela Harison pasiunčia man demonišką žvilgsnį, o toje pusėje, kur sėdi visa Liusės svita, girdėti šnabždesiai ir sujudimas. Aš iš paskutiniųjų laikausi ramiai ir santūriai. Atsisėdu bažnyčios gale. Visi Liusės draugai varsto mane įtariais žvilgsniais. Ką, po perkūnais, ji pripliauškė visiems?

Man norisi pakilti ir nešdintis. Aš visai nepageidavau dalyvauti šitose kvailose vestuvėse, tačiau nenorėjau užgauti Dženisės su Martinu. Dingti per vėlu. Užgroja vestuvinis maršas, ir įeina Liusė. Jos suknelė stulbinamai graži, nieko neprikiši. Seku ją akimis, stengdamasi įsivaizduoti, kaip aš atrodyčiau, vilkėdama tokią suknią.

Muzika nutyla, prabyla vikaras. Vis dar jaučiu žvilgsnius, atskriejančius nuo Liusės šutvės pusės, tačiau aš pasitaisau skrybėlaitę, kilsteliu nosį aukštyn ir toliau oriai sėdžiu.

— ...sujungti šį vyrą ir šią moterį šventais santuokos saitais, — dudena vikaras. — Tai — garbinga sąjunga...

Įdomu, kur tos pamergės gavo tokius dailius batelius?

Suknelės tai prastos.

— Todėl, jeigu kas nors žino kokią nors priežastį, dėl kurios jiedu negali būti teisėtai sutuokti, tegul prabyla dabar arba visiems laikams nutyla.

Šita akimirka man visada labai patiko. Visi sėdi it prisisėmę vandens į burnas, sakytum įsivaizduoja, kad čia — varžytynės, ir bijo, kad per klaidą neimtų siūlyti kainos už pateiktą Van Gogo paveikslą. Pakeliu akis pažiūrėti, ar kas nors nesirengia prabilti, tačiau kai Andžela Harison pasisuka klaupte ir smeigia į mane savo velniškas akis, pašiurpstu. Kas ją apsėdo?

Dabar į mane sužiūra visa ana bažnyčios pusė, ir net kažkokia moteris priešais mane dėbso iš po savo didžiulės mėlynos skrybėlės!

— Ko? — piktai šnypšteliu jai. — Ko?

— Kas? — klausia vikaras, prisidėjęs ranką prie ausies. — Ar kas nors ką nors sakė?

— Taip! — patvirtina Mėlynoji Skrybėlė ir rodo į mane. — Ji pasakė!

Ką?!

O, Dieve brangiausias. Ne. Prašau, tik nereikia. Iš lėto į mane atsisuka visa bažnyčia. Gal aš sapnuoju? Net Tomelis spokso ir kraipo galvą, o akyse — didžiausia užuojauta.

— Aš nieko... Aš nieko nesakiau, — mikčioju. — Aš tik norėjau...

— Malonėkite atsistoti, — nurodo vikaras. — Aš šiek tiek neprigirdžiu, tad jeigu turite ką nors pasakyti...

— Aš tikrai ne...

— Atsistok! — šnypščia šalia manęs sėdinti moteris ir baksteli giesmynu.

Aš vos vos pakylu, jausdama dviejų šimtų porų akių siunčiamas liepsnas. Negaliu pažiūrėti nei į Tomo ir Liusės, nei į savo tėvų pusę. Man dar neteko atsidurti tokiame pragare.

— Aš neturiu ką pasakyti! Garbės žodis! Aš tik... — Beviltiškai kilsteliu telefoną. — Tai buvo mano mobilusis telefonas. Aš maniau, kad... Atleiskite. Tęskite.

Kai atsisėdu, mano kojos net tirta. Parapijiečiai iš lėto nusisuka, patogiai įsitaiso, o vikaras atsikrenkščia ir imasi priesaikų.

Apeigos tęsiasi tarsi migloje. Vėliau, pabrėžtinai ignoruodami mane, Liusė su Tomu eina iš bažnyčios. Visi susirenka šventoriuje, mėto konfeti, fotografuojasi. Aš išsmunku nepastebėta ir karštligiškai lekiu į Vebsterių namus. Gal Lukas ten. Turėtų būti. Gal atvažiavo per vėlai ir nusprendė eiti tiesiai į vestuvių pokylį. Kai pagalvoji, kiekvienas protingai mąstantis žmogus taip darytų.

Vebsterių name knibžda maisto tiekėjai ir padavėjos. Aš traukiu tiesiai į palapinę, džiugiai šypsodamasi ir įsivaizduodama, kaip jis kvatosis iš mano papasakoto nuotykio bažnyčioje...

Palapinė tuščia. Visiškai tuščia!

Suglumusi pastoviu ir greitai neriu į tėvų namą, nes, ko gero, Lukas patraukė ten. Gal jis supainiojo valandas, o gal persirenginėja. O gal...

Ir ten jo nėra. Nei virtuvėje, nei viršuje. Skambinu į jo mobilųjį telefoną — iškart įsijungia balso paštas.

Lėtai slenku į savo miegamąjį ir klesteliu ant lovos. Reikia kaip nors išvaikyti bjaurias mintis, ištisai lendančias į galvą.

Jis atvažiuos. Jis atvažiuos. Jis pakeliui.

Pro langą matau, kaip kaimynų sode pasirodo Tomas su Liuse, renkasi svečiai. Mirga skrybėlės, plaikstosi frakai. Padavėjos dalija šampaną. Regis, ten labai smagu. Žinau, kad ir aš ten turiu būti, tačiau viena, be Luko — ne.

Po kurio laiko atsitokiu, kad jeigu ten nepasirodysiu, tai dar labiau pakurstysiu ugnį. Visi nuspręs, kad aš negaliu žiūrėti į laimingąją porą ir kur nors pjaunuosi venas. Pasitvirtins visos jų spėlionės. Privalau nueiti bent pusvalandžiukui.

Aš prisiverčiu atsistoti, giliai įkvepiu ir pasidažau lūpas. Į Vebsterių palapinę įeinu pro šoną ir žvalgausi: visur didžiausias sujudimas, klegesys, manęs niekas nė nepastebi. Palapinės priekyje, prie Tomo ir Liusės, nusidriekusi eilutė žmonių, vis dar sveikinančių jaunuosius. Na, manęs prie jų niekas nenuvarys. Susirandu laisvą stalą ir atsisėdu. Netrukus prieina padavėja su šampanu.

Taip ir sėdžiu sau, gurkšnoju šampaną, žvalgausi ir jaučiu, kaip pamažu atsipalaiduoju. Kažkas sušnara šalia manęs. Pakeliu akis — ir mano širdis apmiršta: priešais mane stovi Liusė, pasipuošusi savo gražiąja nuotakos suknele, ir gremėzdiška pamergė kažin kokiu nenusakomu žalsvu apdaru. (Na, tai daug pasako apie Liusę.)

— Labas, Rebeka, — maloniai kalbina mane Liusė ir, aišku, džiūgauja, kad taip mandagiai elgiasi su, pasak jos, psiche, kuri vos nesuardė jos vestuvių.

— Sveika, — atsakau. — Klausyk, aš tikrai labai atsiprašau už tai, kas nutiko bažnyčioje. Aš iš tikrųjų neturėjau nieko...

— Argi tai svarbu, — šypteli Liusė. — Juk mudu su Tomu susituokėme. Tai ir yra svarbiausia. — Ji patenkinta sukioja žiedu papuoštą ranką.

— Žinoma! — patvirtinu aš. — Sveikinu. Ar važiuosite?..

— Mums labai įdomu, — maloniu balseliu nutraukia mane Liusė, — ar Lukas jau pasirodė?

Mano širdis suvirpa.

— Na... — aš stengiuosi laimėti laiko.

— Mama sakė, kad tu jai sakei, kad jis pasirodys po pusvalandžio. O jo nė kvapo! Argi ne keista, ką? — Ji nekaltai išriečia antakius, o pamergėlė sukrizena. Pro Liusės petį matau, kaip už kelių jardų stovi Andžela su Tomu ir triumfuodami skvarbiai žiūri mano pusėn. Dieve, tai bent smagumėlis jiems!

— Žiūrėk, jau prabėgo geros dvi valandos, — nesiliauja Liusė. — Mažiausiai! Labai jau keista, kad jis nepasirodė. — Ji spokso į mane, apsimesdama susirūpinusia. — O gal jis pateko į avariją? O gal jis užtruko... Ciuriche, ką?

Aš žiūriu į Liusės pasipūtusį, besišaipantį snukelį ir jaučiu, kaip kažin kas subrazda mano galvoje.

— Jis jau čia, — išpoškinu aš.

Liusė ir pamergė pritrenktos. Jos tylėdamos susižvalgo, o aš išmaukiu gerą gurkšnį šampano.

— Jis čia? — pralemena Liusė. — Tu turi galvoje — čia, vestuvėse?

— Žinoma! Beje, jis jau senokai čia.

— Bet kur? Kur jis?

— Na, jis ką tik čia buvo, — aš rodau į gretimą kėdę. — Ar tu jo nematei?

— Ne! — Liusė išpučia akis. — Kur jis dabar? — Ji dairosi aplinkui.

— Ten, — mosteliu į minią. — Jis apsirengęs fraku...

— Ir?.. Kas dar?

— Ir jis... jis laiko šampano taurę.

Dėkui Dievui, vestuvėse visi vyrai atrodo kaip vienas.

— Kuris? — nekantrauja Liusė.

— Ta tamsi figūra, — aiškinu ir vėl siurbteliu šampano. — Žiūrėk, jis moja man. — Aš pakeliu ranką ir pakrutinu pirštus. — Ei, Lukai!

— Kur? — šūkteli Liusė, tyrinėdama masę žmonių. — Keite, tu jį matai?

— Ne, — nusimena pamergė. — O kaip jis atrodo?

— Jis... o, jis dingo, — postringauju aš. — Matyt, nuėjo pasiimti gėrimo ar dar ko.

Liusė atsigręžia į mane ir prisimerkia.

— Tai kodėl jis nebuvo bažnyčioje?

— Nenorėjo trukdyti, — atsakau po pauzelės ir prisiverčiu nuoširdžiai nusišypsoti. — Na, nesitrukdyk. Juk tavęs laukia kiti svečiai.

— Taip, — po minutės sutinka Liusė. — Eisiu.

Ji dar sykelį įtartinai dėbteli į mane ir nušlama pas savo motiną. Mažoji grupelė šnabždasi ir šaudo akimis į mane. Viena pamergė nuskuodžia prie kito svečių pulkelio, ir iš ten ima skraidžioti žvilgsniai į mano pusę. Paskui viena nudulka dar prie kitos grupelės. Gaisro ugnelė nubanguoja.

Po minutėlės prie manęs prišoka Dženisė — visa įraudusi, verksminga, įmantri skrybėlė net persikreipusi.

— Beki! Beki, girdėjome, kad Lukas jau čia!

Mano širdį užgula akmuo. O, Dieve. Vienas dalykas — „nusodinti“ jaunąją, kitas — prisiversti sumeluoti Dženisei. Tiesiog negaliu pasakyti jai, kad Lukas čia. Tad greitai gurkšteliu šampano ir tiesiog pavingiuoju taurę priešais save, o tai reiškia ką tik nori.

— O, Beki... — Dženisė net pliaukšteli delnais. — Beki, aš tiesiog... Ar tavo tėvai jau matėsi su juo? Žinau, kad tavo mama bus devintame danguje!

O, šūdas.

Man net bloga pasidaro. Aš nė nepagalvojau apie tėvus.

— Dženise, man reikia... pasipudruoti nosį. — Aš skubiai pakylu. — Iki!

— Ir atsivesk Luką! — primena ji.

— Žinoma, ir jį! — užtikrinu, nervingai sukrizendama.

Aš nesidairydama nudrožiu į tualetą ir užsirakinu kabinoje. Atsisėdusi išsiurbiu apšilusio šampano likučius. Gerai, nėra ko panikuoti. Blaiviai permąstysiu visus variantus.

Pirmas variantas: pasakyti visiems, kad apsirikau, kad Luko nėra.

Tokiu atveju pirmiausia reikia nusitašyti iki žemelės graibymo ir daugiau nerodyti akių šiose apylinkėse.

Antras variantas: pasakyti tik mamai su tėčiu ir tik konfidencialiai, kad Luko čia nėra ir nebuvo.

Bet jie taip nusivils. Jausis pažeminti, visai dienai dings šventiška nuotaika — ir viskas per mane.

Trečias variantas: toliau dumti visiems akis, o tėvams visą tiesą atskleisti kur kas vėliau. Taip ir padarysiu. Bus lengva visus įtikinti, kad Lukas pabuvo čia kokią valandą, o paskui jam prasidėjo migrena, todėl turėjo išvažiuoti, kad galėtų ramiai pagulėti.

Gerai. Einu.

Žinote, įvykiai klostosi kur kas paprasčiau nei tikėjausi. Netrukus visi nusiramina, priėmę mano žodžius už gryną pinigą. Taip, Lukas sukiojasi kažkur netoliese. Tomo močiutė net patvirtino probėgšmiais mačiusi jį, ir argi jis ne gražuolis, ir gal dabar jau bus mano eilė? Daugybei žmonių tarsteliu, kad Lukas ką tik buvo čia, iš bufeto paimu dvi lėkštutes maisto — vieną sau, kitą Lukui (pastarąją išverčiu ant gėlių lysvės) ir net pasiskolinu fraką iš kažkokio nepažįstamojo. Tą tai užmetu ant gretimos kėdės, šalia savęs. Gražiausia, kad niekas negali įrodyti, jog Luko čia nėra! Čia malasi tiek daug žmonių, kad neįmanoma susekti, kas yra, o ko nėra. Dieve, man jau seniai reikėjo to griebtis.

— Po minutės — grupinė nuotrauka, — praneša Liusė, atskubėjusi prie manęs. — Turime rikiuotis. Kur Lukas?

— Kalbasi su kažkokiu vyru apie namų kainas, — kuo ramiausiai išpoškinu. — Jie stoviniavo prie gėrimų stalo.

— Žiūrėk, kad supažindintum mus, — įspėja Liusė. — Aš dar jo nemačiau!

— Gerai! — linksmai šypsausi. — Iš karto, kai tik surasiu jį! — Gurkšteliu šampano ir matau prie manęs artėjančią mamą, apsirengusią savo gelsvai žalsvu vestuviniu apdaru.

O, Dieve. Iki šiol man pavyko išvengti susidūrimo su tėvais, nes vos išvydusi kurį nors netoliese, sprukdavau tolyn. Žinau, kad taip negerai, tačiau žinau ir tai, kad negalėsiu sumeluoti mamai. Aš greitai šmurkšteliu iš palapinės į sodą ir patraukiu į krūmais apžėlusį plotą, stengdamasi nesusidurti su fotografo asistentu, kuris renka vaikus į krūvą. Aš atsisėdu už medžio ir gurkšnoju šampaną, ganydama akis po dangaus mėlynę.

Regis, šitaip sėdžiu kelias valandas, kol pradeda tirpti kojos ir pasidaro šaltoka. Ką gi, keliuosi ir iš lėto nepastebimai grįžtu į palapinę. Neketinu čia ilgai užsibūti, tik luktersiu jaunavedžių torto ir dar pasilepinsiu šampanu.

— Štai kur ji! — girdžiu balsą už savęs.

Aš išsigąstu ir iš lėto gręžiuosi. Jergutėliau! Visi svečiai gražiausiai išsirikiavę eilėmis pačiame palapinės vidury, o fotografas jau reguliuoja fotoaparato trikojį.

— Beki, kur Lukas? — šaižiai šūkteli Liusė. — Mes bandome visus surinkti.

Šūdas. Šūdas.

— Em... — aš nuryju seilę ir kuo šalčiausiai ištariu: — Gal jis nuėjo į namą?

— Ten jo nėra, — praneša pamergė Keitė. — Ką tik ten apžiūrėjau.

— Na, tai tuomet... sode.

— Juk tu ką tik buvai sode, — prisimerkia Liusė. — Ar matei jį?

— Em... negarantuoju. — Dairausi, tarytum tikėdamasi išvysti jį tolumoje. Dabar, kai niekas nešmirinėja, sunku apsimesti. Ir ko jie visi stovi it įbesti?

— Jis turi kažkur būti! — gyvai šūkteli kažkokia moteriškė. — Kas paskutinis jį matė?

Mirtina tyla. Du šimtai žmonių žiopso į mane. Aš sugaunu susirūpinusį mamos žvilgsnį ir greitai nusisuku.

— Chm... — atsikrenkščiu. — Prisimenu, jis sakė, kad labai įsiskaudėjo galva! Gal jis nuėjo...

— O kas iš viso jį matė? — nutraukia mane Liusė ir žiūri į svečius. — Kas iš čia esančiųjų gali pasakyti, kad tikrai matė Luką Brendoną? Kas?

— Aš jį mačiau! — iš galo atsklinda virpantis balselis. — Toks gražus, jaunas vyras...

— O, be Tomo senelės, kas dar? — pavarto akis Liusė.

Ir vėl tyla.

— Aš mačiau jo fraką, — nedrąsiai surizikuoja Dženisė, — bet ne jį... patį, — beveik sušnabžda ji.

— Taip ir žinojau. Aš taip ir žinojau! — garsiausiai triumfuoja Liusė. — Jo čia nebuvo nė kvapo!

— Žinoma, kad buvo, — kuo tvirčiau užgarantuoju. — Matyt, jis yra...

— Juk tu išvis neturi nieko bendra su Luku Brendonu, tiesa? — Liusės balsas aidi per palapinę. — Tu viską išsigalvojai! Tiesiog gyveni savo liūdname fantazijų pasaulyje!

— Visai ne! — O, siaube, mano balsas jau virpa, o akyse tvenkiasi ašaros. — Mes su Luku — pora!

Tačiau visų akys nukrypusios į mane — vienų atšiaurios, kitų apstulbusios, dar kitų besišypsančios, ir aš jau pati nebeesu tuo tikra. Juk jeigu būtume pora, Lukas stovėtų čia, šalia manęs.

— Aš tuojau... — mano balsas dreba. — Aš tuoj patikrinsiu, ar jis...

Aš nusuku akis į šalį ir traukiuosi iš palapinės.

— Ji — prakeikta aferistė! — girdžiu Liusės balsą. — Žinai, Tomai, ji gali būti pavojinga!

— Tai tu pavojinga, poniute! — tai mano mama atrėžia virpančiu, plonu balseliu. — Dženise, aš tiesiog nesuprantu, kaip tu leidi savo marčiai būti tokiai įžūliai! Šitiek metų Beki buvo jūsų gera draugė. O tu, Tomai, stovi sau ir apsimeti niekuo dėtas. Štai kaip gražiai elgiesi su ja. Eime, Greimai, namo.

Matau, kaip mama išdidžiai žingsniuoja iš palapinės, net jos skrybėlė linguoja. Tėtis seka įkandin. Jiedu traukia gatvės link. Žinau, grįžę namo, jiedu sės prie garuojančios arbatos puodelių nusiraminti.

Aš neinu pas juos. Negaliu pažiūrėti jiems į akis. Negaliu nieko matyti. Turiu pabūti viena.

Aš greitai, šiek tiek klupinėdama, patraukiu į kitą sodo galą. Kai jau pakankamai nutolstu nuo visų, susmunku ant žolės, įsikniaubiu į rankas ir pirmąsyk per visą dieną duodu valią ašaroms.

Turėjo būti tokia puiki diena, toks nuostabus, laimingas įvykis. Būtume stebėję, kaip Tomas tuokiasi, būčiau supažindinusi Luką su tėvais, visais mūsų draugais, būtume šokę per naktį... O dabar — visiems sugadinta nuotaika. Mamai, tėčiui, Dženisei, Martinui... Man net Liusės su Tomu gaila. Juk savo vestuvių dieną jie nenorėjo šitokio skandalo, tiesa?

Sėdžiu sustingusi, įbedusi akis į žemę. Iš palapinės atsklinda pirmieji muzikos garsai, girdžiu, kaip Liusė šūkauja, kažkam duodama komandą. Sode vaikai mėtosi polistirolo rutuliukais prikimšta pagalvėle, kartais ji atskrieja iki manęs, tačiau aš net nemirkteliu. Norisi tik sėdėti šitaip amžinai ir daugiau nė vieno iš jų nebesutikti.

Staiga išgirstu kažką šaukiant mane vardu.

Pamaniau, kad Liusė bus teisi — man jau vaidenasi balsai. Tačiau kai pakeliu galvą, man vos širdis neiššoka iš krūtinės. Gerklėje įstringa kamuolys. Negaliu patikėti.

Čia jis.

Per žolę ateina Lukas. Tarytum sapne. Apsirengęs fraku, dviem taurėm šampano nešinas. Dar niekada neatrodė toks gražus.

— Atleisk, — sako jis prieidamas. — Aš ir pats nežinau, kaip atsiprašyti. Pavėlavau net keturias valandas... Žinau, neatleistina. — Jis purto galvą.

Aš žiūriu į jį, vis dar netikėdama, kad tai ne mano vaizduotės miražas.

— Ar tave... kas nors sutrukdė? — pagaliau pralemenu.

— Vieną vyruką ištiko širdies smūgis. Lėktuvas turėjo keisti kursą... — Jis susiraukia. — Vos tik pasitaikė pirma proga, aš tau pasiunčiau žinutę telefonu. Ar tu jos negavai?

Aš buvau visai pamiršusi, kad turiu telefoną. Čiumpu jį — manęs iš tikrųjų laukia žinutė.

— Ne, nežinojau. Nepažiūrėjau. Aš galvojau...

Nebaigiu sakinio, nes ir pati nežinau, ką galvojau. Ar aš išties netikėjau, kad jis pasirodys?

— Ar tu gerai jautiesi? — susirūpina Lukas. Jis klesteli šalimais ir paduoda man taurę. Aš net krūpteliu, kai jis paliečia pirštu mano skruostą.

— Ne, — aš pasitrinu skruostą. — Jeigu nori žinoti, jaučiuosi prastai. Tu prižadėjai atvažiuoti. Prižadėjai, Lukai.

— Aš atvažiavau.

— Pats supranti, ką turiu galvoje. — Aš apglėbiu rankomis savo kelius. — Norėjau, kad tu dalyvautum visoje ceremonijoje, o ne pasirodytum tada, kai viskas jau beveik baigėsi. Norėjau, kad su visais susipažintum, kad jie pamatytų mus drauge... — Mano balsas ima virpčioti. — Kad tu žinotum, kaip buvo... baisu! Jie visi įsivaizdavo, kad aš kabinuosi prie jaunikio...

— Prie jaunikio? — nustemba Lukas. — Tu turi galvoje šitą išblyškėlį menkystą, vardu Tomas?

— Taip, jį. — Aš nenoromis sukikenu, stebėdama Luko veido išraišką. — Tu jį sutikai?

— Taip, ką tik. Ir tą jo neišvaizdžią žmoną. Na, ir porelė. — Jis gurkšteli šampano ir pasiremia alkūne. — Beje, ji labai nustebo, išvydusi mane. Galima sakyti, tiesiog neteko amo. Ir dauguma svečių atrodė sutrikę. — Luko akys geraširdiškai šaiposi. — Gal pasakysi, Beki, kas čia vyksta?

— Khm... — aš atsikrenkščiu. — Em... nieko ypatingo.

— Ir aš taip sakau, — pripažįsta Lukas. — Kai įėjau, pamergė net suklykė: „O, Dievuli, jis egzistuoja!“ Matyt, ji...

— Lojo, — baigiu, net nepajudindama galvos.

— Teisingai, — jis linkteli. — Tik pasitikslinau.

Lukas paima mano ranką, ir mudu sėdime tylėdami. Virš galvų kažkoks paukštelis suka ratus, tolumoje muzikantai groja „Damą raudonais drabužiais“.

— Beki, nepyk, kad pavėlavau, — jo balsas labai rimtas. — Aš tikrai negalėjau nieko pakeisti.

— Žinau, — aš garsiai iškvepiu. — Suprantu. Nieko nepadarysi. Visko pasitaiko.

Kurį laiką vėl sėdime tylėdami.

— Skanus šampanas, — pagaliau prabyla Lukas ir gurkšteli jo.

— Taip, labai skanus. Skanus ir... sausas... — Pasitrinu veidą, norėdama paslėpti nerimastį.

Galėčiau šitaip sėdėti ir sėdėti besišnekučiuodama, tačiau mane kamuoja dar viena mintis: ar verta atidėlioti ramybės neduodantį klausimą? Kad ir kaip susitraukia skrandis, prisiverčiu giliai įkvėpti ir atsisukti į Luką.

— Taigi. Kaip praėjo susirinkimas Ciuriche? Kaip... naujasis sandoris?

Aš trokštu būti rami ir susikaupusi, tačiau lūpos ima virpėti, rankos pačios susigniaužia.

— Beki... — sako Lukas. Kurį laiką jis spokso į savo taurę, paskui padeda ją ir žiūri į mane. — Aš noriu tau kai ką pasakyti. Aš kraustausi į Niujorką.

Man pasidaro šalta. Štai kokia visos pragaištingos dienos pabaiga. Lukas palieka mane. Viskas baigėsi.

— Puiku, — šiaip taip ištariu ir gūžteliu pečiais. — Suprantu. Gerai.

— Ir aš iš visos širdies tikiuosi... — Lukas suima mane už rankų ir tvirtai jas suspaudžia, — ...kad tu važiuosi su manimi.

REGAL AIRLINES

Centrinis biuras

Preston Haus

Kingsvėjaus 354

Londonas WC2 4TH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2001-ųjų rugsėjo 17 d.

Gerbiamoji Rebeka Blumvud, dėkoju už Jūsų laišką, gautą rugsėjo 15 d.

Džiaugiuosi, kad laukiate skrydžio mūsų oro linijų lėktuvu ir kad labai rekomendavote mus visiems savo draugams. Sutinku, kad žodinė rekomendacija yra neįkainojama tokiai kompanijai kaip mūsų.

Deja, mes negalime, kaip Jūs sakote, „atsidėkodami“ suteikti Jūsų pageidaujamos nuolaidos bagažui. Regai Airlines negali leisti Jums viršyti standartinio 20 kg bagažo svorio. Už antsvorį yra taikomas mokestis. Pridedu Jums informacinį lapelį.

Linkime malonaus skrydžio.

Merė Stivens,

Klientų aptarnavimo skyriaus viršininkė

PGNI First Bank Visa

Kemelo aikštė 7

Liverpulis LI 5IMP

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2001-ųjų rugsėjo 19 d.

PUIKI NAUJIENA!

JŪSŲ NAUJASIS KREDITO LIMITAS 10 000 SVARŲ

Gerbiamoji panele Blumvud,

džiaugiamės galėdami pranešti, kad Jums suteiktas didesnis kredito limitas. Naujuoju 10 000 svarų kreditu Jūs galite naudotis iš karto. Jis bus nurodytas kitoje Jūsų banko ataskaitoje.

Naująjį kreditą galite panaudoti įvairiems tikslams: sumokėti už poilsinę kelionę, automobilį, net pervedimams iš kitų kortelių!

Tačiau mums žinoma, kad kai kurie klientai didesniais kreditais nepageidauja pasinaudoti. Jeigu norite, kad Jūsų kredito suma išliktų tokia, kokia buvo, prašau paskambinti mūsų Klientų aptarnavimo skyriaus atstovams arba grąžinti toliau pateikiamą formą.

Nuoširdžiai Jūsų

Maiklas Hantas,

Klientų aptarnavimo skyriaus viršininkas

__________________________________________________

Vardas, pavardė: REBEKA BLUMVUD Sąskaitos Nr. 0003457209902765

Aš norėčiau/nenorėčiau priimti Jūsų pasiūlymą dėl mano naujojo 10 000 svarų kredito.

Prašyčiau paaiškinti

Septintas skyrius

Niujorkas! Aš skrisiu į Niujorką! Į Niujorką!

Viskas pasikeitė. Viskas stojo į savo vietas. Štai kodėl Lukas buvo toks paslaptingas. Tądien vestuvėse mes ilgai šnekėjomės. Lukas viską paaiškino. Pasirodo, jis, bendradarbiaudamas su kažkokiu reklamos agentu iš Vašingtono, atidaro naują Brandon Communications biurą Niujorke. Lukas vyks ten ir viskam vadovaus. Jis sakė, kad visą laiką norėjo pakviesti mane važiuoti drauge, tačiau bijojo, kad dėl jo nenorėsiu atsisakyti savo darbo. Todėl — ir tai geriausia naujiena — jis pasikalbėjo su tam tikrais asmenimis televizijoje ir tikisi, kad aš galėsiu gauti finansų ekspertės darbą kokioje nors Amerikos TV laidoje! Lukas sako, kad jie mane „čiups“, nes amerikiečiams patinka britų akcentas. Faktiškai vienas prodiuseris, pamatęs vaizdo įrašą, jau pasiūlė man darbą. Argi tai ne nuostabu?

Iš anksto jis man nieko nesakė, nes nenorėjo sužadinti vilčių, kol dar niekas nenuspręsta. Pasirodo, dabar visi Luko investuotojai palankiai priėmė pasiūlymą ir jau netrukus tikisi pasirašyti sandorį. Jis sako, kad ten yra daugybė potencialių klientų, o darbas dar nė nepradėtas!

Ir žinote, ką? Mes skrisime ten po trijų dienų! Valio! Kol Lukas posėdžiaus su investuotojais, aš eisiu į pokalbį su televizijos darbuotojais ir pasižvalgysiu po miestą. Dieve, kaip įdomu! Po septyniasdešimt dviejų valandų aš jau būsiu Niujorke. Didžiųjų galimybių centre. Mieste, kuris niekada nemiega. Mieste...

— Beki?

O, velnias. Kaipmat atsipeikėju ir kuo skaisčiausiai nusišypsau. Aš sėdžiu „Ryto kavutės“ studijoje, dalyvauju įprastoje „Klausiate-atsakome“ laidoje. Džeinė iš Linkolno paskambino ir aiškina norinti pirkti sklypą su namu, tačiau nežinanti, kokią paskolos rūšį pasirinkti.

Dėl Dievo meilės. Įdomu, kiek kartų jau aiškinau, kuo skiriasi linijiniai paskolos dengimo metodai nuo pastovaus paskolos įnašo. Žinote, kartais šis darbas man be galo įdomus, nes klausaisi žmonių, žinai jų bėdas ir stengiesi padėti, tačiau labai dažnai būna taip nuobodu, kaip ir rašinėjant įvairiausius straipsnius, kai dar dirbau Successful Saving žurnale, propaguojančiame sėkmingą taupymą. Vadinasi, ir vėl — hipotekos? Man norisi suklykti: „Tai kodėl nesiklausėte laidos praėjusią savaitę?“

— Matote, Džeine, — pradedu, vos sulaikydama žiovulį, — nekilnojamojo turto įkeitimo klausimas labai keblus.

Aš dėstau toliau, o mintys skrenda į Niujorką. Tik įsivaizduokite: mes turėsime butą Manhatane. Gal kokiame nors puikiame kooperatiniame name arba net prašmatnesniame kur nors Grinvičo gyvenvietėje. Dieve, bus tiesiog idealu!

Tiesą sakant, aš nė negalvojau, kad mudu su Luku galėtume gyventi kartu. Na, jeigu liktume Londone, gal ir negyventume. Juk tai labai atsakingas žingsnis, tiesa? Tačiau šiuo atveju — kitas reikalas. Anot Luko, tokia galimybė mums gali pasitaikyti tik kartą gyvenime. Visiškai nauja pradžia. Geltoni taksi, dangoraižiai, Vudis Alenas, „Breakfast at Tiffany’s“.

Keisčiausia, kad man neteko lankytis Niujorke, tačiau jaučiu šiam miestui kažkokį artumą, giminingumą. Tarkime, aš dievinu sušį, o juk šis patiekalas buvo sukurtas Niujorke. Visada žiūriu serialą „Draugai“, aišku, jei vakare sėdžiu namuose. Ir „Į sveikatą“. (Tik palaukite, ar čia ne Bostonas? Et, faktiškai tas pats.)

— Taigi, Džeine, — tęsiu išsiblaškiusi, — ar pirktumėte dviaukštį butą Penktajame aveniu, ar butą name be lifto 1st rajone — visada turite maksimaliai išnaudoti dolerio potencialą. Tai reiškia...

Aš nutylu, nes Ema su Roriu kažin kaip keistai sužiūra į mane.

— Beki, Džeinė planuoja pirkti namą, turintį bendrą sieną su kitu pastatu, Skegnese, — primena Ema.

— Ir už svarus? — Roris apsidairo, tarytum laukdamas paramos. — Tiesa?

— Na, taip, — skubu pripažinti. — Aš tik vadovaujuosi pavyzdžiais. Šie principai taikomi visur, kad ir kur pirktume nuosavybę: Londone, Niujorke, Skegnese...

— Manau, kad ir baigsime savo laidą tarptautine gaidele, — sako Ema. — Tikiuosi, Džeine, kad padėjome jums ir dar kartą ačiū Beki Blumvud, mūsų finansų ekspertei. Ar dar tarsite paskutinį žodį, Beki?

— Patarimas toks pat, kaip visada: rūpinkitės savo pinigais... — Aš šiltai nusišypsau kamerai.

— ...ir jūsų pinigai pasirūpins jumis, — visi baigia choru.

— Tuo ir baigsime savo laidą, — kalba Ema. — Rytoj išgirsime mokytojų iš Tedingtono trio...

— ...kalbėsimės su vyru, kuris, sulaukęs šešiasdešimt penkerių, tapo cirko artistu... — tęsia Roris.

— ...ir kažkam padovanosime 5000 svarų žaidime „Atspėkite!“ Taigi sudie!

Visi sekundėlę sustingsta, pasigirsta laidos pabaigos muzikėlė, ir atsipučiame.

— Tai tu, Beki, skrendi į Niujorką ar ką? — teiraujasi Roris.

— Taip! — nušvintu aš. — Dviem savaitėms!

— Nuostabu! — žavisi Ema. — Kas nors svarbaus?

— Na, ne... — gūžteliu pečiais. — Tiesiog staiga užsimaniau.

Aš dar nesakiau „Ryto kavutei“, kad persikraustau į Niujorką. Taip patarė Lukas. Dėl viso pikto.

— Beki, porą žodelių! — Tai Zelda, prodiuserio pavaduotoja, atskubėjo su popieriais rankoje. — Jau parengėme naują sutartį, tačiau prieš tau pasirašant dar turime kartu peržiūrėti. Yra naujas punktas dėl profesinio vardo nurodymo, — Zelda pritildo balsą. — Čia viskas dėl to incidento su profesoriumi Džeimiu.

— Taip, taip, — patvirtinu, nutaisiusi užuojautos kupiną miną. Profesorius Džeimis dalyvauja „Ryto kavutėje“ kaip mokslo ir švietimo ekspertas. Bent jau taip buvo, kol praėjusį mėnesį Daily World dienraštis savo straipsnių serijoje „Ar jie yra tokie, kokie atrodo?“ viešai jį demaskavo. Laikraštis atskleidė, kad Džeimis — joks profesorius. Iš tikrųjų jis neturi jokio laipsnio, o mokslo baigimo pažymėjimą nusipirko Oksbridžo universitete. Visi nedidelio formato laikraščiai pasistvėrė šią istoriją ir kamšė Džeimio nuotraukas, kuriose jis užsimaukšlinęs smailią popierinę kepurę^4, kurią buvo užsidėjęs pernai per televizijos maratoną. Man tikrai jo gaila, nes duodavo gana gerus patarimus.

Tąkart aš stebėjausi Daily World pagiežingumu. Gal porą kartų pati esu rašiusi šiam dienraščiui ir visada laikiau jį nuosaikiu, nepaisant to, kad jis tebuvo nedidelio formato laikraštis.

— Neužtruksime nė penkių minučių, — ramina Zelda. — Galime eiti į mano kabinetą...

— Na... — svyruoju aš, nes šią akimirką nenoriu nieko pasirašinėti, jeigu jau žadu keisti darbovietę. — Aš šiek tiek skubu. — Tikra tiesa: iki dvyliktos valandos turiu prisistatyti pas Luką į kabinetą, o paskui reikia pradėti ruoštis kelionei į Niujorką. (Cha! Cha cha!) — Gal galite palaukti, kol grįšiu?

— Gerai, — sutinka Zelda. — Jokių rūpesčių. — Ji įkiša sutartį atgal į rudą voką ir nusišypso. — Linkiu gerai praleisti laiką. Ei, žinai, kol būsi ten, būtinai pavaikščiok po parduotuves.

— Tikrai? — pasitikslinu, lyg man pačiai nebūtų šovusi tokia mintis. — Turbūt taip ir reikės padaryti.

— O, taip! — pritaria Ema. — Būti Niujorke ir neapsipirkti?! Žinoma, mūsų Beki pasakytų, kad pinigus derėtų panaudoti kokiam nors taupymo planui.

Ema nusikvatoja, Zelda neatsilieka, o aš nusišypsau, jausdamasi šiek tiek nesmagiai. Kažin kodėl visi „Ryto kavutės“ darbuotojai įsikalė sau į galvas, kad aš puikiai tvarkau savo pinigus, bet aš to ir neneigiu. Galų gale argi tai svarbu.

— Taupymo planas — puiki idėja, — girdžiu savo balsą, — tačiau kaip visada pasakysiu, kad nėra nieko blogo, jeigu kartkartėmis nueini apsipirkti. Svarbu neperžengti savo biudžeto ribų.

— Tu taip ir darysi? — susidomi Ema. — Paskirsi sau biudžetą?

— Be abejo, — išmintingai patvirtinu. — Tai vienintelis būdas.

Aš nė kiek nemeluoju: apsipirkti Niujorke planuoju pasiskirti biudžetą. Nustatysiu ribas ir jų paisysiu. Labai paprasta.

Nors turbūt reikės numatyti, kad tos ribos būtų pakankamai plačios ir lanksčios, juk ne pro šalį šiek tiek atidėti skubiems, nenumatytiems arba ypatingiems atvejams.

— Na, tu ir išmintinga! — kraipo galvą Ema. — Bet ko norėti, tu juk — finansų ekspertė, man toli iki tavęs. — Ji žiūri, kaip prie mūsų artinasi vyrukas, nešinas padėklu su sumuštiniais. — Ooo, kaip gerai, aš jau alkana kaip vilkas! Pasiimsiu kiaulienos su avokadų.

— O aš — tuno su kukurūzais, — paskelbia Zelda. — Beki, kokį tu valgysi?

— Rūkytos jautienos su ryžiais, — nerūpestingai nurodau. — Be majonezo.

— Kažin ar jie tokius daro, — suraukia kaktą Zelda. — Jie turi salotų su kumpiu...

— Tuomet riestainį, balto sūrio ir loksą. Dar sodos.

— Sodos vandens? — pasitikslina Zelda.

— O kas tas loksas? — suglumsta Ema, tačiau aš apsimetu negirdinti. Aš ir pati nežinau, kas tai, bet jį valgo Niujorke, tai, matyt, skanu.

— Kad ir kas jis būtų, aš tokio neturiu, — aiškina sumuštinius atnešęs vyrukas. — Imkite sūrį su pomidorais ir Hula Hoops ledinukų pakelį.

— Gerai, — nenoriai sutinku ir ieškau piniginės. Vos atidarau savo krepšį, iškrenta visa korespondencija, kurią gavau šį rytą. Velnias. Skubiai renku visus laiškus ir kišu atgal į Conran Shop parduotuvės maišelį, melsdama Dievą, kad tik niekieno akis už jų neužkliūtų. Na, kaipgi — prakeiktas Roris jau dėbso į mane.

— Ei, Beki, — užsikvatoja jis, — ar tas raudonas nebus tik kokia sąskaita?

— Ne! — iš karto atrėžiu. — Aišku, kad ne. Čia... atvirukas gimtadienio proga. Mano buhalterei. Kažkieno išdaiga. Na, man reikia bėgti. Čiau!

Gerai, niekas čia neiškrėtė jokios išdaigos. Aišku, kad tai raudona sąskaita. Tiesą pasakius, per kelias pastarąsias dienas jau ne vieną tokią gavau. Aišku, kad viską sumokėsiu, kai tik turėsiu grynųjų. Kol kas dar nespėjau. Tiksliau, turiu svarbesnių reikalų nei keletas sumautų įspėjimų. Po kelių mėnesių gyvensiu už Atlanto! Būsiu Amerikos televizijos žvaigždė!

Lukas sako, kad ten uždirbsiu dvigubai daugiau nei čia. O gal ir dar daugiau! Ką man tuomet reikš kelios menkutės sąskaitėlės? Kai turėsiu savo namą arba gyvensiu kokioje nors Park Aveniu mansardoje, keli nesumokėti svarai man nedrums ramaus miego, ar ne?

Dieve, tai bent pritrenksiu tą bjaurybę Džoną Geviną. Jis visiškai neteks žado. Galiu įsivaizduoti jo fizionomiją, kai aš įžengsiu ir pasakysiu, kad būsiu naujoji CNN diktorė ir gausiu šešiskart didesnį atlyginimą nei jis. Tegul tai bus pamoka už jo šunybę. Vis dėlto tą paskutinį jo laišką, kurį gavau šįryt, aš atplėšiau. Susinervinau kaip reikiant. Tik įsivaizduokite: „besaikė skola“, „ypatinga padėtis“! Įdomu, ką jis nori tuo pasakyti? Žinote, Derekas Smitas per amžius nebūtų buvęs toks storžievis.

Kai atvažiuoju, Lukas sėdi susirinkime, tačiau aš nė kiek nesijaudinu, nes mėgstu paslampinėti po Brandon Communications kabinetus. Dažnai ten užsuku vien dėl pačios atmosferos. Kieta vietelė: visur parketas, modernios sofos, šviesos plieskia; visi užsiėmę, dinamiški, tik siuva į visas puses. Ir užsisėdi ilgai, nors ir nebūtina. O apie septintą valandą, žiūrėk, kas nors atidaro vyno butelį ir siunčia aplinkui.

Turiu pasveikinti Luko asistentę Melę su gimtadieniu, kuris buvo vakar. Esu labai patenkinta savo dovana: dvi nepaprastai gražios pagalvėlės, kurias nupirkau Conran Shop parduotuvėje. Melė net aikteli, kai įteikiu krepšelį.

— O, Beki, nereikėjo!

— Aš taip norėjau! — džiūgauju ir draugiškai užsikvempiu ant jos rašomojo stalo, kol ji apžiūrinėja dovaną. — Na, tai kas naujo?

Ooo, kaip saldu pamalti liežuvėliais. Melė padeda krepšelį, išima irisų dėžutę, ir mudvi įsileidžiame į šnekas. Išklausau visą istoriją apie jos pasibaisėtiną pasimatymą su kažkokiu tragišku berneliu, kurį jai prikabino mama. Paskui ji išgirsta viską apie Tomo vestuves. O tada pakuždomis Melė pumpuoja šios teritorijos paskalas.

Ji pasakoja apie dvi sekretores, kurios nebesikalba tarpusavyje nuo to karto, kai abi į darbą atėjo vienodais Next švarkeliais ir nė viena jo nenusivilko. O viena panelė iš finansų skyriaus, ką tik grįžusi po vaiko auginimo atostogų, laksto kas rytą vemti, bet niekam neprisipažįsta.

— O dabar — tikrai pikantiška naujiena! — paskelbia Melė, duodama man irisų maišelį. — Įtariu, kad Alisija darbe turi romaną.

— O, ne! — netikiu aš. — Tikrai? Su kuo?

— Su Benu Bridžu.

Aš susiraukiu, stengdamasi pagal pavardę atsekti patį žmogų.

— Tas naujokas, kuris anksčiau dirbo Coupland Foster Bright įmonėje? Jis? Tikrai?

Čia tai bent. Jis labai mielas, bet gana žemas, landus ir labai jau vaikiškas. Nepasakyčiau, kad Alisijos tipo.

— Aš vis matau juos kartu, besikuždančius. O aną dieną Alisija pasakė einanti pas dantistę, tačiau kai aš nulėkiau į Ratchetts barą užkąsti, ten užklupau juos abu slapčia pietaujančius...

Melė kaipmat nutyla, nes Lukas atidaro savo kabineto duris ir išlydi kažkokį vyrą purpuriniais marškiniais.

— Mele, prašyčiau iškviesti taksi ponui Melorui.

— Tuoj pat, Lukai. — Melė perjungia stygas į sekretorišką, dalykišką skambesį. Ji kelia ragelį, mudvi nusišypsome viena kitai, ir aš suku į Luko kabinetą.

Dieve, koks nuostabus jo kabinetas. Tik atėjusi čia prisimenu, koks Lukas ypatingas. Vien ko vertas didžiulis klevo rašomasis stalas, kurį suprojektavo kažkoks nusipelnęs danų dizaineris, o už jo, nišoje, ant lentynų, sustatyti apdovanojimai, kuriuos per daugelį metų Lukas pelnė už savo darbą.

— Štai, imk, — sako jis, duodamas man pluoštą popierių. Ant viršaus guli laiškas iš kažkokių „Hovski ir Forlano, JAV imigracijos advokatų“. Man net rankos suvirpa, išvydus žodžius: „Jūsų planuojamas persikėlimas į JAV“

— Vadinasi, tai ne sapnas, — sakau, eidama prie grindis siekiančio lango, ir žiūriu į judrią gatvę. — Mes iš tikrųjų vykstame į Niujorką.

— Bilietai jau užsakyti, — šypsosi Lukas.

— Juk žinai, ką turiu galvoje.

— Aš tikrai žinau, ką tu turi galvoje, — patvirtina jis, apkabindamas mane. — Nuostabu ir įdomu.

Mudu stovime ir kurį laiką stebime triukšmingą Londono gatvę. Negaliu patikėti, kad netrukus visa tai paliksiu ir išvažiuosiu į svečią šalį. Taip, nuostabu, įdomu, bet ir baugu.

— Ar tu tikras, kad gausiu ten darbą? Ar tikrai taip manai? — Visą savaitę, vis klausinėdama to paties, neduodu jam ramybės.

— Žinoma, gausi. — Lukas toks užtikrintas, pasitikintis savimi, ir aš pamažu atsipalaiduoju jo glėbyje. — Net neabejoju — tu jiems patiksi. — Jis pabučiuoja mane ir tvirtai tvirtai glaudžia prie krūtinės. Paskui paleidžia mane ir nuėjęs prie stalo atsiverčia storą aplanką su užrašu NIUJORKAS. Nesistebiu, kad jis toks didžiulis: anądien jis sakė, kad šiam projektui skirs ištisus trejus metus. Trejus metelius!

— Negaliu patikėti, kad tu šitiek laiko planavai imtis šio darbo ir nieko man nesakei. — Žiūriu, kaip jis kažką brūkšteli ant lipduko.

— Mm... — tik tiek teišgirstu. Kietai sugniaužusi kumščius, įkvepiu. Turiu vieną rūpimą klausimą, ir dabar kaip tik tinkamas momentas išsiaiškinti.

— Lukai, o ką tu būtum daręs, jeigu aš nebūčiau panorusi važiuoti į Niujorką?

Kurį laiką girdžiu tik kompiuterio ūžesį.

— Aš žinojau, kad norėsi, — pagaliau ištaria Lukas. — Tiesiog savaime suprantama.

— Bet... o jeigu nebūčiau? — Aš prikandu lūpą. — Ar tu vis tiek būtum važiavęs?

Lukas atsidūsta.

— Beki, juk tu nori važiuoti į Niujorką, tiesa?

— Taip! Juk žinai, kad noriu!

— Tai ir neklausinėk. Svarbu, kad tu nori važiuoti ir aš noriu. Vadinasi, viskas gerai, — jis nusišypso ir padeda rašiklį. — Kaip laikosi tavo tėvai?

— Jie... Gerai, — netvirtai atsakau. — Jau baigia priprasti prie tos minties.

Beveik taip ir yra. Nors, turiu pripažinti, kai sužinojo, jie buvo sukrėsti. Tik po laiko susivokiau, kad tokią naujieną reikėjo pranešti delikačiau. Sakyčiau, pirmiausia reikėjo juos supažindinti su Luku, o tik po to kalbėti apie pasikeitimus. O buvo taip: kai įlėkiau į kambarį, jie sėdėjo vis dar nenusirengę savo vestuvinių apdarų, gėrė arbatėlę ir žiūrėjo „Kritišką akimirką“. Prišokusi išjungiau televizorių ir džiaugsmingai išpyliau: „Mama, tėti, mes su Luku kraustomės į Niujorką!“

Mama tik žvilgtelėjo į tėtį ir ištarė:

— O, Greimai. Jau neturime jos.

Vėliau mama sakė, kad tie žodžiai tiesiog patys išsprūdo, tačiau aš labai abejoju.

Paskui jie susipažino su Luku. Jis papasakojo apie savo planus, paaiškino visas mano galimybes Amerikos televizijoje. Mamos šypsena vis blėso, veidukas vis traukėsi, mažėjo, tarytum užsisklendė. Kai ji nuėjo į virtuvę paruošti arbatos, nusekiau iš paskos. Ji tikrai buvo nuliūdusi, tik nieku gyvu nenorėjo to parodyti. Mačiau, kaip, ruošiant arbatą ir dėliojant sausainukus ant lėkštelės, virpa jos rankos, tačiau ji atsisuko ir linksmai nusišypsojusi pasakė:

— Beki, aš visada maniau, kad tau tiktų gyventi Niujorke. Kaip tik ten tau ir vieta.

Tik tuomet aš suvokiau, apie ką kalbam: aš gyvensiu už šimtų mylių nuo namų, nuo tėvų ir... nuo viso savo gyvenimo, išskyrus Luką.

— Bet jūs... jūs dažnai atvažiuosite aplankyti? — ir mano balsas virpteli.

— Žinoma, mieloji, atvažiuosime! Visada!

Mama spustelėjo mano ranką ir nusisuko. Paskui abi nuėjome į svetainę ir daugiau apie tai nekalbėjome.

Kitą rytą nusileidusi pusryčiauti mamą ir tėtį radau įnikusius į sekmadieninio laikraščio Sunday Times skelbimus apie atostogas Floridoje. Jie tvirtino, kad, šiaip ar taip, jau svarstė tokią galimybę. Kai po pietų išsiruošėme namo, palikome tėvukus karštai besiginčijančius, kuris geresnis: Disney World Floridoje ar Disney Land Kalifornijoje. Kiek žinau, nė prie vieno jų per visą savo amželį jie nebuvo prisiartinę.

— Beki, man reikia imtis darbo, — nutraukia mano mintis Lukas. Jis kelia telefono ragelį ir renka numerį. — Iki vakaro, gerai?

— Gerai. — Aš vis dar stoviniuoju prie lango. Staiga kai ką prisimenu ir grįžteliu į jį. — Klausyk, tu girdėjai apie Alisiją?

— O ką turėjau girdėti? — Lukas susiraukia ir padeda ragelį.

— Melė sako, kad ji turi romaną. Su Benu Bridžu! Ar gali įsivaizduoti?

— Žinai, kad ne, — tarsteli Lukas, jau maigydamas klaviatūrą.

— Kaip tu manai, kas vyksta? — Klesteliu ant stalo kampo ir žiūriu į jį, laukdama atsakymo.

— Mano meile, — kantriai atsiliepia Lukas, — aš tikrai turiu dirbti.

— Bet nejaugi tau neįdomu?

— Nė kiek. Svarbu, kad jie gerai atliktų savo darbą.

— Juk žmonės reiškia daugiau negu vien tik tai, kaip jie dirba, — papriekaištauju, tačiau Lukas net nesiklauso: kai jis susikaupia, žvilgsnis nutolsta, užsisklendžia. Aš tik pavartau akis ir tarsteliu: — Na, gerai. Iki pasimatymo.

Kai išeinu iš Luko kabineto, Melės prie stalo nematau. Vietoj jos stovi Alisija, apsirengusi dailiu juodu kostiumėliu, ir kažką skaitinėja. Ji atrodo įraudusi, ir aš viduje sukikenu, įtardama, kad ji ką tik glamonėjosi su Benu.

— Labas, Alisija, — mandagiai pasisveikinu. — Kaip laikaisi?

Alisija krūpteli, greitai susirenka, ką skaičiusi, ir taip keistai pasižiūri į mane, tarsi pirmą kartą matytų.

— Beki, — lėtai išlemena ji. — Ką aš matau! Pačią finansų ekspertę. Pinigų guru!

Kas tai Alisijai darosi? Vos tik ji prasižioja, rodos, iškart imasi kažin kokių kvailų žaidimų.

— Taip, tai aš. Kur Melė?

Aš einu prie stalo, nes tikrai kažką palikau čia. Bet ką? Šaliką? O gal lietsargį?

— Išėjo pietauti. Ji parodė man, kokią dovaną jai nupirkai. Labai stilinga.

— Dėkui, — tarsteliu.

— Taigi, — Alisija nežymiai šypteli. — Regis, seki paskui Luką į Niujorką. Turbūt smagu turėti turtingą draugužį.

Dieve, kokia karvė. Ji niekada šitaip nepasakytų girdint Lukui.

— Iš tiesų, tai aš ne tik „seku“ paskui jį, — smagiai atšaunu. — Manęs laukia daugybė susitikimų su televizijos vadovais. Taigi ši kelionė yra visiškai nepriklausoma.

— Bet... — Alisija mąsliai susiraukia, — tavo kelionės išlaidas dengia ši įmonė, ar ne?

— Ne! Aš pati susimokėjau!

— Aš tik paklausiau, — Alisija atsiprašinėdama kilsteli rankas. — Na, tai linkiu gerai praleisti laiką. — Ji pasiima kelis segtuvus ir įsimeta juos į lagaminėlį. — Ką gi, viso!

— Iki. — Žiūriu, kaip ji nuskuba prie liftų.

Aš dar pastoviu prie Melės stalo, niekaip neprisimindama, ką, po paraliais, buvau čia pasidėjusi. Neprisimenu, ir tiek. Na, turbūt nieko svarbaus.

Sjuzi randu prieškambaryje kalbančią telefonu. Matant, kokia ji įraudusi, suprakaitavusi, kaip tirta jos balsas, mane apima siaubas. Aišku, atsitiko kažin kas baisaus! Aš klausiamai kilsteliu antakius, o ji it paklaikusi linkteli man. Girdžiu tik tiek: „taip, aišku, o kada?“

Iš išgąsčio man pasidaro silpna ir susmunku ant kėdės. Apie ką ji kalba? Gal apie laidotuves? Smegenų operaciją? O, Dieve. Nespėju pakelti sparnų — ir štai kas vyksta.

— Spėk, kas nutiko? — ištaria Sjuzi trūkčiojančiu balsu. Aš net pašoku. Ji jau baigė pokalbį.

— Sjuzi, aš nevažiuosiu į Niujorką! — šaukiu, čiupdama ją už rankų. — Liksiu čia ir padėsiu tau, kad ir kas būtų nutikę. Ar kas nors... mirė?

— Ne, — apstulbsta ji. Aš nuryju gumulą gerklėje.

— Tu sergi?

— Ne. Ne, Bekse. Čia geros naujienos! Aš tik... negaliu patikėti.

— Tai kas tuomet? Sjuzi, greičiau sakyk!

— Hadleys pasiūlė man sukurti visą seriją būsto aksesuarų. Juk žinai, kalbu apie universalinę parduotuvę? — Ji net purto galvą netikėdama. — Jie nori, kad sukurčiau visą kolekciją: rėmelių, vazų, raštinės reikmenų, praktiškai, ką tik noriu!

— O, Dievuli! — aš net susiimu už burnos. — Fantastiška!

— Tas vyrukas nukrito man lyg iš dangaus. Sako, kad jo žmonės stebėjo, kokia mano rėmelių paklausa. Pasirodo, tokio perkamumo jie dar nebuvo regėję.

— O, Sjuzi!

— Aš ir neįsivaizdavau, kad taip gali būti, — Sjuzi tikrai šokiruota. — Tas vyrukas pavadino tai fenomenu! Visi šios srities darbuotojai tik ir kalba apie tai. Regis, tik vienoje parduotuvėje pardavimai mažesni. Ji kažkur toli. Finelyje ar kažin kur kitur.

— Tikrai, — nedrąsiai tarsteliu. — Turbūt man neteko ten užsukti.

— Tačiau jis sako, kad ten tik trumpalaikis atoslūgis, nes visose kitose parduotuvėse — Fulhame, Noting Hile ir Čelsyje — prekiaujama labai sparčiai, — ji sumišusi nusišypso. — Pasirodo, čia pat už kampo, „Dovanose ir kitose gėrybėse“, mano rėmeliai patys populiariausi!

— Aš nė kiek nesistebiu! Tavo rėmeliai — geriausia prekė toje parduotuvėje. Tiesiog geriausi! — Aš čiumpu ją į glėbį. — Aš tavimi labai didžiuojuosi, Sjuzi. Visada jaučiau, kad tapsi žvaigžde.

— Žinai, jeigu ne tu, niekada nebūčiau tuo užsiėmusi! Juk per tave pradėjau daryti tuos rėmelius... — Sjuzi vos neašaroja. — Bekse, man tavęs labai trūks.

— Žinau, — prikandu lūpą. — Ir man tavęs.

Mudvi nutylame. Jaučiu, kad man tuojau pabirs ašaros. Aš giliai įkvepiu ir pareiškiu:

— Nieko tokio. Teks tau įkurti skyrių Niujorke.

— Tikrai! — nušvinta Sjuzi. — Kodėl ne?

— Žinoma, kad taip. Netruksi išgarsėti visame pasaulyje. — Aš apglėbiu ją. — Klausyk, lekiam šį vakarą kur nors pašėlti.

— O, Beki, labai norėčiau, bet negaliu. Važiuoju į Škotiją. — Sjuzi dirsteli į laikroduką. — O, Dieve, net nežinojau, kad taip vėlu. Kiekvieną sekundę gali pasirodyti Tarkvinas.

. — Ateis Tarkvinas? — apstulbstu. — Dabar?

Po to bjauraus kartu su Tarkvinu praleisto vakaro man kažkaip pavykdavo išvengti susitikimo su juo. Tą vakarą net nesmagu prisiminti. Viskas klostėsi gerai (tai yra gerai, atsižvelgiant į aplinkybes — aš juo nesižavėjau ir neturėjau su juo nieko bendra), kol Tarkvinas nenutvėrė manęs, tyrinėjančios jo čekių knygelę. Bent aš manau, kad jis pastebėjo. Aišku, nesu tikra, kad jis matė, tačiau neslėpsiu — neturiu jokio noro išsiaiškinti.

— Vežuosi jį pas tetą į tą nuobodų šeimos vakarėlį, — aiškina Sjuzi. — Tik mudu su Tarkvinu ir būsime dar nesulaukę devyniasdešimties.

Kai sučirškia durų skambutis, ji skuba į savo kambarį.

— Gal gali atidaryti, Bekse? — šūkteli ji per petį. — Čia turbūt jis.

O, Dieve. O, Dieve. Tik to man ir trūko.

Stengiuosi kuo labiau pasitikėti savimi ir atrodyti abejinga.

— Tarkvinai! — gyvai pasisveikinu.

— Beki! — Jis žiūri į mane taip, tarsi būčiau prarastasis Tutanchamano lobis.

O varge, jis kaip visuomet — kaulėtas, kažkoks keistas, nežmoniškas, rankomis megztas nertinis sugrūstas po tvido liemene, iš kišenės karo gremėzdiškas kišeninis laikrodis su grandinėle. Atsiprašau, bet penkioliktas vyras Anglijos turtingiausiųjų sąraše galėtų įsigyti gražutėlį Timex.

— Nagi, užeik, — pernelyg širdingai pakviečiu jį vidun, mosteldama ranka tarytum kokio italų restorano savininkė.

— Puiku, — ištaria Tarkvinas ir nuseka paskui mane į svetainę. Laukiu, kol jis atsisės, ir net imu nekantrauti, matydama, kad jis kėpso vidury kambario. Staiga susivokiu, kad jis laukia, kol aš atsisėsiu, tad skubiai pritūpiu ant sofos.

— Gal norėtum tiči? — mandagiai pasiteirauju.

— Dar ankstoka, — jis nervingai susijuokia.

(Beje, Tarkvino kalba, „tiči“ reiškia gėrimą. Kelnes jis vadina „tregais“, o... Na, jūs jau supratote.)

Mes sėdime tylėdami. Tiesiog akyse regiu kai kurias to baisaus pasimatymo detales, pavyzdžiui, kaip jis taikėsi pabučiuoti mane, o aš atšokau. O, Dieve. Turiu pamiršti. Pamiršti.

— Girdėjau, išvažiuosi į Niujorką, — kalbina mane Tarkvinas, įbedęs akis į grindis. — Teisybė?

— Taip, — aš negaliu sulaikyti šypsenos. — Planuoju.

— Kartą ir aš buvau Niujorke. Nepatiko.

— Tikiu, — supratingai pritariu jam. — Juk ten šiek tiek kitaip nei Škotijoje, ar ne? Daug daugiau... šėlsmo.

— Tikrai! — šūkteli jis, lyg aš būčiau pasakiusi kažin ką labai įžvalgaus. — Būtent. Per daug šėlsmo. O ir žmonės kažkokie keisti. Sakyčiau, pamišę.

Man taip ir norisi paklausti: „Su kuo lygini?“ Ten žmonės bent jau vandens nevadina „ho“ ir viešai netraukia Vagnerio arijų.

Tačiau pasirodyčiau nemandagi. Tyliu aš, tyli jis, kol pagaliau virsteli durys, ir mudu džiaugsmingai pakeliame galvas.

— Sveikas! Tarki, tu jau čia! — čiauška Sjuzi. — Klausyk, aš tuoj nulėksiu automobilio, nes vakar vakare turėjau palikti jį už kelių kvartalų. Kai privažiuosiu, pyptelsiu, tada ir lėksime, gerai?

— Gerai, — linkteli Tarkvinas. — Pabūsiu čia su Beki.

— Puiku! — stengiuosi kuo linksmiau šypsotis.

Sjuzi dingsta, aš pasimuistau, o Tarkvinas spokso į ištiestas savo kojas. O, varge, kokia kančia. Net negaliu pažiūrėti į jį. Staiga pasiryžtu šį bei tą pasakyti, nes išlėksiu į Niujorką ir daugiau progų nebus.

— Tarkvinai, — aš sunkiai iškvepiu. — Labai noriu... tau kai ką pasakyti. Tiksliau, jau seniai norėjau pasakyti.

— Taip? — jis skubiai kilsteli galvą. — O ką? — Jis sunerimęs žiūri į mane, tad aš imu beprotiškai nervintis. Tačiau negaliu sustoti pusiaukelėje, turiu pasakyti tiesą. Taigi atmetu plaukus atgal ir giliai įkvepiu.

— Tas nertinis. Jis tikrai nedera prie šios liemenės.

— O, — nustemba Tarkvinas, — tikrai?

— Taip! — jaučiu, lyg nuo krūtinės būtų nusiritęs sunkiausias akmuo. — Tiesiog... baisiai.

— Ar man jį nusivilkti?

— Taip. Ir liemenę.

Jis paklusniai išsineria iš drabužių, ir tiesiog stebėtina, kaip kur kas šauniau atrodo vilkėdamas vien paprastus mėlynus marškinius. Beveik... normaliai! Tuomet man šauna išganinga mintis.

— Palauk!

Aš nulekiu į savo kambarį ir čiumpu nuo kėdės vieną maišelį. Prieš kelias dienas nupirkau Lukui megztinį jo gimtadienio proga, tačiau paaiškėjo, kad jis jau turi tokį, todėl ketinau grąžinti į parduotuvę.

— Štai! — sakau Tarkvinui, grįžusi į svetainę. — Apsirenk. Čia Paul Smith dizainas.

Nieko nelaukdamas Tarkvinas lenda į tą juodą džemperį, ir ką jūs manote? Visai kitas vaizdas! Šitas vyrukas atrodo jau gana padoriai.

— Dabar plaukai, — kritiškai nužvelgiu jį. — Turime jiems kažką padaryti.

Per dešimt minučių aš juos sudrėkinu, išdžiovinu ir glotniai sušukuoju atgal. Ir aš nemoku jums apsakyti — rezultatas nuostabus. Tarkvinas — visai kitas žmogus.

— Tarkvinai, tu atrodai nuostabiai! — Ir aš neperdedu. Nors jis ir išdžiūvęs, ir prakaulus, tačiau bent jau neatrodo toks iškamša. Dabar jis beveik... įdomus.

— Tikrai? — Tarkvinas apžiūrinėja save. Jis priblokštas. Suprantu — gal kiek per daug spaudžiau, bet po kurio laiko jis man tik padėkos.

Lauke pasigirsta pyptelėjimas, ir mudu krūptelime.

— Na, tai gero vakaro, — palinkiu motiniškai. — Rytoj rytą tiesiog sušlapink plaukus ir perbrauk pirštais. Turėtų būti gerai.

— Gerai, — sutinka Tarkvinas, bet atrodo taip, tarsi būčiau liepusi jam įsiminti ilgiausią matematikos formulę. — Pasistengsiu nepamiršti. O kaip dėl džemperio? Atsiųsti paštu?

— Jokių siuntimų! — pasibaisiu. — Turėk jį ir dėvėk. Tai dovana.

— Ačiū. Aš... tau labai dėkingas, Beki. — Jis žengia artyn ir pakšteli man į skruostą, o aš nerangiai paplekšnoju jam per ranką. Tarkvinas dingsta už durų, o aš nuoširdžiai tikiu, kad jam tikrai pasiseks ką nors susirasti tame pobūvyje. Jis tikrai to nusipelnė.

Kai jiedu nuvažiuoja, aš užsuku į virtuvę išsivirti arbatos ir pasvarstyti, ką čia nuveikus likusią popietės dalį. Lyg ir planavau sėsti prie savo saviugdos knygos, tačiau verčiau pažiūrėsiu filmą apie Manhataną, kurį vakar vakare Sjuzi įrašė į vaizdajuostę. Man labai pravers prieš kelionę susipažinti su miestu. Galų gale juk turiu būti gerai pasirengusi, ar ne?

O prie knygos padirbėsiu grįžusi iš Niujorko. Tikrai.

Nespėjus įkišti vaizdajuostės į grotuvą, suskamba telefonas.

— O, laba diena, — girdžiu panelės balsą. — Atleiskite už sutrukdymą. Ar čia Beki Blumvud?

— Taip, — patvirtinu aš ir paimu nuotolinio valdymo pultelį.

— Čia jūsų, mm, kelionių agentė, — sako ji ir atsikrenkščia. — Mes tik norėjome dar kartą patvirtinti, kokiame viešbutyje jūs apsistosite Niujorke?

— Em... Four Seasons.

— Kartu su ponu... Luku Brendonu?

— Teisingai.

— Kelioms naktims?

— Em... trylikai? Keturiolikai? Nesu tikra. — Aš žiūriu į televizorių ir svarstau, ar tik nebūsiu per daug atsukusi juostos. Tikėkimės, jie jau baigė rodyti tą Walker traškučių reklamą?

— Ar jūs apsistosite kambaryje ar apartamentuose?

— Manau, apartamentuose.

— Kokia kaina už naktį?

— Iš tiesų... nežinau, — atsakau aš. — Galiu paklausti...

— Ne, tiek to, — maloniai kalba mano pašnekovė. — Tuomet daugiau netrukdysiu jūsų. Geros kelionės.

— Ačiū! — Aš kaip tik radau filmo pradžią. — Ji tikrai bus gera.

Pokalbis nutrūksta, ir aš šiek tiek susiraukusi pėdinu prie sofos. Kelionių agentė turėtų žinoti, kiek kainuoja kambarys! Juk tai jos darbas?

Atsisėdusi gurkšnoju arbatą ir laukiu, kol prasidės filmas. Tas telefono skambutis labai keistas. Kam prireikė paskambinti vien dėl to, kad sužinotų pačias elementariausias detales? O gal ji nauja darbuotoja? Arba tik pasitikrina...

Visas mintis nušluoja Geršvino „Mėlynosios rapsodijos“ garsai ir pirmieji Manhatano vaizdai ekrane. Man nerūpi niekas, visas abejones užgožia susižavėjimas. Štai kur mes nukaksime! Po trijų dienų jau būsime ten! Oi, kaip dar ilgai laukti!

Endvičo bankas

FULHAMO SKYRIUS

Fulhamo kelias 3

Londonas SW6 9JH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt, 2

Londonas SW6 8FD

2001-ųjų rugsėjo 21 d.

Dėkoju Jums už rugsėjo 19 d. gautą laišką.

Jūs nesusilaužėte kojos. Maloniai prašau nedelsiant paskambinti man į kontorą ir pranešti, kada galėsite atvykti aptarti Jūsų sąskaitos kreditą.

Už šį laišką Jūs privalote sumokėti 20 svarų.

Nuoširdžiai Jūsų

Džonas Gevinas,

Kredito paslaugų direktorius

ENDVIČAS — MES RŪPINAMĖS JUMIS

REGAL AIRLINES

Centrinis biuras

Preston Haus

Kingsvėjaus 354

Londonas WC2 4TH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2001-ųjų rugsėjo 23 d.

Gerbiamoji Rebeka Blumvud,

dėkoju Jums už rugsėjo 18 d. gautą laišką. Apgailestauju, kad dėl mūsų bagažo pervežimo politikos Jums teko patirti nemigo naktis ir nerimo priepuolius.

Aš pripažįstu, kad Jūs galbūt sveriate daug mažiau negu, kaip jūs rašote, „nutukęs verslininkas iš Antverpeno, kurio veidas prikimštas spurgų“ Deja, Regai Airlines vis tiek negali skirti Jūsų bagažui jokių nuolaidų, jeigu bus viršytas standartinis 20 kg svoris.

Galite rengti peticiją ir rašyti Ceri Bleir, tačiau mūsų politika nepasikeis.

Linkime malonaus skrydžio.

Merė Stivens,

Klientų aptarnavimo skyriaus viršininkė

Aštuntas skyrius

O, taip. Štai kur mano vieta! Tik man ir gyventi Amerikoje.

Nors mes atskridome čia tik vakar vakare, aš jau spėjau įsimylėti šią vietą. Pirmiausia viešbutis — pasaka: visur marmuras, o lubų aukštumėlis! Mūsų kambarys milžiniškas, pro langus matyti Centrinis parkas. Persirengimo kambario sienos apkaltos plokštėmis. Nuostabiausia vonia vandens prisipildo maždaug per penkias sekundes. Viskas milžiniška, ištaiginga ir, regis, nėra... ribų. Pavyzdžiui, kai vakar vakare atvažiavome, Lukas pasiūlė prieš gulant nusileisti žemyn ir išlenkti kokį stiklelį. Na, žinote, tokio martinio kiekio, kokį jie man atnešė, gyvenime nebuvau laikiusi rankoje. Tiesą sakant, aš vos jį įveikiau. (Vis dėlto šiaip taip pavyko, o paskui, kad atsisakydama nepasirodyčiau neišauklėta, išgėriau dar vieną tokį stiklą.)

Ir dar ne viskas: čia visi labai malonūs. Kad ir kada sutiktum viešbučio darbuotojus, jie ištisai šypsosi, o kai padėkoji, jie atsako: „Nėra už ką.“ Britanijoje šito niekada neišgirsi, o jeigu ir išgirstum, tai tik kokį nors suniurnėjimą. Be galo nustebau gavusi gražutę puokštę gėlių ir pakvietimą pietų iš Luko mamos Elainos, gyvenančios Niujorke, kitą puokštę — iš TV darbuotojų, su kuriais susitiksiu trečiadienį, ir krepšelį su vaisiais iš kažkokio nepažįstamojo, kuris, matyt, būtinai nori su manimi susitikti.

Įdomu, kada Zelda iš „Ryto kavutės“ siuntė man krepšelį vaisių? Taigi.

Gurkšteliu kavutės ir palaimingai šypsausi Lukui. Mudu baigiame pusryčiauti restorane, o paskui jis lėks į susirinkimą. Man belieka nuspręsti, kaip praleisiu dieną. Porą dienelių nenumatyta jokių pokalbių, taigi galiu aplankyti keletą muziejų arba paklaidžioti Centriniame parke, arba... įkišti nosį į vieną kitą parduotuvę...

— Gal norėtumėte pakartoti? — išgirstu balsą prie ausies. Pakeliu galvą — man šypsosi padavėjas su kavinuku rankoje. O ką aš sakiau? Vos mums atsisėdus, jie siūlė ir siūlė kavos, o kai paprašiau apelsinų sulčių, atnešė didžiulę stiklinę, papuoštą šaldyta apelsino žievele. O ką jau kalbėti apie blynelius, kuriuos ką tik sušveičiau... Klausykite, blyneliai pusryčiams! Tiesiog genialu, ar ne!

— Jaučiu, kad dabar tu eisi į sporto salę? — sako Lukas, sulankstydamas Daily Telegraph laikraštį. Jis kasdien skaito visus laikraščius. Tiek amerikiečių, tiek britų. Visai neblogai, nes galiu persiskaityti Daily World horoskopą.

— Į sporto salę? — suglumstu.

— Aš maniau, kad tai bus tavo kasrytinė mankšta. — Dabar Lukas ima FT.

Jau buvau beatkertanti „nebūk juokingas!“, bet susilaikau, sumetusi, kad praėjusį vakarą jau galėjau šį tą panašaus pareikšti. Po tos antrosios martinio taurės...

Tiek to. Galiu nueiti ir į tą salę. Net turėtų būti man į naudą. O po to... na, visada galiu eiti pasidairyti. Gal net iš arčiau žvilgtelėti į keletą tų garsiųjų pastatų.

Suprantate, aš esu tikra, kad kažkur skaičiau, jog Bloomingdales yra tikras architektūros šedevras.

— O ką paskui darysi?

— Dar nežinau, — nerūpestingai atsakau, stebėdama, kaip ant gretimo stalo padavėjas padeda lėkštę su skrudinta duonele. Dieve, kaip skaniai atrodo. Kodėl Europoje nematome tokių dalykėlių? — Turbūt eisiu patyrinėti Niujorką.

— Aš priimamajame pasiteiravau. Pasirodo, vienuoliktą valandą organizuojama pažintinė ekskursija pėstute; gidas ją pradeda nuo viešbučio. Budėtojas labai rekomendavo tą ekskursiją.

— Gerai, — aš gurkšteliu kavutės. — Turbūt taip ir padarysiu...

— Nebent pirmiausia tu norėtum atsikratyti parduotuvių, jeigu reikia ką nusipirkti? — priduria Lukas, imdamas The Times laikraštį. Ką jis čia nusišneka? Parduotuvėmis niekas neatsikrato. Atsikratoma kitų dalykų.

Reikia gerai pagalvoti. Gal ir verta išsiruošti į tą ekskursiją, tuomet prie šito punkto jau bus galima padėti pliusą.

— Žinai, ta ekskursija su gidu visai neblogai skamba, — dėstau aš. — Puiki proga susipažinti su miestu, kuris taps mano naujaisiais namais. — Apmetu akimis valgomąjį, visus tuos dailius verslininkus ir išsipusčiusias moteris, diskretiškai zujančius padavėjus. — Dieve, tik pagalvok — po kelių savaičių mes čia gyvensime! Būsime tikri niujorkiečiai!

— Beki, — Lukas padeda laikraštį. Jis kažin kodėl labai surimtėjo. — Aš norėjau tau kai ką pasakyti, bet per tą skubą neturėjau progos. Esu įsitikinęs, kad tu privalai tai žinoti.

— Gerai, — baimingai sutinku. — Sakyk.

— Persikraustymas į kitą miestą — svarbus žingsnis. Ypač jeigu tas miestas toks ypatingas kaip Niujorkas. Ne kartą esu čia buvęs, tačiau pasitaiko, kad net mane jis pribloškia.

— Gerai. Tai ką nori tuo pasakyti?

— Noriu pasakyti, kad, mano manymu, tu turi elgtis labai apdairiai. Nesitikėk, kad taip imsi iš karto ir pritapsi. Atvirai pasakysiu: gyvenimo įtampa ir tempas čia kitokio lygio negu Londone.

Žiūriu į Luką visiškai sutrikusi.

— O tau atrodo, kad aš neišlaikysiu to tempo?

— Aš taip nesakau. Tik turiu galvoje, kad su miestu reikėtų susipažinti pamažu. Pajusk jį, pažiūrėk, ar galėsi čia gyventi. O gal nekęsi jo! Gal nuspręsi, kad tiesiog negali čia persikelti. Be abejo, aš labai tikiuosi, kad taip neatsitiks, tačiau tokius dalykus verta turėti omenyje.

— Gerai, supratau, — lėtai ištariu aš.

— Pažiūrėk, kaip šiandien seksis, o vakare vėl pakalbėsime, gerai?

— Gerai, — labai susimąsčiusi aš baigiu gerti kavą.

Aš įrodysiu Lukui, kad galiu čia pritapti. Įrodysiu, kad galiu būti tikra niujorkietė. Dabar eisiu į sporto salę, paskui išgersiu kokio nors sveikatą stiprinančio varpučių gėralo, o paskui... gal ką nors sumedžiosiu?

Gali būti ir taip, kad užteks tik salės.

Oi, bus smagu pasitreniruoti, nes iki šiol dar neturėjau progos apsirengti tos pasakiškos DKNY sportinės aprangos, kurią nusipirkau pernai per išpardavimą! Planavau pasportuoti, Fulhame net buvau nuėjusi į Holmes sporto salę pasiimti registracijos blanko, tačiau perskaičiau labai įdomų straipsnį, kad svorį galima numesti ir šiaip krutant. Pavyzdžiui, tampant pirštus ir panašiai! Nutariau verčiau imtis pastarojo metodo, o už sutaupytus pinigus nusipirkti naują suknelę.

Tai nereiškia, kad nemėgstu sportuoti ar panašiai. Mėgstu. Dievinu. O jeigu žadu gyventi Niujorke, tai teks mankštintis kasdien, tiesa? Čia tarsi taisyklė. Labai geras būdas aklimatizuotis.

Įėjusi į sporto centrą, dirsteliu į savo atvaizdą ir slapta džiūgauju. Sako, kad Niujorke žmonės sudžiūvę kaip šakaliai ir geros sportinės formos. Man regis, aš daug geresnės formos už kai kuriuos žmogeliukus. Pažiūrėkime kad ir į tą praplikusį veikėją pilkais marškinėliais: gyvenime jis nėra matęs sporto salės!

— Sveiki! — girdžiu balsą. Pasižiūriu — prie manęs artėja raumeningas vyrukas madingu juodu Lycra kostiumėliu. — Aš Tonis. Kaip laikotės?

— Puikiai, ačiū, — atsainiai patampau pakinklinę sausgyslę. (Manau, čia pakinklinė sausgyslė. Na, ta, kuri būna kojoje.) — Užėjau pasitreniruoti.

Šaltai pamindžikuoju, pliaukšteliu rankomis ir ištiesiu jas priešais save. Regiu savo atvaizdą kitame salės gale. Nors čia tik mano nuomonė, tačiau aš atrodau pasiutusiai kietai.

— Ar jūs reguliariai treniruojatės? — domisi Tonis.

— Ne salėje. — Aš lenkiuosi, norėdama paliesti kojų pirštus, tačiau pusiaukelėje apsigalvoju ir atsiremiu delnais į kelius. — Tačiau aš daug vaikštau.

— Puiku! — įvertina Tonis. — Ant bėgimo takelio ar lauke?

— Daugiausia po parduotuves.

— Gerai... — neaiškiai nutęsia jis.

— Taip pat nešioju sunkius daiktus, — paaiškinu. — Na, žinote — krepšelius su pirkiniais.

— Aišku. — Regis, aš jo neįtikinau. — Na... gal norėtumėte, kad parodyčiau, kaip tie įrenginiai veikia?

— Nebūtina, — užtikrinu vaikiną. — Susidorosiu.

To dar betrūko, kad aš turėčiau klausytis, kaip kiekvienas įrenginys veikia ir kaip reguliuojamas. Gal aš kokia idiote ar ką? Aš paimu iš krūvos rankšluostį, užsimetu jį ant kaklo ir einu prie bėgimo takelio. Turėtų būti labai paprasta. Užlipusi ant jo, apžiūriu visus mygtukus. Pultelyje blyksi „Laikas“. Pagalvojusi įvedu „40 min.“ Turėtų būti kaip tik. Juk panašiai tiek laiko eitum pasivaikščioti, ar ne? Blyksi „Programa“. Peržiūrėjusi visus variantus, pasirenku „Everestą“. Juk skamba daug įdomiau negu „kalneliai“. Dabar šviečia „Lygis“. Hmm. Lygis. Aš apsidairau, bet Tonio niekur nematyti.

Ant šalia stovinčio bėgimo takelio lipa tas praplikęs vyrukas, aš pasilenkiu artyn.

— Atsiprašau, — mandagiai kreipiuosi, — kaip manote, kokį lygį turėčiau pasirinkti?

— Priklauso nuo jūsų pajėgumo, — atsako jis.

— Na, — aš kukliai šypsausi, — žinote...

— Aš renkuosi penktą lygį, jeigu jums nuo to aiškiau. — Matau, kaip jis nuspaudžia skaičiuką.

— Gerai. Ačiū!

Na, jeigu jo penktas, tai mano turėtų būti bent jau septintas. Aš nejuokauju: pažiūrėkite į jį ir pažiūrėkite į mane.

Taigi nuspaudžiu „7“, o paskui — STARTAS. Bėgimo takelis pradeda judėti, o aš — minti. Kaip malonu! Dieve, tikrai reikia sportuoti dažniau. Tiksliau, užsiregistruoti šiame sporto klube.

Vien iš to aišku, kad ir be treniruočių žmogus esi natūraliai fiziškai pajėgus. Jokių rūpesčių, pasakyčiau, netgi lengva. Reikėjo pasirinkti lygį...

Palaukite. Mechanizmas krypsta aukštyn. Ir greitėja. Turiu bėgti, kad suspėčiau.

Gerai. Taip ir turi būti. Pabėgėti sveika. Bėgi sau, šiek tiek pūškuoji, vadinasi, širdelė dirba. Puiku. Svarbu, kad tik nepradėtų smarkiau...

Ir vėl krypsta aukštyn. O, Dieve. Ir greitėja. Ir dar greitėja.

Nebegaliu. Veidai kaista. Krūtinę skauda. Aš beprotiškai švokščiu ir čiumpu už treniruoklio. Nebegaliu taip greitai lėkti. Reikia šiek tiek sulėtinti tempą.

Aš karštligiškai baksteliu į pultą, tačiau įrenginys zvimbia toliau ir staiga dar labiau stojasi piestu. O, ne. Prašau, ne.

„Liko 38 min.“ — blyksteli pulte. Dar 38 minutės?!

Dirsteliu dešinėn: tas praplikėlis šuoliuoja taip lengvai tarsi bėgtų į pakalnę. Aš noriu šnektelėti su juo, bet negaliu nė prasižioti. Tik žiūriu, kad spėčiau dėlioti kojas.

Staiga jis žvilgteli mano pusėn. Jo išraiška pasikeičia.

— Panele? Ar jūs gerai jaučiatės?

Jis skubiai sustabdo savo treniruoklį, prišoka prie manęs ir baksteli į pultą.

Bėgimo takelis lėtėja ir staiga visiškai sustoja. Gaudydama kvapą, susmunku ant šoninio skersinio.

— Išgerkite vandens, — siūlo vyriškis ir paduoda puodelį.

— A-ačiū, — tebežiopčiodama nusiropščiu nuo tako. Toks jausmas, kad plaučiai tuoj tuoj sprogs. Pasižiūriu į veidrodį: mano veidas it burokėlis.

— Gal šiai dienai užteks? — rūpinasi tas vyras.

— Taip. Turbūt užteks. — Aš maukteliu vandens ir vis dar gaudau kvapą. — Matyt, visa bėda, kad nesu pratusi prie amerikinių įrenginių.

— Matyt, — linkteli vyras. — Jie apgaulingi. Žinoma, šitas, — jis pliaukšteli į treniruoklį, — pagamintas Vokietijoje.

— Ak, taip, — išspaudžiu po pauzelės. — Na, tiek to. Dėkui jums už pagalbą.

— Buvo malonu, — jis grįžta prie savo bėgimo takelio. Matau, kad šypsosi.

O, Dieve, tai bent įkliuvau. Aš jau palindau po dušu, persirengiau ir dabar einu į fojė, pasiruošusi tai ekskursijai. Jaučiuosi šiek tiek subliūškusi. Gal Lukas ir teisus? Gal aš nesusidorosiu su Niujorko tempais? Gal padariau kvailystę, kad atsigrūdau čia su juo?

Turistų grupelė jau susirinkusi. Dauguma vyresni už mane. Visi klausosi, kaip gidas kažką entuziastingai pasakoja apie Laisvės statulą.

— Sveika! — šūkteli jis, išvydęs mane besiartinančią. — Jūs į ekskursiją?

— Taip, ačiū.

— Jūsų vardas?

— Rebeka Blumvud, — net rausteliu, kai visi atsisuka į mane. — Aš jau susimokėjau, priimamajame.

— Labas, Rebeka! — Jis kažką pasižymi savo lape. — Aš — Kristofas. Sveika atvykusi į mūsų grupę. Ar apsiavėte patogiais bateliais? — Jis pasižiūri į mano batus (jie ryškiai violetiniai, mažyčiais kulniukais, pirkti pernai per išpardavimą Bertie) ir jo linksma šypsena dingsta. — Ar jūs žinote, kad ekskursija užtruks tris valandas? Pėsčiomis.

— Žinau, — nustembu. — Todėl ir apsiaviau šituos batus.

— Gerai, — patylėjęs atsako Kristofas. — Ką gi, — jis nužvelgia visus, — laikas pradėti mūsų ekskursiją!

Jis išveda mus į gatvę, visi gyvai pėdina paskui gidą šaligatviu, o aš einu lėtai, galvą užvertusi aukštyn. Diena tiesiog nuostabi, gaivi, saulė atsispindi nuo šaligatvių ir pastatų. Susižavėjusi dairausi. Dieve, tai bent miestas! Be abejo, aš žinojau, kad Niujorke pilna dangoraižių, tačiau tik tuomet, kai štai šitaip stovi gatvėje ir spoksai į juos, supranti, kokie... na, kokie iš tikrųjų jie milžiniški. Aš užverčiu galvą, kad pamatyčiau, kur jie baigiasi, tačiau įskausta kaklas ir apsvaigstu. Pamažu mano akys slysta žemyn per aukštus, kol nusileidžia iki parduotuvių vitrinų. Matau du žodžius: Prada ir batai.

Ooo.

Prada bateliai. Tiesiai prieš nosį.

Aš tik užmesiu akį.

Kiti nužygiuoja pirmyn, o aš lekiu prie vitrinos ir spoksau į rudus vakarinius batelius. Viešpatie, jie dieviški. Kažin kiek kainuoja? Gal Prada čia daug pigesnė? Reikėtų užšokti ir...

— Rebeka?

Krūptelėjusi atsisuku — ogi visa grupė sustojo už kokių dvidešimties jardų ir žiopso į mane.

— Atsiprašau. — Per vargą atsiplėšiu nuo lango. — Ateinu.

— Parduotuvėms turėsite laiko vėliau, — linksmai užtikrina Kristofas.

— Žinau, — susijuokiu. — Labai atsiprašau.

— Nieko tokio!

Žinoma, jis teisus. Bus daugybė laiko apsipirkti. Daugybė.

Gerai, dabar sukaupsiu dėmesį ekskursijai.

— Taigi, Rebeka, — čiauška Kristofas, kai aš įsimaišau tarp turistų. — Ką tik visiems paaiškinau, kad einame 1st 57-ąja gatve Penktojo aveniu link. Tai pats žymiausias Niujorko prospektas.

— Puiku! — sakau. — Labai įdomu!

— Penktasis aveniu yra skiriamoji linija tarp rytinės, 1st Saido, ir vakarinės, Vest Saido, dalių, — tęsia Kristofas. — Tie, kurie domisi istorija, mielai pasiklausys apie...

Aš supratingai linkteliu ir stengiuosi parodyti, kad esu susidomėjusi, tačiau žingsniuojant tolyn mano galva krypsta tai į kairę, tai į dešinę, lyg stebėčiau teniso varžybas. Christian Dior, Hermes, Chanel... Neįtikėtina gatvė. O, kad jie bent kiek sulėtintų žingsnį, galėčiau žmoniškai apžiūrėti. Bet kur tau! Kristofas lyg koks vadas traukia pirmas, o visi kiti laimingi tipena paskui, net nepastebėdami visų stebuklų aplinkui. Kur jų akys?

— ...ten pamatysime du labai gerai žinomus objektus: Rokfelerio centrą, kuris daugeliui jūsų asocijuojasi su čiuožinėjimu...

Mes pasukame už kampo, ir mano širdis vos neiššoka iš krūtinės. Nagi, tiesiai prieš mane — Tiffany’s! Privalau nors probėgšmais žvilgtelėti. Štai kur tikrasis Niujorkas! Mėlynos dėžutės, balti kaspinėliai, žavingos sidabrinės „pupos“... Prisėlinusi prie vitrinos, ilgesingai žvelgiu į gražutę parodą. Och. Šitas vėrinys — tiesiog nepakartojamas. O, Dieve, tik pažiūrėkite į šitą laikrodėlį. Įdomu, kiek toks dalykėlis galėtų...

— Visų dėmesiui! Luktelėkite! — suskamba Kristofo balsas. Perkūnas, jie vėl už devynių mylių. Koks velnias juos taip veja? — Ar viskas gerai, Rebeka? — šaukia jis šiek tiek įtemptu, vis dar linksmu balsu. — Pasistenkite neatsilikti. Mums reikia daug apkeliauti!

— Atsiprašau, — greitai Skuodžiu prie grupės. — Tik užmečiau akį į Tiffany’s. — Aš šypsausi greta stovinčiai moteriškei, tikėdamasi, kad ir ji nusišypsos, tačiau ši tik dirsteli į mane tuščiu žvilgsniu ir tvirčiau užsitempia ant galvos gobtuvą.

— Kaip jau sakiau, — tęsia gidas, kai visi pajudėjome iš vietos, — kvadratinis Manhatano gatvių išdėstymas reiškia, kad...

Kurį laiką prisiverčiu sekti, bet niekaip nepavyksta. Klausykite, juk čia Penktasis aveniu! Kur pažvelgsi — vien pasakiškos parduotuvės. Ten — Gucci, o ten... Tokio milžiniško Gap centro dar nemačiau savo gyvenime... O, Dieve, tik pažiūrėkite į štai aną vitriną! Visi čiuožia pro pat Armani Exchange, ir kad bent vienas kryptelėtų į tą pusę...

Klausykite, kas šiems žmonėms pasidarė? Šitoks banalumas!

Mes judame tolyn, ir aš ištaikau progą bent probėgšmais dirstelėti į vitriną, prikabinėtą nuostabiausių skrybėlaičių, kai... O, Dievuli. Tik jūs pažiūrėkite tenai: Saks Fifth Avenue. Visai čia pat, tik už kelių jardų. Viena garsiausių universalinių parduotuvių pasaulyje. Aukštų aukštai drabužių, batelių, rankinių... O, ačiū Dievui, pagaliau Kristofas ateina į protą ir sustoja.

— Čia matote vieną įžymiausių Niujorko objektų, — mosteli jis ranka. — Dauguma niujorkiečių reguliariai lanko šią didingą šventovę. Kartą per savaitę ar net dažniau. Kiti ateina netgi kasdien! Mes turime laiko tik trumpam užeiti į vidų. Panorėję bet kada galėsite čia grįžti.

— Ar ji labai sena? — domisi vyras, kalbantis skandinavišku akcentu.

— Šis pastatas pastatytas 1879 metais pagal Džeimso Renviko projektą.

Kažkas teiraujasi apie architektūrą, ir aš nebegaliu nustygti vietoje. Greičiau. Kam rūpi, kas jį suprojektavo ir mūrijo? Svarbu, kas viduje.

— Ar jau galime eiti vidun? — pagaliau paklausia Kristofas.

— Be abejo! — džiaugsmingai patvirtinu ir skubu prie įėjimo.

Jau dedu ranką ant durų rankenos, tik staiga susivokiu, kad nė vieno nėra šalia. Kur jie visi prapuolė? Sutrikusi apsidairau — nagi, visa grupė traukia į didžiulę akmeninę bažnyčią, priešais kurią kabo lentelė „Šv. Patriko katedra“.

O, aišku. Kas galėjo žinoti, kad ta „didinga šventovė“ yra...

Na, taip. Be abejo.

Aš dar neatitraukiu rankos, dar svyruoju. O, Dieve, gal vis dėlto reikia nueiti į katedrą. Pasisemsiu šiek tiek kultūros, o į Saks grįšiu vėliau.

Tačiau ar dairymasis po kažkokią nuobodžią seną katedrą apšvies mane, ar aš noriu gyventi Niujorke?

Palyginkime: kiek milijonų katedrų ir kiek Saks Fifth Avenue filialų yra mūsų Anglijoje?

— Ar jūs einate ar ne? — kažkas nekantriai teiraujasi.

— Taip! — staiga apsisprendžiu. — Be abejo, einu.

Aš pastumiu sunkias medines duris ir įeinu parduotuvėn. Iš susijaudinimo mane net ėmė pykinti. Šitokio jaudulio neteko patirti nuo to karto, kai Octagon iš naujo atidarė savo dizainerių aukštą ir aš, kaip kreditų kortelės turėtoja, buvau pakviesta į priėmimą, kur vaišino šampanu.

Kaip žinome, visi, pirmą kartą lankydamiesi kokioje nors parduotuvėje, jaučiame pakilumą. Jau verdama duris junti tą jaudulį, viltį, tą įsitikinimą, kad štai čia bus parduotuvių parduotuvė, kad rasi viską, ko nori, ir stebuklingai mažomis kainomis. Bet ši — tūkstantį kartų geresnė. Ką ten tūkstantį — milijoną kartų. Juk čia ne šiaip sau kokia senutėlė krautuvė, o pasaulio garsenybė. Ir aš tikrai joje — Saks Fifth Avenue Niujorke. Prisiverčiu sulėtinti žingsnį ir jaučiuosi, lyg eičiau į pasimatymą su kokia Holivudo žvaigžde.

Klajoju po parfumerijos skyrių, žavėdamasi elegantiška, meniška apdaila, aukštomis, erdviomis lubomis, lapija. Dieve, čia viena gražiausių parduotuvių, kuriose man teko lankytis. Vien regint gale tuos senoviškus liftus jautiesi lyg kokiame filme drauge su Keriu Grantu. O ant mažyčio stalelio priguldyta parduotuvės katalogų. Aš pasiimu vieną — bus lengviau susigaudyti... Negali būti. Čia yra dešimt aukštų.

Dešimt aukštų. Dešimt.

Priblokšta žiūriu į sąrašą. Jaučiuosi tarsi vaikas, mėginantis išsirinkti saldainiuką šokolado fabrike. Nuo kur pradėti? Nuo viršaus?

Nuo apačios? O, Viešpatie, visi tie vardai lenda į akis, kviečia, gniaužia kvapą. Anna Sui. Calvin Klein. Kate Spade. Kiechls. Aš uždusiu.

— Atleiskite, — kažkas nutraukia mano mintis. Atsigręžusi išvystu besišypsančią panelę su Saks vardine kortele. — Gal galiu padėti?

— Mm... taip, — sakau, žiūrėdama į katalogą. — Mėginu nuspręsti, nuo kur geriau pradėti.

— Ar jus domina drabužiai, ar aksesuarai, ar batukai?

— Taip, — atsakau svaigdama. — Ir tas, ir tas. Viskas. Mm... rankinės, — pasakiau, kas užėjo ant liežuvio. — Man reikia naujos rankinės!

Aš nemeluoju. Teisybė, aš atsivežiau rankinę, bet nauja juk visada praverčia, ar ne? Beje, pastebėjau, kad visos moterys Manhatane nešiojasi labai dailias firmines rankines. Nuo šio taško aš ir pradėsiu aklimatizuotis mieste.

Mergaitė draugiškai nusišypso.

— Rankinės ir aksesuarai — štai ten, — rodo ji. — Galėtumėte pradėti nuo ten ir eiti tolyn?

— Gerai. Taip ir padarysiu. Ačiū!

Dievulėliau, kaip man patinka apsipirkinėti užsienyje. Tiksliau, nuostabu bet kur apsipirkti, tačiau užsienyje yra tokių privalumų:

1. Gali nusipirkti tai, ko negausi Britanijoje.

2. Grįžusi namo, gali girtis pažintimi su garsiais žmonėmis. (Tiesą pasakius, šito prisigraibsčiau Niujorke.)

3. Užsienietiški pinigai nesiskaito, todėl galima leisti, kiek širdis geidžia.

Gerai, pati suprantu, kad pastarasis privalumas ne visai teisingas. Kažkuri mano smegenų kertelė žino, kad doleriai — normalūs pinigai ir turi tikrą vertę. Bet tik pažiūrėkite į juos! Aš tai negaliu rimtai jų vertinti: piniginė pilnutėlė, sakytum, tempiuosi visą „Monopolio“ banką. Vakar nuėjau į kioską nusipirkti kelių žurnalų ir padaviau 20 dolerių banknotą — grynų gryniausias žaidimas parduotuvėmis. Tarytum būtų įvykęs keistas organizmo sutrikimas, nuskridus lėktuvu keletą laiko juostų: imi kitą valiutą ir jauti, tarsi ničnieko neišleidi.

Einu nuo vienos nuostabios rankinės prie kitos ir per daug nekreipiu dėmesio į kainas. Retsykiais pakeliu etiketę su kaina, bergždžiai mėgindama suvokti, kiek tai kainuotų tikrais pinigais, tačiau, prisipažinsiu, tikslaus valiutos kurso neprisimenu. Šiaip ar taip, aritmetiniais sugebėjimais nelabai galiu pasigirti.

Tačiau tai nesvarbu. Nėra ko jaudintis, nes čia — Amerika, ir visi žino, kad Amerikoje viskas pigu. Seniai visų pripažinta tiesa. Taigi aš vadovaujuosi principu, kad viską perku labai pigiai. Tik pažiūrėkite į visas tas dailutes firmines rankines: ko gero, jos kainuoja perpus mažiau negu Anglijoje, jeigu ne dar mažiau!

Pagaliau išsirenku odinę Kate Spade rankinę ir einu prie kasos. Ji kainuoja 500 dolerių, lyg ir nemažai, tačiau ir milijonas lyrų skamba nežmoniškai daug, o tėra apie 50 pensų!

Pardavėja duoda man kvitą ir pamini kažką panašaus į dovaną.

— Tikra dovana! — netveriu džiaugsmu. — Ko gero, Londone jis kainuotų...

— Džina, ar tu eini aukštyn? — nutraukia mane pardavėja, kreipdamasi į savo kolegę. — Džina nuves jus į septintą aukštą, — ji nusišypso man.

— Gerai, — aš lyg ir suabejoju. — Na... gerai.

Džinai pamojus, neryžtingai seku paskui ją. Įdomu, kas ten tame septintame aukšte? Gal koks nors baras Kate Spade pirkėjams, kur vaišina šampanu!

Tik priartėjusi prie skyriaus, pavadinto „Dovanų įpakavimu“, suprantu, kur krypsta reikalai. Matyt, kai paminėjau žodį „dovana“, ji pamanė, kad...

— Na, štai, — guviai čiauška Džina. — Saks dėžutė — papildoma, tačiau galite pasirinkti ir kitą kokybišką įpakavimą.

— Supratau! Na... labai ačiū! Tiesą sakant, aš neplanavau...

Tačiau Džina jau dingo, o iš už prekystalio man drąsindamos šypsosi kitos dvi ponios.

O, Dieve, ką man dabar daryti?

— Ar išsirinkote popierių? — klausia vyresnioji ponia. — Dar turime didelį kaspinėlių ir papuošimų pasirinkimą.

Velniai nematę. Tegul pakuoja. Kainuos tik 7,50 dolerių ir bus smagu grįžus į viešbutį išvynioti.

— Taip! — irgi šypsausi joms. — Norėčiau to sidabrinio popieriaus ir kokio nors violetinio kaspinėlio... ir vienos sidabrinių uogyčių kekelės.

Ta ponia vikriai pakuoja mano rankinę. Ir taip dailiai, aš pati taip tikrai nemokėčiau. Labai smagu! Ar tik nevertėtų visų savo pirkinių gražiai įvynioti?

— Kam dovanosite? — ponia atverčia kortelę ir ima sidabrinį rašiklį.

— Mm... Beki, — atsakau negalvodama. Į šį skyrių užėjo kelios panelės, ir mane suintrigavo jų pokalbio nuotrupos.

— ...penkiasdešimties procentų nuolaida...

— ...pavyzdžių išpardavimas...

... Earl džinsai...

— O nuo ko? — maloniai klausia dovaną suvyniojusi ponia.

— Nuo... Beki, — abejingai atsakau. Ji taip keistai į mane pasižiūri, kad aš išsyk suprantu, ką pasakiusi. — Kitai Beki, — priduriu.

— ...pavyzdžių išpardavimas...

— ... Alexander McQueen, šviesiai mėlyni, 80 procentų nuolaida...

— ...pavyzdžių išpardavimas...

— ...pavyzdžių išpardavimas...

Aš nebegaliu ilgiau klausytis.

— Atleiskite, — kreipiuosi atsisukdama į jas, — aš tikrai netyčia nugirdau jūsų pokalbį, bet gal galite paaiškinti man, kas yra tas „pavyzdžių išpardavimas“?

Dovanų įpakavimo skyrius nuščiūva, visų, taip pat ir tos ponios su sidabriniu rašikliu, akys nukrypsta į mane.

— Jūs nežinote, ką reiškia pavyzdžių išpardavimas? — galų gale atsiliepia viena panelė odiniu švarkučiu, tačiau tokiu tonu, lyg aš ką tik būčiau prisipažinusi, kad nemoku abėcėlės.

— Em... ne, — jaučiu, kaip visa nukaistu. — Ne, aš... nežinau. — Ta panelė išriečia antakius, pasikuičia rankinėje ir ištraukia kažkokią kortelę.

— Štai kas yra tas pavyzdžių išpardavimas, mieloji.

Pradėjus skaityti kortelę, man net oda pašiurpsta.

PAVYZDŽIŲ IŠPARDAVIMAS

Dizainerių sukurti drabužiai — 50-70% nuolaida

Ralph Lauren, Comme des Garçons, Gucci

Rankinės, bateliai, trikotažas — 40-60% nuolaida

Prada, Fendi, Lagerfeld

— Ar čia tikra? — pagaliau pralemenu. — Turiu galvoje, ar... ar ir aš galiu ten nueiti?

— Žinoma, — atsako panelė. — Viskas kuo tikriausia. Bet jis vyksta tik vieną dieną.

— Vieną? — mano širdis jau panikuoja. — Tik vieną?

— Vieną, — rimtai patvirtina panelė. Pasižiūriu — ir kitos panelės linksi.

— Pavyzdžių išpardavimas vyksta be didelės reklamos, — paaiškina viena.

— Jis vyksta visur. Tiesiog pasirodo per naktį.

— O paskui dingsta. Nebelieka.

— Tada belieka laukti, kol išdygs kitas.

Aš tarsi apkerėta varstau jas žvilgsniu. Jaučiuosi lyg tyrinėtoja, klausydamasi istorijos apie kokią nors paslaptingą klajoklių gentį.

— Jeigu nori suspėti į šitą, — sako panelė odiniu švarkeliu, tapšnodama kortelę ir grąžindama mane į realybę, — geriau nieko nelauk.

Dar niekada taip greitai nelėkiau kaip tąsyk iš tos parduotuvės. Spausdama Saks Fifth Avenue parduotuvės maišelį, pasigavau taksi, vos atgaudama kvapą, perskaičiau adresą nuo kortelės ir atsilošiau sėdynėje.

Man nerūpi nei maršrutas, nei įžymūs objektai, kuriuos pravažiuojame. Man tereikia parduodamų firminių drabužių.

Kai sustojame, užmoku vairuotojui, pridėdama 50 procentų, kad nepalaikytų manęs kokia nors šykščia turiste iš Anglijos, ir drebančia širdimi išlipu. Turiu pripažinti, kad pirmas įspūdis nieko gero nežada: abipus gatvės prisėta parduotuvių ir administracinių pastatų. Kortelėje paprasčiausiai nurodytas 405 numeris, tačiau kai jį prieinu, pasirodo tai beesąs dar vienas administracinis pastatas. Tai gal aš patekau visai ne ten, kur reikia? Einu šaligatviu, akis įsmeigusi į sienas, tačiau nieko nepastebiu. Net nežinau, kokiame rajone atsidūriau.

Jaučiuosi kaip paskutinė kvailė. Turėjau paprasčiausiai pėdinti su ekskursantais, o dabar? Atsitrenkiau į kažkokį miesto galą, dar, žiūrėk, ims kas nors ir apiplėš. Turbūt mane apmovė. Tikrai. Kur tu, žmogau, girdėjai, kad dizainerių sukurti drabužiai būtų parduodami su 70 procentų nuolaida? Reikėjo iš karto susiprotėti...

Palaukite. Vieną... minutėlę.

Matau — sustoja taksi, ir išlipa panelė Miu Miu suknele. Ji dirsteli į popiergalį, greitai nukaukši šaligatviu ir dingsta už 405-ojo namo durų. Po sekundėlės dar dvi panelės ateina gatve ir vėl dingsta už tų pačių durų.

Gal čia ir yra toji vieta?

Pastūmusi stiklines duris, įeinu į aptriušusią fojė, kurioje pririkiuota plastikinių kėdžių. Nervingai linkteliu prie stalo sėdinčiam budėtojui ir mandagiai klausiu:

— Em... atleiskite... Aš ieškau...

— Dvyliktas aukštas, — abejingai atsako jis. — Liftai gale.

Nulekiu į galą, išsikviečiu vieną senutėlį liftą ir nuspaudžiu „12“.

Liftas girgždėdamas slenka aukštyn, nešdamas mane vis arčiau tolygiai garsėjančio klegesio. Liftas dzingteli, durys atsiveria ir... O, Dievuli. Šitokia eilė!

Ta panelių eilė rangosi nuo pat durų koridoriaus gale. Visos grūdasi pirmyn, iš nekantravimo žvilgsniai negyvi. Kartais pro tas duris kas nors išnyra su maišeliu rankoje, ir kokios trys panelės prasigrūda vidun. Vos spėju atsistoti į eilės galą, už manęs kažkas sužvanga: už kelių jardų moteriškė atidaro duris.

— Čia kitas įėjimas, — šūkteli ji. — Prašome čia!

Visos galvos priešakyje akimirksniu atsisuka, pasigirsta kolektyvinis įkvėpimas, ir potvynio banga griūna ant manęs. Išsigandusi, kad nesutryptų, lekiu prie tų durų ir staiga atsiduriu viduryje salės. Esu šiek tiek sutrikusi, o štai visos kitos galvotrūkčiais metasi prie kabyklų.

Aš dairausi, mėgindama pasirinkti kursą. Eilių eilės drabužių, stalai užversti rankinėmis, bateliais, šalikais, o panelės tiesiog maudosi visame kame. Matau Ralph Lauren trikotažą... visą eilę fantastiškų paltų... o tenai — stirta Prada rankinių... Tarytum visos svajonės išsipildė!

Aplinkui mane — klegesys, jaudulys, pokalbių nuotrupos.

— Aš turiu jį nusipirkti, — tarška viena panelė, glausdama prie savęs paltą. — Tiesiog privalau jį nusipirkti.

— Aš tai padarysiu taip: visus šiandien išleistus 450 dolerius nurašysiu į paskolą, — girdžiu, kaip kita išeidama aiškina savo draugei, lygiai taip pat apsikrovusiai krepšiais. — Ką reiškia 450 dolerių trisdešimčiai metų?

— Šimtaprocentis kašmyras! — klykteli dar kažkas. — Ar matei šitą? Tik 50 dolerių! Imu tris.

Dairausi po skaisčiai apšviestą šurmuliuojančią patalpą, žiūriu į besimalančias paneles, čia graibstančias prekes, čia besivyniojančias šalikus ar jau einančias lauk su glėbiais naujutėlių prekių. Mane užplūsta šiluma. Aiškiausiai suprantu, kad čia — mano liaudis, būtent jai aš priklausau. Atradau savo tėvynę.

Po kelių valandų grįžtu į Four Seasons. Jaučiuosi lyg ant sparnų. Aš tiesiog apsikrovusi pirkiniais, bet nemoku jums apsakyti, kaip pigiai juos nusipirkau. Pasakiškas balkšvas odinis paltas. Jis mažumėlę ankštas, tačiau aš tikrai netrukus numesiu kelis svarus. (Be to, oda tempiasi.) Toliau — gražutėlė raštuota šifono palaidinukė, sidabriniai bateliai ir rankinė! Ir už viską sumokėjau tik 500 dolerių!

Negana to, susipažinau su labai miela panele Džode. Ji man papasakojo apie interneto tinklalapį, kuris kasdien tau siunčia informaciją apie tokius renginius. Kiekvieną dieną! Tai reiškia neribotas galimybes. Vaikščiodama po pavyzdžių išpardavimus, gali praleisti visą gyvenimėlį!

Jūs suprantate. Teoriškai.

Atėjusi į kambarį, Luką randu sėdintį ir skaitantį laikraščius.

— Labas! — aš vos atgaunu kvapą. Savo krepšius suverčiu ant didžiulės lovos. — Klausyk, man reikia kompiuterio.

— Gerai. Tuoj. — Jis paima nuo stalo nešiojamąjį kompiuterį ir paduoda man. Aš tučtuojau sėdu ant lovos, atsidarau jį ir įrašau adresą nuo Džodės duoto lapelio.

— Tai kaip praleidai laiką? — klausia Lukas.

— Nuostabiai! — skubiai darbuojuosi klaviatūra. — O, pažiūrėk į tą mėlyną krepšelį! Nupirkau tau labai gražių marškinių!

— Ar jau bent kiek apšilai kojas naujoje vietoje?

— O, manau, kad taip. Žinoma, dar tik pradžia... — raukausi, žiūrėdama į ekraną. — Na, greičiau, greičiau.

— Bet tavęs per daug nesukrėtė?

— Mmm... ne, — atsakau išsiblaškiusi. Aha! Staiga ekrane sumirga devynios galybės paveikslėlių. Viršuje nutįsta eilė saldainiukų su užrašais: „Smagu. Madinga. Niujorke.“ Daily Candy internetinis puslapis!

Aš nuspaudžiu ties „Užsiregistruokite“ ir skubiai rašau savo elektroninio pašto detales. Lukas susirūpinęs prieina prie manęs.

— Aš suprantu, tau viskas gali atrodyti keista ir baisu, kad per vieną dieną sunku apšilti kojas, tačiau pasakyk, Beki, koks pirmasis įspūdis? Ar nebus sunku adaptuotis Niujorke? Ar gali įsivaizduoti save, gyvenančią čia?

Aš plačiu mostu išspausdinu paskutinę raidę, nuspaudžiu „Siųsti“ ir mąsliai pakeliu į jį akis.

— Žinai, ką? Manau, turbūt galėsiu.

HOWSKI AND FORLANO

JAV IMIGRACIJOS ADVOKATAI

1st 56-oji g. 568 NIUJORKAS

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2001-ųjų rugsėjo 28 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

dėkojame už Jūsų užpildytas JAV imigracijos formas, tačiau mums iškilo keletas klausimų.

Skyriuje B69, kuriame reikia nurodyti savo ypatingus sugebėjimus, Jūs rašote: „Aš esu labai gabi chemijai, bet kas patvirtintų tai Oksforde.“ Mes paskambinome Oksfordo universiteto prorektoriui, tačiau jis nesugebėjo patvirtinti, kad yra susipažinęs su Jūsų darbu.

Lygiai tą patį išgirdome ir iš Britų olimpinio komiteto šuolių į tolį trenerio.

Siunčiame Jums kitas formas, kurias prašome užpildyti iš naujo.

Su geriausiais linkėjimais

Edgaras Forlanas

Devintas skyrius

Kitos dvi dienos pralekia it viesulas, siurbiant į save Niujorko reginius ir garsus. Ir, žinote, kai kurie tikrai įspūdingi. Štai Blumingdeilis — jie turi savo šokolado fabriką! Ir dar yra rajonas, kuriame nieko kito nepamatysi, tik batų parduotuves!

Viskas taip mane žavi, kad net pamirštu, dėl ko čia atvykau. Trečiadienio rytą pabudusi jaučiuosi taip, tarsi tektų eiti pas dantų gydytoją. Šiandien man paskirtas susitikimas su pora svarbių TV darbuotojų iš HLBC. O, Dieve. Mane jau ima siaubas.

Lukas išskubėjo į rytinį posėdį, o aš, gurkšnodama kavą ir knebinėdama raguolį, likau lovoje. Ir įkalbinėju save nesinervinti. Svarbiausia — ne panikuoti, bet išlikti šaltai ir drąsiai. Kaip Lukas ir sakė, juk šitas susitikimas dar nėra joks interviu, o tik pirmasis, įžanginis etapas. Jis pavadino jį susipažinimo pietumis.

Lyg ir būtų nieko, tik kažin ar aš noriu, kad jie mane pažintų? Atvirai kalbant, abejoju, ar tai gera mintis. Esu beveik tikra, kad jeigu jie perpras mane iki pašaknų, — tarkim, jie sugeba skaityti mintis ar panašiai, — mano šansai gauti darbą prilygtų nuliui.

Visą rytą nekeliu kojos iš kambario, paskaitinėju Wall Street Journal, pažiūriu CNN, tačiau tik dar daugiau baimės įsivarau. Turiu galvoje, tie Amerikos televizijos laidų vedėjai tokie auksaburniai, nepriekaištingi. Nei jie daro klaidų, nei pajuokauja, ir žino viską — net kas yra Irako prekybos ministras arba apie galimą atšilimą Peru. O aš čia sėdžiu, manydama, kad irgi galiu padaryti tą patį, ką ir jie. Gal man protas pasimaišė.

Ir dar viena bėda: aš neprisimenu, kada būčiau sėdėjusi rimtame pokalbyje. „Ryto kavutei“ nerūpėjo surengti su manimi interviu. Aš tiesiog įkritau pas juos. O turint galvoje mano senąjį darbą Successful Saving žurnale, rašančiame apie sėkmingą taupymą, redaktorius Filipas tiesiog maloniai paplepėjo su manimi, nes jau žinojo mane iš spaudos konferencijų. Užtat vos pagalvojus, kad prisistatant teks padaryti įspūdį dviem nepažįstamiems žmonėms, apmiršta blusos.

— Tiesiog būk savimi, — vis primena Lukas. Absurdas. Visiems aišku, kad pokalbyje reikia ne demonstruoti, kokia tu esi, bet apsimesti tuo, ko jiems reikia tam darbui. Todėl tai ir vadinama „pokalbio metodika“.

Kai atvažiuoju į restoraną, kur turi vykti susitikimas, viena mano pusė nori nešdintis lauk ir atsisakyti visų užmačių, o vietoj to nusipirkti dailius batelius. Bet negaliu. Privalau iškentėti.

Tačiau tai dar ne viskas. Blogiausia, kad mano skrandis nerimsta ir delnai drėksta, o tai rodo, kad šis reikalas man tikrai svarbus. Negaliu, kaip esu įpratusi, pasakyti, kad man į tai nusispjauti, kad tai nesvarbu. Bėda, kad tai labai svarbu: jeigu negausiu darbo Niujorke, negalėsiu nė gyventi Niujorke; jeigu susimausiu per pokalbį, pasklis kalbos, kad aš beviltiška, o tada viskam — sudie. O, Dieve, o, Dieve...

Gerai, nusiramink. Galiu su tuo susidoroti. Galiu. O paskui apdovanosiu save kai kuo. Šį rytą Daily Candy atsiuntė man žinutę elektroniniu paštu. Akivaizdu, kad šitas didžiulis prekybos kosmetika centras SoHo mikrorajone, vadinamas Sephora, šiandien iki ketvirtos valandos rengia ypatingą reklamą. Nė vienas pirkėjas neliks nuskriaustas, o jeigu pirksi daugiau negu už 50 dolerių, dykai gausi blakstienų tušą!

Štai, matote, vien pagalvojusi apie tai, jaučiuosi geriau. Gerai, eik, mergužėle. Žygiuok ir suvystyk juos.

Aš ryžtingai atidarau duris ir iš karto patenku į labai prašmatnų restoraną. Visur juoda politūra, baltutėliai užtiesalai, akvariumuose plaukioja spalvingos žuvelės.

— Laba diena, — pasisveikina juodai apsirengęs metrdotelis.

— Sveiki, — atsakau. — Aš atėjau susitikti...

Velnias. Aš pamiršau tų žmonių pavardes.

Šauni pradžia, Beki. Labai profesionali.

— Minutėlę... palaukite? — Visa nukaitusi sugrabalioju rankinėje popiergalį. Štai. Džudas Vestbrukas ir Kenta Garland.

Kenta? Čia toks vardas?

— Aš esu Rebeka Blumvud, — prisistatau metrdoteliui, kišdama lapelį atgal į rankinę. — Susitinku su Džudu Vestbruku ir Kenta Garland iš HLBC. — Jis permeta akimis savo sąrašą ir šaltai nusišypso.

— Taip. Jie jau čia.

Aš giliai įkvepiu ir nuseku paskui jį prie stalo. Štai jie: blondinė smėlio spalvos kostiumėliu su kelnėmis ir tarsi nušlifuotas vyriškis tokiu pat nepriekaištingu juodu kostiumu, pasirišęs žalsvą kaklaraištį. Bėgti atgal nebegaliu, todėl žengiu pirmyn, apsiginklavusi pasitikinčia šypsena, ir ištiesiu ranką. Jiedu žiūri į mane ir nieko nesako. Mane apima siaubas, kad jau būsiu pažeidusi kokią nors gyvybiškai svarbią etiketo taisyklę. Palaukite, juk Amerikoje sveikinantis paspaudžiama ranką, ar ne? Gal nereikia bučiuotis? Arba nusilenkti?

Laimė, blondinė pakyla ir karštai paspaudžia man ranką.

— Beki! — sako ji. — Esu be galo sužavėta, matydama jus. Aš esu Kenta Garland.

— Džudas Vestbrukas, — prisistato vyras, verdamas mane giliai įdubusiomis akimis. — Mes labai džiaugiamės šiuo susitikimu.

— Aš taip pat! Labai ačiū už nuostabias gėles!

— Nėra už ką, — sako Džudas, sodindamas mane į kėdę. — Mums buvo malonu.

— Nepaprastai malonu, — patvirtina Kenta.

Stoja laukimo tyla.

— Ir man pasakiškai miela, — skubu pasakyti. — Tiesiog... fenomenalu!

Kol kas viskas gerai. Jeigu mes ir toliau skanduosime, kaip mums malonu, aš nepražūsiu. Aš atsargiai dedu savo rankinę ir FT bei Wall Street Journal laikraščius ant grindų. Dar norėjau atsinešti ir kinų South China Morning Post laikraštį, bet nusprendžiau, kad galiu persūdyti.

— Gal pageidausite ko nors išgerti? — klausia prie manęs priėjęs padavėjas.

— O, taip! — Aš nervingai dirsteliu, kuo vaišinasi Kenta su Džudu. Iš pilnų stiklinaičių galima spręsti, kad ten — G&T, vadinasi, ir man dera sekti jų pavyzdžiu. — Prašau džino su toniku.

Labai gerai, man jo reikia. Padės atsipalaiduoti. Atsiversdama meniu, pastebiu, kad Džudas ir Kenta susidomėję stebi mane, tarsi manydami, kad aš staiga imsiu ir pražysiu pavasario žiedais ar panašiai.

— Mes matėme jūsų įrašus, — palinkusi į priekį užveda kalbą Kenta. — Jie labai įspūdingi.

— Tikrai? — pabūgstu, kad pasirodžiau pernelyg apstulbusi, ir atsainiau pakartoju: — Tikrai. Na, ir aš didžiuojuosi ta laida...

— Kaip jūs, Rebeka, žinote, mes vedame laidą „Vartotojas šiandien“, — aiškina Kenta. — Šiuo metu dar neturime asmeninių finansų skilties, tačiau labai norėtume programoje skirti pastovų laiką konsultacijoms, ką jūs ir darėte Britanijoje, — ji žvilgteri į Džudą, iš kurio sulaukia pritariamo linktelėjimo.

— Akivaizdu, kad jūs jaučiate aistringą potraukį asmeniniams finansams, — pastebi jis.

— O, — tiek teištariu nustebusi. — Na...

— Tai prasiskverbia jūsų darbe, — tvirtina Džudas, — ir matyti iš to, kaip jūs subtiliai traktuojate savo temą.

Subtiliai traktuoju?

— Žinote, Rebeka, jūs gana unikali, — sako Kenta. — Jauna, draugiška, žavi mergina, ir toks profesionalumas, įsitikinimas tuo, ką kalbate...

— Jūs visur ir visada įkvepiate tuos, kurie susiduria su finansiniais sunkumais, — sutinka Džudas.

— Labiausiai mus žavi jūsų kantrybė, kurią parodote kalbėdama su tokiais žmonėmis.

— Įsijautimas į kiekvieno bėdą...

— ...ir toks dirbtinai supaprastintas stilius! — tęsia Kenta, įdėmiai žvelgdama į mane. — Kaip jums pavyksta visa tai išlaikyti?

— Em... žinote! Tiesiog savaime... — Aš iš karto čiumpu padavėjo atneštą gėrimą. — Na, į jūsų sveikatą!

— Į sveikatą! — atsiliepia Kenta. — Ar jūs jau norite užsisakyti, Rebeka?

— Būtinai! — greitai permetu akimis valgiaraštį. — Prašau ešerį ir žalių salotų. — Aš pakeliu galvą į juos. — Ar valgysime česnakinės duonos?

— Aš nevalgau grūdų, — mandagiai atsako Džudas.

— Gerai. O jūs... Kenta?

— Darbo dienomis aš vengiu karbohidratų, — maloniai paaiškina ji. — Bet jūs mūsų nepaisykite. Neabejoju, kad ji skani.

— Ne, ne, — skubu atsisakyti, — man užteks ešerio.

Dieve, na, aš ir kvaila. Aišku, kad Manhatano gyventojai nevalgo česnakinės duonos.

— O ką gersite? — klausia padavėjas.

— Em... — žiūriu į juos. — Nežinau. Gal Sauvignon Blanc? Ko visi nori?

— Gera mintis, — draugiškai šypsosi Kenta, ir aš su palengvėjimu atsikvepiu. — Man, prašau, dar Pellegrino, — priduria ji, mosteldama į savo stiklinaitę.

— Ir man, — prataria Džudas.

Pellegrino? Jie geria Pellegrino?

— Tuomet ir man vandens, — skubu įsiterpti. — Nereikia vyno. Tai buvo tik mintis. Žinote...

— Ne! — nutraukia Kenta. — Gerkite, ką norite. — Ji šypsosi, žiūrėdama į padavėją. — Prašau, atneškite mūsų viešniai butelį Sauvignon Blanc.

— Tikrai... — pralemenu aš rausdama.

— Rebeka, — sako Kenta ir šypsodamasi kilsteli ranką, — tiesiog jauskitės patogiai.

Labai gražu. Dabar ji galvoja, kad aš esu tikra alkoholikė, kad negaliu ištverti nė vienų susipažinti skirtų pietų, neišlupusi butelio.

Tiek to. Kas padaryta — padaryta. Viskas bus gerai. Išgersiu tik vieną taurę. Vieną, ir taškas.

Aš iš visos širdies taip nusiteikusi: išgersiu vieną taurę ir nė lašo daugiau.

Bėda, kad vos tik išgeriu taurę, padavėjas prišokęs pripila kitą, ir aš vėl ją keliu. Be to, sumetu, kad pasirodyčiau labai nedėkinga, jeigu išgerčiau tik vieną taurę, o visas užsakytas butelis taip ir liktų.

O rezultatas toks: kol suvalgėme savo patiekalus, aš jau gana... Na, tėra vienintelis žodis — „pasigėriau“. Yra dar vienas žodelis — „nusitašiau“. Tačiau tai — ne bėda, mes labai šauniai leidžiame laiką, o aš, tiesą pasakius, darausi labai sąmojinga, matyt, šiek tiek atsipalaidavau. Pripasakojau jiems daugybę smagių istorijėlių apie „Ryto kavutės“ užkulisius. Jie atidžiai klausėsi ir pripažino, kad visa tai juos „gana sužavėjo“.

— Be abejo, jūs, britai, labai skiriatės nuo mūsų, — mąsliai pastebėjo Kenta, baigus pasakoti, kaip kartą Deivas, mūsų operatorius, atėjo toks nusitašęs, kad viduryje kadro netikėtai suklupo ir į kadrą pagriebė Emą, kuri tuo metu krapštėsi nosį. Dieve, buvo taip juokinga, kad vien prisiminusi tą epizodą krizenu.

— Mums be galo patinka jūsų angliškas humoras, — sako Džudas ir taip įdėmiai į mane žiūri, lyg lauktų naujų anekdotų.

Nagi, greičiau. Reikia sugalvoti ką nors juokingo. Angliškas humoras. Em... Apie Montį Pitoną? Viktorą Meldru?

— Negaliu pa-tikėti! — girdžiu save šūktelint. — Em... tiesiog tikra emigrantė! — Aš suprunkščiu iš juoko. Džudas su Kenta suglumę susižvalgo.

Kaip tik tuo metu atneša man kavą, Kentai — English Breakfast arbatą, o Džudas gers kažkokį nežmonišką miežių nuovirą, kurį pakišo padavėjui, kad tas paruoštų.

— Aš dievinu arbatą, — šypsosi Kenta. — Labai ramina. Klausykite, Rebeka. Anglijoje yra toks paprotys: reikia pasukti arbatinuką pagal laikrodžio rodyklę tris kartus, kad atsigintum nuo nelabojo. Ar tiesa? O gal prieš laikrodžio rodyklę?

Pasukti arbatinuką? Aš niekada nesu girdėjusi apie jokį sumautą arbatinuko pasukimą.

— Em... leiskite prisiminti.

Stengdamasi prisiminti, kada paskutinį kartą man teko gerti arbatą iš arbatinuko, suraukiu kaktą. Kad ir kaip stengiuosi, prieš akis tik vienas vaizdas: Sjuzi puodelyje mirko arbatos maišelį ir dantimis atlupinėja KitKat.

— Ko gero, prieš laikrodžio rodyklę, — pagaliau sumąstau. — Matote, yra toks senas posakis: „Judošius sėlina paskui laikrodį... bet atbulas nevaikšto.“

Ką čia, po perkūnais, aš pliurpiu? Ir kodėl nei iš šio, nei iš to prašnekau škotišku akcentu?

O, Dieve, aš per daug prisigėriau.

— Žavinga! — sako Kenta ir siurbteli arbatos. — Aš dievinu tokius savitus papročius. Gal žinote daugiau?

— Be abejo! — guviai pripažįstu. — Žinau daugybę!

Liaukis, Beki. Spausk stabdį.

— Pavyzdžiui, yra toks labai senas paprotys... bandelės su razinomis sukimas.

— Tikrai? — suklūsta Kenta. — Niekada negirdėjau tokio.

— O, taip, — užtikrinu. — Reikia daryti šitaip: paimate arbatinę bandelę... — Aš stveriu vieną batono riekelę iš praeinančio padavėjo. — Ir... sukate ją sau virš galvos štai taip, ir dar... sakote trumpą eilėraštuką...

Trupiniai pabyra man ant galvos, aš niekaip nesugalvoju žodžio, kuris rimuotųsi su „bandele“, todėl padedu batoną ant stalo ir gurkšteliu kavos.

— Šitaip daro Kornvalyje, — dar priduriu.

— Tikrai? — susidomi Džudas. — Mano senelė kilusi iš Kornvalio, reikės jos paklausti!

— Tik kai kuriose Kornvalio dalyse, — patikslinu aš. — Ten, kur smailiausi kyšuliai.

Džudas su Kenta tik susižvalgo ir užsikvatoja.

— Jau tas jūsų angliškas humoras! — pareiškia Kenta. — Tiesiog atgaivina.

Akimirksnį nesusivokiu, kaip man reaguoti, vis dėlto pasileidžiu juoktis ir aš. Dieve, kaip smagu! Mes taip puikiai sutariame! Staiga Kenta nušvinta.

— Dabar, Rebeka, noriu štai ką pasakyti. Turiu jums ypatingą pasiūlymą. Nežinau, kokie jūsų planai šiai popietei, tačiau yra tiesiog nepaprastas bilietas... į...

Ji stabteli, kad būtų didesnis efektas, ir plačiai šypsosi, o aš tiesiog netveriu džiaugsmu. Garantuotai, tai bus Gucci pakvietimas į pavyzdžių išpardavimą!

— ...į Finansininkų asociacijos metinę konferenciją! — didingai baigia ji.

Kurį laiką aš negaliu žodžio pratarti, o kai pagaliau prasižioju, mano balsas keliais tonais aukštesnis už įprastą:

— Tikrai? Jūs... jūs juokaujate!

Kaip dabar reikės išsisukti? Kaip?

— Aš taip ir žinojau! — nudžiunga Kenta. — Nujaučiau, kad būsite sužavėta. Tad jeigu neturite kitų planų šiai popietei...

Taip ir norisi užkaukti: aš turiu planų! Man reikia eiti į Sephora, kur dykai gausiu blakstienų tušą!

— Ten bus keletas labai iškilių pranešėjų, — įsiterpia Džudas. — Vienas jų — Bertas Frenkelis.

— Tikrai? Bertas Frenkelis! — Niekada negirdėjau apie jokį sumautą Bertą Frenkelį.

— Štai turiu leidimą... — Kenta jau kiša ranką į rankinę.

— Kaip gaila! — girdžiu save aikčiojant. — Matote, planavau šią popietę... aplankyti Gagenhaimą.

Fuuu... Niekas nestos kultūrai skersai kelio.

— Tikrai? — nusimena Kenta. — O gal galite atidėti kitai dienai?

— Bijau, kad ne. Matote, ten yra vienas ypatingas eksponatas, kurį svajojau pamatyti dar tada, kai buvau vos šešerių metų.

— Ką jūs sakote? — Kenta išpučia akis.

— Taip, — palinkstu į priekį ir labai rimtai dėstau toliau. — Kartą savo senelės knygoje apie meną pamačiau to eksponato nuotrauką ir nuo pat vaikystės troškau apsilankyti Niujorke ir išvysti patį kūrinį. Dabar esu čia... ir tiesiog negaliu ilgiau atidėti. Tikiuosi, jūs suprantate...

— Be abejo! — sako Kenta. — Be abejo, suprantame. Kokia įkvepianti istorija! — Jiedu supratingai susižvalgo, o aš kukliai nusišypsau. — O koks tas meno kūrinys?

Aš vis dar šypsausi, spoksodama į ją. Greičiau galvok. Gagenhaimas. Modernioji tapyba? Skulptūra?

Duodu penkiasdešimt procentų, kad ten modernioji tapyba. O, kad galėčiau paskambinti draugei.

— Tiesą sakant... nelabai norėčiau sakyti, — pagaliau prabylu. — Manau, kad meninis skonis — labai... privatus reikalas.

— O, — lyg ir nustemba Kenta. — Na, žinoma, aš nenorėjau įsibrauti...

— Kenta, — kreipiasi Džudas, vėl dirsteldamas į savo laikrodį. — Mums tikrai laikas...

— Tu teisus, — pritaria Kenta. Ji dar gurkšteli arbatos ir pakyla. — Atleiskite, Rebeka, mes turime susitikimą pusę trijų. Buvo labai malonu.

— Žinoma, — sakau aš. — Jokių rūpesčių!

Aš sunkiai pakylu ir išseku paskui juos. Dirstelėjusi į kibirėlį su vyno buteliu, net susvyruoju, suvokusi, kad išgėriau bemaž visą butelį. Dieve, kaip nepatogu. Tačiau nemanau, kad kas nors pastebėjo.

Vos spėjus išeiti iš restorano, Džudas jau sustabdo man taksi.

— Rebeka, buvo puiku su jumis susipažinti, — sako jis. — Mes pateiksime ataskaitą savo Gamybos skyriaus direktoriaus pavaduotojui ir... susisieksime su jumis! Maloniai praleiskite laiką Gagenhaime.

— Būtinai! — aš paspaudžiu jiems rankas. — Ir labai jums ačiū!

Laukiu, kol jie nueis, tačiau jie stovi ir laukia, kol aš nuvažiuosiu.

Šiek tiek svyruodama įsėdu į taksi, pasilenkiu į priekį ir aiškiai pasakau:

— Prašau, į Gagenhaimą.

Taksi trūkteli iš vietos, ir aš linksmai mojuoju Džudui su Kenta, kol šie dingsta iš akiračio. Manau, viskas praėjo labai gerai. Gal tik nereikėjo jiems pasakoti to anekdoto apie Rorį ir vedlį šunį. Ir dar nekas, kad suklupau eidama į tualetą. Bet juk kiekvienam gali taip pasitaikyti.

Palaukusi, kol pravažiuojame kokius du kvartalus, kad būtų saugiau, vėl pasilenkiu į priekį.

— Atleiskite, — kreipiuosi į vairuotoją. — Aš apsigalvojau. Ar galite nuvežti į SoHo?

Vairuotojas atsigręžia ir priekaištingai susiraukia.

— Jūs norite važiuoti į SoHo? O kaip Gagenhaimas?

— Em... ten nuvažiuosiu vėliau.

— Vėliau? — pasitikslina vairuotojas. — Gagenhaime nepaskubėsi. Tai labai puikus muziejus. Pikasas. Kandinskis. Tokių progų negalima praleisti.

— Aš ir nepraleisiu! Tikrai, pažadu. Ar galime pasukti į SoHo? Prašau?

— Gerai, — gerokai patylėjęs atsako vairuotojas ir pakraipo galvą. — Gerai.

Jis apsisuka gatvėje, ir dabar važiuojame priešinga kryptimi. Pažiūriu į laikroduką — be dvidešimties minučių trys. Marios laiko. Idealu.

Aš patenkinta atsilošiu ir žvelgiu į dangaus žydrynės lopelį. Dieve, kaip puiku, ar ne? Lekiu geltonu taksi, nuo dangoraižių atsispindi saulė, nuo lūpų nedingsta vyno įspausta šypsena. Tikrai jaučiu, kad įsitvirtinu Niujorke. Nors viso labo praėjo tik trys dienos, tačiau atrodo, kad jau priklausau šiam miestui. Ir kalbą įvaldau, ir visa kita. Pavyzdžiui, vakar net negalvodama pasakiau amerikietiškai „tik įsivaizduok“, o sijoną pavadinau „žaviu“! Mes sustojame priešais pėsčiųjų perėją, ir aš dairausi, norėdama nustatyti, kokioje gatvėje esame. Ir apmirštu iš siaubo.

Priešais mus perėja eina Džudas su Kenta. Kenta kažką gyvai šneka, o Džudas linksi galvą. O, Dieve, o Dieve. Greičiau slėptis.

Aš pasislenku sėdynėje žemyn ir spurdančia širdimi mėginu slėptis už savo Wall Street Journal. Per vėlu. Kenta pastebėjo mane. Ji išsižioja iš netikėtumo ir atskuba prie manęs. Ji tapšnoja į langą, kažką vapalioja ir energingai mostaguoja rankomis.

— Rebeka! Jūs važiuojate ne tuo keliu! — šaukia ji, kai nuleidžiu langą. — Gagenhaimas visai kitoje pusėje!

— Tikrai? — kaip galėdama labiau išsigąstu. — Dieve mano! Kaip tai galėjo atsitikti?

— Liepkite vairuotojui sukti atgal! Jau tie Niujorko taksistai!.. Amžinai nieko nežino! — Ji beldžia į jo langelį. — Ga-gen-hai-mas! — Rodos, kad ji aiškina kokiam kvailam kūdikiui. — Važiuokite 89-ąja! Ir skubėkite! Ši moteris svajojo ten patekti nuo pat šešerių metų!

— Tai norite, kad vežčiau į Gagenhaimą? — klausia taksistas, žiūrėdamas į mane.

— E... taip, — aš vengiu jo akių. — Juk taip sakiau, ar ne? Į Gagenhaimą!

Vairuotojas vos girdimai nusikeikia ir suka taksi atgal. Aš moju Kentai, kuri skėsčioja rankomis, suprask: „Na, argi jis ne paskutinis idiotas?“

Mes vėl traukiame į šiaurę. Keletą minučių negaliu sukaupti minčių. Matau, kaip pro šalį skrenda gatvės. 34-oji, 35-oji... Jau beveik trečia valanda, o mes zvimbiame tolyn nuo SoHo, nuo Sephora, nuo mano nemokamo blakstienų tušo...

— Atleiskite, — kreipiuosi aš į taksistą ir atsiprašančiai krenkšteliu. — Iš tiesų...

— Kas dabar? — vairuotojas piktai dėbteli į mane.

— Aš... aš ką tik prisiminiau, kad prižadėjau tetai susitikti tame... tame...

— SoHo. Jūs norite važiuoti į SoHo.

Mūsų akys susitinka veidrodėlyje, ir aš susigėdusi linkteliu. Taksistas taip švysteli vairą, sukdamas atgal, kad aš nusiverčiu ant sėdynės ir bumbteliu galva į langą.

— Ei! — Net krūpteliu nuo tokio negyvo balso. — Atsargiau! Užsisekite saugos diržą!

— Gerai, — klusniai sumurmu aš. — Labai atsiprašau. Labai. Daugiau taip nebus.

Aš vos sugraibau saugos diržą. Veidrodėlyje sugaunu jo žvilgsnį.

— Tai buvo perspėjimo įrašas, — paniekinamai praneša jis. — Jūs kalbatės su įrašu.

Aš taip ir supratau.

Pagaliau mes pasiekiame Brodvėjų ir sustojame prie Sephora parduotuvės. Aš labai dosniai atsilyginu taksistui. (Mano supratimu, esant tokioms aplinkybėms, šimtaprocenčiai arbatpinigiai tiesiog būtini.) Jis įdėmiai stebi, kaip ropščiuosi iš taksi.

— Jūs gėrėte, ponia?

— Ne, — pasipiktinu aš. — Tiksliau, taip, tačiau tik šiek tiek vyno pietaudama...

Taksistas pakraipo galvą ir nuvažiuoja, o aš nelabai tvirtu žingsniu pėdinu į Sephora. Tenka prisipažinti, kad mažumėlę sukasi galva. Kai įeinu vidun, ji dar labiau apsvaigsta. O, Dieve. Šito tai jau nesitikėjau.

Muzika trenkia, šviesos plieskia, visur pilna panelių, o išsičiustiję vaikinai juodais nertiniais atverčiamomis apykaklėmis ir su ausinėmis ant galvų dalija maišelius pirkiniams. Aš apstulbusi dairausi: šitiek kosmetikos man dar neteko matyti. Eilių eilės lūpų dažų, nagų lako. Tvieskia visomis vaivorykštės spalvomis. Ir, — o, žiūrėkite! — ten išrikiuotos kėdutės, kad galėtum atsisėsti ir ramiai viską išbandyti. Šalia ir vata, ir visa kita — nemokamai. Čia tiesiog... tikras rojus.

Paėmusi maišelį, apžiūrinėju. Ant priekio užrašytas vadinamasis jų „Sephora patikinimas“: „Visa, kas teikia grožį, sukviečia mus draugėn ir užtvindo gyvenimą gardžiais kvapais.“

Dieve, tiksliau ir nepasakytum. Jau taip išmintinga ir... suvirpina širdį, kad man net akys sudrėksta.

— Panele, jūs gerai jaučiatės? — Tas jaunikaitis su ausinėmis stovi, įbedęs žvilgsnį į mane.

— Aš ką tik perskaičiau tą Sephora patikinimą. Jis toks... gražus, — man vis dar sukasi galva.

— Na... gerai, — jo žvilgsnyje matau abejonę. — Tuomet geros dienos.

Aš linkteliu galva ir pusiau svirduliuodama traukiu prie virtinės nagų lako buteliukų. Etiketėse parašyta: „Kosmoso intelektas“ ir „Šviesi svajonė“. Bežiūrint į juos mane suima jaudulys. Tie buteliukai kalbina mane. Sako, kad vos nusilakuosiu nagus tinkama spalva, viskas kaipmat įgis prasmę, mano gyvenimas susitvarkys.

Kodėl anksčiau nesusipratau? Kodėl?

Pasiėmusi „Šviesią svajonę“, dedu į krepšį ir einu į parduotuvės galą. Ten randu lentyną su užrašu: „Padovanokite sau — jūs to verta.“

„Aš verta,“ — lyg per miglą atplaukia mintis. Nusipelniau ir aromatinių žvakių komplekto, ir kelioninio veidrodėlio, ir kažin kokios „poliruojančios pastos“, nors ir nesuprantu, ką ji daro... Aš stoviu, kraunu viską į krepšį ir girdžiu kažin kokį duslų, burbuliuojantį skambesį. Oi, čia mano mobilusis telefonas.

— Klausau! Kas skambina?

— Sveika. Čia aš, — sako Lukas. — Girdėjau, kad tavo pietūs praėjo gerai.

— Tikrai? — nustembu. — Iš kur sužinojai?

— Kalbėjausi su kai kuo iš HLBC. Regis, turėjai nemažą pasisekimą. Sakė, kad tu labai linksma.

— Oho! — Įsikimbu lentynos, kad išlaikyčiau pusiausvyrą. — Ar tikrai?

— Tikrai. Jie gyrė, kad esi labai žavi ir domiesi kultūra... Net girdėjau, kad jie tave įsodino į taksi, nes po to važiavai į Gagenhaimą.

— Teisingai, — aš paimu dėžutę mandarininio lūpų balzamo. — Įsodino.

— Mane labai suintrigavo tavo deginanti vaikystės svajonė. Kentai palikai didžiulį įspūdį.

— Tikrai? — neaiškiai sumurmu. — Na, tai gerai.

— Labai, — Lukas patyli. — Keistoka, kad šįryt tu man neminėjai Gagenhaimo. Tiksliau, niekada neužsiminei. Kai pagalvoji, kad to troškai nuo šešerių metų...

Nugirdusi linksmą pašaipėlę Luko balse, suklustu. Tai ką, po perkūnais, jis paskambino vien tam, kad paerzintų mane?

— Niekada neminėjau Gagenhaimo? — kuo nekalčiausiai klausiu ir įsidedu tą balzamą į krepšį. — Keista.

— Ar ne? Labai keista. Tai tu dabar ten?

Žioplys.

Aš patyliu. Juk negaliu Lukui prisipažinti, kad vėl apsipirkinėju. Užtenka, kad iš manęs šaipėsi po tos vadinamosios ekskursijos su gidu. Na, gerai, tarkim, dešimt minučių iš visos trijų valandų ekskursijos po miestą — ne kažin kas, bet aš šį bei tą pamačiau, ar ne? Tiksliau, nuėjau net iki Saks, ar ne?

— Taip, — užtikrinu aš. — Esu čia.

Juk beveik nemeluoju, nes kai baigsiu čia, galėsiu nuvykti ir ten.

— Šaunu, — sako Lukas. — Į kokį eksponatą žiūri šią akimirką? Užsičiaupk.

— Ką sakote? — staiga aš pakeliu balsą. — Atleiskite, aš nepagalvojau! Lukai, turiu išjungti telefoną. Mm... prižiūrėtoja skundžiasi. Greitai pasimatysime.

— Šeštą Royalton bare. Susipažinsi su mano nauju kolega Maiklu. Ir labai lauksiu tavo pasakojimo apie visą popietę.

Dešimtas skyrius

Telefoną įsidedu šiek tiek pasipiktinusi. Uch. Na, aš jam parodysiu. Tuoj pat važiuosiu į Gagenhaimą. Tą pačią minutę. Kai tik nusipirksiu kosmetikos ir gausiu tą nemokamą dovanėlę.

Prisikrovusi pilną krepšį gražių daikčiukų, nuskubu prie kasos ir net nežiūrėdama pasirašau ten, kur priklauso. Paskui išeinu į triukšmingą gatvę. Gerai. Dabar pusė keturių. Turiu marias laiko nuvažiuoti ten ir pasidomėti kultūra. Net smagu pagalvoti.

Stoviu ant šaligatvio krašto ir ištiesusi ranką stabdau taksi. Lyg netyčia pastebiu puikią tviskančią parduotuvę su užrašu „Keitės popieriai“. Ranka savaime nusvyra žemyn, o kojos pačios iš lėto mina vitrinos link. Tik pažiūrėsiu. Užmesiu akį į puikųjį vyniojamąjį popierių. Ir į tą įmantrią dėžutę. Dar į tą nuostabų kaspiną su karoliukais.

Gerai, padarysiu šitaip: tik užšoksiu į vidų ir apžvelgsiu. Penkios minutės — ir aš jau būsiu pakeliui į Gagenhaimą.

Pastumiu duris ir iš lėto einu aplinkui, gėrėdamasi išdėstytu gražučiu vyniojamuoju popieriumi, dar padabintu sausomis gėlėmis, palmių šakelėmis ir kokardomis. Nuotraukų albumai, aukščiausios kokybės rašomojo popieriaus dėžutės... O, Dieve, tik pažiūrėkite į tuos sveikinimų atvirukus!

Štai, matote, kodėl Niujorkas toks ypatingas? Jiems neužtenka tų nuobodžių nutrintų sveikinimo atvirukų. Čia rasi ir rankų darbo kūrinių su žvilgančiomis gėlytėmis ar linksmomis kompozicijomis, ant kurių užrašyta, pavyzdžiui: „Sveikiname, įsivaikinus dvynukus!“ ir „Kaip gaila, kad jūs išsiskyrėte!“

Sužavėta tokiu rinkiniu, žingsniuoju pirmyn atgal ir nusprendžiu, kad man būtina keletą tokių įsigyti. Kad ir šitą su nuostabia iškilusia pilimi, virš kurios plevėsuoja vėliavėlė. Čia užrašyta: „Dievinu tavo rekonstruotus namus!“ Nors nepažįstu nė vieno žmogaus, kuris rekonstruotų savo namą, tačiau pasilaikysiu, kol mama apsispręs pakeisti prieškambario tapetus. Arba štai šitas, vaizduojantis žalią žolę ir skelbiantis: „Su dėkingumu — šauniausiam teniso treneriui.“ Kitą vasarą planuoju mokytis žaisti tenisą, tai kodėl negalėčiau padėkoti savo treneriui?

Taigi pasirenku dar keletą ir einu prie kvietimų stovo. O čia dar geriau! Vietoj to, kad užrašytų tik vieną žodį „Vakarėlis“, jie sako: „Susitinkame klube priešpiečių!“ ir „Suvalgykime kartu mūsų draugišką picą!“

Žinote, manyčiau, reikia nusipirkti keletą. Antraip būtų tiesiog neįžvalgu. O kodėl mudviem su Sjuzi nesurengus vakarėlio su pica? Britanijoje tokių kvietimų nė su žiburiu nerasi. Jie tokie mieli, kraštuose apvedžioti viliojančiais picos gabalėliais. Atsargiai deduosi dešimt dėžučių su kvietimais. Dabar pintinėlėje turiu juos, visus tuos nuostabius atvirukus ir keletą lapų dryžuoto vyniojamojo popieriaus, pro kurį tiesiog negalėjau praeiti. Nuėjusi prie kasos ir laukdama, kol kasininkė viską suskaičiuos, dairausi, gal ko nepastebėjau. Kai pardavėja pasako sumą, aš pritrenkta atsigręžiu. Tiek daug? Tik už kelis atvirukus?

Aš jau suabejoju, ar man reikia jų visų. Pavyzdžiui, tų su užrašu: „Laimingų atostogų, bose!“ Bet ir vėl: vieną gražią dieną jie pravers, tiesa? O jeigu ruošiuosi gyventi Niujorke, teks priprasti siuntinėti brangius atvirukus. Taigi tai galima pavadinti aklimatizacijos forma.

Be to, kokia prasmė turėti šaunų naują kreditinės kortelės limitą, jeigu jo nepanaudoji? Tikrai. Viską nurodysiu kaip „neišvengiamas verslo išlaidas“.

Pasirašydama ant kvitelio, pastebiu džinsuotą panelę su skrybėlaite. Ji sukinėjasi prie komercinių atvirukų. Kažkur ją mačiau. Aha, prisiminiau!

— Labas, — pasisveikinu aš, draugiškai nusišypsodama. — Ar tik nebuvome susitikę vakar per pavyzdžių išpardavimą? Ar radai ką nors gero?

Vietoj to, kad atsakytų, ji greitai nusisuka, o skubėdama durų link su kažkuo susiduria ir sumurma: „Atsiprašau“. Angliškas akcentas! Klausykite, šitoks nemandagumas! Svetimoje žemėje ignoruoja tėvynainę! Dieve, nieko nuostabaus, kad žmonės mano, jog anglai šalti ir abejingi.

Gerai, dabar — į Gagenhaimą. Bėda, kad nežinau, kurioje gatvės pusėje stabdyti taksi. Sutrikusi stoviniuoju, svarstydama, kur šiaurė. Kitoje gatvės pusėje kažin kas sublyksi: ar tik nepradės lyti? Tačiau danguje nė debesėlio, o kiti žmonės, atrodo, nieko nepastebėjo. Matyt, čia vienas iš tų Niujorko ypatumų: turbūt nuo šaligatvio kyla garas.

Tebūnie. Dabar susikaupk. Gagenhaimas.

— Atleiskite, — kalbinu vieną praeivę. — Kurioje pusėje yra Gagenhaimas?

— Gatve žemyn, — parodo ji nykščiu.

— Aišku, — atsakau visiškai sutrikusi. — Ačiū.

Negali būti. Aš maniau, kad Gagenhaimas yra už šimto mylių nuo čia, kažkur prie Centrinio parko. Kaip gali būti „žemyn gatve“? Matyt, ji užsienietė. Reikia paklausti kito žmogaus.

Visi taip pasiutusiai lekia pro šalį, kad net nemato manęs.

— Ei, — šūkteliu vienam kostiumuotam vyrui, praktiškai sugriebdama jį už rankos. — Į Gagenhaimą...

— Ten, — jis krypteli galva ir lekia toliau.

Apie ką, po velnių, jie visi šneka? Garantuoju, Kenta minėjo, kad Gagenhaimas yra šalia... šalia...

Minutėlę.

Aš taip ir stoviu lyg įbesta.

Negaliu patikėti. Nagi, štai kur jis! Priešais mane — iškaba, ant kurios didžiulėmis kaip pats gyvenimas raidėmis parašyta: GAGENHAIMAS.

Kas čia darosi? Gal Gagenhaimas persikėlei O gal yra du Gagenhaimai?

Aš einu prie durų, bet tas pastatas atrodo lyg ir per mažas muziejui. Gal čia ne pagrindinis Gagenhaimas? Ar tik čia nebus kokia nors moderni SoHo atšaka! Taip! Jeigu Londonas gali turėti ir Britanijos Teitą, ir Modernųjį Teitą, tai kodėl Niujorke negali būti Gagenhaimo ir SoHo Gagenhaimo?

SoHo Gagenhaimas. Kaip kietai skamba!

Aš atsargiai pastumiu duris. Žinoma, visur balta, erdvu, ant pakylų išdėlioti moderniojo meno kūriniai, yra ir kur atsisėsti. Žmonės vaikštinėja, vienas su kitu šnabždasi.

Žinote, ką pasakysiu? Visi muziejai turėtų šitaip atrodyti. Pirmiausia gražūs, nedidukai, kad vos įkėlęs koją žmogus neišsisemtų. Manau, per kokį pusvalandį galima viską apžiūrėti. Be to, visi daiktai atrodo labai įdomūs. Pavyzdžiui, ten, toje stiklinėje spintelėje, tokie nepaprasti raudoni kubai! O kokia fantastiška abstrakti graviūra kabo ant sienos!

Man besigėrint ja, prisiartinusi viena pora patyliukais ima grožėtis. Girdžiu, panelė lyg tarp kitko klausia:

— Kiek ji kainuoja?

Aš jau noriu gręžtis į ją ir draugiškai nusišypsojusi pasakyti: „Šitai ir aš visada norėjau sužinoti!“ Bet žiūriu, kad tas vyras ima ir apsuka graviūrą. Ogi ant nugarėlės — etiketė su kaina!

Muziejuje — etiketės su kainomis! Idealu! Pagaliau atsirado nors vienas protingai mąstantis žmogus, kuris, kaip ir aš, suprato, kad žmonėms neužtenka vien matyti meno kūrinį, jie nori žinoti ir jo kainą. Tikrai parašysiu apie tai Viktorijos ir Alberto muziejui.

Žinote, kai gerai įsižiūriu, matau, kad visi eksponatai su kainomis: ir tie raudoni kubai spintelėje, ir kėdė, ir ta... ta dėžutė su pieštukais.

Keista. Muziejuje — dėžutė su pieštukais. Gal čia koks nors montažinis menas? Einu pasižiūrėti iš arčiau. Ant kiekvieno pieštuko kažkas parašyta. Matyt, kas nors ypatingo apie pačią meno šaką ar gyvenimą... Prikišusi nosį skaitau: „Gagenhaimo muziejaus parduotuvė.“

Kas?

Tai čia...

Suglumusi dairausi.

Čia — parduotuvė?

Gerai apsidairiusi, abipus patalpos pamatau ir porą kasos aparatų. Kažkas eina nešinas dviem maišeliais.

O, Dieve.

Dabar tai jaučiuosi tikra kvaiša. Kaip galėjau neatpažinti parduotuvės? Tačiau... aš vis tiek nieko nesuprantu. Ar čia tik parduotuvė? Šalia nėra jokio muziejaus?

— Atleiskite, — kreipiuosi į šviesiaplaukį vaikinuką su vardine kortele. — Aš norėjau pasitikslinti, ar čia — parduotuvė?

— Taip, ponia, — mandagiai atsako jis. — Čia yra Gagenhaimo muziejaus parduotuvė.

— O tai kur pats Gagenhaimo muziejus?

— Toliau, prie parko.

— Aišku. Gerai, — žiūriu į jį suglumusi. — Noriu išsiaiškinti iki galo. Vadinasi, čia galima ateiti ir pirkti ką tik nori, ir niekam nesvarbu, ar tu buvai muziejuje ar ne? Turiu galvoje, nereikia parodyti nei bilieto, nei nieko?

— Ne, ponia.

— Vadinasi, visiškai nereikia apžiūrėti meno kūrinių? Galima iš karto paprasčiausiai apsipirkti? — Aš jau netveriu džiaugsmu. — Kuo toliau, tuo puikesnis šitas miestas! Nuostabu! — Išvydusi, kad vaikinukas apstulbsta, skubiai priduriu: — Nepagalvokite, kad aš nenoriu nueiti į muziejų. Ir dar kaip noriu. Aš tik... na, suprantate... pasitikslinau.

— Jeigu norite nuvažiuoti į muziejų, aš galiu iškviesti taksi. Ar norėtumėte apsilankyti?

— Em...

Reikia minutėlę pasvarstyti, juk nėra kur skubėti.

— Em... dar nežinau. Leiskite pagalvoti.

— Be abejo, — vaikinukas keistai mane nužiūri, o aš atsisėdu į baltą krėslą ir susimąstau.

Vadinasi, taip. Aišku, aš galėčiau važiuoti į Gagenhaimą. Sėsčiau į taksi, nuzvimbčiau ten, kur reikia, ir visą pusdienį žiūrėčiau į meno kūrinius.

Arba... galėčiau įsigyti tik knygą apie Gagenhaimą... ir likusią dienos dalį praleisti apsipirkinėdama.

Nejaugi, norint įvertinti meno kūrinį, būtina pamatyti jo originalą? Žinoma, ne. Tiesą pasakius, daug geriau vartyti knygą, nei klajoti po daugybę galerijų: ir greičiau viską apžiūrėsiu, ir daugiau sužinosiu.

Be to, juk šioje parduotuvėje ir yra meno kūriniai. Aš jau šiek tiek pasisėmiau kultūros. Tikrai.

Aš visai neskubu, bent dešimtį minučių dar pavaikštinėju, pasklaidau literatūrą, pakvėpuoju kultūrinėje aplinkoje. Galų gale nuperku vieną sunkią knygą, kurią padovanosiu Lukui, labai dailų puodelį — Sjuzi ir keletą pieštukų bei vieną kalendorių — mamai.

Šauniai padirbėta. Dabar galiu eiti iš tikrųjų apsipirkti! Išeinu iš parduotuvės tokia lengva širdimi, tokia laiminga, tarsi netikėtai būčiau paleista iš pamokų. Aš nukulniuoju Brodvėjumi ir pasuku į kitą gatvę. Čia matau kioskus, kur pardavinėjamos prastos rankinės ir įvairiaspalviai plaukų papuošalai. Matau vaikinuką, prastokai brązginantį gitara. Paskui keliauju įspūdinga grįsta gatvele, po kurio laiko — dar kita. Abipus gatvės rikiuojasi dideli seni raudoni namai, nukabinėti gaisrininkų kopėčiomis atsarginiam išėjimui. Ant šaligatvių auga medžiai. Čia atmosfera kur kas paprastesnė negu Brodvėjuje. Žinote, aš tikrai galėčiau priprasti ir gyventi čia. Jokių rūpesčių.

O, Dieve, parduotuvės! Viena už kitą prašmatnesnės. Viena pilna spalvingų aksominių suknelių, išdėliotų ant senovinių baldų. Kitoje, kur ant sienų vaizduojami debesys, pilna šiugždančių vakarinių suknelių, visur laukia vazos saldainių. Dar kitoje — viskas tik juoda ir balta, meniškas dekoras tarsi Fredo Asteiro filme. O pažiūrėkite į šitą!

Aš sustoju ant šaligatvio ir išsižiojusi žiopsau į manekeną, ant kurio tėra permatoma plastikinė palaidinukė, o jos kišenėje plaukioja auksinė žuvelė. Tokio stebuklingo apdaro dar neteko regėti.

Žinote, visada slapta troškau apsirengti kokį nors tikrai avangardinės mados drabužį. Dieve, argi nebūtų šaunu: užsimeti kokį nors sukarpytą apdarą ir giriesi visiems, kad nusipirkai jį SoHo. Nors... Ar čia vis dar SoHo? Gal NoLita? Ar... NoHo? SoLita? Atvirai kalbant, nebežinau, kur esu, o žemėlapio nenoriu traukti, kad kas nepagalvotų, jog esu turistė.

Aš pastumiu duris ir patenku į parduotuvę, kuri visiškai tuščia, jeigu neminėsi smilkalų kvapo ir kažin kokios keistos muzikos gaudimo. Iš karto einu prie sukabintų drabužių ir kuo ramiausiai imu juos apžiūrinėti. Viešpatie, jie jau seniai išėję iš mados. Kažkoks šlamštas: gal kokių dešimties pėdų ilgio kelnės, paprasta balta palaidinukė su gobtuvu, sijonas iš rumbuoto pliso ir laikraštinio popieriaus. Atrodo gana gražiai, bet kas būtų, jei imtų lyti lietus?

— Labas, — prieidamas sveikinasi jaunuolis. Jis vilki juodais teniso marškinėliais ir labai prigludusiomis sidabrinėmis kelnėmis, išskyrus tarpkojį, kuris yra iš džinsinės medžiagos ir labai... Na. Iššokęs.

— Labas, — atsakau kuo šalčiau, vengdama to tarpkojo vaizdo.

— Kaip laikotės?

— Ačiū, gerai!

Aš tiesiu ranką prie juodo sijonėlio, tačiau kaipmat paleidžiu, nes ant jo priekio — aplikacija: blizgantis raudonas penis.

— Gal norite ką nors pasimatuoti?

Nagi, Beki, nebūk ištižėlė, pasirink ką nors.

— Em... taip. Šitą! — Aš čiumpu neblogai atrodantį violetinį džemperį su piltuvėlio formos apykakle. — Prašau, šitą. — Aš nuseku paskui jį į patalpos galą, kur yra matavimosi kabina, pagaminta iš cinkuotų plokščių.

Tik tuo metu, kai imu džemperį nuo pakabo, pamatau, kad yra dvi piltuvėlio formos apykaklės. Tas megztinis šiek tiek primena tą, kurį tėtis kažkada dovanojo mano senelei Kalėdų proga.

— Atsiprašau? — šūkteliu iškišusi galvą iš kabinos. — Šis džemperis turi... dvi skyles galvai įkišti. — Aš susijuokiu, o tas vyrukas žiūri į mane lyg būčiau nenormali.

— Taip turi būti, — aiškina jis. — Tokia mada.

— Ak, taip! Tikrai, — aš skubu pritarti ir neriu atgal į kabiną.

Aš nedrįstu klausti, į kurią skylę kišti galvą. Mėginu į vieną — atrodo baisiai, paskui į kitą — irgi baisiai.

— Ar viskas gerai? — teiraujasi vyrukas anapus kabinos. Jaučiu, kaip kaista skruostai: juk negaliu prisipažinti, kad nežinau, kaip tą megztinį apsivilkti.

— Gerai, — dusliai atsakau.

— Gal išeisite pasižiūrėti į veidrodį?

— Gerai! — cypteliu.

O, Dieve. Mano veidai dega, o plaukai, bekamšant galvą į tą megztinį, atsistojo piestu. Nedrąsiai praveriu duris ir dėbsau į priešais esantį didžiulį veidrodį. Dar niekada taip kvailai nesijaučiau.

— Fantastiškas mezginys, — ištaria tas vyrukas. Jis stovi, sukryžiavęs rankas, ir dėbso į mane. — Gana unikalus.

— Em... tikrai, — pritariu po pauzelės. — Labai įdomus. — Aš timpteliu rankovę ir stengiuosi nekreipti dėmesio, kad atrodau lyg neturėčiau galvos.

— Atrodote pasakiškai. Pasakiškai.

Jis šneka taip užtikrintai, kad aš dar sykelį dirsteliu į savo atvaizdą. Žinote, gal jis ir teisus. Gal aš ir neblogai atrodau.

— Madona turi tokį patį, tik trijų spalvų, — jis pritildo balsą. — Tarp mūsų kalbant, ji nelabai gali jį nusitraukti.

— Madona turi tokį džemperį? Lygiai tokį patį? — iš smalsumo aš netveriu savo kailyje.

— Aha. Bet jums jis kur kas geriau tinka. — Vaikinas atsiremia į koloną su veidrodžiu ir apžiūrinėja nagą. — Tai ar norite jį pirkti?

Dieve, kaip aš myliu šitą miestą. Kur dar per vieną popietę galėtum gauti kvietimus, išpuoštus žybsinčiais picos sluoksniais, nemokamą blakstienų tušą ir tokį džemperį, kokį vilki Madona? Į Royalton atvažiuoju išsišiepusi iki ausų. Šitaip gerai apsipirkti neteko nuo pat... na, nuo vakar dienos.

Visus maišelius palieku rūbinėje ir einu į nediduką apskritą barą, kur manęs turi laukti Lukas ir jo naujasis kolega Maiklas Elis.

Pastarosiomis dienomis apie tą Maiklą Elį teko nemažai išgirsti. Pasirodo, jis turi didelę reklamos agentūrą Vašingtone ir yra geriausias prezidento draugas. O gal viceprezidento? Kažkas panašaus. Vienu žodžiu, jis didelis šulas ir labai svarbus asmuo naujajame Luko versle. Turiu pasitempti, kad padaryčiau jam gerą įspūdį.

Dieve, betgi šitas baras ir stilingas! Visur — oda, chromuoti paviršiai, žmonės apsirengę juodai, šukuosenos — atitinkamos. Įėjusi į aptemdytą barą, matau — prie stalo sėdi tik Lukas.

— Labutis! — pasisveikinu ir pabučiuoju jį. — O... kur tavo draugas?

— Nuėjo paskambinti, — Lukas mosteli padavėjui. — Prašau, atneškite dar vieną Gimlet. Na, mano mieloji, kaip patiko Gagenhaimas? — jis klausia, klastingai šypsodamasis.

— Labai gerai, — triumfuoju aš. Lia lia lia. Sėdėdama taksi aš atlikau šiokį tokį namų darbą. — Labiausiai mane sužavėjo ypatinga akrilinių formų serija, sekant paprastų Euklido geometrinių figūrų pavyzdžiu.

— Tikrai? — Lukas šiek tiek nustemba.

— Taip. Kaip jos sugeria ir atspindi šviesą... Prikausto žvilgsnį. Beje, nupirkau tau dovaną. — Aš bumpteliu jam ant kelių knygą „Abstraktus menas ir menininkai“ ir, slėpdama pasididžiavimą savimi, gurkšteliu atnešto gėrimo.

— Tu tikrai buvai Gagenhaime! — Lukas pasklaido knygą.

— Em... taip, buvau!

Gerai, žinau, kad vaikinui negalima meluoti. Tačiau juk čia nėra grynas melas. Aš juk buvau Gagenhaime. Plačiąja šio žodžio prasme.

— Labai įdomu, — sutinka Lukas. — Ar matei tą garsiąją Brancusi skulptūrą?

— Em... na... — pašnairuoju pro jo petį, mėgindama suprasti, apie ką jis kalba. — Na, aš didžiausią dėmesį skyriau toms... Euklido geometrinėms figūroms ir, be abejo, tiems neprilygstamiems... mm...

— Jau ateina Maiklas, — nutraukia mane Lukas. Jis užverčia knygą, ir aš skubu įkišti ją į maišelį. Ačiū Dievui. Aš smalsiai žvilgteliu, norėdama kuo greičiau pamatyti, kaip tas garsusis Maiklas atrodo, ir vos nepaspringstu.

Jis. Maiklas Elis yra tas praplikęs vyrukas iš sporto salės. Tas vyras matė mane, kaip alpėjau prie jo kojų.

— Sveikas! — Lukas atsistoja. — Beki, susipažink, čia — Maiklas Elis, mano naujasis partneris.

— Dar kartą — labas, — sveikinuosi aš, santūriai šypsodamasi. — Kaip laikotės?

Šitaip negalima. Turėtų būti kokia nors taisyklė: tarkim, tų žmonių, su kuriais susidūrei sporto salėje, turėtum niekada nesutikti kasdienybėje. Labai jau nesmagu.

— Mes jau turėjome malonumą susitikti, — sako Maiklas Elis, spausdamas man ranką, o akyse tik žiba žiburiukai. Jis atsisėda priešais mane. — Vakar mudu su Beki kartu mankštinomės. Deja, šį rytą jūsų nemačiau.

— Šį rytą? — klausia sutrikęs Lukas, sėsdamasis į vietą. — Tu lyg ir sakei, kad salė šį rytą buvo uždaryta, Beki.

Velnias.

— Em, na... — Aš siurbteliu geroką gurkšnį gėrimo ir atsikrenkščiu. — Sakydama, kad ji uždaryta, turėjau galvoje, kad... kad... — nebegaliu baigti sakinio.

O, Dieve, štai tau ir geras įspūdis.

— Ką aš čia kalbu? — staiga sušunka Maiklas. — Gal man galva apsisuko? Taip, šįryt salė buvo uždaryta. Tikriausiai kažką skubiai remontavo ar panašiai. — Jis plačiai nusišypso, ir aš paraustu.

— Na, tiek to, — skubiai keičiu temą. — Jūs... dirbsite kartu su Luku. Tiesiog nuostabu! Kaip sekasi?

Aš iš tikrųjų noriu pasirodyti mandagi ir tikiuosi, kad jiedu nušvies man padėtį, tereikės kartkartėmis linktelėti galva ir mėgautis gėrimu. Tos sporto salės niekas nė neprisimins. Deja, abu vyrai sėdi tylėdami.

— Geras klausimas, — pagaliau prabyla Lukas, žiūrėdamas į Maiklą. — Ką pasakė Karlas?

— Mudu ilgai kalbėjomės, — atsako Maiklas. — Reikalai nekokie.

Aš jau nieko nesuprantu, tik šaudau žvilgsnius į juos.

— Ar kas nors atsitiko?

— Kaip pažiūrėsi, — tepasako Maiklas.

Paskui jis pradeda pasakoti Lukui apie savo pokalbį su kažkokiu Karlu, o aš apsimetu supratingai besiklausanti. Blogiausia, kad man ima svaigti galva. Kiek šiandien išgėriau? Jau verčiau neprisiminti. Atsišlieju į odinio krėslo atramą, užsimerkiu ir klausausi, kaip kažkur aukštai aukštai, virš mano galvos, plasta jų balsai.

— ...kažkokia paranoja...

— ...manau, jie gali pakeisti taisykles...

— ...pridėtinės išlaidos... išlaidų mažinimas... kai Alisija Bilington vadovaus Londono skyriui...

— Alisija? — Iš karto atsisėdu tiesiai. — Alisija vadovaus Londono skyriui?

— Lyg ir taip, — staiga Lukas suklūsta. — Kodėl klausi?

— Tačiau...

— Tačiau, kas? — jau ir Maiklas susidomi. — Kodėl ji negali vadovauti Londono skyriui? Ji sumani, ambicinga...

— O. Na... Šiaip sau paklausiau, — ginuosi aš.

Juk negaliu imti ir drėbti: „Kadangi ji yra paskutinė karvė.“

— Turbūt girdėjai, kad ji ką tik susižadėjo? — klausia Lukas. — Su Edžiu Kolinsu iš Hill Hanson įmonės.

— Rimtai? — nustembu. — O aš maniau, kad ji užmezgusi romaną su... koks ten jo vardas.

— Su kuo? — neatlyžta Maiklas.

— Em... su tokiu vienu. — Aš sriūbteliu Gimlet, kad bent kiek prašviesėtų protas. — Ji slapta susitikinėdavo su juo per pietus ir taip toliau!

Ir koks ten jo vardas? Dieve, aš tikrai nusitašiau.

— Kolektyvo paskalos niekada neprasprūsta pro Beki ausis, — susijuokia Lukas. — Deja, niekada nėra garantijos, kad jos tikslios.

Aš piktai žiūriu į jį. Tai gal Lukas nori pasakyti, kad esu kokia liežuvautoja?

— Kolektyvo paskalos ne tokios jau ir blogos, — šiltai šypsosi Maiklas. — Geriau sutepa ratus.

— Būtent! — pabrėžiu aš. — Geriau ir negalima pasakyti. Aš visada sakau Lukui, kad reikia domėtis žmonėmis, su kuriais dirbi. Duodama finansinius patarimus savo TV laidoje, ir aš ne kitaip elgiuosi. Neužtenka vien matyti skaičiukus, reikia kalbėtis su pašnekovais. Užtenka prisiminti Enidą iš Nortamptono! — Laukiu Maiklo reakcijos, tačiau susigriebiu, kad jis nežino, kas ta Enida. — Ji jau ketino eiti į pensiją, — aiškinu jam, — tačiau iš tikrųjų...

— Ji nebuvo nusiteikusi? — spėja Maiklas.

— Būtent! Jai patiko darbas, tik tas kvailas vyras vertė jį mesti. Jai tebuvo penkiasdešimt penkeri! — aš išraiškingai mosteliu taure. — O juk sakoma, kad nuo penkiasdešimt penkerių visas gyvenimas dar tik prasideda.

— Nesu tuo tikras, — šypsosi Maiklas. — O gal ir taip? — Jis įdėmiai žiūri į mane. — Labai norėčiau kurią nors dieną pamatyti jūsų laidą. Ar ji rodoma Valstijose?

— Ne, — apgailestauju. — Tačiau netrukus tą patį darysiu ir Amerikos televizijoje. Galėsite pamatyti.

— Labai lauksiu. — Maiklas žvilgteli į savo laikrodį ir ištuština taurę. — Turiu eiti. Lukai, pasikalbėsime vėliau. Beki, buvo labai malonu susipažinti. Jeigu man prireiks finansinio patarimo, žinosiu, kur kreiptis.

Kai jis išeina iš baro, aš atsilošiu ir žvelgiu į Luką. Visas jo laisvumas dingsta, jis įsitempęs žiūri kažkur į tolį, o pirštai plėšo į skutelius degtukų pakelį.

— Maiklas atrodo tikrai labai draugiškas, — sakau jam.

— Taip, draugiškas, — Luko mintys kažkur kitur.

Aš gurkšteliu Gimlet ir atidžiau įsižiūriu į Luką. Jo veido išraiška lygiai tokia pat, kaip ir praėjusį mėnesį, kai vienas jo darbuotojas pranešime spaudai per klaidą pateikė kažkokius konfidencialius skaičius. Mintimis grįžtu į jų pokalbį, kurį praktiškai praleidau pro ausis, ir ne juokais susirūpinu.

— Lukai, kas vyksta? Ar atsirado kliūčių dėl jūsų sandorio?

— Ne, — Lukas net nekrusteli.

— Tai ką reiškia Maiklo žodžiai „kaip pažiūrėsi“ ir visos kalbos apie taisyklių pakeitimą?

Aš pasilenkiu, norėdama paimti Lukui už rankos, tačiau jis nereaguoja. Nerimastingoje tyloje išgirstu ir pokalbių čiurlenimą bare, ir muziką. Prie gretimo stalo moteriškė atidaro dėžutę iš Tiffany’s ir aikčioja. Kitu atveju būčiau metusi servetėlę ant grindų ir nuslinkusi pažiūrėti, ką ji ten gavo. Tačiau šią akimirką man rūpi Lukas. Matau ateinantį padavėją ir papurtau galvą.

— Lukai? — palinkstu dar arčiau. — Na, pasakyk. Ar atsirado bėdų?

— Ne, — tarsteli Lukas ir kelia taurę prie lūpų. — Nėra jokių bėdų. Viskas gerai. Jau eime.

Vienuoliktas skyrius

Kitą rytą pabundu nuo stipraus galvos skausmo. Vakar iš baro nuėjome kažkur pavakarieniauti. Ten dar išgėriau ir net neprisimenu, kaip parsiradome į viešbutį. Ačiū Dievui, šiandien nereikia eiti į jokį pokalbį. Atvirai šnekant, visą dieną mielai praleisčiau lovoje su Luku.

Tačiau Lukas jau atsikėlęs, sėdi prie lango ir niūriai kalba telefonu.

— Gerai, Maiklai. Šiandien pasikalbėsiu su Gregu. Dievaži, neturiu supratimo. — Kurį laiką jis klausosi. — Visko gali būti. Tačiau aš nepakęsiu, jei ir antrasis sandoris žlugs. — Jis ir vėl patyli. — Taip, tačiau kiek laiko mes Sugaišime — šešis mėnesius? Gerai. Girdžiu, ką sakai. Taip, taip ir padarysiu. Viso.

Lukas padeda ragelį ir žiūri pro langą. Aš pasitrinu miegūstą veidą ir galvoju, ar turiu atsivežusi aspirino.

— Lukai, kas atsitiko?

— Tu jau pabudai? — Lukas atsigręžia ir šypteli. — Ar gerai miegojai?

— Kas atsitiko? — aš laikausi savo. — Kas nors blogai dėl to sandorio?

— Viskas gerai, — tarsteli jis ir vėl nusigręžia į langą.

— Viskas gerai! — atšaunu aš. — Lukai, aš ne akla. Ir ne kurčia. Suprantu, kad kažkas vyksta.

— Šioks toks pasikeitimas, — atsako Lukas patylėjęs. — Tu nesirūpink. — Jis vėl ima ragelį. — Gal užsakyti pusryčius? Ko norėtum?

— Liaukis! — pykteliu. — Lukai, aš nesu... kokia nors pašalietė!

Dėl Dievo meilės, mes juk gyvensime kartu! Aš tavo pusėje. Tik pasakyk, kas vyksta. Ar yra bėdų?

Tyla. Aš pabūgstu, kad Lukas ims ir lieps man nesikišti, kur nereikia. Tačiau jis perbraukia ranka sau per plaukus, šiurkščiai atsidūsta ir pakelia galvą.

— Tu teisi. Vienas mūsų rėmėjas nerimsta.

— O, — aš nusiviepiu. — Kodėl?

— Kadangi pasklido kažkoks sušiktas gandas, kad Londono bankas žada mūsų atsisakyti.

— Tikrai? — aš žiūriu į jį, o per nugarą sliuogia ledinė baimė. Net aš žinau, ką Brandon Communications įmonei reiškia Londono bankas. Tas bankas buvo vienas pirmųjų Luko klientų, iš jo gaunamos lėšos kasmet sudaro ketvirtadalį Luko įmonės pajamų. — Kodėl žmonės skleidžia tokius gandus?

— Velniai žino, — jis vėl brūkšteli rankomis sau per plaukus. — Aišku, Londono bankas absoliučiai viską neigia. Bet kitaip ir būti negali. O tai, kad aš čia, o ne ten, irgi nieko gero neduoda...

— Tu žadi grįžti į Londoną?

— Ne, — Lukas pakelia akis. — Tai būtų blogas ženklas. Jau ir taip reikalai čia nesiklosto kaip turėtų. O jeigu dar dingčiau... — Jis papurto galvą. Aš susirūpinusi nenuleidžiu nuo jo akių.

— O kas bus, jeigu tavo rėmėjas pasitrauks?

— Rasime ką nors kitą.

— O jeigu nerasite? Turėsi atsisakyti Niujorko?

Lukas atsisuka į mane. Staiga jo veide išvystu tą pačią bereikšmę bauginančią išraišką, dėl kurios spaudos konferencijose man norėdavosi kuo skubiau sprukti tolyn.

— Tai ne išeitis.

— Bet tu turi sėkmingą verslą Londone, — spiriuosi aš. — Turiu galvoje, tau nebūtina steigti kažką naujo Niujorke. Galėtum tik...

Stebėdama jo veidą, nutylu.

— Gerai, — baikščiai ištariu. — Garantuoju, viskas bus gerai. Galiausiai bus gerai.

Kurį laiką patylime, paskui Lukas tarsi atsigauna ir pakelia galvą.

— Bijau, kad šiandien man teks susitikti su keliais žmonėmis, — šiurkščiai prabyla jis. — Negalėsiu dalyvauti tuose labdaringuose pietuose su tavimi ir mama.

O, velnias. Na, žinoma, kad šiandien.

— O gal ji gali nukelti kitai dienai? Kad abu galėtume nueiti, — pasiūlau aš.

— Deja, ne, — Lukas šypteli, bet jo veide šmėsteli nusivylimas. Aš išsyk plyksteliu, pasipiktinusi jo motina.

— Neabejoju, kad ji rastų laiko.

— Ji labai užsiėmusi. Be to, kaip ji pareiškė, aš laiku neįspėjau, — Lukas susiraukia. — Supranti, mano mama nėra kokia nors... aukštuomenės dama, neturinti, kur dėti laiko. Ji turi daugybę rimtų įsipareigojimų ir negali tiesiog imti ir mesti viską, kada panorėjusi.

— Taip, taip, — skubiai pritariu. — Viskas bus gerai. Mudvi vienos nueisime į tuos pietus. — Aš stengiuosi parodyti, kad manęs tokia perspektyva nebaugina.

— Prieš tai ji turi eiti į SPA ir nori, kad tu eitum kartu.

— Gerai! — atsargiai sutinku. — Na, turėtų būti smagu...

— Judvi turėsite progą susipažinti. Labai tikiuosi, kad jums pavyks susidraugauti.

— Žinoma, kad susidraugausime, — užtikrinu jį. — Man bus labai malonu. — Aš išlipu iš lovos ir priėjusi apsikabinu Luką. Jo veidas vis dar įsitempęs, ir aš švelniai paglostau raukšleles ant kaktos. — Lukai, nesijaudink. Pamatysi, rėmėjų turėsi per akis. Jie rikiuosis eilėje per visą kvartalą.

Lukas šypteli ir pabučiuoja mano ranką.

— Tikėkimės.

Aš sėdžiu priimamajame ir laukiu Luko motinos. Esu susinervinusi, tačiau ir suintriguota. Tiesą sakant, Luko šeimos struktūra keistoka. Britanijoje gyvena jo tėvas ir pamotė; Lukas juos vadina tėčiu ir mama. Jis užaugo kartu su savo dviem įseserėmis. Luko tikroji mama paliko tėvą, kai sūnus dar buvo mažas, ir ištekėjo už kažkokio turtingo amerikiečio, palikdama sūnų tėvui. Po kurio laiko tą amerikietį ji metė ir ištekėjo už kito, dar turtingesnio, o paskui — ar tik neatsirado dar vienas?

Kad ir kaip būtų, galima sakyti, augdamas Lukas savo tikrosios motinos faktiškai nematė. Ji siuntinėdavo sūnui į mokyklą didžiules dovanas ir aplankydavo jį gal tik kartą per trejus metus. Galima manyti, kad dabar jis turėtų jausti šiokį tokį apmaudą, tačiau kur tau — Lukas ją dievina. Tiksliau, nemato nė vieno jos trūkumo. Namuose, savo darbo kambaryje, Lukas turi didelę jos nuotrauką, kur kas didesnę už tėčio ir pamotės vestuvinę nuotrauką. Kartais aš pasvarstau: įdomu, ką jie apie tai mano? Tačiau šios uždangos aš nedrįstu praskleisti.

— Rebeka? — išgirdusi savo vardą, aš net krūpteliu ir pakeliu akis: į mane spokso aukšta elegantiška moteris šviesiu kostiumėliu, labai ilgomis kojomis ir krokodilo odos bateliais. Ji atrodo taip, tarsi būtų nužengusi iš nuotraukos: aukšti skruostikauliai, tamsūs, Džekės Kenedi stiliumi pakirpti plaukai, tik oda lyg ir standesnė, akys nenatūraliai plačios. Galima pagalvoti, kad jai nelengva užsimerkti.

— Laba diena! — Aš nerangiai pakylu ir ištiesiu ranką. — Kaip laikotės?

— Elaina Šerman, — prisistato ji. Tingus balsas, pusiau angliškas, pusiau amerikietiškas akcentas. Ranka šalta ir kaulėta. Du milžiniški žiedai su briliantais įsikerta man į ranką. — Be galo malonu su tavimi susipažinti.

— Lukas labai apgailestauja, kad negalėjo atvykti. — Perduodu jai sūnaus dovaną; išvydusi, ką ji išvynioja, išverčiu akis — Hermes šalikas!

— Gražus, — lyg tarp kitko pastebi ji ir kiša dovaną atgal į dėžutę, — mano automobilis laukia. Gal eisime?

Žiūrėk tu man! Automobilis su vairuotoju. Krokodilo odos Kelly rankinė. Kažin ar tie auskarai su tikrais smaragdais?

Pakeliui aš vogčiomis vis užmetu į ją akį. Iš arti atrodo daug vyresnė negu maniau, ko gero, jai per penkiasdešimt. Nors išvaizda ir nuostabi, tačiau atrodo, kad ta žavinga nuotrauka per ilgai stovėjo saulėje ir apibluko, o paskui buvo užtepta kosmetika. Blakstienos net svyra nuo dažų, plaukų lakas žvilga, o nagai — ne nagai, o grynas raudonas porcelianas. Ji visa tiesiog... dirbtinė. Kad ir kaip darbe šokinėjo apie mane, iki tokios išpuoselėtos išvaizdos man toli.

Nemanykite — šiandien aš atrodau gana gražiai. Tiksliau, atrodau tikrai dailiai. Nužiūrėjusi amerikietiško Vogue reklamą, kad juoda ir balta — šiandienos mada, apsirengiau juodą siaurutį sijonėlį ir baltą palaidinukę, kuriuos anądien radau per pavyzdžių išpardavimą, apsiaviau juodus batelius fantastiškai aukštais kulniukais. Šįryt aš savimi labai džiaugiausi. Tačiau dabar, patekusi po Elainos mikroskopu, staiga pastebiu, kad vienas mano nagas šiek tiek atbrizgęs, vieno batelio šonas lyg ir išteptas ir — o, Dieve! — ar tik ne siūlas kadaruoja nuo sijono krašto? Gal man jį skubiai nutraukti?

Lyg niekur nieko uždedu ranką sau ant kelių, pridengdama tą siūlą. Gal ji ir nepastebėjo, juk nelabai matyti.

Kur tau! Elaina tylomis praveria savo rankinę ir po sekundėlės ištiesia man sidabrines žirklutes vėžienos galais.

— O... a... ačiū, — sumekenu. Aš nukerpu tą prakeiktą siūlą ir grąžinu žirklutes, jausdamasi lyg mokinukė. — Visada taip būna, — teisinuosi, nervingai sukikendama. — Rytą apžiūri save veidrodyje — viskas puiku, bet užtenka iškelti koją iš namų...

Labai gražu. Aš jau veblenu nesąmones. Beki, raminkis.

— Anglai sugeba nepriekaištingai prižiūrėti tik arklius, — pastebi Elaina. Jos lūpų kampučiai pakyla kokius porą milimetrų, vadinasi, ji šypsosi, nors viso veido raumenys nė nesujuda. Aš įsiteikdama nusikvatoju.

— Labai tiksliai pasakyta! Mano draugė, su kuria gyvename viename bute, dievina arklius. Tačiau jūs irgi esate anglė, ar ne? O atrodote... nepriekaištingai!

Aš taip džiaugiuosi, kad pavyko išspausti mažytį komplimentą, tačiau Elainos šypsenėlė bemat ištirpsta. Ji dirsteli į mane bereikšmiu žvilgsniu, ir aš išsyk suprantu, iš kur toji Luko abejinga, bauginanti veido išraiška.

— Aš priėmiau Amerikos pilietybę.

— O, taip. Suprantu, kad čia jūs jau senokai, tačiau širdyje... argi nesijaučiate... ar nepasakytumėte, kad esate... na, turiu galvoje, Lukas tikrai angliškos natūros...

— Niujorke aš nugyvenau didžiąją savo gyvenimo dalį, — šaltai dėsto Elaina. — Su Anglija manęs jau seniai niekas nesieja. Ta vieta neegzistuoja jau dvidešimt metų.

— Suprantu, — karštai patikinu ją, tarsi tikrai suprasčiau. Dieve, tai bent įkliuvau. Jaučiuosi lyg po mikroskopu. Ir kodėl Lukas negalėjo sėdėti kartu? Arba kodėl ji neatidėjo susitikimo? Nejaugi ji nenori pamatyti sūnaus?

— Rebeka, kas tau dažo plaukus? — atžariai paklausia Elaina.

— Jie... jie tokie yra, — aš nervingai paliečiu sruogelę.

— Tokiera? — įtariai pakartoja ji. — Aš tokios nepažįstu. Kokiame salone ji dirba?

Aš netenku amo.

— Em... na... — aš nenumanau, ko griebtis. — Tiesą pasakius... aš... nesu tikra, ar jūs apie tokį girdėjote. Jis labai mažytis.

— Manyčiau, tau reikia pakeisti kirpėją. Labai jau nesubtilus atspalvis.

— Teisingai! — skubu pritarti. — Visiškai sutinku.

— Ženevjera fon Landlenburg rekomenduoja Julien Bond gatvėje. Ar tu pažįsti Ženevjerą fon Landlenburg?

Aš patyliu, lyg mintyse sklaidyčiau savo adresų knygą ir tikrinčiau visas pažįstamas Ženevjeras.

— Mm... ne, nemanau, — pagaliau pareiškiu.

— Jie turi namą Pietiniame Hemptone, — Elaina išsiima veidrodėlį ir kurį laiką tyrinėja savo atvaizdą. — Pernai ten mes praleidome šiek tiek laiko kartu su de Boneviliais.

Aš sustingstu. De Boneviliai. Aha, buvo tokia Seča Bonevil. Ankstesnė Luko panelė.

Lukas niekada neminėjo, kad jų šeimos bičiuliaujasi.

Gerai, neketinu stresuoti vien dėl to, kad Elaina pakankamai netaktiškai užsiminė apie Sečos šeimynėlę. Iš tiesų ji ir neminėjo Sečos.

— Seča yra visomis prasmėmis puiki mergina, — pabrėžia Elaina ir suskliaudžia veidrodėlį. — Ar tau teko matyti, kaip ji slidinėja vandens slidėmis?

— Ne.

— O kaip žaidžia biliardą?

— Ne, nemačiau, — niūriai atsakau.

Staiga Elaina ima valdingai barbenti į stiklinę pertvarą, skiriančią mus nuo vairuotojo.

— Ties šituo posūkiu tu per daug greitai sukai! Daugiau nekartosiu. To dar betrūko, kad mane mėtytų sėdynėje. — Moteris atsitiesia ir nepatenkinta žiūri į mane. — Na, Rebeka, o kokie tavo pomėgiai?

— Em... — aš prasižioju ir vėl užsičiaupiu. Galvoje — tuštuma. Palaukite, juk aš turiu turėti kokį nors hobį. Ką darau savaitgaliais? Kaip atsipalaiduoju?

— Na, aš...

Kvailiau ir būti negali. Juk privalau turėti gyvenime dar ką nors, ne vien apsipirkinėjimą.

— Na, žinoma, aš mėgstu... bendrauti su draugais, — iš lėto pradedu. — Be to... studijuoju madas... mm... žurnaluose...

— Tu sportuoji? — Elaina varsto mane lediniu žvilgsniu. — Medžioji?

— Em... ne. Tačiau neseniai pradėjau mokytis fechtuoti! — su džiaugsmu priduriu. Juk jau turiu aprangą! — Nuo šešerių metų grojau pianinu.

Šventa tiesa. Nėra reikalo jai žinoti, kad visus grojimus baigiau, kai man sukako devyneri.

— Nejaugi, — atšiauriai šypteli Elaina. — Seča irgi labai muzikali. Praėjusiais metais ji grojo Bethoveno sonatų pianinui rečitalį Londone. Ar buvai nuėjusi į koncertą?

Teprasmenga Seča su visomis savo sumautomis vandens slidėmis ir prakeiktomis sonatomis.

— Ne, — įžūliai atsakau. — Tačiau aš... aš pati grojau rečitalį... Vagnerio sonatas.

— Vagnerio sonatas? — netiki Elaina.

— Em... taip. — Atsikrenkščiu ir galvoju, kaip čia greičiau pakeisti temą. — Taigi! Jūs turėtumėte labai didžiuotis Luku!

Aš labai viliuosi, kad šituo komentaru išprovokuosiu bent dešimt minučių trunkančią laimingą prakalbą. Tačiau Elaina tik dirsteli į mane, lyg būčiau nusišnekėjusi.

— Jo... jo įmone ir viskuo, — nepasiduodu. — Jis turi tokį pasisekimą. Regis, Lukas tvirtai pasiryžęs pasiekti tą patį ir Niujorke. Amerikoje.

Elaina užjaučiamai šypteli.

— Kol neįsitvirtini Amerikoje, tol esi niekas. — Ji pasižiūri pro langą. — Atvažiavome.

Ir ačiū Dievui.

Reikia pripažinti, kad grožio salonas išties stulbinamas. Priimamojo patalpa — tikra graikiška grota su kolonomis, tylia muzika ir sklandančiu nuostabiu eterinio aliejaus kvapu. Daili, juoda linine suknele vilkinti moteris į Elainą kreipiasi labai pagarbiai: „ponia Šerman“. Kurį laiką jos patyliukais šnekasi, ana moteris dirsčioja į mane, linksi, o aš stengiuosi apsimesti, kad nesiklausau ir verčiau domiuosi vonios aliejaus kainomis. Paskui Elaina staiga pasisuka ir nusiveda mane prie sėdimų vietų, kur stovi ąsotis su mėtų arbata ir ženklas, prašantis nuolatinių klientų gerbti SPA ramybę ir garsiai nekalbėti.

Mes sėdime ir tylime. Netrukus ateina panelė balta uniforma ir nusiveda mane į procedūrų kambarį, kur manęs laukia chalatas ir šlepetės. Viskas įvyniota į reljefišką celofaną. Kol persirenginėju, ji darbuojasi prie savo stalo, o aš svarstau, kokiais malonumais ji mane nudžiugins. Elaina užsispyrė sumokėti už visas mano procedūras, nors aš ir mėginau prisidėti. Akivaizdu, kad ji parinko procedūrą „nuo galvos iki kojų“, nors aš ir nesuprantu, ką tai reiškia. Tikiuosi, neaplenks ir malonus, atpalaiduojamasis aromaterapinis masažas, tačiau atsisėdusi ant kušetės matau, kad šildomas pilnutėlis katiliukas vaško.

Mano pilvukas jau nerimsta! Depiliavimas man niekada neglostė širdies. Ne dėl to, kad bijau skausmo, bet...

Gerai jau, gerai. Dėl to, kad bijau skausmo.

— Ar... į mano procedūras įeina ir depiliacija? — lyg tarp kitko teiraujuosi.

— Jums paskirta pilna depiliacijos programa, — aiškina nustebusi kosmetologe. — Nuo galvos iki kojų. Kojos, rankos, antakiai ir braziliška.

Rankos? Antakiai? Iš skausmo man užspaudžia gerklę. Šitaip nebijojau net kai leido vaistus prieš vykstant į Tailandą.

— Braziliška? — sugergždžiu. — O ką... ką tai reiškia?

— Tai tokia bikinio srities depiliavimo forma. Visiška depiliacija.

Aš spoksau į ją, o galvoje — tikras košmaras. Nejaugi ji turi galvoje...

— Malonėkite atsigulti ant kušetės...

— Palaukite! — aš labai stengiuosi kalbėti ramiai. — Ką jūs turite galvoje, sakydama „visiška“? Ar tai reiškia...

— Aha, — kosmetologe šypsosi. — Be to, jeigu norėsite, galėsiu toje... vietoje padaryti nedidelę skaidrią tatuiruotę. Labai populiari širdelė. Arba kokio nors jums ypatingo žmogaus inicialai.

Ne. Aš sapnuoju.

— Tuomet malonėkite išsitiesti ant kušetės ir atsipalaiduoti...

Atsipalaiduoti? Atsipalaiduoti?

Kai ji nusigręžia į ištirpusio vaško puodą, iš siaubo aš vos neprarandu sveiko proto. Dabar man jau aišku, kaip jautėsi Dastinas Hofmanas, sėdėdamas stomatologo kėdėje.

— Apsieisiu ir be šito, — girdžiu savo balsą ir nučiuožiu nuo kušetės. — Man nereikia.

— Tatuiruotės?

— Nieko.

— Nieko?

Kosmetologe, nešina vaško puodyne, artinasi prie manęs, ir aš šoku už kušetės, kuo stipriau siausdamasi chalatu.

— Bet ponia Šerman jau sumokėjo už visą procedūrą...

— Man nesvarbu, už ką ji sumokėjo, — aš traukiuosi atbula. — Galite depiliuoti kojas, bet tik jau ne rankas. Ir jokių ten... ir nieko daugiau. Jokių širdelių.

Kosmetologe stovi susirūpinusi.

— Ponia Šerman yra viena mūsų nuolatinių klienčių. Ji labai aiškiai pasakė, kad jums būtų atlikta pilna procedūra.

— Ji nesužinos! — priešinuosi aš. — Nieko nesužinos! Juk ji nestovės šalia ir nežiūrės! Ir neklausinės savo sūnaus, ar jo inicialai ištatuiruoti ant jo merginos... — Nė negaliu ištarti „tos vietos“. — Klausykite, argi ne taip?

Staiga aš nutylu. Taip ir stovime abi įsitempusios. Girdėti tik pano fleitos tūtavimas.

Netikėtai kosmetologe pratrūksta juokais. Sugavusi jos žvilgsnį, prisidedu ir aš, tik mano juokas šiek tiek isteriškas.

— Jūs teisi, — ji atsisėda ir šluostosi akis. — Visiškai teisi. Ji nesužinos.

— Gal galime rasti kompromisą? — mėginu derėtis. — Nudepiliuokite kojas ir antakius, o apie visa kita — nė žodelio.

— Tuomet galiu padaryti jums masažą, — pasiūlo kosmetologe. — Juk reikia išnaudoti laiką.

— Oi, kaip gerai! — atsipučiu. — Nuostabu!

Aš išsitiesiu ant kušetės, ir kosmetologe patyrusiu judesiu užkloja mane rankšluosčiu.

— Vadinasi, ponia Šerman turi sūnų? — klausia ji, nubraukdama mano plaukus atgal.

— Taip, — nustebusi net pakeliu galvą. — Ji niekada nepasakojo?

— Kiek pamenu — ne. O ji čia lankosi jau daugybę metų... — kosmetologe gūžteli pečiais. — Aš nė nepagalvojau, kad ji gali turėti vaikų.

— Supratau, — pasakau aš ir padedu galvą, bijodama išsiduoti, kad esu gerokai nustebusi.

Po pusantros valandos aš išeinu, jausdamasi pasakiškai. Turiu naujutėlius antakius, glotnias kojas, ir visa spindžiu po nuostabiausio aromaterapinio masažo.

Elaina laukia priimamajame ir kritiškai apžiūri mane nuo galvos iki kojų. Mane net šiurpas nukrečia, pagalvojus, kad štai ji ims ir įsakys nusivilkti nertinį, kad įsitikintų, ar mano rankos lygutėlės. Viso labo ji tepasako:

— Tavo antakiai atrodo daug geriau. — Po to ji nusigręžia ir eina pro duris, man belieka skubėti iš paskos.

Kai jau atsisėdame į automobilį, paklausiu, kur pietausime.

— Nina Heivud rengia kuklius neoficialius labdaros pietus, skirtus bado aukoms paremti, — aiškina ji, apžiūrinėdama savo dailutį nagelį. — Ar tu pažįsti Heivudus? Arba fon Gelderius?

Iš kur, po perkūnais, aš juos galiu pažinti?

— Ne, tačiau aš pažįstu Vebsterius.

— Vebsterius? — Jos išriesti antakiai dar labiau išsiriečia. — Njuporto Vebsterius?

— Oksšoto Vebsterius. Dženisę ir Martiną, — aš kuo nekalčiausiai pažiūriu į ją. — Ar pažįstate juos?

— Ne, — Eleonoros žvilgsnis ledinis. — Nemanau, kad pažįstu.

Toliau važiuojame tylėdamos. Staiga automobilis sustoja, mes išlipame ir įeiname į patį didžiausią vestibiulį, kokį man yra tekę matyti gyvenime. Čia uniformuotas durininkas, visur veidrodžiai. Paauksuotu liftu mes kylame, regis, begalę aukštų. Drauge keliasi ir liftininkas, užsimaukšlinęs kepurę su snapeliu. Kai patenkame į butą, galiu pasakyti, kad niekada nesu nieko panašaus regėjusi.

Patalpa milžiniška, grindys marmurinės, laiptai dvigubi, o ant pakylos stovi fortepijonas. Blankaus šilko sienos papuoštos didžiuliais paveikslais auksiniais rėmais, o nuo pakolonių svyra tokios gėlių kompozicijos, kokių mano akys nėra regėjusios.

Plonos it adatos moterys, apsirengusios prabangiais drabužiais, gyvai šnekučiuojasi tarpusavyje, padavėjos nešioja šampaną, o viena mergaitė dailiai krentančia suknele groja arfa.

Tai čia, vadinasi, kuklūs labdaros pietūs?

Šeimininkė ponia Heivud — smulkutė, rausvai apsirengusi moteris. Ji jau tiesia man ranką, tačiau tam sutrukdo ką tik atvykusi moteris su brangakmeniais nusagstytu turbanu. Elaina supažindina mane su kažkokia ponia Parker, ponu Vunšu ir panele Kutomi, o paskui nueina palikusi mane manytis, kaip išmanau, atseit, visi lyg ir įsivaizduoja, kad, ko gero, esu artima princo Viljamo draugė.

— Pasakykite, — puola teirautis ponia Parker, — kaip tas vargšas jaunuolis laikosi po tokios... baisios netekties? — Klausimą ji baigia pašnibždomis.

— Tas jaunuolis — apsigimęs aristokratas, — piktai įsikiša ponas Vunšas. — Šiandieninis jaunimas gali daug iš jo pasimokyti. Sakykite, ar tik jis nepasuks į armiją?

— Jis... jis šito neminėjo, — aš beviltiškai sukuosi iš padėties. — Prašau man atleisti.

Aš neriu į tualetą, kuris toks pat didelis ir prabangus, kaip ir visas butas: pintinėlėse — brangūs muilai, kvepalų flakonėliai — nemokami, net stovi patogi kėdė atsisėsti. Galėčiau praleisti čia visą dieną. Deja, per ilgai užsibūti nedrįstu, kad Elaina nepradėtų manęs ieškoti. Paskutinį kartą pasipurškiu Eternity kvepalais, šiaip taip atsiplėšiu nuo kėdės ir grįžtu į minią. Čia jau tylutėliai suka ratus padavėjai, murmėdami: „Dabar bus patiekti pietūs.“

Visi juda didžiulių dvivėrių durų link. Aš dairausi Elainos, tačiau jos niekur nematyti. Netoli manęs sėdi senyva ponia juodu nėriniuotu apdaru, matau, kaip ji, pasiremdama lazdele, ima keltis.

— Leiskite padėti, — aš pripuolu prie jos, pamačiusi, kaip vargšelė susvyruoja. — Gal palaikyti jūsų šampano taurę?

— Ačiū, mieloji! — ponia nusišypso, aš paimu ją už parankės, ir mudvi iš lėto nueiname į didingą valgomąjį. Žmonės traukia kėdes ir sėdasi prie žiedu sustatytų stalų. Padavėjai siuva aplinkui, dalydami bandeles.

— Margareta, štai ir jūs, — ponia Heivud artinasi ištiestomis rankomis. — Tuojau pat rasiu jūsų vietą...

— Šita jauna panelė man padėjo, — sėsdamasi aiškina senoji ledi. Aš kukliai nusišypsau poniai Heivud.

— Ačiū, mieloji, — abejingai padėkoja ši. — Prašyčiau, gal galėtum paimti ir mano taurę... ir atnešti vandens ant mūsų stalo?

— Be abejo! — draugiškai nusišypsau. — Jokių rūpesčių.

— O aš gersiu džiną su toniku, — atsisuka netoliese sėdintis pagyvenęs vyras.

— Tuojau atnešiu!

Gerai mama sako: jeigu nori susidraugauti, ištiesk pagalbos ranką. O aš padedu net pačiai namų šeimininkei. Tai kone tas pat, kas kartu su ja surengti visą pokylį!

Man nelabai aišku, kur yra virtuvė. Tačiau nužiūrėjusi, kad padavėjai traukia pro dvivėres duris, nuseku tuo keliu. O virtuvė!.. Dėl tokios mano mama alptų: visur granitas ir marmuras, šaldytuvas atrodo lyg kosminė raketa, o picos kepimo krosnelė įmontuota į sieną! Baltmarškiniai padavėjai zuja nešini padėklais, du virėjai su čirškančiomis keptuvėmis rankose stovi prie didžiosios krosnelės. Kažkas klykia: „Kur, po perkūnais, nukištos tos servetėlės?“

Aš surandu buteliuką vandens ir stiklinę, pasidedu juos ant padėklo ir dairausi, kur galėtų glaustis džinas. Vos spėju pasilenkti prie spintelės durelių, į petį tapšnoja vyras trumpučiais, peroksidu dažytais plaukais.

— Ei, ką čia darai?

— O, labas! — aš išsitiesiu. — Aš tik ieškau džino. Kažkas nori džino su toniku.

— Mums nėra kada tuo užsiimti! — užriaumoja jis. — Gal nematai, kad trūksta rankų? Mums rūpi, kad maistas patektų ant stalo!

Trūksta rankų? Kokią sekundėlę aš tik žiūriu į jį ir mirksiu. Žvilgteliu į savo juodą sijonėlį ir, viską supratusi, pratrūkstu juoktis.

— Ne, aš nesu... Na, aš nesu viena iš...

Kaip čia jam pasakius, kad neįžeisčiau? Aš suprantu, kad padavėjai labai užsiėmę. Na, matyt, jis vaidina, kitaip nepasakysi.

Kol aš svarstau, jis įgrūda man į rankas pailgą sidabrinę lėkštę su rūkytų žuvų kalnu.

— Nešk! Tuoj pat!

— Bet aš ne...

— Tuoj pat! Maistą — į stalą!

Aš skubiai traukiuosi jam iš tako. Gerai. Svarbu dingti jam iš akių ir kur nors padėti tą lėkštę. Ir atsisėsti į vietą.

Aš patyliukais grįžtu į valgomąjį ir einu tarp stalų, dairydamasi tinkamos vietos tai lėkštei, tačiau nėra nei šoninių staliukų, nei laisvų kėdžių. Ant grindų juk nepadėsi. O prie stalo irgi neprieisi per svečių galvas.

Bjauriau ir būti negali. Nuo to pusdubenio svorio jau ir rankas įskaudo. Eidama pro pono Vunšo kėdę, šypteliu, deja, jis manęs nepastebi. Sakytum, staiga aš tapau nematoma.

Absurdas. Juk kažkur turi būti vieta, kur galėčiau padėti tas žuvis.

— Ar tu pagaliau aptarnausi svečius, ar ne?! — už manęs sušnypščia įsiutęs balsas. Aš net krūpteliu.

— Gerai jau, gerai! — šiek tiek sutrikusi atšaunu.

Dėl Dievo meilės! Turbūt bus paprasčiau visus aptarnauti. Išdalinsiu, ką turiu, ir ramiai atsisėsiu. Aš nedrąsiai suku prie artimiausio stalo.

— Em... gal kas nors norite rūkytos žuvies? Manau, čia — lašiša, o čia — upėtakis...

— Rebeka?

Elegantiškai sušukuota galva atsisuka, ir aš atšoku atgal: Elainos akys sminga į mane lyg durklai.

— Labas, — nervingai ištariu. — Gal norėtumėte žuvies?

— Gal pasakysi, ką čia išdarinėji? — šnypščia ji įsiutusi.

— Ak! — aš nuryju seilę. — Aš tik... manau, padedu...

— Aš norėsiu rūkytos žuvies, ačiū, — atsiliepia moteris aukso spalvos švarkeliu. — Gal turite neriebaus provanso aliejaus su actu?

— Em... matote, aš nesu...

— Rebeka! Tuojau pat padėk. Ir... sėskis, — Elaina, rodos, vos prasižiojusi, bet žodžiai zvimbia it kulkos.

— Gerai, tuojau. — Aš dar abejoju, žiūrėdama į tą pusdubenį. — O gal man aptarnauti, jeigu jau esu čia...

— Padėk. Tuoj pat!

— Gerai, — apsidairiusi pamatau besiartinantį padavėją su tuščiu padėklu rankoje. Nelaukdama, kol jis ims priešintis, uždedu savo lėkštę ant jo padėklo ir drebančiomis kojomis skubu į savo vietą, pakeliui susilygindama plaukus.

Atsisėdusi ramiai pasitiesiu storą servetėlę ant kelių. Aplinkui stalą tyla. Aš draugiškai šypteliu, bet į mano šypseną niekas neatsako. Netrukus viena senyva ponia, apsivijusi aplink kaklą gal šešias eiles didžiulių perlų, ir dar su klausos aparatu, palinksta prie Elainos ir šnabžda taip garsiai, kad visi girdime:

— Jūsų sūnus susitikinėja su ...padavėja!

BEKĖS BLUMVUD BIUDŽETAS NIUJORKE

DIENOS BIUDŽETAS (SIŪLOMAS)

Maistas 50 USD

Pirkiniai 50 USD 100 USD

Išlaidos 50 USD 66 USD 100 USD

Iš viso 250 USD

DIENOS BIUDŽETAS (PATIKSLINTAS)

TREČIOJI DIENA

Maistas

50

USD

Pirkiniai

100

USD

Išlaidos

365

USD

Kitos išlaidos

229

USD

Unikalus šansas apsipirkti

per pavyzdžių

išpardavimą

567

USD

Kitas unikalus šansas apsipirkti per pavyzdžių

išpardavimą

128

USD

Neišvengiamos nenumatytos išlaidos 49 USD

Būtinos išlaidos, susijusios su darbu (bateliai)

Dvyliktas skyrius

Hmmm. Negaliu garantuoti, kad patikau Elainai. Grįžtant po pietų, automobilyje ji mažai kalbėjo. Galima pagalvoti, kad ji patyliukais žavėjosi. Arba ne.

Kai Lukas paklausė, kaip viskas praėjo, pasistengiau nutylėti ir nuotykį su žuvų pusdubeniu, ir incidentą grožio salone, visą dėmesį sutelkiau į pasakojimą, kaip motinai patiko jo dovana.

Na, gerai, kai ką šiek tiek pagražinau. Pavyzdžiui, pasakiau, kad ji gyrėsi, esą „mano Lukas yra geriausias sūnus pasaulyje“, ir šluostėsi nosinaite akis. Juk negalėjau papasakoti, kokia buvo jos tikroji reakcija, kad jo dovaną tarsi paprasčiausią puskojinių porą, pirktą Woolworths, įmetė atgal į dėžutę. Jaučiuosi labai patenkinta, kad prikūriau istorijų, nes dar neteko matyti jo tokio švytinčio. Lukas net puolė skambinti mamai, norėdamas pasidžiaugti, kad jai patiko dovana, tačiau motina jam taip ir neperskambino.

Aš asmeniškai pastarosiomis dienomis turėjau svarbesnių reikalų nei svarstyti, ar patikau Elainai, ar ne. Staiga man ėmė skambinėti žmonės, norintys susitikti su manimi! Lukas vadina tai „sniego gniūžtės efektu“; jis to ir tikėjosi. Vakar vyko trys susitikimai su įvairiais atsakingais TV darbuotojais, o dabar štai iš pat ryto susitinku su Gregu Voltersu iš Blue River Productions. Tai jis atsiuntė tą vaisių krepšelį ir nekantriai laukė susitikimo su manimi. Kol kas viskas einasi kaip iš pypkės! Aš mūviu kelnes, kurias vakar pirkau Banana Republic, ir vilkiu nauju dizainerio sukurtu nertiniu. Turiu pasakyti, kad Gregui, regis, padariau didžiulį įspūdį.

— Jūs ugninga, — vis kartoja jis, kramsnodamas raguoliuką. — Ar žinote tai?

— Em... na...

— Ne, — Gregas kilsteli ranką, — nereikia kuklintis. Esate ugninga. Garsas apie jus jau pasklido per visą miestą. Liaudis kariauja dėl jūsų. — Jis gurkšteli kavos ir žiūri tiesiai man į akis. — Pasakysiu atvirai: aš noriu, kad vestumėte savo laidą.

Iš susijaudinimo aš vos begaliu prakvėpuoti.

— Tikrai? Savo laidą? O kokią?

— Bet kokią. Rasime jums tinkamiausią formą. — Jis godžiai nuryja gurkšnį. — Jūs — politinė apžvalgininkė, tiesa?

— Mm... kad ne, — nerangiai atsakau. — Aš domiuosi asmeniniais finansais. Suprantate — užstatai ir panašiai?

— Gerai, — linkteli Gregas. — Finansai. Tuoj pasakysiu... ilgai negalvodamas... Jungtinė pokalbių laida: Wall Street^5 — Ab Fab^6 — Oprah^7. Įveiktumėte, ar ne?

— Em... taip! Žinoma!

Neturiu nė menkiausio supratimo, apie ką jis kalba, tačiau džiugiai, pasitikėdama savimi šypsausi ir atsikandu raguoliuko.

— Aš jau turiu eiti, — sako jis, baigęs gerti kavą. — Rytoj jums paskambinsiu ir surengsiu susitikimą su mūsų skyriaus vadovu. Ar gerai?

— Puiku! — kuo nerūpestingiau atsakau. — Turėtų būti gerai.

Gregas išeina, o aš negaliu nesišypsoti iš laimės. Mano laida! Reikalai kaskart vis gerėja. Regis, visi, su kuriais tenka kalbėtis, nori pasiūlyti man darbą, vaišina, o vakar kažkas užsiminė, kad aš drąsiai galėčiau padaryti karjerą Holivude. Holivude!

Tik įsivaizduokite, kas būtų, jeigu vesčiau savo laidą Holivude! Gyvenčiau nuostabiame name Beverli Hilse, eičiau į pobūvius kartu su kino žvaigždėmis. Galbūt ir Lukas atidarytų savo skyrių Los Andžele, atstovautų kokiai nors... Mini Draiver. Žinoma, ji ne kokia nors finansinė institucija, tačiau jis galėtų įsiveržti į kino pasaulį! Taip! O paskui mudvi taptume geriausiomis draugėmis, eitume kartu apsipirkti ir panašiai, o gal net drauge atostogautume...

— Sveika! — kažkas linksmai labinasi. Nagi, Maiklas Elis traukiasi kėdę prie gretimo stalo.

— O, sveikas, — aš šiaip taip atplėšiu mintis nuo saulėtos Malibu pakrantės. — Prašom prie manęs! — Aš mandagiai mosteliu į priešais stovinčią kėdę.

— Ar nesutrukdysiu? — teiraujasi jis sėsdamasis.

— Ne. Aš ką tik turėjau susitikimą. Ar Lukas irgi čia? — apsidairau. — Pastaruoju metu beveik jo nematau.

Maiklas purto galvą.

— Šį rytą jis JD Slade firmoje. Susitinka su dideliais šulais.

Priėjęs padavėjas paima Grego lėkštę, o Maiklas užsisako kapucino. Jam nuėjus, Maiklas įsmeigia akis į antrąją mano džemperio skylę galvai įkišti.

— Ar pastebėjote, kad jūsų megztinyje yra didžiulė kandžių išėsta skylė? Žvilgtelėkite.

Chi-chi, labai juokinga.

— Tai paskutinis mados šūksnis, — maloniai paaiškinu jam. — Madona turi lygiai tokį patį.

— A! Madona, — Maiklas gurkšteli ką tik atneštos kavos.

— Kaip sekasi? — aš šiek tiek pritildau balsą. — Lukas pasakojo, kad vienas investuotojas nerimsta.

— Taip, — niūriai patvirtina jis. — Nesuprantu, kas, po velnių, čia vyksta.

— Bet kam jums reikalingi tie investuotojai? Juk Lukas turi daugybę pinigų...

— Niekada neinvestuok savo pinigų, — pareiškia Maiklas. — Tokia yra pirmoji taisyklė versle. Be to, Lukas turi didžiulių planų, o norint įgyvendinti didžiulius planus, reikalingas nemažas kapitalas. — Jis pakelia akis į mane. — Žinote, jūsų vaikinas labai veržlus. Tikrai pasiryžęs padaryti karjerą čia.

— Žinau, — pritariu aš, vartydama akis. — Be darbo, daugiau jis nieko nemato.

— Darbas gerai, — susiraukęs Maiklas įbeda akis į kavą. — Jeigu jis virsta manija — jau ne taip gerai. — Jis patyli, o paskui man nusišypso. — Tikiuosi, jums sekasi gerai?

— Taip, gerai, — atkuntu. — Tiesiog nuostabiai! Turėjau daugybę susitikimų, ir visi žada man darbą. Aš ką tik kalbėjausi su Gregu Voltersu iš Blue River Productions. Jis siūlė man vesti savo laidą. O vakar vienas kalbėjo net apie Holivudą!

— Puiku, — sutinka Maiklas. — Išties puiku. — Jis gurkšteli kavos ir mąsliai žiūri į mane. — Ar galiu kai ką pasakyti?

— Ką?

— Tie televizijų darbuotojai... Nepatartina tikėti kiekvienu jų žodžiu.

— Ką jūs norite pasakyti? — sutrinku.

— Jie neieško žodžio kišenėje, — Maiklas iš lėto maišo kavą. — Tiesiog gardžiuojasi savo gražbyliavimu. Ir kol šneka, patys tiki tuo, ką sako. Tačiau kai kalba pakrypsta apie šaltą kietą dolerį... — Jis nutyla ir pakelia akis į mane. — Aš tik nenoriu, kad jūs nusiviltumėte.

— Aš ir nenusivilsiu! — pasipiktinu. — Gregas Voltersas sakė, kad visas miestas grumiasi dėl manęs!

— Net neabejoju, kad jis taip sakė, ir labai norėčiau tikėti, kad taip yra. Aš tik noriu pasakyti...

Maiklas nebaigia sakinio, nes prie mūsų staliuko prieina šveicorius.

— Panele Blumvud, — kreipiasi jis, — turiu jums laišką.

— Ačiū! — nustebusi padėkoju.

Atplėšusi laišką, išimu popieriaus lapą: laiškas nuo Kentos Garland, HLBC televizija.

— Štai! — triumfuodama nusišypsau. — Regis, HLBC nesišvaistė tuščiais žodžiais, rimtai kalbėjo apie reikalus. — Aš paduodu Maiklui Eliui laišką ir labai noriu pridurti: „Matai?“

— “Prašau paskambinti Kentos asistentei ir susitarti dėl bandomosios laidos.“ — garsiai skaito Maiklas. — Na, regis, aš klydau, — šypsosi jis. — Labai džiaugiuosi, kad taip. — Jis kilsteli kavos puoduką. — Už jūsų rytdienos sėkmę! Ar galima kai ką patarti?

— Ką?

— Megztinis, — jis nutaiso komišką grimasą ir purto galvą.

Gerai. Kuo aš rytoj rengsiuosi? Kuo apsirengti? Tai bus pati svarbiausia akimirka mano gyvenime. Bandomoji laida amerikiečių televizijoje. Mano drabužiai turi būti elegantiški, malonūs akiai, fotogeniški, nepriekaištingi... Aš nieko neturiu. Nieko.

Savo garderobą iščiupinėju gal milijoną kartų ir visa išsekusi susmunku ant lovos. Negaliu patikėti, kad atsitrenkiau tokią tolybę, nepasiėmusi nė vieno drabužėlio, kurį galėčiau apsirengti eidama į bandomąją laidą.

Nieko nepadarysi, teks pėdinti į parduotuvę.

Paėmusi rankinę, patikrinu, ar yra piniginė, ir vos spėjus ištiesti ranką palto link, suskamba telefonas. Turbūt Lukas.

— Klausau?

— Bekse! — iš tolumos ataidi metalinis Sjuzi balsas.

— Sjuzi! — nudžiungu aš. — Labas!

— Kaip einasi?

— Labai gerai. Turėjau galybę susitikimų, visi nusiteikę labai palankiai. Tiesiog nuostabu!

— Bekse! Žavinga!

— O kaip tu? Ar viskas gerai? — Jos balsas man kelia įtarimų.

— O, taip! Viskas gerai, tik... — ji patyli. — Pagalvojau, kad tau reikia žinoti. Matai, šį rytą vienas vyras paskambino dėl kažkokių pinigų, kuriuos tu skolinga parduotuvei La Rosa Hampstede.

— Tikrai? — nusiviepiu. — Ir vėl tie patys?

— Taip. Jis klausė, kada tave išleis iš galūnių protezavimo skyriaus.

— O, — aš patyliu. — Gerai, tai ką tu jam pasakei?

— Bekse, kodėl jis mano, kad tu esi galūnių protezavimo skyriuje?

— Ką aš žinau? — mėginu išsisukti. — Gal ką nugirdo ne taip. O gal... gal aš pati jam parašiau kokį nors laiškutį...

— Bekse, — mane nutraukia virpantis balsas, — tu sakei, kad susitvarkysi visas sąskaitas. Juk pažadėjai man!

— Aš ir susitvarkiau! — paėmusi šepetį, imu šukuotis.

— Aha, ir prikūrei jiems, kad laiku neišsiskleidė tavo parašiutas? — rikteli Sjuzi. — Klausyk, Bekse...

— Nesijaudink. Kai tik parvažiuosiu namo, iškart viską sutvarkysiu.

— Jis grasino, kad imsis pačių griežčiausių priemonių! Sakė, jam gaila, kad reikalai taip pakrypo, tačiau jau buvo padaryta ir taip daug nuolaidų, taigi...

— Jie visada taip kalba, — raminu ją. — Sjuzi, tikrai nesirūpink. Aš čia uždirbsiu krūvas pinigų! Krūvas, supranti? Už viską sumokėsiu ir bus tvarka.

Ji tyli. Aš įsivaizduoju Sjuzi, sėdinčią svetainėje ant grindų ir sukančią plaukus aplink pirštą.

— Ar tikrai? — pagaliau ištaria ji. — Tada viskas gerai?

— Taip! Rytoj turiu laidos peržiūrą, o vienas vyrukas nori leisti man vesti savo laidą, kiti net kalba apie Holivudą!

— Holivudą? — aikteli Sjuzi. — O, Dievulėliau! Tiesiog neįtikėtina.

— Žinau, — patenkinta žiūriu į savo atvaizdą veidrodyje. — Argi ne šaunu? Tas vyrukas iš Blue River Productions pavadino mane ugninga.

— O... ką tu apsirengsi tai peržiūrai?

— Tuojau pat einu į Barney’s pasiieškoti kokio naujo drabužėlio, — džiūgauju.

— Į Barney’s? — pašiurpsta Sjuzi. — Bekse, juk prižadėjai man neprarasti saiko! Sakei, kad laikysiesi nusistatyto biudžeto.

— Aš ir laikausi! Viskas surašyta ir suplanuota. Kad ir kaip būtų, tai yra darbinės išlaidos. Aš investuoju į savo karjerą.

— Tačiau...

— Sjuzi, visiems aišku, kad negali įsigyti pinigų, pirmiau jų neišleidęs! Juk reikia skirti pinigų būtiniausioms medžiagoms, tiesa?

Tyla.

— Na, taip, — netvirtai atsiliepia Sjuzi.

— Galų gale ar ne tam skirtos kreditinės kortelės?

— Bekse... — atsidūsta Sjuzi. — Žinai, keista: būtent taip sakė ir ta panelė iš mokesčių inspekcijos.

— Kokia panelė iš mokesčių inspekcijos? — susiraukiu ir pasiimu pieštuką akims paryškinti.

— Ta, kuri buvo atėjusi šį rytą. Ji turėjo segtuvą, apipylė klausimais apie mane, butą, kiek mokėjai man už nuomą... Žodžiu, tikrai maloniai pasikalbėjome. Papasakojau jai, kad tu Amerikoje, pasakiau apie Luką... apie tavo darbą televizijoje...

— Šaunu, — aš beveik nesiklausau. — Labai gerai. Klausyk, Sjuzi, turiu lėkti. O tu nesijaudink. Jeigu dar kas nors man skambintų, tiesiog nekelk ragelio. Sutarta?

— Na... gerai. Sėkmės rytoj!

— Ačiū! — aš padedu ragelį. Cha cha cha. Pirmyn į Barney’s!

Aš jau ne kartą buvau užšokusi į Barney’s, tačiau visada skubėdavau. Užtat dabar... Oho. Dabar — kita kalba. Galėsiu ramiai klajoti po visus aštuonis aukštus ir gėrėtis drabužiais.

O, Dieve, kokie drabužiai. Kokie drabužiai. Gražesnių neteko regėti. Visur tik mirga įvairiausi modeliai, dizainas, spalvos, taip ir norisi prisiliesti, paglostyti.

Tačiau negaliu visą dieną jais žavėtis, turiu imtis reikalo ir nuspręsti, kuo rytoj apsirengsiu. Jeigu noriu atrodyti autoritetinga, derėtų pagalvoti apie švarką. Tik rimtą švarką. Ne per daug palaidą, ne per daug prigludusį, bet dailių, gražių linijų. Gal reikėtų ir sijono. O, tik pažiūrėkite į anas kelnes. Jos atrodytų fantastiškai, jeigu tik turėčiau tinkamus batelius...

Iš lėto pereinu kiekvieną aukštą, mintyse užfiksuodama visus drabužius, ir grįžtu į apačią. Čia ir pradėsiu svarstyti visas galimybes. Calvin Klein švarkas... ir sijonas... Tiesiu ranką į berankovę palaidinukę...

— Atleiskite? — Nustebusi atsigręžiu. Čia pat stovi ir šypsosi moteris juodu kostiumėliu su kelnėmis. — Gal jums šiandien reikėtų pagelbėti apsipirkti?

— Ačiū! Gal galėtumėte palaikyti šituos... — aš duodu jai visus išsirinktus drabužius. Jos šypsena priblėsta.

— Turėjau galvoje ką kita: šiandien vyksta unikalus mūsų asmeninių patarnavimų skyriaus pristatymas. Savo koncepciją norėtume pateikti platesnei auditorijai. Jeigu pageidautumėte dalyvauti įžanginėje dalyje, dar rastume jums laisvą vietą.

— Štai kaip, — aš jau susidomiu. — O ką tiksliai...

— Mūsų specialiai išmokyti, patyrę asmeniniai pardavėjai padės jums rasti kaip tik tai, ko ieškote, — maloniai dėsto moteris. — Padės surasti savo stilių, tinkamą dizainą, aprodys painų mados labirintą. — Moteris susijuokia, tačiau jos balse jaučiu įtampą. Matyt, šiandien jai ne kartą teko šitaip gražbyliauti.

— Aišku. Matote, man nelabai reikia tokio vadovavimo. Labai ačiū, bet...

— Ši paslauga nemokama, — ji skuba užbėgti man už akių. — Šiandien mes vaišiname arbata, kava, šampanu.

Šampanu? Nemokamu šampanu?

— Oo! — sakau. — Na, skamba neblogai. Gerai, ačiū!

Aš seku paskui ją į trečią aukštą, galvodama, kad nusimato gana įdomi patirtis. Tos pardavėjos, matyt, gerai išmano, kas ir kaip, gal net atskleis manyje tai, ko pati neįžiūriu.

Toji moteris atveda mane į didžiulius persirengimo kambarius.

— Šiandien Erina bus jūsų asmeninė pardavėja, — nusišypsojusi aiškina ji. — Erina neseniai pradėjo pas mus dirbti. Ji atėjo iš kitos parduotuvės. Todėl kartkarčiais jai į pagalbą ateis daugiau patirties turinti Barney’s darbuotoja. Ar neprieštarausite?

— Nė kiek! — atsakau ir nusivelku paltą.

— Ko galiu pasiūlyti — arbatos, kavos ar šampano?

— Šampano. Ačiū, — atsakau nieko nelaukdama.

— Puiku, — šypsosi ji. — Štai ir Erina.

Susidomėjusi žiūriu, kaip į persirengimo kambarį įeina aukšta laiba panelė lygiais šviesiais plaukais ir mažytėmis, tarsi įspaustomis lūpomis. Tiesą pasakius, visas jos veidas atrodo lyg kažkada būtų patekęs tarp lifto durų, toks ir likęs suspaustas.

— Laba diena, — sveikinasi ji, o aš neatplėšiu akių nuo jos šypsenos. — Aš — Erina, padėsiu jums rasti drabužių, kurie labiausiai tiktų.

— Puiku. Labai laukiu!

Įdomu, kaip ta Erina gavo šį darbą. Tikrai ne pagal savo skonį bateliams.

— Taigi... — mąsliai pradeda Erina. — Ko jūs šiandien ieškojote?

— Rytoj dalyvausiu bandomojoje laidoje, — aiškinu. — Tad noriu atrodyti... dailiai, elegantiškai, bet ir kukliai. Viena kita detalė gali būti koketiška.

— Koketiška, — kartoja Erina ir žymisi lape. — Gerai. Jūs norėtumėte... kostiumėlio? Švarko?

Aš tiksliai nupasakoju, ko ieškau. Erina atidžiai klausosi. Pastebiu, kaip kartkarčiais prie mūsų persirengimo kambario durų stabteli pasiklausyti tamsiaplaukė moteris su akiniais vėžlio kiauto rėmeliais.

— Gerai, — sako Erina, kai aš baigiu. — Supratau jūsų idėją... — Ji pabaksnoja rašikliu sau į dantis. — Manyčiau... mes turime puikų Moschino švarką, prigludusio stiliaus, su rožėmis ant apykaklės...

— O, žinau! — apsidžiaugiu. — Aš ir pati apie jį galvojau!

— Prie jo tiks... sijonukas. Naujas iš Barney’s kolekcijos...

— Tas juodas? Su sagutėmis štai čia? Aš jį žiūrėjau, bet jis trumpokas. Norėčiau, kad būtų iki kelių. Žinote, apsiūtas juostele...

— Pažiūrėsime, — maloniai šypsosi Erina. — Tuoj atnešiu keletą variantų ir pažiūrėsime.

Ji išeina, o aš atsisėdu ir gurkšnoju šampaną. Ne taip jau ir blogai. Tai yra, kur kas paprasčiau, negu vienai tąsytis po parduotuvę. Gretimame persirengimo kambaryje, girdžiu, kažkas pusbalsiu šnekasi, tik staiga moteriškas balsas kad suklyks:

— Aš tuoj parodysiu tam šunsnukiui. Aš tuoj jam parodysiu!

— Ir parodysime jam, Marsija, — ramiai užtikrina balsas, manau, sklindantis iš tos akiniuotos moters lūpų. — Parodysime, bet tik ne šituo vyšnių spalvos kelnių kostiumėliu.

— Na, štaiii! — Erina grįžta, stumdama vežimėlį, pilną drabužių, tarp kurių matau ir tuos, kuriuos pati buvau nusižiūrėjusi. O kur sijonas iki kelių? Ir tas žavingas baklažano spalvos kelnių kostiumas aksomine apykakle?

— Štai, švarkas... o čia — sijonas... Matuokitės...

Tą sijonėlį apžiūriu labai kritiškai. Žinau, bus per trumpas. Vis dėlto ji specialistė... Aš greitai persirengiu ir einu prie veidrodžio, kur stovi Erina.

— Švarkas pasakiškas! — įvertinu aš. — Ir man idealiai tinka. Nuostabus sukirpimas.

Apie sijoną — verčiau patylėti. Nesinori užgauti jos, bet iš jo — nieko gero.

— Nagi, pažiūrėkime, — Erina stovi pakreipusi galvą ir prisimerkusi žiūri į mano atvaizdą. — Vis dėlto ir aš manau, kad sijonas iki kelių turėtų labiau tikti.

— Būtent tas, apie kurį kalbėjau! — apsidžiaugiu. — Jis yra septintame aukšte, šalia...

— Gali būti, — sutinka ji ir šypsosi, — tačiau aš turiu galvoje keletą kitų...

— Arba Dolce & Gabbana sijonas trečiame aukšte. Aš jau jį apžiūrėjau. Dar yra DKNY.

— DKNY? — susiraukia Erina. — Netikiu...

— Juos ką tik gavo. Ar tik ne vakar. Labai gražūs. Jums reikėtų juos pamatyti! — atsisukusi į Eriną, akimis permetu jos aprangą. — Žinote, ką? Tas rausvai violetinis DKNY sijonas būtų kaip tik prie šito jūsų megztuko aukšta apykakle. O jeigu dar pridėtumėte tuos naujus Stephane Kelian smailiakulnius... Na, žinote juos?

— Žinau, — tarsteli Erina. — Krokodilo oda su zomša.

— Ne, ne tie, — aš tikrai nustembu. — Tai naujas asortimentas. Užpakalyje sudygsniuoti. Tokie klasiški! Tiesą sakant, jie labai tiktų prie sijonuko iki kelių...

— Ačiū! — atšiauriai nutraukia mane Erina. — Turėsiu galvoje!

Garbės žodis. Ir ko ji taip suirzo? Tik duodu jai keletą patarimų, galėtų džiaugtis, kad taip domiuosi jos parduotuve!

Nors galiu pasakyti: neatrodo, kad ji labai gerai viską žinotų.

— Laba diena! — pasigirsta balsas nuo durų. Nagi, į staktą remiasi toji moteris, užsidėjusi akinius vėžlio kiauto rėmeliais, ir susidomėjusi apžiūri mane. — Ar viskas gerai?

— Labai, ačiū! — džiugiai nusišypsau jai.

— Kaip suprantu, atneši mūsų pirkėjai pasimatuoti sijonuką iki kelių? — klausia ji Erinos.

— Taip, — kažkaip prisiversdama šypteli Erina. — Tuojau atnešiu.

Jai dingus, aš neiškenčiu ir imu raustis vežimėlyje, kur laukia jos atvežti drabužiai. Kurį laiką moteris, stebėjusi mane, netrukus prieina ir ištiesia man ranką.

— Kristina Rouven, — prisistato. — Aš vadovauju šiam skyriui.

— Malonu! — sakau apžiūrinėdama melsvą Jill Stuart palaidinukę. — Aš esu Beki Blumvud.

— Pagal akcentą sprendžiu, esate iš Anglijos.

— Iš Londono, tačiau ketinu persikelti į Niujorką!

— Ką jūs sakote, — Kristina Rouven draugiškai šypsosi. — Beki, o kuo jūs užsiimate? Gal dirbate madų pasaulyje?

— O, ne. Finansų srityje.

— Finansų! Oho, — ji kilsteli antakius.

— Aš duodu finansinius patarimus per televiziją. Na, žinote — pensijos ir taip toliau... — Aš pakeliu minkštutes kašmyro kelnes. — Argi ne puikios? Daug gražesnės už Ralph Lauren modelius. Ir pigesnės.

— Dailios, tiesa? Malonu matyti tokią entuziastingą pirkėją. — Kristina Rouven iš savo švarko kišenės ištraukia vizitinę kortelę. — Būtinai vėl apsilankykite pas mus.

— Būtinai! — laimingai šypsausi. — Ir labai ačiū.

Ketvirtą valandą aš pagaliau išeinu iš Barneys, susistabdau taksi ir grįžtu į Four Seasons viešbutį. Vos spėjusi praverti mūsų kambario duris, puolu prie tualetinio staliuko: aš vis dar apimta euforijos, tiesiog isteriškai susijaudinusi iš džiaugsmo, ką padariau. Ką nusipirkau.

Pati žinau, kad ėjau planuodama nusipirkti kokį vieną drabužėlį tai peržiūrai, o baigėsi tuo... Na, matyt, tiesiog patekau ant bangos... Štai mano pirkinių sąrašas:

1. Moschino švarkas

2. Barney’s sijonukas iki kelių

3. Calvin Klein apatiniai

4. Viena pora pėdkelnių

ir...

5. Vera Wang vakarinė suknelė

Gerai, kol dar nespėjote nė žodelio ištarti — pati žinau, kad nereikėjo pirkti tos vakarinės suknelės. Žinau, kai Erina paklausė: „Ar jūsų visiškai nedomina vakariniai drabužiai?“, turėjau paprasčiausiai atsakyti „Ne“.

Bet, Dieve... O, Dieve. Ta Vera Wang suknelė — visa purpurinė, nugaroje — gili iškirptė, blizgančios petnešėlės. Net kino žvaigždė susiviliotų. Visos susispietė, norėdamos pamatyti mane, o kai atitraukiau užuolaidą — aiktelėjo.

Žiūrėjau į save tarsi užburta, pakerėta svajonės, kaip galėčiau atrodyti ir kuo tapti. Ir kalbos negalėjo būti apie nepirkimą. Privalėjau nusipirkti. Pasirašydama ant atsiskaitymo kreditine kortele čekio, aš jau buvau ne aš, o Greisė Keli. Arba Gvinet Peltrou. Aš buvau prašmatni dama, galinti lyg niekur nieko pasirašyti atsiskaitymo kreditine kortele čekį už tūkstančius dolerių kainuojančią prekę, tuo pat metu šypsodamasi pardavėjai, juokdamasi, tarsi čia būtų paprasčiausias pirkinys.

Tūkstančiai dolerių.

Nors už tokios dizainerės kaip Vera Wang modelį ši kaina tėra...

Na, ji tikrai yra labai...

O, Dieve, man jau šiek tiek negera. Apie tą kainą net nenoriu galvoti. Nenoriu prisiminti visų tų nuliukų. Svarbiausia, galėsiu vilkėti ją metų metus. Taip! Metų metus. Be to, jeigu noriu tapti garsia televizijos žvaigžde, man reikia dizainerių sukurtų drabužių. Juk teks lankytis svarbiuose renginiuose, kuriuose nepasirodysi apsirengusi Marks & Spencer drabužiais. Būtent.

Aš turiu 10 000 svarų kredito limitą. O tai reiškia, kad jie nebūtų man davę tokios sumos, jeigu nepasitikėtų.

Prie durų kažkas sukrebždena. Aš strykteliu ir puolu grūsti į spintą visus savo Barneys maišelius. Vos spėju uždaryti spintą ir šypsodamasi atsisukti, kai įeina Lukas, kalbėdamas mobiliuoju telefonu.

— Žinoma, kad aš, po velnių, kontroliuoju, — girdžiu, kaip jis verda pykčiu. — Kuo, po perkūnais, jie save laiko... — Jis patyli klausydamasis ir jau ramesniu balsu tęsia: — Taip, žinau. Taip. Gerai. Taip ir padarysiu. Iki rytojaus, Maiklai. Ačiū.

Lukas išjungia telefoną, padeda jį ir žiūri į mane tarsi būtų pamiršęs, kas aš esu.

— Labas! — sako jis ir numeta lagaminėlį ant grindų.

— Labas! — guviai atsakau, traukdamasi nuo spintos. — Nepažįstamasis.

— Žinau, — nuvargusio žmogaus mostu Lukas pasitrina veidą. — Atleisk. Atvirai kalbant, buvo... beveik košmaras. Užtat girdėjau apie tavo bandomąją laidą. Fantastiška naujiena.

Priėjęs prie mini baro, jis įsipila viskio ir išmaukia iki dugno. Paskui prisipila antrą ir gurkšteli. Aš sunerimusi stebiu: jo veidas išblyškęs, įsitempęs, akys pajuodusios.

— Ar viskas... einasi gerai? — atsargiai klausiu.

— Einasi. Tik tiek ir galiu pasakyti. — Jis pasuka prie lango ir žiūri į žėruojančius Manhatano kontūrus. Aš nervingai prikandu lūpą.

— Lukai, ar negalėtų kas nors kitas eiti į visus tuos susitikimus? Kas nors atskristų ir perimtų iš tavęs dalį krūvio? Tarkim... Alisija?

Vien jos vardas verčia mane vemti, tačiau esu ne juokais susirūpinusi. Laimė, Lukas papurto galvą, ir aš bent kiek atsipučiu.

— Šiame etape negaliu nieko kito kviestis. Jeigu iki šiol sugebėjau tvarkytis, ištempsiu iki galo. Aš tiesiog nemaniau, kad viskas taip nervins, kad jie bus tokie... — Lukas atsisėda į fotelį ir vėl gurkšteli viskio. — Jėzau, jie klausinėja aibę klausimų. Aš puikiai suprantu, kad amerikiečiai yra kruopštūs, bet... — Jis kraipo galvą negalėdamas patikėti. — Jie tiesiog knisasi iki pat pagrindų, nori žinoti viską: apie kiekvieną mielą klientą, apie kiekvieną dirbusį šioje įmonėje, apie kiekvieną sumautą memorandumą, kokį man yra tekę parengti... Ar nėra pagrindo kokiems nors ginčams, byloms? Kas buvo sekretorė 1993 metais? Kokiu automobiliu važinėju? Kokią sušiktą... dantų pastą naudoju?

Aš baimingai žiūriu, kaip jis tuština taurę.

— Kokie jie baisūs, — pastebiu ir sugaunu šypsnio šešėlį Luko veide.

— Jie ne baisūs, tiesiog labai konservatyvūs, senoviški investuotojai. Kažkas jiems neduoda ramybės. Tik nesuprantu, kas, — jis garsiai atsikvepia. — Turiu kaip nors juos nuraminti. Negaliu nuleisti rankų.

Luko balsas virpteli. Matau, kaip pirštai gniaužia taurę. Tiesą sakant, tokio Luko dar nesu mačiusi. Paprastai jis būna toks ramus, santūrus...

— Lukai, manau, kad šįvakar tau reikia kur nors išeiti. Juk neturi jokių susitikimų?

— Ne, — Lukas pakelia akis, — tačiau turiu peržiūrėti kai kuriuos dokumentus. Rytoj laukia svarbus susirinkimas, kuriame dalyvaus visi investuotojai. Turiu būti pasirengęs.

— Tu ir esi pasirengęs! Tau tik būtina atsipalaiduoti. Jeigu dirbsi visą naktį, būsi išvargęs, įsitempęs, irzlus. — Priėjusi artyn, paimu iš jo rankų taurę ir pradedu lėtai masažuoti pečius. — Nagi, Lukai, paklausyk: tau reikia laisvo vakaro. Garantuoju, kad ir Maiklas tą patį pasakytų.

— Jis tik ir šnekėjo, kad man reikia išsikrauti, — prisipažįsta Lukas po ilgos pertraukėlės.

— Tai ir išsikrauk! Kelios linksmai praleistos valandos dar niekam nepakenkė. Einam pasipuošti, susirasime kokią jaukią vietelę, pašoksime, išgersime kokteilių. — Aš švelniai pabučiuoju jam į sprandą. — Tai ko, po perkūnais, trenktis į Niujorką ir nepasidžiaugti juo?

Jis ilgai tyli, ir mane jau suima baimė, kad atsisakys, nes, girdi, nėra tam laiko. Tačiau kai atsisuka, Luko veide net šmėsteli šypsenėlė.

— Tu teisi. Eime, atsipalaiduokime.

Tokio magiško, kerinčio, žavaus vakaro dar nėra buvę. Aš apsivilkau savo Vera Wang suknelę, Lukas — patį dailiausią kostiumą, ir nuėjome į pasakišką restoraną, kur visi valgo omarus, groja senoviškas džiazo orkestras. Tiesiog kaip filmuose. Lukas užsako Bellini vyno, mudu keliame tostus, jis atsipalaiduoja ir plačiau nušviečia savo reikalus. Jis pirmą kartą man šitaip atsiveria.

— Šitas miestas reikalauja tiek dėmesio! — jis kraipo galvą. — Tarytum... slidinėtum ant bedugnės krašto. Vienas neatsargus kryptelėjimas — ir viskas, krenti.

— O jeigu nekrypteli?

— Tuomet laimi. Viską įveiki.

— Tu ir įveiksi, — užtikrinu jį. — Rytoj tu visus sužavėsi.

— O tu visus sužavėsi toje savo peržiūroje, — lukterėjęs, kol padavėjas išdėlioja atneštus pirmuosius patiekalus — įstabiausias skulptūras iš jūrų gėrybių, Lukas pripila į taures vyno ir skelbia tostą. — Už tave, Beki. Tu turėsi didžiulį pasisekimą.

— Ne, tai tavęs laukia didžiulė sėkmė, — atsiliepiu apimta nenusakomo pasitenkinimo. — Mes abu nugalėsime!

Matyt, dėl Bellini akimirksniu pajuntu lygiai tą patį, ką jutau Barney’s parduotuvėje: senosios Beki nebeliko, jos vietoje — nauja, spindinti asmenybė. Vogčiomis žvilgteliu į šalia esantį veidrodį ir jaučiu, kaip mane užtvindo džiaugsmas. Na, tik pažvelkite į mane: šaltakraujiška, išsipusčiusi sėdžiu Niujorko restorane, vilkėdama tūkstančius dolerių kainuojančią suknelę, šalia — nuostabus, klestintis vaikinas, o rytoj — eksperimentinė laida Amerikos televizijoje!

Svaigstu iš laimės. Visi mano keliai vedė į šį turtingą, spindintį pasaulį. Limuzinai ir gėlės, išpuoselėti antakiai ir dizainerių sukurti drabužiai iš Barney’s; rankinė prigrūsta atsakingų TV darbuotojų vizitinių kortelių. Aš tarp saviškių. Štai čia mano vieta. Mano senasis pasaulis nutolsta už milijonų, milijardų mylių, telieka menkutis taškelis kažkur horizonte. Ten liko mama su tėčiu, Sjuzi... mano sujauktas kambarys Fulhame... „1st Endo gyventojų“ serialas ir pica... Pripažinkime — juk ten buvau ne tikroji aš!

Restorane užsibūname iki išnaktų: šokame grojant džiazo orkestrui, valgome egzotiškų vaisių šerbetą ir šnekame apie viską, išskyrus darbą. Į viešbutį grįžtame kvatodami ir šiek tiek klupinėdami, o Luko ranka mitriai klajoja po mano suknele.

— Panele Blumvud? — kreipiasi budėtojas, kai mudu einame pro priimamojo stalą. — Jums palikta žinutė: turite paskambinti į Londoną Sjuzanai Klyt-Stiuart. Bet kuriuo metu, kai grįšite. Matyt, labai skubu.

— O, Dieve, — sakau vartydama akis. — Ji jau skambina norėdama atskaityti pamokslą už tai, kiek išleidau už savo naująją suknelę. „Kiek? O, Beki, nereikėjo...“

— Fantastiška suknelė, — giria Lukas, ranka braukydamas per ją. — Nors galėjo būti ir mažiau to audinio. Štai šitos dalelės nereikia... ir šita nebūtina...

— Ar jums reikia to telefono numerio? — teiraujasi budėtojas, tiesdamas popieriaus lapelį.

— Ne, ačiū, — aš mosteliu ranka. — Rytoj jai paskambinsiu.

— Ir prašau neperjungti visų mums skirtų skambučių. Iki atskiro pranešimo, — priduria Lukas.

— Gerai, — budėtojo akys sužybsi. — Labanakt, pone. Labanakt, ponia.

Mudu keliamės liftu, kvailai šiepdamiesi vienas kito atvaizdui veidrodyje, o kai pasiekiame kambarį, jaučiu, kad esu kaip reikiant nusigėrusi, tačiau vienintelė paguoda, kad ir Lukas visiškai nusilesęs.

— Tai buvo geriausias vakaras mano gyvenime, — įvertinu aš, kai uždarome duris. — Pats geriausias.

— Ir jis dar nesibaigė, — įspėja Lukas artindamasis šelmiškai spindinčiomis akimis. — Turiu atsilyginti tau už pačius nuovokiausius komentarus, panele Blumvud. Tu buvai teisi: vien darbas ir jokių linksmybių... — Jis švelniai nubraukia žemyn Vera Wang suknelės petnešėles, — ... Labai... — murma jis prie mano kaklo, — ...nuvaro...

Mudu virstame ant lovos, jis bučiuoja mane, o aš svaigstu nuo alkoholio ir palaimos. Kol Lukas traukia nuo savęs marškinius, aš dirsteliu į save, apsvaigusią ir laimingą, veidrodyje. Kažkas manyje kužda: „Amžinai prisimink šią akimirką. Prisimink ją, Beki, kadangi kaip tik dabar gyvenimas yra idealus.“

Paskui plaukiu girto, apkvaitusio malonumo migloje ir paskęstu užmarštyje. Dar prisimenu, kaip Lukas pabučiavo mane į akis, palinkėjo saldžių sapnų ir pasakė, kad myli mane. Tada — nusmigau.

O paskui viskas vyksta tarsi per automobilio avariją.

The Daily World, penktadienis, 2001 m. spalio 5 d.

AR JIE IŠTIES TOKIE, KOKIE ATRODO?

FINANSŲ GURU PASKENDUSI SKOLŲ KLAMPYNĖJE!

Ji sėdi „Ryto kavutėje“ ant sofos ir konsultuoja milijonus televizijos žiūrovų įvairiais finansiniais klausimais. Tačiau tik Daily World gali atskleisti, kad veidmainė Beki Blumvud pati yra ant finansinės bedugnės krašto. Beki, kurios sparnuotas posakis yra „Rūpinkitės savo pinigais, ir jūsų pinigai pasirūpins jumis“, persekiojama dėl tūkstantinių skolų, o jos banko direktorius priklijavo jai etiketę „Gėda“.

TEISMO ŠAUKIMAS

Brangių moteriškų drabužių salonas La Rosa bankrutavusiai Beki pateikė šaukimą į teismą, o buto draugė Sjuzana Klyt-Siuart (dešinėje) pripažįsta, kad Beki dažnai vėluodavo sumokėti už nuomą. Šiuo metu neatsakingoji Beki nesigėdija leisti laiko Niujorke kartu su savo meilužiu, verslininku Luku Brendonu (apačioje, dešinėje). „Beki tiesiog akivaizdžiai naudojasi Luku dėl jo pinigų,“ — sako vienas šaltinis iš Brandon Communications įmonės. Panelė Klyt-Stiuart prisipažįsta pageidaujanti, kad Beki išsikraustytų iš jos buto. „Mano darbui praverstų didesnis plotas, — aiškina ji. — Gali būti, kad aš atidarysiu biurą.“

PINIGŲ ŠVAISTYMO MANIAKĖ

Užgaidi dvidešimt šešerių metų panelė neturi nė menkiausio supratimo, kiek kainuoja kambarys prašmatniame Four Seasons viešbutyje, kuriame ji yra apsistojusi. Mūsų korespondentas stebėjo, kaip ji išmetė per 100 dolerių vien sveikinimo atvirukams, o paskui švaistėsi pinigais toliau, pirkdama prabangius drabužius ir dovanas, vos per keletą valandų išleisdama 1000 dolerių.

ŠOKIRUOTI

Sužinoję tiesą apie apsišaukėlę finansų ekspertę, „Ryto kavutės“ žiūrovai pasipiktino. „Aš esu apstulbusi, — pareiškė Irena Votson iš Sevenoukso. — Prieš keletą savaičių skambinau Beki, prašydama patarimo banko klausimais. Jau geriau būčiau netikėjusi nė vienu jos žodeliu. Dabar ieškosiu kito patarimo“ Irena, auginanti du vaikus, pridūrė: „Esu pritrenkta ir pasibjaurėjusi, kad „Ryto kavutės“ prodiuseriai...

(Tęsinys 54 psl.)

Tryliktas skyrius

Iš pradžių net nenujaučiu, kad kažkas atsitiko. Atsibundu visa apsiblaususi — čia pat stovi Lukas, atnešęs man puodelį arbatos.

— Gal tu patikrink žinutes? — sako jis ir, pabučiavęs mane, nueina į dušą. Aš siurbteliu kelis gurkšnelius arbatos ir, pakėlusi ragelį, nuspaudžiu mygtuką su žvaigždute.

— Jūs gavote dvidešimt tris pranešimus, — paskelbia operatorė. Aš net išsižioju — dvidešimt tris?

Turbūt visi — darbo pasiūlymai. Gal net iš Holivudo paskambino? O, taip! Netverdama iš laimės, nuspaudžiu mygtuką ir klausausi pirmojo pranešimo. Jokio pasiūlymo — čia Sjuzi. Visa susinervinusi:

— Beki, paskambink man, prašau. Iš karto, kai tik gausi šitą pranešimą. Labai skubu. Iki.

Operatorė klausia, ar aš norėčiau išklausyti kitus pranešimus. Sekundėlę svarstau. Sjuzi balsas išties desperatiškas, be to, prisimenu, kad ji ir praėjusį vakarą skambino. Surenku jos numerį, tačiau nustembu, kai įsijungia atsakiklis.

— Labas! Čia aš! — prisistatau, vos tik nutyla įrašytas Sjuzi balsas. — Tavęs nėra, todėl tikiuosi, kad viskas išsisprendė...

— Bekse! — nuo jos riksmo man vos nesprogsta ausų būgneliai. — O, Dieve, Bekse, kur tu dingai?

— Buvau išėjusi, — suglumstu, — o paskui miegojau. Sjuzi, ar viskas...

— Bekse, aš niekada taip nesakiau! — nutraukia ji mane. — Patikėk, aš niekada taip nepasakyčiau! Jie viską patys surezgė. Aš tavo mamai pasakiau, kad neturiu jokio supratimo...

— Mano mamai? — sutrinku. — Sjuzi, nusiramink. Apie ką tu kalbi?

Tyla.

— O, Viešpatie, — aimanuoja Sjuzi. — Bekse, tai tu dar nematei?

— Ko?

— Daily World. Aš... aš maniau, kad jūs gaunate visus Anglijos laikraščius.

— Gauname, — patvirtinu aš, trindamasi išsausėjusį veidą. — Tačiau, ko gero, visi jie dar už durų. Ar ten... ar ten yra kas nors parašyta apie mane?

— Ne, — kažkaip skubotai atsako Sjuzi. — Ne. Na... tiksliau, ten tik vienas dalykėlis, neverta į jį nė žiūrėti. Bent aš nesivarginčiau. Žinai, tu tiesiog išmesk tą Daily World. Kišk į šiukšlių dėžę, net neatvertusi jo.

— Matyt, ten yra tikrai kažkas bjauraus, — susirūpinu. — Ar mano kojos atrodo per storos, ar kas?

— Nieko tokio! Nieko! Geriau sakyk, ar jau buvai Rokfelerio centre? Sako, ten nuostabu! Arba Maisto ir žemės ūkio organizacijoje Schwarz? Arba...

— Sjuzi, baik, — pertraukiu ją. — Aš tučtuojau einu ir perskaitau. Paskui tau paskambinsiu.

— Gerai, Beki, bet atsimink, — skubiai tarška Sjuzi, — beveik niekas neskaito to Daily World. Nieko ten gero nerasi: vien apie tuos pačius tris žmones ir apie rytdienos žuvį su traškučiais. Visiems aišku, kad laikraščiai priburia visokių melagysčių...

— Gerai, — aš vaidinu, kad nesirūpinu. — Nepamiršiu. O tu, Sjuzi, nesirūpink. Tokios nesąmonės manęs visai nejaudina.

Kad ir kaip būtų, tačiau dedant ragelį į vietą mano ranka virpa. Ką, po perkūnais, jie galėjo parašyti apie mane? Aš nulekiu prie durų, susemiu visą krūvą laikraščių ir atsitempiu juos į lovą. Pirmiausia čiumpu Daily World ir karštligiškai verčiu puslapį po puslapio... Nieko nematau. Vėl pradedu nuo pirmojo puslapio, dabar kruopščiau apžvelgdama ir mažesnius straipsnius — apie mane niekur nė žodžio. Suglumusi nuvirstu ant pagalvių. Ką, po velnių, ta Sjuzi suokia? Kokio velnio ji taip...

Tik dabar pastebiu, matyt, anksčiau išslydusį vidurinįjį lapą. Iš lėto jį prisitraukiu ir atsiverčiu. Pajuntu, lyg kas būtų smogęs man į paširdžius.

Mano nuotrauka. Nematyta. Nelabai miela. Einu kažkokia gatve. Aišku, Niujorko gatve. Apsikrovusi pirkiniais. Čia pat ir Luko nuotrauka, apvesta ratu. Ir mažytė Sjuzi nuotrauka. O antraštėje...

O, Dieve. Geriau aš jums nesakysiu. Labai... Pernelyg bjauru.

Didžiulis straipsnis per ištisus du puslapius. Skaitau jį besidaužančia širdimi. Galva tai kaista, tai šąla. Taip bjauru. Taip... užgaulu. Perskaitau iki pusės, užverčiu ir spoksau į erdvę. Jaučiu, kad tuojau apsivemsiu.

Tačiau beveik iš karto apsigalvoju ir drebančiais pirštais vėl atsiverčiu. Aš privalau žinoti, ką jie rašo. Perskaitysiu kiekvieną šlykščią žeminančią eilutę.

Jau. Man svaigsta galva. Nejaugi čia ne sapnas. Išspausdinta milijonai egzempliorių. Jau per vėlu, nesustabdysi. Anglija jį perskaitė jau prieš kelias valandas. Mano tėvai — irgi. Visi mano pažįstami. Aš bejėgė ką nors pakeisti.

Telefono skambutis toks šaižus, kad aš net pašoku. Jis džeržgia ir džeržgia. Aš nekeliu ragelio. Negaliu kalbėti net su Sjuzi.

Po ketvirto skambučio iš vonios kambario išlenda Lukas. Apsisiautęs tik rankšluosčiu. Plaukai sušukuoti atgal.

— Kodėl neatsiliepi? — tarsteli jis ir stveria ragelį. — Klausau? Taip, čia Lukas Brendonas.

Iš baimės aš dar labiau įsisupu į antklodę.

— Gerai, — sako Lukas. — Puiku. Iki pasimatymo. — Jis padeda ragelį ir kažką pasižymi lapelyje.

— Kas skambino? — pasiteirauju kuo tvirtesniu balsu.

— JD Slade sekretorė, — jis padeda rašiklį. — Pasikeitė susitikimo vieta.

Kol jis rengiasi, aš tyliu, gniauždama Daily World lapus. Aš ir noriu, ir nenoriu parodyti jam. Nenoriu, kad jis skaitytų visą šlykštynę apie mane. Tačiau negaliu leisti, kad jis sužinotų tai iš kitų.

O, Dieve. Negaliu šitaip sėdėti amžinai ir tylėti. Aš užsimerkiu, įkvepiu ir sakau:

— Lukai, čia kai ką rašo apie mane.

— Gerai, — abejingai atsako Lukas, rišdamasis kaklaraištį. — Aš ir tikėjausi, kad tu sulauksi šiokio tokio dėmesio. Kokiame laikraštyje?

— Tai... nelabai geras straipsnis, — apsilaižau sausas lūpas. — Tiksliau, baisus.

Lukas įdėmiai pažiūri į mane.

— O, Beki, nieko baisaus. Parodyk. Ką rašo? — Jis ištiesia ranką, tačiau aš nė nepajudu.

— Jis... tikrai siaubingas. Ir dar didžiulė nuotrauka...

— Šukuosena prastai atrodė? — erzina mane Lukas ir velkasi švarką. — Beki, nerasi nė vieno straipsnio, kuriame būtų šimtaprocentė tiesa. Visada kas nors suerzina: ar tai būtų šukuosena, ar pasakyti žodžiai...

— Lukai! — beviltiškai šūkteliu aš. — Kalbu ne apie tai. Tu tik... pažiūrėk.

Aš lėtai atskleidžiu laikraštį ir paduodu Lukui. Jis linksmai paima jį, tačiau beskaitant jo šypsena blėsta.

— Koks šūdas... Čia aš? — Lukas dirsteli į mane, o aš tik nuryju seiles ir tyliu, nervingai stebėdama, kaip jis bėga akimis per puslapį.

— Tai tiesa? — pagaliau klausia jis. — Tikra tiesa?

— N-ne, — mikčioju aš. — Bent jau... ne... ne viskas. Tik kai kas...

— Tu turi skolų?

Aš susiduriu su jo žvilgsniu ir išraustu.

— Šiek tiek. Tačiau ne tiek, kiek jie sako... Tiksliau, aš nieko nežinau apie jokius šaukimus į teismą...

— Trečiadienį po pietų! — Jis pliaukšteli per laikraštį. — Dėl Dievo meilės, juk tu buvai Gagenhaime. Susirask bilietą — bus įrodymas, kad tu ten buvai. Jie privalės atšaukti...

— Aš... Iš tiesų, Lukai... — Jis pakelia akis, ir mane apima baimė. — ... Aš nebuvau Gagenhaime. Ėjau... apsipirkti.

— Tu ėjai... — Lukas kurį laiką spokso į mane, o paskui vėl tyliai skaito. Perskaitęs žiūri tuščiu žvilgsniu į tolį. — Negaliu patikėti, — vos girdimai prataria.

Pirmą kartą šį rytą jaučiu, kaip mano akys, matydamos, koks jis susikrimtęs, pritvinksta ašarų.

— Suprantu, tai baisu, — virpančiu balsu lemenu. — Turbūt jie sekė mane. Ištisai stebėjo, šnipinėjo... — Jis nieko nesako, tik žiūri į tolį. — Lukai, ar tu nieko taip ir nepasakysi? Ar tu supranti...

— Beki, ar tu supranti? — nutraukia jis mane ir atsisuka. Nuo jo išraiškos man net kraujas sustingsta. — Ar tu suvoki, kaip tai kenkia man?

— Aš labai atsiprašau, — sužiopčioju. — Žinau, tau bjauru matyti save laikraštyje...

— Čia nėra jokios sumautos kalbos apie... — jis susivaldo ir tęsia jau ramiau: — Beki, ar tu nutuoki, į kokią padėtį mane įstūmei? Kaip tik šiandien iš visų sušiktų dienų?

— Aš... aš... — šnabždu.

— Po valandos turiu būti susirinkime ir įtikinti vieną užsispyrusį, konservatyvų Niujorko banką, kad aš visiškai, visais aspektais kontroliuoju savo verslą ir savo asmeninį gyvenimą. Jie visi jau bus perskaitę... Tapsiu pajuokos objektu!

— Bet tu ir kontroliuoji! — rikteliu, apimta panikos. — Lukai, jie tikrai žinos... jie tikrai ne...

— Dabar paklausyk, — Lukas atsisuka. — Ar nori žinoti, ką šiame mieste galvoja apie mane? Jų supratimas toks: nežinia dėl kokios priežasties jie įsivaizduoja, kad prarandu bet kokią kontrolę, bet kokią valdžią.

— Prarandi kontrolę? — pasibaisiu.

— Aš taip girdėjau, — Lukas atsidūsta. — Visas pastarąsias dienas nieko kito ir neveikiau, tik savo prakeikta šikna ariau dirvą, įtikinėdamas tuos žmones, kad jų nuomonė neteisinga, kad aš viską kontroliuoju, kad visa žiniasklaida pažabota. O dabar... — Aš net susigūžiu, kai jis trinkteli į laikraštį.

— Gal... gal jie nematė.

— Beki, šiame mieste visi viską mato. Toks jų darbas. Toks...

Suskamba telefonas, po sekundėlės Lukas kelia ragelį.

— Labas, Maiklai. A, jau matei. Taip, žinau. Labai nelaiku. Gerai.

Iki greito. — Jis padeda ragelį ir pasiima lagaminėlį, net nepažvelgęs į mane.

Man šalta, aš visa drebu. Ką aš padariau?! Viską sugadinau. Man darosi bloga nuo galvoje šniokščiančių frazių: „veidmainė Beki...“ „neatsakingoji Beki...“ Jie teisūs. Jie visiškai teisūs.

— Turiu eiti, — Lukas trinkteli lagaminėlio dangtį. — Iki. — Prie durų jis stabteli ir sutrikęs atsigręžia. — Nesuprantu: jeigu tu nebuvai Gagenhaime, kur gavai tą knygą?

— Muziejaus parduotuvėje, — šnabždu aš. — Brodvėjuje. Lukai, atleisk... aš...

Nebežinau, ką sakyti, kaip pasiaiškinti. Širdis daužosi, ausyse tvinksi.

Lukas žiūri į mane beprasmiu žvilgsniu, paskui linkteli galva, nusisuka ir eina pro duris.

Durys užsiveria. Kurį laiką sėdžiu, žiūrėdama į vieną tašką. Negaliu patikėti tuo, kas vyksta. Vos prieš kelias valandas mudu skelbėme tostus, kėlėme Bellini taures. Aš vilkėjau Vera Wang suknele, šokome pagal Cole Porter, svaigau iš laimės. O dabar...

Telefonas skamba, bet aš nepajudu. Ranką ištiesiu tik po aštunto karto.

— Klausau?

— Sveika! — girdžiu guvų balsą. — Ar čia Beki Blumvud?

— Taip, — atsargiai patvirtinu.

— Beki, čia Fiona Tagart iš Daily Herald dienraščio. Labai džiaugiuosi, kad radau jus! Beki, mes labai norėtume pateikti dvipusę apybraižą apie jus ir jūsų... menkutę bėdą, jeigu galime ją taip pavadinti?

— Aš nenoriu apie tai kalbėti, — suniurnu.

— Vadinasi, jūs visa tai neigiate?

— Negaliu atsakyti, — tarsteliu ir metu ragelį.

Telefonas iš karto vėl sučirškia.

— Negaliu atsakyti, supratote? — rėkiu, pakėlusi ragelį. — Negaliu atsakyti! Ne...

— Beki? Brangute?

— Mama! — užteko išgirsti jos balsą, ir aš jau springstu ašaromis. — Mama, man taip gaila. Taip bjauru. Aš viską sujaukiau. Tiesiog nežinojau... nesupratau...

— Beki! — Mane pasiekia toks pažįstamas, raminantis balsas. — Mieloji! Nereikia gailėtis! Tegul tie šunkaros reporteriai atsiprašinėja už savo sukurtas istorijas ir melagystes. Vargšė Sjuzi paskambino mums, ji tokia nusiminusi. Supranti, ji pavaišino tą mergiūkštę trimis sausainiais su burbonu ir dar KitKat šokoladuku, o ji štai kaip atsidėkojo. Tiesiog nesuprantamas melas! Tik pagalvok, anoji apsimetė esanti iš mokesčių inspekcijos. Tokius reikia kuo greičiau paduoti į teismą.

— Mama... — aš užsimerkiu ir pralemenu: — Ne viskas melas. Jie... jie ne viską išgalvojo. — Kitame laido gale girdžiu sunkų mamos alsavimą. — Aš turiu... didelių skolų.

— Na, — po pertraukėlės sako mama. Dabar ji stengiasi susitvardyti. — Na ir kas? Jeigu tu ir turi skolų, koks jų reikalas? — Ji vėl patyli, bet aš tolumoje girdžiu kitą balsą. — Tikrai! Tėtis štai ką sako: jeigu Amerikos ekonomika išsilaiko turėdama milijardines skolas, tai ir tu nepražūsi. Ir pažiūrėk į dangaus kupolą, sako tėtis.

Dieve, kaip aš myliu savo tėvus. Jeigu net pasakyčiau jiems, kad ką nors nužudžiau, jie bemat rastų ne tik idealų pateisinimą, bet ir apkaltintų pačią auką.

— Gal ir taip, — sukūkčioju aš. — Bet šiandien Lukui susirinkimas, ir tie investuotojai bus viską perskaitę.

— Na ir kas? Nėra tokio dalyko kaip blogas viešumas. Aukščiau galvą, Beki! Ženk drąsiai, pirmyn. Sjuzi sakė, kad šiandien tau bandomoji laida. Ar teisybė?

— Taip, tik nežinau, kurią valandą.

— Sužinosi. Nesibaimink. Dabar lįsk į vonią, išgerk garuojančios arbatėlės ir įsidėk tris šaukštelius cukraus. Ir brendžio, sako tėtis. O jeigu skambintų kokie nors reporteriai, tiesiog liepk jiems atsip---.

— Ar pas jus buvo atsigrūdę reporteriai? — išsigąstu.

— Šį rytą buvo pasirodęs toks jaunikaitis su maišu klausimų, — linksmai pasakoja mama, — bet tėtis pasitiko jį su elektriniu gyvatvorės pjūklu rankose.

Aš nesusilaikau ir dusliai sukikenu.

— Jau turiu baigti pokalbį, mama. Paskambinsiu vėliau. Ir ačiū.

Jaučiuosi milijoną kartų geriau. Mama teisi: turiu nenusiminti, galvoti pozityviai, nueiti į tą savo peržiūrą ir pasirodyti kaip galėdama geriau. Ko gero, ir Lukas per daug jautriai sureagavo. Žiūrėk, pareis kur kas geresnės nuotaikos.

Paskambinusi į viešbučio priimamąjį, paprašau, kad sulaikytų visus skambučius man, išskyrus iš HLBC. Paskui prisileidžiu į vonią vandens, suverčiu visą Uplift aliejaus voniai buteliuką, pirktą Sephora parduotuvėje, ir visą pusvalandį skendėju rožėse, pelargonijose ir dedešvose. Išlipusi iš vonios šluostausi ir, per muzikinę TV stotį dainuojant Robiui Viljamsui, šoku po kambarį. Apsivilkusi stulbinančiais drabužėliais iš Barney’s, visiškai atsigaunu. Tiesa, jaučiuosi dar šiek tiek netvirtai, tačiau aš viską įveiksiu. Puikiausiai galiu.

Man dar niekas neskambino ir nepranešė, kada atvykti į peržiūrą, todėl skambinu į priimamąjį.

— Sveiki. Aš tik noriu pasitikslinti, ar HLBC neskambino man šį rytą.

— Nemanau, — maloniai atsako mergina.

— Ar jūs tikra? Gal jie paliko žinutę?

— Ne, ponia.

— Ką gi. Ačiū.

Aš padedu ragelį ir susimąstau. Gerai, pati jiems paskambinsiu. Juk turiu žinoti, kada vyks tas filmavimas, tiesa? Be to, ir Kenta liepė prireikus skambinti jai. Sakė — nesivaržyk.

Aš išsiimu iš rankinės jos vizitinę kortelę ir rūpestingai surenku numerį.

— Klausau! — atsiliepia guvus balsas. — Kentos Garland kabinetas. Kalba jos asistentė Megan. Kuo galiu jums padėti?

— Laba diena! Čia Rebeka Blumvud. Ar galėčiau pasikalbėti su Kenta?

— Šiuo metu Kenta susirinkime, — maloniai paaiškina Megan. — Gal galiu jai ką perduoti?

— Na, aš tik paskambinau, norėdama sužinoti, kurią valandą šiandien man paskirta bandomoji laida, — dėstau jausdama, kaip grįžta pasitikėjimas. Man nusispjauti į tą sušnerkštą Daily World. Aš dirbsiu Amerikos televizijoje. Aš tapsiu garsenybe.

— Supratau. Beki, lukterėkite minutėlę...

Aš laukiu, klausydamasi „Girdėjau kalbant“ metalinių garsų. Jiems nutilus, kažkoks balsas įtikinėja mane, koks svarbus HLBC korporacijai mano skambutis, o paskui vėl ta pati daina, bet tučtuojau įsiterpia Megan:

— Beki? Bijau, kad Kenta tą bandomąją laidą bus atidėjusi. Ji paskambins jums, jeigu norės surengti ją kitą kartą.

— Ką? — išsižioju, įsmeigusi tuščią žvilgsnį į savo išdažytą veidą veidrodyje. — Atidėta? Bet... kodėl? Ar žinote, kada bus paskirta kita peržiūra?

— Nesu tikra, — maloniai atsiliepia Megan. — Šiuo metu Kenta yra labai užsiėmusi naujos laidos „Vartotojas šiandien“ klausimu.

— Tačiau... būtent tam ir buvo skirtas bandymas! Naujai „Vartotojas šiandien“ laidai! — Aš giliai įkvepiu, kad nusiraminčiau. — Gal žinote, kada bus paskirta nauja data?

— Aš tikrai negaliu pasakyti. Šiuo metu jos kalendorius visiškai užpildytas, o paskui ji turės dviejų savaičių atostogas...

— Klausykite, — stengiuosi kalbėti kuo ramiau, — labai norėčiau pasikalbėti su Kenta. Prašau, tai labai svarbu. Gal galite ją pakviesti prie telefono? Tik sekundėlei.

Megan patyli ir atsidūsta:

— Pamėginsiu, gal pavyks.

Kenta nutraukia ką tik prasidėjusią dainą.

— Sveika, Beki. Kaip laikotės?

— Labas! — aš stengiuosi kalbėti kuo laisviau. — Gerai. Aš tik pagalvojau, kad būtų gerai sužinoti apie tą šiandieninį bandymą.

— Gerai, — Kenta susimąsčiusi. — Beki, pasakysiu atvirai: iškilo keletas bėdų, kurias turime aptarti. Suprantate? Mes grįšime prie to bandymo klausimo tada, kai būsime ką nors konkrečiau nusprendę.

Bėdų? Apie kokias bėdas ji kalba? Ką ji...

Staiga pasijuntu tarsi suparalyžiuota. O, Dieve. Prašau, tik ne tai.

Ji skaitė Daily World. Štai kur šuo pakastas. Aš kietai suspaudžiu ragelį, visa besidaužančia širdimi trokšdama paaiškinti, kad nėra taip blogai, kaip rašoma, kad pusė faktų — melagingi, kad tai nereiškia, jog aš tikrai prastai dirbu...

Tačiau negaliu prisiversti ištarti nė žodžio.

— Tuomet susisieksime, — pažada Kenta. — Atsiprašome dėl šiandienos. Aš jau ketinau prašyti Megan, kad jums paskambintų...

— Nieko tokio! — žvitriai atsiliepiu. — O kada planuojate surengti kitą peržiūrą?

— Dar negaliu pasakyti... Atleiskite, Beki. Turiu bėgti. Filmavimo aikštelėje iškilo rūpesčių. Ačiū už skambutį. Gerai praleiskite likusią kelionės dalį!

Balsas nutyla, ir aš iš lėto padedu ragelį.

Vadinasi, peržiūros nebus. Jie nenori manęs.

O aš nusipirkau naujus drabužius ir taip toliau.

O, Dieve, Dieve.

Mano kvėpavimas greitėja, pajuntu, kad tuoj pratrūksiu raudoti.

Staiga prisimenu mamą ir prisiverčiu pakelti galvą aukštyn. Ne, aš nesubliūkšiu. Būsiu stipri ir pozityvi. HLBC — ne vienintelė žuvelė jūroje. Atsiras daugybė kitų žmonių, kurie mane graibstys. Daugybė! Kad ir... kad ir Gregas Voltersas. Juk jis sakė norįs pristatyti mane savo skyriaus vadovui. O gal mes galėtume ką nors suorganizuoti šiandien? Taip! Gal baigiantis dienai aš jau turėsiu savo laidą?!

Aš greitai susirandu numerį ir ryžtingai jį surenku. Mano džiaugsmui, pataikau iškart. Štai taip — tiesiai į pačią viršūnėlę.

— Labas, Gregai? Čia Beki Blumvud.

— Beki! Kaip puiku, kad paskambinote! — Gregas, regis, šiek tiek išsiblaškęs. — Kaip sekasi?

— Emm... puikiai! Buvo malonu susitikti su jumis vakar, — jaučiu, kad nuo įtampos mano balsas šaižokas. — Mane be galo sudomino visos jūsų idėjos!

— Tai puiku! Ar džiaugiatės savo kelione?

— Taip! Labai, — aš giliai įkvepiu. — Gregai, vakar jūs sakėte, kad norėtumėte mane pristatyti savo skyriaus vadovui...

— Be abejo! — užtikrina Gregas. — Aš žinau, kad Deivas apsidžiaugtų, susitikęs su jumis. Mes abu manome, kad jūs turite didžiulių galimybių. Didžiulių.

O, koks palengvėjimas. Ačiū Dievui. Ačiū...

— Sutarkime taip: kai kitą sykį būsite mieste, paskambinkite man, ir ką nors suorganizuosime.

Mane net išpila prakaitas. Kai kitą kartą būsiu mieste? Juk tai gali reikšti mėnesių mėnesius. O gal ir iš viso to nebus. Nejaugi jis nenori...

— Pažadate?

— Em... taip, — atsakau, stengdamasi užgniaužti tirštėjančią neviltį. — Būtų nuostabu!

— O gal net susitiksime, kai aš atvažiuosiu į Londoną.

— O! — atgyju. — Tikiuosi, taip. Tuomet iki greito pasimatymo. Buvo malonu susipažinti!

— Ir man, Beki!

Pokalbis pasibaigė, o aš vis dar dirbtinai šypsausi. Tik dabar jau nesistengiu sulaikyti ašarų: jos teka veidu, nuplaudamos visus dažus.

Nežinau, kiek valandų išsėdėjau viena viešbučio kambaryje. Atėjo ir praėjo pietų metas, tačiau aš negaliu nė pažiūrėti į maistą. Vienintelis man priimtinas veiksmas — klausytis atsakiklyje paliktų žinučių, ištrinti jas, palikti tik mamos balsą, kurio klausausi ir klausausi. Matyt, ji paskambino, vos paėmusi į rankas Daily World.

„Dabar taip, — pradeda ji. — Čia vyksta šioks toks sujudimas dėl kažkokio kvailo straipsnio laikraštyje. Beki, tu nekreipk į tai dėmesio. Žinok viena: rytoj ta nuotrauka atsidurs milijonuose šunų pintinių.“

Kiekvieną kartą klausantis kažkodėl mane suima juokas. Taip ir sėdžiu pusiau verkdama, pusiau juokdamasi. Ašaros byra į skreitą, bet man nerūpi jų nubraukti.

O, Dieve, kaip noriu namo. Regis, jau visą amžinybę prasėdėjau ant grindų, linguodama pirmyn atgal. Mintys dūzgia lyg bičių avilys. Vis apie tą patį ir apie tą patį. Kodėl buvau tokia kvaila? Ką man dabar daryti? Kaip man reikės pažiūrėti žmonėms į akis?

Atrodo, vos tik įkėliau koją į Niujorką, iškart patekau į beprotiškus atrakcionų parko „kalniukus“, į kažkokį magišką Disnėjaus pasaulį, skirtumas tik toks, kad zvimbiau ne per erdvę, o per parduotuves ir viešbučius, pokalbius ir pietus, užliūliuota šviesos ir spindesio, ir balsų, kartojančių man, kad esu geriausia iš visų.

Aš nesupratau, kad tai nerealu, patikėjau kiekviena akimirka, kiekvienu žodžiu.

Kai pagaliau išgirstu atsiveriant duris, man net palengvėja ant širdies. Taip ir norisi pulti Lukui į glėbį, duoti valią ašaroms ir klausytis jo žodžių, kad viskas bus gerai. Tačiau užtenka pažvelgti į jį, ir mane sukausto baimė: jo veidas įsitempęs, sustingęs, tarsi iškaltas iš akmens.

— Labas, — pagaliau pratariu. — Aš... aš niekaip nesulaukiau tavęs, nežinojau, kur tu dingai.

— Pietavau su Maiklu, — trumpai atsakė jis. — Po susirinkimo. — Aš baimingai stebiu, kaip Lukas nusivelka paltą ir tvarkingai kabina jį ant pakabo.

— Tai... — aš vos išdrįstu paklausti, — ar gerai praėjo?

— Ne, nelabai.

Jaučiu, kaip susitraukia mano skrandis. Ką tai reiškia? Nejaugi... negali būti...

— Ar... atidėtas? — šiaip taip įstengiu pasiteirauti.

— Geras klausimas. JD Slade sako, kad jiems reikia daugiau laiko.

— Kodėl jiems reikia daugiau laiko? — Aš apsilaižau sukepusias lūpas.

— Jie dar turi abejonių, — Luko balsas labai monotoniškas. — Tik nepasakė, kokios tos abejonės.

Jis staigiu judesiu nutraukia nuo kaklo kaklaraištį ir ima segiotis marškinius. O, Dieve, jis net nepakelia akių į mane. Tarsi negali prisiversti.

— Ar... — aš nuryju seiles. — Ar manai, kad jie skaitė tą straipsnį?

— O, taip, manau, — Luko balsas paaštrėja, ir mane nukrečia šiurpas. — Aišku, kad matė.

Jis niekaip negali atsegti paskutinės sagutės ir staigiu judesiu ją išplėšia.

— Lukai, — bejėgiškai lemenu, — aš... labai, labai atsiprašau. Tiesiog nežinau, ką galėčiau padaryti. — Aš giliai įkvepiu. — Aš padarysiu viską, kas įmanoma.

— Nėra ką daryti, — ištaria jis negyvu balsu.

Jis eina į vonią, ir netrukus girdžiu purškiant dušą. Aš negaliu nei pakrutėti, nei mąstyti. Esu tarsi suparalyžiuota: lyg gūžčiausi ant atbrailos, bijodama, kad bet kurią sekundę galiu nuslysti.

Pagaliau Lukas išeina iš vonios ir paprasčiausiai, tarsi manęs čia nė nebūtų, apsitempia juodus džinsus ir juodą megztinį stačiu kaklu. Paskui prisipila taurę gėrimo. Taip ir tūnome tyloje. Pro langą matyti Manhatanas. Sutemos tirštėja, tolumoje, languose, viena po kitos įsižiebia šviesos. Pasaulis susitraukė, užsisklendė tarp šių keturių sienų. Visą dieną nebuvau iškėlusi kojos iš čia, dingteli man mintis.

— Ir man nebuvo to bandymo, — pagaliau prabylu.

— Tikrai, — Luko balsas nykus, abejingas. Tarsi jam būtų vis tiek. Jaučiu, kaip manyje kyla apmaudas.

— Nejaugi nenori žinoti, kodėl? — klausiu, pašydama pagalvėlės kutą. Po kurio laiko Lukas šiaip taip išsunkia:

— Kodėl?

— Kadangi aš niekam nerūpiu. — Atmetu plaukus atgal. — Ne vien tau prasta diena, Lukai. Aš sužlugdžiau visus savo šansus. Niekas nebenori manęs pažinti.

Su didžiausiu pažeminimu prisimenu visas atsakiklyje paliktas žinutes, kurias išklausiau šį rytą: mandagūs susitikimų, pietų atšaukimai.

— Kaltinu tik save, — tęsiu. — Viską suprantu. Vis dėlto... — Aš pajuntu, kaip išdavikiškai virpteli balsas, ir giliai įkvepiu. — Ir mano reikalai prasti. — Lukas nė nekrusteli. — Galėtum... galėtum bent kiek užjausti.

— Bent kiek užjausti, — abejingai atkartoja jis.

— Suprantu, pati prisišaukiau bėdą...

— Labai teisingai! Prisišaukei! — pratrūksta ilgai tramdyta Luko pagieža. Pagaliau jis atsisuka į mane. — Beki, niekas tavęs nevertė eiti ir išleisti tuos pinigus! Žinau, tu mėgsti vaikštinėti po parduotuves, tačiau dėl Dievo meilės — išleisti šitiek... Kur tavo prakeikta atsakomybė? Nejaugi negalėjai susivaldyti?

— Nežinau! — atšaunu. — Gal ir galėjau. Tačiau iš kur man žinoti, kad iškils toks sumautas gyvenimo ir mirties klausimas?! Lukai, aš juk nežinojau, kad mane sekė. Aš juk ne tyčia taip dariau. — O, siaube, pajuntu, kaip per skruostą nurieda ašara. — Klausyk, aš juk niekam nepadariau nieko blogo. Nieko nenužudžiau. Gal tik pasielgiau šiek tiek naivokai...

— Šiek tiek naivokai. Per švelniai pasakyta.

— Gerai, aš buvau naivi! Tačiau tai ne nusikaltimas...

— O tau neatrodo, kad galimybių sužlugdymas — irgi nusikaltimas? — niršta Lukas. — Vien man... — Jis purto galvą. — Jėzau, Beki! Viskas buvo mūsų rankose. Mudu turėjome Niujorką. — Jis sugniaužia kumščius. — O kas dabar liko? Ir viskas vien dėl tavo prakeikto apsėdimo lakstyti po parduotuves...

— Apsėdimo? — pratrūkstu aš, negalėdama tverti jo kaltinančio žvilgsnio. — Aš apsėsta? O kaip tu?

— Ką tu nori pasakyti?

— O tave apsėdęs darbas. Tau neužtenka Londono, dar nori išsiplėsti Niujorke! Kai pamatei tą straipsnį, pirmiausia pagalvojai tik apie save, o apie mane... nepagalvojai, kaip aš jaučiuosi. Svarbu, kiek tai paveiks tave ir tavo sandorius. — Jaučiu, kaip mano virpantis balsas vis kyla. — Tau terūpi tavo sėkmė, o aš nustumiama į antrą planą. Juk apie Niujorką man pasakei tik tada, kai jau viskas buvo nuspręsta! Tu tiesiog tikėjaisi, kad užteks man pamoti pirštu, ir aš... su viskuo sutiksiu ir darysiu, ką tik tu panorėsi. Nesistebiu, kad Alisija pareiškė, jog aš seku iš paskos!

— Tu neseki iš paskos, — nekantriai tarstelėjo jis.

— Seku! Juk tu tik taip ir įsivaizduoji: aš esu menkysta, kurią galima... įkišti į tavo didįjį, nuostabųjį planą. O aš, kvailelė, sutikau su viskuo...

— Aš neturiu laiko šioms kalboms, — pareiškia Lukas atsistodamas.

— Tu niekada neturi laiko! — aš jau kalbu pro ašaras. — Sjuzi turi daugiau laiko man negu tu! Tu neturėjai laiko atvykti į Tomo vestuves, mūsų išvyką pavertei posėdžiais, tau neužteko laiko aplankyti mano tėvus...

— Taip, aš neturiu marių laiko! — staiga pratrūksta Lukas, ir aš užsičiaupiu. — Negaliu sėdinėti ir plakti liežuviu visokias nesąmones su tavimi ir Sjuzi! — Jis sugniūžta ir purto galvą. — Ar tu bent supranti, koks tas sumautas darbas sunkus? Ar bent nutuoki, kiek jėgų turiu įdėti ir koks tas sandoris man svarbus?

— O kodėl jis toks svarbus? — aš jau spiegiu. — Kodėl toks svarbus, kad reikia tįstis į Ameriką? Gal tik tam, kad padarytum įspūdį tai karvei, savo motinai? Jeigu taip, Lukai, aš išsyk pasitraukiu! Jai niekada niekas nepadarys įspūdžio! Niekada! Ji net nesivargino susitikti su tavimi! Dieve, tu nuperki jai Hermes šaliką, o ji net nesiteikia pakeisti savo planų, kad bent penkias minutes skirtų sūnui!

Aš vos neuždūstu. Ir atsitrenkiu į visišką tylą.

O, šūdas. Man nereikėjo taip sakyti.

Dirsteliu į Luką: jo veidas net papilkėjęs iš pykčio.

— Kaip tu pavadinai mano motiną? — iš lėto klausia jis.

— Klausyk, aš... aš nenorėjau tavęs įžeisti... — Nuryju seiles ir stengiuosi žodžius tarti kuo ramiau. — Aš tik galvoju, kad visame šitame turi būti koks nors saiko jausmas. Ir ką gi aš padariau? Tik truputėlį apsipirkau...

— Truputėlį apsipirkau, — kandžiai pakartoja Lukas. — Truputėlį apsipirkau. — Jis ilgai žiūri į mane ir — o, siaube! — žengia prie didžiulės kedro medžio spintos, kur aš paslėpiau visą savo mantą. Jis tylomis atidaro ją, ir abu spoksome į iki lubų prigrūstus krepšius.

Tas vaizdas mane supykina. Visa, ką pirkdama jaučiau didžiausią malonumą, pakilimą, dabar atrodo tik paprasčiausia krūva šlamšto maišeliuose. Negalėčiau net pasakyti, kas juose sukišta. Tiesiog šlamštas. Kupeta šiukšlių.

Neprataręs nė žodelio, Lukas uždaro spintą. Jaučiu, kaip per mane tarsi karšto vandens srovė srūva gėda.

— Žinau. Žinau, — vos prašnabždu. — Bet aš jau sulaukiau atpildo. Sulaukiau.

Aš nusisuku, vengdama Luko akių. Staiga pajuntu, kad nebegaliu ilgiau būti tame pačiame kambaryje su Luku. Turiu pabėgti nuo jo, nuo savo atvaizdo veidrodyje, nuo visos siaubingos dienos.

— Susitiksime... vėliau, — sumurmu ir neatsigręždama einu durų link.

Aš nusileidžiu į švelniai apšviestą barą. Prieblanda tokia raminanti, beveidė. Susmunku prabangiame odiniame krėsle. Jaučiuosi silpna tarsi sirgčiau gripu. Užsisakau apelsinų sulčių, tačiau, padavėjui nueinant, apsigalvoju ir vietoj jų užsisakau brendžio. Man atneša didžiulę taurę tokio šilto, gaivaus gėrimo, kad iš karto gurkšteliu kelis gurkšnelius. Ant mano stalo užslenka šešėlis. Maiklas Elis. Tik šito man ir trūksta.

— Sveika. Ar galima? — jis mosteli į priešais mane stovintį krėslą, aš nežymiai linkteliu. Atsisėdęs jis švelniai žiūri, kaip tuštinu taurę. Taip ir sėdime tylėdami.

— Iš mandagumo galėčiau nieko nesakyti, — pagaliau prabyla jis. — Arba galėčiau pasakyti tiesą: šį rytą aš labai jus užjaučiau. Tie jūsų Britanijos laikraščiai labai žiaurūs. Niekas nenusipelno tokio puolimo.

— Ačiū, — suvapu.

Padavėjui priėjus, Maiklas net nepaklausęs užsako dar dvi taures brendžio.

— Galiu jums pasakyti tik tiek — žmonės nekvaili, — tęsia jis, kai padavėjas nueina. — Dėl tokių dalykų niekas jums nepriekaištaus.

— Deja, — atsakau, stebeilydama į stalą, — HLBC jau atšaukė bandomąją laidą.

— Aha, — patylėjęs ištaria Maiklas. — Gaila.

— Niekam aš nereikalinga. Visi tik ir sako, girdi, „apsisprendėme vesti kitą laidą“ arba „jaučiame, kad jūs netiksite Amerikos rinkai“ ir... žinote... Žodžiu, tai reiškia: „Dink iš akių.“

Aš taip norėjau pasakyti visa tai Lukui. Išlieti savo sielvartą ir sulaukti stipraus nekritiško apkabinimo. Išgirsti, kad jie netenka manęs, o ne aš jų, kaip kad ramino mane tėvai ir Sjuzi. Deja, jo elgesys tik dar labiau sustiprino mano kaltę. Jis teisus: aš viską pražudžiau. Turėjau tokias neribotas galimybes — ir viską sugrioviau.

Maiklas liūdnai linksi.

— Taip ir būna, — sako jis. — Tie idiotai — tikra avių banda: viena išsigąsta ir lekia, o tada visos išsigąsta ir lekia iš paskos.

— Tiesiog jaučiu, kad viską sužlugdžiau, — man ima veržti gerklę. — Būčiau gavusi tokį nepaprastą darbą, o ir Lukui šypsojosi didžiulė sėkmė. Viskas turėjo būti idealu, o aš išverčiau viską į šiukšlyną. Vien tik mano kaltė.

Mano siaubui, akys paplūsta ašaromis. Ne tik negaliu jų sustabdyti, bet ir pratrūkstu raudoti. Och, kaip nepatogu.

— Atsiprašau. Aš gryniausia bėda, — šnabždu.

Užsidengiu veidą rankomis, vildamasi, kad Maiklas Elis taktiškai pasitrauks, palikdamas mane ramybėje. Kur tau! Jaučiu, kaip jis švelniai kiša nosinę man į ranką. Aš dėkinga šluostausi veidą vėsiu audiniu ir iš lėto pakeliu galvą.

— Ačiū ir atsiprašau, — sukūkčioju.

— Nieko tokio, — ramina Maiklas. — Ir man būtų ne kitaip.

— Iš tikrųjų, — murmu aš.

— Jūs pamatytumėte mane, kai sužlunga kokia nors sutartis. Išverkiu visas akis. Mano sekretorė kas pusvalandį lekia pirkti Kleenex. — Jis taip rimtai pasakoja, kad aš net šypteliu. — Nagi, išgerkite brendžio! O dabar išsiaiškinkime iki galo. Ar jūs kvietėte Daily World, kad jus fotografuotų iš toli?

— Ne.

, — Tai va, — erzina jis toliau. — Čia ir būtų jūsų kaltė, nes...

— Aš buvau naivi. Turėjau susiprotėti. Turėjau numatyti. Elgiausi kvailai.

— Jums tiesiog nepasisekė, — Maiklas gūžteli pečiais. — Gal šiek tiek ir kvailai pasielgėte, tačiau negalima visos kaltės suversti sau.

Iš jo kišenės pasklinda elektroninis burzgesys.

— Atsiprašau sekundėlę. — Jis išsitraukia mobilųjį telefoną ir nusisuka į šalį. — Sveikas.

Kol jis tyliai šnekučiuojasi, aš lankstau popierinį padėkliuką. Man labai knieti apie kai ką jo paklausti, tačiau nesu tikra, ar noriu išgirsti atsakymą.

— Labai atsiprašau, — sako Maiklas, dėdamas telefoną. Jis žvilgteli į sumaitotą padėkliuką. — Ar bent kiek geriau?

— Maiklai... — aš giliai įkvepiu. — Ar tas sandoris iširo dėl mano kaltės? Tiksliau, ar Daily World buvo viso to priežastis?

— Būsime visiškai atviri? — jo akys perveria mane kiaurai.

— Taip. Visiškai atviri.

— Tuomet pasakysiu tiesiai: jis nepadėjo. Šį rytą išgirdome įvairių pastabėlių, juokelių. Turiu pripažinti, kad Lukas laikėsi nepriekaištingai.

— Lukas man nieko nepasakojo. — Jaučiu, kaip mane nutvilkdo šaltis.

— Nemanyčiau, kad jis labai norėtų pakartoti tuos komentarus.

— Vadinasi, tai mano kaltė.

— O-o, — Maiklas purto galvą. — Aš taip nesakiau. — Jis atsilošia. — Beki, jeigu šitas sandoris būtų buvęs tvirtas, šiokia tokia nepalanki publikacija nebūtų pakenkusi. Mano supratimu, tas jūsų menkutis keblumas tebuvo dingstis JD Slade atstovams. Yra rimtesnė priežastis, kurios jie neišduoda.

— Kokia?

— Kas žino? Gandai apie Londono banką? Skirtingas moralinis verslo charakteris? Dėl kažkokios priežasties visa ta idėja jie netiki.

— Ar žmonės išties mano, kad Lukas praranda galią? — klausiu prisiminusi, ką minėjo Lukas.

— Lukas — talentinga asmenybė, — atsargiai dėsto Maiklas. — Tačiau tariantis būtent dėl šio sandorio į jį tarsi kas įlindo. Jis pernelyg skuba. Šį rytą jau sakiau, kad nusistatytų prioritetus. Be abejo, iškilo rūpesčių dėl Londono banko. Reikia su jais kalbėtis, įtikinti juos. Atvirai kalbant, jeigu Lukas juos praras, turės bėdų. — Maiklas palinksta į priekį. — Jeigu norite žinoti, jam reikia tuojau pat sėsti į lėktuvą ir grįžti į Londoną.

— O ką jis pats nori daryti?

— Jis jau organizuoja susitikimus su visais man žinomais Niujorko investiciniais bankais, — jis kraipo galvą. — Regis, tą vaikiną apsėdo mintis įsitvirtinti Amerikoje.

— Aš manau, kad jis nori kažką įrodyti, — sumurmu ir vos susilaikau nepridūrusi: „savo motinai“.

— O jūs, Beki? — širdingai klausia Maiklas. — Ką jūs planuojate daryti? Mėginsite ieškoti kitų ryšių?

— Ne, — atsakau patylėjusi. — Prisipažinsiu, nematau prasmės.

— Ar liksite čia kartu su Luku?

Aš skausmingai prisimenu sustingusį, šaltą Luko veidą.

— Ir čia nematau prasmės, — nuryju geroką gurkšnį brendžio ir mėginu išspausti šypseną. — Žinote ką? Matyt, trauksiu namo.

Keturioliktas skyrius

Išlipusi iš taksi, ant šaligatvio pasidedu lagaminą ir liūdnai žvelgiu į pilką Anglijos dangų. Negaliu patikėti, kad viskas baigėsi.

Iki pat paskutinės minutės dar slapčia desperatiškai vyliausi, kad kas nors apsigalvos ir vis dėlto pasiūlys man darbą. Arba kad Lukas maldaus mane pasilikti. Kiekvienas telefono skimbtelėjimas nudiegdavo smegenis — o gal įvyks stebuklas? Neįvyko. Kaipgi jis galėjo įvykti?

Atsisveikinimas su Luku buvo tarsi vaidyba. Troškau pulti prie jo, apsipylusi ašaromis, trenkti jam per veidą ar dar ką nors daryti, tačiau negalėjau. Turėjau išlikti ori. Toliau viskas vyko labai dalykiškai: skambinau į oro uostą, susipakavau daiktus, išsikviečiau taksi. Išeidama neprisiverčiau pabučiuoti jo į lūpas, tik pakštelėjau į skruostą ir nusisukau. Abu tylėjome.

Dabar, praėjus dvylikai valandų, jaučiuosi visiškai išsekusi. Skridau naktį, sėdėjau nesudėdama bluosto, sustingusi nuo kančios ir nusivylimo. Vos prieš kelias dienas išskridau, svajodama pradėti fantastišką, naują gyvenimą Amerikoje, o dabar... Grįžau, turėdama mažiau negu išvykdama. To dar negana — visi, visi viską žino. Oro uoste laukdama bagažo pastebėjau, kaip dvi panelės šnabždėjosi ir kikeno, dirsčiodamos į mane. Matyt, atpažino.

O, Dieve, jų vietoje ir aš taip daryčiau. Tačiau dabar patyriau tokį pažeminimą, kad vos neapsipyliau ašaromis.

Aš susiglobiu savo krepšius ir prislėgta lipu laiptais. Įėjusi į butą, tiesiog stoviu ir dairausi į paltus, senus laiškus, vazelėje gulinčius raktus. Tas pats senas prieškambaris. Tas pats senas gyvenimas. Grįžtu į pačią pradžią. Akys sugauna išsikamavusį atvaizdą veidrodyje, ir aš skubiai nusigręžiu.

— Ei! Ar kas nors yra namie?! Aš grįžau.

Po sekundėlės iš savo kambario išeina Sjuzi.

— Bekse?! — suklykia ji. — Nesitikėjau, kad grįši taip anksti! Ar viskas gerai? — Ji eina artyn, siausdamasi chalatu, ir įdėmiai žiūri man į akis. — O, Bekse! — Ji prikanda lūpą. — Nežinau, ką ir pasakyti.

— Viskas gerai. Man viskas gerai. Tikrai.

— Bekse...

— Tikrai. Man viskas gerai. — Aš skubiai nusisuku, kad žiūrėdama į susirūpinusį Sjuzi veidą neapsipilčiau ašaromis, ir imu knebinėtis krepšyje. — Na, štai... Parvežiau, kaip prašei, tą Clinique ir specialų kremą veidui tavo mamai. — Paduodu jai buteliukus ir toliau įnirtingai rausiuosi. — Čia dar daugiau yra tau... kažkur...

— Bekse, nesirūpink. Geriau eikš, sėskis ar ką. — Sjuzi susiglobia buteliukus ir spokso į mane, nebežinodama, ko griebtis. — Gal norėtum išgerti?

— Ne! — išspaudžiu šypseną. — Sjuzi, man viskas gerai. Aš nusprendžiau, kad reikia eiti pirmyn ir negalvoti apie tai, kas įvyko. Tiksliau, norėčiau, kad iš viso nekalbėtume apie tai.

— Tikrai? Na... gerai. Jeigu tu tikrai taip nori.

— Aš taip noriu, — giliai įkvepiu. — Tikrai. Man viskas gerai. O kaip tu?.

— Gerai, — nerimas nedingsta iš jos akių. — Bekse, tu labai išblyškusi. Ar ko nors valgei?

— Lėktuve. Žinai, — drebančiais pirštais nusivelku paltą ir pakabinu ant kablio.

— Kaip... skrydis?

— Puikus! — stengiuosi kalbėti kuo gyviau. — Rodė naują filmą su Biliu Kristalu.

— Bilis Kristalas! — Sjuzi žiūri į mane taip, tarytum aš būčiau psichiškai nesveika ir su manimi reikėtų elgtis labai apgalvotai. — Ar geras... filmas? Dievinu Bilį Kristalą.

— Taip. Filmas geras. Man labai patiko. — Aš sunkiai nuryju seiles. — Tačiau įpusėjus filmui kažkas atsitiko mano ausinėms.

— Vaje!

— Gaila. Buvo lemiama akimirka, visi aplinkui kvatojo, o aš nieko negirdėjau, — mano balsas ima išdavikiškai virpčioti. — Tuomet... aš paprašiau stiuardesės, kad atneštų naujas ausines. Ji nesuprato, ko aš noriu, ir gerokai susierzino, nes tuo metu ji jau nešiojo gėrimus... Daugiau ir neprašiau. Taigi nežinau, kuo baigėsi filmas. Nepaisant to, jis buvo geras... — aš sukūkčioju. — Pati žinai, kad bet kada galima pasiimti vaizdo įrašą ar panašiai...

— Bekse! — Sjuzi veidas net susiraukšlėja iš nevilties. — O, Dieve, Bekse. Eikš. — Ji meta buteliukus ant grindų ir stveria mane į glėbį.

— O, kaip bjauru, — raudu, įsikniaubusi draugei į petį. — Sjuzi, aš jaučiuosi tokia pažeminta. Lukas buvo baisiausiai įpykęs... jie atšaukė mano bandomąją laidą... staiga viskas atrodė taip... lyg aš sirgčiau kokia nors užkrečiama liga ar panašiai. Dabar niekam nerūpiu, iš viso nežadu kraustytis į Niujorką...

Braukdamasi ašaras, pakeliu galvą ir matau, kad Sjuzi visa įraudusi, apimta sielvarto.

— Bekse, man taip negera! — šūkteli ji.

— Tau negera? Kodėl tau turi būti negera?

— Tai aš kalta. Buvau paskutinė kvailė! Įsileidau tą panelę iš laikraščio, tai ta, matyt, ir iššniukštinėjo aplinkui, kol aš ruošiau jai puodelį tos sumautos kavos. Ir kodėl aš pasiūliau jai kavos? Čia mano didžiausia kaltė.

— Aišku, kad ne!

— Ar tu kada nors man atleisi?

— Ar aš atleisiu tau? — jaučiu, kaip virpa mano veidas. — Sjuzi, tai aš turiu maldauti tavęs atleidimo! Tu stengeisi kontroliuoti mane, mėginai įspėti, o aš net nesugebėjau tau paskambinti... Buvau... paskutinė kvaiša, visiškai be galvos...

— Ne, nieko panašaus!

— Taip, — aš vėl sukūkčioju. — Tiesiog nežinau, kas man užėjo Niujorke. Tiesiog išprotėjau. Tos parduotuvės, susitikimai — viskas taip neįtikėtina... Jau būčiau tapusi žvaigžde, užsidirbusi krūvas pinigų... Ir staiga viskas dingo.

— O, Bekse! — Sjuzi vos neverkia. — Aš taip bjauriai jaučiuosi!

— Tu nekalta! — Pasiėmusi popierinę nosinę, nusišnypščiu. — Jeigu kas ir kaltas, tai tik Daily World.

— Nekenčiu jų! — įsiunta Sjuzi. — Juos reikia pakabinti ant sausos šakos ir išperti kailį. Čia Tarkio žodžiai.

— Aha, — atsakau po sekundėlės. — Vadinasi... ir jis... matė, ar ne?

— Bekse, atvirai pasakysiu, — manau, kad dauguma matė, — nenoriai aiškina Sjuzi.

Pagalvojus, kad ir Dženisė su Martinu skaitė, man nudiegia širdį. Ir Tomas su Liuse. Visi mano buvę bendraklasiai ir mokytojai. Visi pažįstami sužinojo mano labiausiai žeminančias paslaptis.

— Klausyk, palik viską ir einam išgerti arbatėlės, — sukrunta Sjuzi.

— Gerai, — sutinku patylėjusi. — Būtų puiku. — Aš nuseku paskui ją į virtuvę ir atsisėdusi patogiai atsišlieju į šiltą radiatorių.

— Tai kaip dabar reikalai su Luku? — atsargiai teiraujasi Sjuzi, užkaisdama virdulį.

— Nekaip, — aš tvirtai apglėbiu save. — Tiksliau, niekaip.

— Tikrai? — nusimena Sjuzi. — Dieve, Bekse, kas atsitiko?

— Na, bjauriai susiriejome...

— Dėl to straipsnio?

— Panašiai, — paėmusi popierinę nosinę, vėl nusišnypščiu. — Lukas pasakė, kad tas laikraštis sugadino jam visą sandorį, kad aš apsėsta pirkimo manijos. O aš pasakiau, kad jis apsėstas darbo, kad jo motina... paskutinė karvė...

— Tu išvadinai jo motiną karve? — Sjuzi taip pasibaisi, kad aš net sukikenu.

— Ji tokia ir yra! Baisi! Ji net nemyli Luko. Tik jis to nesupranta... Jis tenori įsukti didžiausią verslą pasaulyje ir taip jai įsiteikti. Apie nieką kitą ir negalvoja.

— O kas buvo po to? — smalsauja Sjuzi, paduodama man puodelį arbatos.

Prisiminusi paskutinį, skausmingiausią pokalbį, kol laukiau taksi į oro uostą, aš prikandu lūpą. Mandagūs, nenatūralūs balsai, vengimas pažvelgti vienas kitam į akis...

— Prieš išvažiuodama pasakiau nemananti, kad šiuo metu jis turi laiko normaliems santykiams.

— Eik jau! — Sjuzi išpučia akis. — Tu viską nutraukei?

— Aš to nenorėjau, — beveik šnabždu. — Tikėjausi, kad jis pasakys, jog turi laiko. Tačiau nepasakė nieko. Buvau... pritrenkta.

— O, Bekse, o Bekse, — aimanuoja Sjuzi, žvelgdama į mane pro savo puodelio kraštą.

— Tiek to, — pareiškiu lyg niekur nieko. — Gal viskas tik į gera. — Aš gurkšteliu arbatos ir užsimerkiu. — O, Dieve, kaip gera. Jau taip gera... — Kurį laiką tyliu, jausdama, kaip šiltas garas glosto veidą, kaip pamažu atsipalaiduoju. Nugėrusi dar kelis gurkšnelius, atsimerkiu. — Amerikoje niekas nemoka paruošti arbatos. Vienoje vietoje jie padavė man... puoduką, pilną karšto vandens, ir neišvyniotą arbatos pakelį, o tas puodukas buvo permatomas.

— Ooo, — Sjuzi nusivaipo. — Fu. — Ji tiesia ranką prie sausainių dėžutės ir pasiima keletą. — Ir kam ta Amerika rūpi? Visiems aišku, kad jų televizija — grynas šlamštas. Tau geriau suktis čia, — gyvai postringauja ji.

— Gal ir taip. — Kurį laiką aš nepakeliu akių nuo puodelio, paskui giliai įkvepiu ir žvelgiu į Sjuzi. — Žinai, aš labai daug mąsčiau lėktuve ir nusprendžiau, kad šis įvykis man bus lyg persilaužimas gyvenime. Susikoncentruosiu į savo karjerą, baigsiu knygą, susikaupsiu ir tiesiog...

— Parodysi jiems, — baigia Sjuzi.

— Būtent. Parodysiu jiems.

Stebuklas, ką jauki namų atmosfera suteikia dvasiai. Po pusvalandžio ir trijų puodelių arbatos jaučiuosi milijoną kartų geriau. Man net smagu pasakoti Sjuzi apie Niujorką ir visa, ką nuveikiau. Ji kone užspringsta kvatodama, kai išgirsta, kurią vietą man norėjo ištatuiruoti grožio centre.

— Klausyk, ar jau suvalgei visus KitKat?. — staiga klausiu jos.

— Ne, — atsako Sjuzi, šluostydamasi akis. — Tau nesant, jie turėjo mažesnę paklausą. O ką sakė Luko mama? Gal norėjo pamatyti rezultatus? — Ji vėl sukliuksėjo iš juoko.

— Palauk, pasiimsiu kelis, — pakylu, pasiruošusi lėkti į Sjuzi kambarį, kur laikomi šokoladukai.

— Tiesą sakant... — Sjuzi juokas nutrūksta. — Ne, ten neik.

— Kodėl? — nustembu. — Kas ten... — Aš matau, kaip Sjuzi skruostai užsiliepsnoja. — Sjuzi! — Aš tyliai traukiuosi nuo durų. — Ar ten kas nors yra?

Ji tyli, tik stipriau susisiaučia į chalatą lyg gindamasi.

— Negaliu patikėti! — aš net sucypsiu. — Dieve, vos spėjau pasitraukti penkioms minutėms, o tu jau užmezgei karštą romaną!

Ši mintis visiškai mane atgaivino. Niekas taip nepakelia nuotaikos, kaip pikantiški plepalai.

— Jokio karšto romano nėra! — puola gintis Sjuzi. — Ir apskritai tai — ne romanas.

— O kas ten? Ar aš juos pažįstu?

Sjuzi žvilgsnis tiesiog agoniškas.

— Gerai... turiu paaiškinti, kad nepultum daryti klaidingų išvadų ar... — ji užsimerkia. — Dieve, kaip sunku.

— Sjuzi, kas nutiko?

Sjuzi kambaryje girdėti kažkoks krebždesys, ir mūsų akys susitinka.

— Gerai, paklausyk! Čia tik vienintelis kartas, — skubiai dėsto ji. — Tikrai staigus, kvailas... turiu galvoje...

— Kas yra, Sjuzi? — pavartau akis. — O, Dieve, tik nesakyk, kad čia Nikas.

Nikas — paskutinis Sjuzi draugužis — amžinai prislėgtas, amžinai nusigeriantis ir kaltinantis Sjuzi. Galiu pasakyti — tikras košmaras. Tačiau tai buvo prieš kelis mėnesius.

— Ne, ne Nikas. Tai... O, Viešpatie!

— Sjuzi...

— Gerai! Bet pažadėk, kad...

— Kad — ką?

— Kad... nepulsi į paniką.

— O kodėl turėčiau? — net susijuokiu. — Aš juk ne kokia davatka! Juk kalbame apie...

Nespėju baigti sakinio, nes Sjuzi kambario tarpduryje išdygsta viso labo tik Tarkvinas. Jis atrodo visai neblogai, apsirengęs chaki spalvos kelnėmis ir tuo džemperiu, kurį kažkada jam atidaviau.

— O, — nustembu aš, — maniau, kad ten Sjuzi naujasis...

Aš staiga nutylu ir išsišiepusi žiūriu į Sjuzi.

Draugė neatsako į mano šypseną, tik graužia nagus, vengdama mano žvilgsnio, skruostai vis labiau liepsnoja.

Dirsteliu į Tarkviną — ir tas suka akis į šalį.

O, ne. Ne.

Nejaugi ji...

Ne.

Tačiau...

Ne.

Mano smegeninėje įvyksta trumpasis jungimas.

— Em, Tarkvinai, — labai aukštu balsu prabyla Sjuzi, — gal nueitum nupirkti raguolių?

— E... gerai, — kažkaip nenatūraliai atsako Tarkvinas. — Labas rytas, Beki.

— Labas! Malonu... tave matyti. Gražus... džemperis.

Kol jis suka durų link ir išgirstame taukštelint paradines duris, virtuvėje tvyro tyla. Tada aš labai lėtai atsigręžiu į Sjuzi.

— Sjuzi...

Aš net nežinau, nuo ko pradėti.

— Sjuzi... tai — Tarkvinas.

— Taip, žinau. — Ji įdėmiai tyrinėja virtuvės stalo paviršių.

— Sjuzi... ar tu su Tarkvinu...

— Ne! — surinka ji lyg pjaunama. — Aišku, kad ne! Tai tik... mes tik...

— Jūs tik... — aš spaudžiu ją.

— Kartą ar du...

Ir vėl ilga pauzė.

— Su Tarkvinu, — pasitikslinu.

— Taip.

— Gerai, — linkteliu, tarytum tai būtų savaime suprantamas įvykis, tačiau mano veidas sutrūkčioja, viduje pajuntu kažin kokį spaudimą — pusiau šoką, pusiau isterišką juoką. Tik pagalvokit — Tarkvinas. Tarkvinas!

Aš sukrizenu ir tučtuojau stveriuosi už burnos.

— Nesijuok! Taip ir žinojau, kad juoksiesi! — aimanuoja Sjuzi.

— Argi aš juokiuosi?! — užprotestuoju. — Juk tai nuostabu! — Aš vėl suprunkščiu, bet skubu suvaidinti, kad kosčiu. — Atleisk! Atleisk, o kaip tai atsitiko?

— Tame pokylyje Škotijoje! — inkščia Sjuzi. — Be nusenusių tetulių krūvos, tenai nieko daugiau nebuvo. Tarkvinas buvo vienintelis, kuriam mažiau negu devyniasdešimt metų. Ir kažkaip... jis pasirodė visiškai kitoks! Tas gražus Paul Smith džemperis, ir plaukai dailiai sušukuoti. Net klausiau savęs: „Ar čia tikrai Tarkvinas?“ Paskui nusilakiau. Tu pati žinai, ką man tai reiškia. O jis... — ji bejėgiškai kraipo galvą. — Tiesiog nežinau. Jis pasirodė visiškai naujas žmogus. Vienas Dievas težino, kaip tai atsitiko!

Abi tylime. Jaučiu, kad ir mano skruostai kaista.

— Žinai ką, Sjuzi, — kvailai sumiksiu, — bijau, kad čia bus mano kaltė.

— Tavo? — ji net pakelia galvą. — Kaip tai?

— Tai aš daviau jam tą džemperį. Ir plaukus sušukavau, — aš net krūpteliu, išvydusi jos veido išraišką. — Bet iš kur galėjau žinoti, prie ko tai prives! Aš tikrai norėjau, kad jis geriau atrodytų!

— Tai tu ir atsakysi už tai! — rėkia Sjuzi. — Aš buvau tokia sumišusi, vis galvojau, kad esu kokia išsigimėlė.

— Kodėl? Ką jis tau liepė daryti? — susidomiu.

— Na, ir žiopla tu! Mes juk pusbrolis ir pusseserė.

— Oooo, — nusivaipau ir kaipmat susigriebiu, kad esu labai netaktiška. — Klausyk, juk įstatymai šito nedraudžia ir panašiai.

— O, Dieve, Bekse! Man net geriau pasidarė.

Ji stveria mudviejų puodelius ir eina prie kriauklės plauti.

— Aš tik negaliu patikėti, kad tu užmezgei romaną su Tarkvinu.

— Čia nėra jokio romano! — klykia Sjuzi. — Toks ir reikalas. Praėjusi naktis — paskutinis kartas. Mes abu nusprendėme, kad daugiau to nebus. Niekada. Ir tu niekam neprasižiok.

— Neprasižiosiu.

— Ne, aš rimtai, Bekse. Niekam — nė žodžio. Niekam!

— Nebijok! Pažadu. Klausyk, aš tau kai ką parvežiau, — staiga sukruntu.

Aš nulekiu į prieškambarį ir iš vieno lagaminėlio ištraukiu „Keitės popierių“ maišelį pirkiniams. Sužvejoju atviruką ir užrašau — „Sjuzi su meile — Beksė“. Virtuvėn grįžtu tebeklijuodama voką.

— Jis man? Kas čia? — nustemba Sjuzi.

— Atplėšk!

Ji atplėšia ir ištraukia blizgantį atviruką, kuriame nupieštos užtrauktuku užsegtos lūpos. Ji skaito:

„Kambario drauge, tavo paslapčių neišduosiu.“

— Tai bent! — išpučia akis Sjuzi. — Na, ir kietai! Ar tu specialiai pirkai? Palauk... — Ji suraukia kaktą. — O iš kur sužinojai, kad turiu paslapčių?

— E... tiesiog nujaučiau. Šeštasis jausmas.

— Žinai, Beki, kai ką prisiminiau, — sako Sjuzi, vartydama atviruką tarp pirštų. — Kol tavęs nebuvo, prinešė daugybę laiškų.

— Gerai.

Sjuzi ir Tarkvino reikalai taip sukrėtė mane, kad visa kita pamiršau. Visas pakilumas išgaruoja. Matant, kaip Sjuzi atitempia krūvą nedraugiškai atrodančių vokų, man net susuka pilvą. Jau verčiau būčiau negrįžusi namo. Sėdint už jūrų marių bent nereikėjo matyti viso šito.

— Gerai, — kuo nerūpestingiau ištariu ir lyg tarp kitko pasklaidau juos, iš tikrųjų nematydama nė vieno. Padedu juos ir sakau: — Vėliau kaip reikiant apžiūrėsiu.

— Bekse, — paniursta Sjuzi, — gal tau reikėtų atplėšti štai šitą? — Ji išpeša iš krūvos rudą voką, ant kurio užrašyti tik du žodžiai: „TEISMO ŠAUKIMAS“.

Mane pila tai karštis, tai šaltis. Teismo šaukimas. Vadinasi, tiesa, kad mane kvietė į teismą. Vengdama Sjuzi žvilgsnio, paimu iš jos voką ir drebančiais pirštais atplėšiu. Skaitau tylomis, jausdama, kaip pašiurpsta nugara. Ir kaip tie žmonės gali kviesti mane į teismą? Juk teismo salės — nusikaltėliams, visokiems narkotikų prekiautojams ir žmogžudžiams, o ne tiems, kurie neapmoka kokios poros sąskaitėlių.

Sunkiai alsuodama lapą kišu atgal į voką ir dedu ant stalo.

— Bekse... ką dabar darysi? — klausia Sjuzi ir prikanda lūpą. — Juk negalima nekreipti dėmesio į tokį dalyką.

— Aš ir kreipsiu. Sumokėsiu.

— O ar turi iš ko?

— Privalėsiu rasti.

Virtuvėje girdėti tik šalto vandens lašėjimas iš čiaupo. Pakeliu akis — Sjuzi veidas net susiraukšlėjęs iš nerimo.

— Bekse, aš duosiu tau pinigų. Arba Tarkis. Jis turtingas.

— Ne! — šiurkščiai išsprūsta man. — Man nereikia jokios pagalbos. Aš tik... — pasitrinu veidą. — Nueisiu į banką ir pasikalbėsiu su tuo vyruku. Šiandien. Tuojau pat.

Ryžtingai susišlavusi visus laiškus, einu į savo kambarį. Nesileisiu, kad jie mane įveiktų. Tuoj nusiprausiu, pasidažysiu ir grąžinsiu savo gyvenimą į vėžes.

— Ką tu jam sakysi? — klausia Sjuzi, sekdama iš paskos koridoriumi.

— Labai atvirai paaiškinsiu padėtį ir paprašysiu didesnio kredito. Būsiu savarankiška, stipri ir tvirtai atsistosiu ant savo kojų.

— Šaunuolė! Tiesiog idealu: savarankiška ir stipri. Labai gerai! — Sjuzi stebi, kaip aš kamuojuosi, stengdamasi atidaryti lagaminą, kuris nepasiduoda ir iš trečio karto. Priėjusi ji uždeda ranką ant manosios. — Bekse, ar nori, kad eičiau kartu?

— Taip, — sucypsiu aš.

Kol dėl drąsos neišmetu poros taurelių brendžio, Sjuzi neleidžia man niekur kelti kojos. Paskui ji papasakoja neseniai skaičiusi straipsnį, kuriame dėstoma, kad geriausias ginklas einant į derybas — išvaizda. Tad ruošdamasi susitikti su Džonu Gevinu labai kruopščiai pasirenku drabužius. Mudvi iššukuojame mano spintą ir nutariame, kad paprastas juodas sijonas ir pilkas megztinis bus kaip tik: ši apranga turėtų reikšti: kukli, nuosaiki, tvirta. Paskui Sjuzi išsirenka sau „nuovokios, palaikančios bėdoje draugės“ aprangą (tamsiai mėlynas kelnes ir baltą palaidinukę). Kai jau esame pasirengusios leistis į kelionę, Sjuzi nusprendžia, kad jeigu niekas negelbės, mums vertėtų akiplėšiškai paflirtuoti su juo, taigi, mudvi skubiai persirengiame apatinius drabužėlius: jie turi būti seksualūs. Tada aš įdėmiai apžiūriu save veidrodyje ir pareiškiu, kad atrodau pernelyg pilkai, tad metu pilkąjį megztinį į šalį ir užsivelku rausvą, vadinasi, atitinkamai pasidažau ir kitais lūpų dažais.

Pagaliau išsiruošusios iš namų, pasiekiame Endvičo banko Fulhamo skyrių. Mums įeinant, senoji Dereko Smito asistentė Erika Parnel išlydi vidutinio amžiaus sutuoktinių porą. Tarp mūsų kalbant, su ja mes visada vargiai rasdavome bendrą kalbą. Abejoju, ar panelė Parnel gali būti žmogiška: kada tik besutikčiau, ji amžinai avi tuos pačius tamsiai mėlynus batelius.

— O, sveika, — sako ji, nudelbdama mane priešišku žvilgsniu. — Ko norėtumėte?

— Norėčiau pasikalbėti su Džonu Gevinu, — stengiuosi kalbėti dalykiškai. — Ar jis laisvas?

— Nemanyčiau, — šaltai atkerta Erika Parnel. — Nebuvo iš anksto pranešta.

— Na... gal galėtumėte pasitikslinti?

— Palaukite čia. — Pavarčiusi akis, ji dingsta už durų su užrašu „Pašaliniams įeiti draudžiama“.

— Jėzau, kokie jie baisūs! — pastebi Sjuzi, atsirėmusi į stiklinę pertvarą. — Kai aš nueinu pasikalbėti su savo banko valdytoju, jis pavaišina chereso taurele ir pasidomi apie mano šeimą. Žinai, Bekse, manyčiau, tau reikia pereiti į Coutts banką.

— Taip, ko gero.

Aš nervingai sklaidau brošiūras apie draudimą ir prisimenu, ką Derekas Smitas sakė apie Džoną Geviną: „Griežtas ir nepalenkiamas“ O, Dieve, kaip pasiilgau senojo Smičio.

O, Dieve, kaip pasiilgau Luko.

Ši mintis skelia per galvą lyg plaktukas. Grįžusi iš Niujorko, stengiausi išmesti jį iš galvos, o dabar tiesiog netveriu noru pasikalbėti su juo. Noriu, kad Lukas vėl žiūrėtų į mane taip, kaip prieš tą krizę, kad vėl lūpose žaistų ta pati atlaidžiai pašaipi šypsenėlė, kad stipriai apglėbtų mane.

Įdomu, ką jis dabar veikia, kaip sekasi tuose susitikimuose.

— Užeikite, — prižadina mane Erikos Parnel balsas. Sekant paskui ją mėlynu kilimu išklotu koridoriumi, man kyla šleikštulys. Ji atveda mus į šaltą kambarėlį, kuriame stovi tik stalas ir plastikinės kėdės. Panelei Parnel išėjus, mudvi su Sjuzi susižvalgome.

— Gal lekiame iš čia? — pasiūlau pusiau juokais.

— Viskas bus gerai, — ramina Sjuzi. — Gal jis nėra jau toks baisus! Žinai, kažkada mano tėvai turėjo sodininką, tikrą niurgzlį. Po kurio laiko sužinojome, kad namie jis laiko triušį! Nuo to karto tas sodininkas atrodė visiškai kitoks...

Jos postringavimus nutraukia staiga atsilapojusios durys, pro kurias įžengia maždaug trisdešimtmetis vyrukas tamsiais išretėjusiais plaukais, apsirengęs gana bjauriai atrodančiu kostiumu; rankoje laiko plastikinį puodelį kavos.

O, Viešpatie, jo kūne nerastum nė vieno draugiško kaulelio. Jau geriau būtume nekėlusios kojos čia.

— Gerai, — jis piktai nužvelgia mus. — Negaliu gaišti visos dienos. Kuri iš jūsų Rebeka Blumvud?

Jo balso tonas toks, lyg jis klaustų, kuri iš mudviejų yra žmogžudė.

— Em... aš, — nervingai atsakau.

— O kas ji?

— Sjuzi yra mano...

— Giminaitė, — tvirtai atremia Sjuzi. — Aš esu jos giminaitė. — Ji apsidairo. — Ar turite chereso?

— Ne, — Džonas Gevinas žiūri į ją lyg į nenormalią. — Neturiu jokio chereso. Ką visa tai reiškia?

— Gerai, pirmiausia kai ką jums atnešiau, — nervingai pasakau ir, ištraukusi iš rankinės „Keitės popieriuose“ pirktą voką, paduodu jam.

Dar namuose pasiruošiau pralaužti ledus. Galų gale tai rodo geras manieras. O Japonijoje tik taip ir pradedama spręsti klausimus.

— Ar čia čekis? — klausia Džonas Gevinas.

— Em... ne, — trupučiuką rausteliu. — Čia rankų darbo atvirukas.

Džonas Gevinas dirsteli į mane, atplėšia voką ir ištraukia atviruką su rausvomis plunksnelėmis kampuose ir sidabriniu užrašu.

Aš tik dabar sumetu, kad tas atvirukas gal kiek per mergiškas.

Arba gal iš viso nereikėjo jo nešti. Tačiau esamomis aplinkybėmis jis labai tinka.

— “Mielas drauge, aš suprantu, kad klydau, tačiau ar galime pradėti iš naujo?“ — skeptišku balsu skaito Džonas Gevinas. Jis atverčia kitą pusę, lyg tikėtųsi kokio pokšto. — Ar jūs pirkote jį?

— Argi ne gražus? — klausia Sjuzi. — Jis pirktas Niujorke.

— Aišku. Turėsiu galvoje. — Gevinas padeda atviruką ant stalo, ir kurį laiką visi į jį žiūrime. — Panele Blumvud, kodėl jūs atėjote?

— Gerai. Na, kaip mano sveikinimo atvirukas rodo, aš suprantu, kad... — nuryju seiles. — ... Tikriausiai, nebuvau ideali... tobula klientė. Tačiau tikiu, kad galime drauge veikti kaip komanda ir pasiekti harmoniją.

Kol kas viskas gerai. Šitai išmokau atmintinai.

— Tai reiškia?.. — klausia Džonas Gevinas.

Aš atsikrenkščiu.

— Em... dėl nuo manęs nepriklausančių aplinkybių pastaruoju metu atsidūriau nepalankioje finansinėje... padėtyje. Todėl pagalvojau, kad gal jūs galėtumėte laikinai...

— Jums maloniai leidus... — įterpia Sjuzi.

— Jums maloniai leidus... suteikti man papildomą sąskaitos kreditą... trumpam laikui...

— Geranoriškai, — sufleruoja Sjuzi.

— Geranoriškai... laikinai... trumpalaikį. Aišku, bus grąžinta, kai tik bus įmanoma ir žmogaus jėgomis pasiekiama, — aš nutylu ir įkvepiu.

— Jau baigėte? — klausia Džonas Gevinas ir sukryžiuoja rankas ant krūtinės.

— Em... taip, — pažiūriu į Sjuzi, ar ji pritaria. — Taip, baigėme.

Džonas Gevinas tyli, baksnodamas rašikliu į stalą.

— Ne, — atsako jis, pakeldamas galvą.

— Ne? — sutrinku. — Tiesiog ne?

— Tiesiog ne, — jis atsitraukia savo kėdę. — O dabar prašau atleisti...

— Ką reiškia „ne“? — klausia Sjuzi. — Jūs negalite taip be niekur nieko pasakyti „ne“! Turite pasverti visus „už“ ir „prieš“!

— Aš jau pasvėriau ir „už“, ir „prieš“, — pareiškia Džonas Gevinas. — Nėra jokių „už“.

— Tačiau kalbame apie vieną vertingiausių jūsų klienčių! — iš nevilties Sjuzi balso tonas net paaukštėja. — Čia — Beki Blumvud, kuri išgarsėjusi televizijoje, kurios laukia didžiulė, spindinti karjera!

— Čia — Beki Blumvud, kuriai per pastaruosius metus sąskaitos kredito limitas buvo didintas šešis kartus, — gana bjauriu balsu pareiškia Džonas Gevinas. — Ir kuri kaskart nesugebėdavo išsitekti tuose limituose. Čia — Beki Blumvud, kuri nuolat melavo, vengė susitikimų, beveik arba visiškai negerbė banko darbuotojų ir kuri mano, kad mes čia tik ir pulsime malšinti jos apetitą batams. Panele Blumvud, peržiūrėjau jūsų dokumentus. Vaizdas labai aiškus.

Visi tylime. Jaučiu, kaip veidas vis labiau kaista ir tvenkiasi ašaros.

— Jūs negalite būti toks piktas! — pratrūksta Sjuzi. — Beki dabar labai sunku. Ar jums patiktų, kad apie jus rašytų bulvariniai laikraščiai? Ar jums būtų gera, kad kas nors persekiotų?

— Aha, aišku, — sarkastiškai pastebi jis. — Tikitės, kad aš jus užjausiu!

— Taip! — sakau. — Ne. Ne visai taip. Tačiau manau, kad jūs turėtumėte suteikti man šansą.

— Jūs manote, kad aš turiu suteikti jums dar vieną šansą, o ką jūs padarėte, kad nusipelnytumėte to kito šanso? — Gevinas purto galvą. Ir vėl visi tylime.

— Aš tik... pamaniau, kad jeigu viską paaiškinsiu... — Nebaigusi sakinio, metu Sjuzi beviltišką žvilgsnį, girdi, eikime iš čia.

— Ei, na ir karšta čia! — kimiai prabyla Sjuzi. Ji nusivelka švarką, atmeta atgal plaukus ir perbraukia ranka sau per skruostą. — Aš tikrai... įkaitau. Ar jums nekaršta, Džonai?

Sudirgęs Džonas dėbteli į ją.

— Ką būtent jūs norėjote paaiškinti man, panele Blumvud?

— Na, aš iš tikrųjų noriu viską susitvarkyti, — atsakau virpančiu balsu. — Suprantate, noriu viską pradėti iš naujo, tvirtai atsistoti ant kojų ir...

— Atsistoti ant kojų? — kandžiai nutraukia mane Džonas Gevinas. — Iš banko gaunamą labdarą jūs vadinate „atsistojimu ant kojų“? Jeigu stovėtumėte ant savo kojų, neturėtumėte kredito perviršio. Jau dabar turėtumėte savo lėšų! Kam kalbėti, bet jums verčiau patylėti!

— Aš... žinau, — kone šnabždu. — Aš pereikvojau, tik pagalvojau...

— Ką pagalvojote? Kad jūs ypatingesnė už kitus? Kad jums turi būti daroma išimtis, nes esate rodoma per televiziją? Kad jums neturi būti taikomos įprastos taisyklės? Kad šis bankas jums skolingas?

Jo balsas taip gręžia man smegenis, kad aš neišlaikau.

— Ne! — surinku. — Aš taip negalvoju. Toli gražu. Žinau, kad elgiausi kvailai ir blogai, tačiau juk visiems taip pasitaiko. — Aš giliai įkvepiu. — Jeigu jūs pažiūrėtumėte į mano bylą, pamatytumėte, kad tikrai buvau padengusi perviršį. Ir parduotuvių kreditines korteles buvau susitvarkiusi. Pripažįstu, aš vėl turiu skolų, tačiau noriu viską sutvarkyti, o jūs nieko kito nedarote, tik... tyčiojatės. Puiku. Apsieisiu ir be jūsų pagalbos. Eime, Sjuzi.

Aš sunkiai pakylu ant drebančių kojų, akys dega, tačiau neketinu duoti valią ašaroms. Ryžtingai atsisuku į jį.

— “Endvičas — mes rūpinamės jumis.“ — ironiškai išpoškinu.

Mano žodžius palydi ilga įtempta tyla. Nieko nesakiusi, atidarau duris ir išeinu.

Einant namo, kiekvienas mano kvėptelėjimas alsuoja ryžtu: aš dar jam parodysiu, aš parodysiu tam Džonui Gevinui. Visiems jiems parodysiu. Visam pasauliui.

Aš išmokėsiu skolas. Nežinau kaip, bet išmokėsiu. Gal susirasiu papildomą darbą. Pavyzdžiui, padavėjos. Arba prisėsiu ir baigsiu tą saviugdos knygą. Aš kuo skubiausiai užsidirbsiu kuo daugiau pinigų, o tada nueisiu į banką su svariu čekiu ir trenksiu ant stalo jam prieš nosį. Ir išdidžiai, pabrėžtinai pasakysiu...

— Bekse? — Sjuzi čiumpa mane už rankos. Matau, kad aš šaunu pro mūsų namą. — Ar tu gerai jautiesi? — klausia ji, kai jau įeiname vidun. — Na, jis ir bjaurybė.

— Man viskas gerai, — paskelbiu, kilsteldama smakrą aukštyn. — Aš jam dar parodysiu. Susimokėsiu visas skolas. Tik palaukite. Aš jiems visiems parodysiu.

— Ir gerai, — pritaria Sjuzi. Ji pasilenkia ir pakelia nuo kilimėlio laišką. — Tau. Iš „Ryto kavutės“.

— Labai gerai! — viltingai atplėšiu voką: gal jie siūlo naują darbą, o atlyginimas bus toks, kad išsyk užmokėsiu visas skolas. O gal jie atleido iš darbo Emą ir dabar nori, kad tapčiau laidos vedėja? O gal...

O, Dieve. Dieve mano, ne.

RYTO KAVUTĖ

East-West TV

Korner rūmai

Londonas NW8 4DW

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2001-ųjų spalio 2 d.

Mieloji Beki,

pirmiausia tas apgailėtinas viešas skandalas — tikra nesėkmė! Labai užjaučiu Tave ir žinau, kad tą patį galiu pasakyti Rorio, Emos bei visos mūsų grupės vardu.

Kaip žinai, „Ryto kavutės“ šeimynėlė yra itin lojali ir palaiko vieni kitus, o mūsų vidaus politika neleidžia, kad neigiamas viešumas žlugdytų talentus. Tačiau pasakysiu visiškai konfidencialiai, kad pastaruoju metu peržiūrėjome visus mūsų nuolatinius pagalbininkus. Po tam tikrų diskusijų nutarėme kuriam laikui leisti Tau pailsėti nuo mūsų laidos.

Aš turiu pabrėžti, kad tai tėra laikina priemonė, tačiau būtume labai dėkingi, jeigu grąžintum mums savo East-West TV įėjimo leidimą, atsiųsdama jį pridėtame voke. Be to, pasirašyk ir gautą atleidimo dokumentą.

Čia savo darbą Tu atlikai nuostabiai (jokių abejonių!). Mes žinome, kad Tavo talentas klestės kitur, o šis nemalonus incidentas netaps kliūtimi tokiai dinamiškai asmenybei kaip Tu!

Su pačiais geriausiais linkėjimais

Zelda Vošington, prodiuserio pavaduotoja

Paradigminės saviugdos knygos LTD

Bromptono g. 1

Londonas W1 5 AS

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2001-ųjų spalio 4 d.

Gerbiamoji Beki,

labai dėkojame Jums už pirmąjį „Tvarkykite pinigus Blumvud metodu“ variantą. Mes vertiname Jūsų rūpestingai atliktą darbą. Rašote su užmoju, sklandžiai ir pateikėte keletą įdomių minčių.

Deja, kad ir kokie būtų puikūs tie 500 žodžių, saviugdos knygai jų neužtenka. Jūsų pasiūlymas „ištęsti knygą, papildant ją nuotraukomis“ nepriimtinas.

Apgailestauju, bet turiu pranešti, jog mes nusprendėme, kad šis projektas neperspektyvus, todėl prašytume nedelsiant grąžinti Jums išmokėtą avansą.

Su geriausiais linkėjimais

Pipa Bredi,

Redaktorė

PARADIGMINĖS KNYGOS PADEDA PAGELBĖTI SAU

JAU IŠLEISTA: (neseniai mirusio) Brig. Rodžerio Flintvudo knyga „Džiunglių išlikimas“.

Penkioliktas skyrius

Keletą dienų aš nekeliu kojos iš namų, nereaguoju į telefono skambučius, su niekuo nesikalbu. Aš tiesiog fiziškai pažeidžiama: regis, kiekvienas žvilgsnis, kiekvienas klausimas, net saulės šviesa nudegins mane. Turiu lindėti tamsoje viena. Aš ir esu visiškai viena, nes Sjuzi reikėjo išvažiuoti kartu su Hadleys į Milton Keiną, kur vyksta didžiulė prekybos ir rinkodaros konferencija. Taigi užsisakau valgio į namus, išgeriu du butelius baltojo vyno ir neišlendu iš pižamos.

Grįžusi Sjuzi randa mane ten, kur ir paliko: sėdinčią ant grindų, tuščiomis akimis spoksančią į televizorių ir kemšančią KitKat šokoladukus.

— O, Dieve, — sako ji, numesdama krepšį ant grindų. — Bekse, ar tu gerai jautiesi? Aš neturėjau palikti tavęs vienos.

— Man viskas gerai! — užtikrinu ją, šiaip taip išspausdama šypseną. — Kaip praėjo konferencija?

— Tiesą pasakius, gana gerai, — atsako ji sumišusi. — Žmonės vis sveikino mane, kad rėmeliai turi tokią paklausą. Visi girdėjo apie mane! Be to, pristatė mano naująjį dizainą, kuriuo visi gėrėjosi...

— Nuostabu, Sjuzi, — pagiriu ir paspaudžiu jai ranką. — Tu to nusipelnei.

— Na, žinai, — prikandusi lūpą, ji įeina į kambarį ir, paėmusi nuo grindų tuščią vyno butelį, pastato jį ant stalo.

— Ar Lukas... neskambino? — nedrąsiai klausia Sjuzi.

— Ne, — ilgokai patylėjusi atsakau. — Neskambino. — Aš dirsteliu į ją ir greitai nusisuku.

— Ką žiūri? — susidomi ji, kai prasideda dietinės kokakolos reklama.

— “Ryto kavutę“. Po reklamos bus finansinių patarimų skyrelis.

— Ką? — Sjuzi veidas net susiraukšlėja iš nerimo. — Bekse, įjunkime kitą kanalą. — Ji jau tiesia ranką į nuotolinio valdymo pultelį, tačiau spėju jį pačiupti.

— Ne! — užprotestuoju, įsmeigusi pastėrusį žvilgsnį į ekraną. — Aš noriu žiūrėti šitą.

Pasigirsta pažįstama „Ryto kavutės“ muzika, į ekraną įšoka puodukas kavos, kurį netrukus pakeičia studijos vaizdas.

— Sveiki! — linksmai sveikinasi Ema. — Štai mes ir vėl su jumis. Laikas jus supažindinti su mūsų naująja finansų eksperte Klere Edvards!

— Kas toji Klerė Edvards? — paniekinamai klausia Sjuzi.

— Aš dirbau su ja Successful Saving žurnale, — atsakau nekrustelėdama. — Ji sėdėjo šalia manęs.

Filmavimo kamera pasisuka į paniurusią Klerę, sėdinčią ant sofos priešais Emą.

— Atrodo nekaip, — įvertina Sjuzi.

— Aha.

— Taigi, Klere, — guviai kalbina Ema, — kokia jūsų pagrindinė koncepcija, susijusi su finansais?

— Ar turite kokį nors populiarų posakį? — linksmai įsikiša Roris.

— Aš netikiu populiariais posakiais, — atsiliepia Klerė, nepalankiai dėbteldama į Rorį. — Asmeniniai finansai — ne trivialus dalykas.

— Teisingai! — pritaria Roris. — Be abejo, ne. Em... ar turite kokių nors ypatingų patarimų taupytojams, Klere?

— Aš netikiu beprasmiškais ir klaidinančiais apibendrinimais, — pareiškia Klerė. — Žmonės, taupantys pinigus, turėtų pasirinkti tokį investavimo būdą, koks atitiktų individualius jų poreikius ir mokesčių statusą.

— Žinoma! — pritaria Ema po pauzelės. — Teisingai. Na, gal įjunkime telefonus? Mums paskambino Mendė iš Norvičo.

Tą pačią sekundę sučirškia ir mūsų telefonas.

— Klausau? — atsiliepia Sjuzi, pritildydama televizorių. — Oo, labas, ponia Blumvud. Ar norite pakalbėti su Beki?

Ji kilsteli antakį, ir aš susiraukiu. Kai grįžau, trumpai šnektelėjau su mama ir tėčiu, jie žino, kad neketinu kraustytis į Niujorką, bet daugiau jiems nieko neaiškinau. Tiesiog neįstengiu jiems pasakyti, kaip viskas apsivertė aukštyn kojomis.

— Beki, brangute, aš žiūriu „Ryto kavutę“! — šaukia mama. — Kokia ten mergelė dalija finansinius patarimus?

— Viskas... gerai, mama, nesirūpink! — Jaučiu, kaip nagai įsminga man į delną. — Jie tik... susirado ją, kol manęs nebuvo.

— Na, galėjo susirasti ką nors geresnę! Tik pažiūrėk, koks jos apgailėtinas veidas! — mamos balsas prislopsta. — Ką sakai, Greimai? Tėtis sako, kad ji tik pabrėžia, kokia tu buvai puiki! Bet dabar tu grįžai, tad galės ją paleisti?

— Abejoju, ar viskas taip paprasta, — atsakau patylėjusi. — Sutartys ir... visa kita.

— Tai kada tu grįši ten? Juk Dženisė teirausis...

— Nežinau, mama, — atsakau nevilties kupinu balsu. — Klausyk, baigiame pokalbį, gerai? Kažkas atėjo. Greitai jums paskambinsiu!

Aš padedu ragelį ir susiimu už galvos.

— Ką man dabar daryti? Ką daryti, Sjuzi? Juk negaliu jiems pasakyti, kad mane atleido. Tiesiog širdis neleidžia, — aš jaučiu, kaip ima veržtis ašaros. — Jie taip didžiavosi manimi, o aš vis apviliu juos ir apviliu.

— Nieko tu neapvili! — karštai atšauna Sjuzi. — Tu nekalta, kad tie „Ryto kavutės“ žiopliai šitaip beprotiškai sureagavo. Galiu kirsti lažybų, kad dabar patys gailisi. Na, tu tik pažiūrėk į ją!

Sjuzi pagarsina televizorių, ir per kambarį nugaudžia rūstus Klerės balsas:

— Tie, kurie nesugeba pasirūpinti pensija, mums visiems yra kaip siurbėlės.

— Klausykite, ar ne per šiurkščiai pasakyta? — pabūgsta Roris.

— Tik tu paklausyk, kaip baisiai ji kalba! — pasipiktina Sjuzi.

— Gal ir taip, — pasakau po pauzės. — Tačiau jeigu jie ir atsikratytų ja, manęs niekada nekviestų, nes tai prilygtų pripažinimui, kad jie suklydo.

— Jie ir suklydo!

Suskamba telefonas, ir Sjuzi klausiamai sužiūra į mane.

— Ar tu esi, ar ne?

— Manęs nėra, ir tu nežinai, kada grįšiu.

— Gerai, — ji pakelia ragelį. — Klausau? Atleiskite, šiuo metu Beki nėra.

— Mende, jūs padarėte visas įmanomas klaidas, — kalba Klerė Edvards. — Nejaugi jums neteko girdėti apie terminuotuosius indėlius? O kalbant apie pakartotiną namo įkeitimą, perkant valtį...

— Ne, nežinau, kada grįš, — sako Sjuzi. — Gal norite, kad ką nors jai perduočiau? — Ji kažką užsirašo. — Gerai... puiku... taip. Taip, aš jai pasakysiu. Ačiū.

— Kas skambino? — klausiu, kai ji padeda ragelį.

Aš ir pati suprantu, kad tai kvaila, tačiau širdyje sublyksi karšta viltis: gal ten buvo kokios nors kitos laidos prodiuseris? O gal kas nors siūlė man rengti skyrelį laikraštyje? Gal paskambino Džonas Gevinas, norėdamas atsiprašyti ir pasiūlyti neribotą kreditą? Man tiktų bet kas.

— Melė, Luko asistentė.

— O, — nusigąstu. — Ko ji norėjo?

— Pasirodo, į biurą pristatytas siuntinys, adresuotas tau. Iš JAV. Iš Barnes and Noble?

Aš žiūriu į ją, nieko nesuprasdama. Paskui staiga prisimenu, kaip mes su Luku važiavome į Barnes and Noble, kaip prisipirkau krūvą iliustruotų didelio formato leidinių, o vėliau Lukas patarė, kad išsiųsčiau juos įmonės kurjerio sąskaita, o ne tampyčiausi su savimi. Regis, praėjo milijonas metų.

— A, jau žinau, kas ten. O ar ji... minėjo Luką?

— Ne, — apgailestauja Sjuzi. — Tik sakė, kad tu gali bet kada užsukti. Ir sakė, kad ji labai nerimauja dėl to, kas atsitiko, ir... jeigu norėtum pasikalbėti, pasuk jai.

— Gerai. — Aš susigūžiu, apglėbiu kelius ir pagarsinu televizorių. — Gerai.

Praeina dar kelios dienos. Aš nenoriu ten eiti. Man nereikia tų knygų. Apie ėjimą ten negaliu nė pagalvoti. Eiti vien tam, kad susidurčiau su smalsiomis Luko darbuotojų akimis? Kad pakeičiau nosį ir vaidinčiau, jog viskas gerai?

Tačiau pamažu susitaikau su mintimi, kad su Mele būtų neblogai susitikti. Ji vienintelė, su kuria galiu pasikalbėti ir kuri gerai pažįsta Luką. Su ja galima pasikalbėti iš širdies. Be to, galbūt ji ką nors nugirdo apie padėtį Valstijose. Nors ir žinau, kad tarp mūsų su Luku viskas baigta, kad man neturėtų niekas rūpėti, vis dėlto rūpi, ar jam pavyko derybos.

Taigi po keturių dienų, apie šeštą valandą vakaro, neramia širdimi prisėlinu prie Brandon Communications įmonės durų. Laimė, budi draugiškas durininkas. Aš ten taip dažnai užeidavau, kad jis mane įleisdavo, tik mosteldamas ranka. Taigi man nereikia jokių didelių pranešimų dėl apsilankymo.

Šeštame aukšte išlipu iš lifto ir nustembu išvydusi tuščią priimamąjį. Keista. Sekundėlę luktelėjusi, patraukiu pagrindiniu koridoriumi. Kuo tolyn, tuo mano žingsniai lėtėja, jau ir rūpestis susimeta kakton. Kažkas čia ne taip, kažkas blogai.

Per daug tylu. Visi lyg išmirę. Kėdės tuščios, telefonai tyli. Niekur nė gyvos dvasios.

Kas čia vyksta? Kur dingo Brandon C šurmulys? Kas atsitiko Luko įmonei?

Pagaliau prie kavos aparato matau du besišnekučiuojančius vyrukus, kurie atrodo lyg ir matyti. Vienas susierzinęs, kitas pritardamas linksi, tačiau apie ką kalba, negirdėti. Išvydę mane, jiedu staiga nutyla, paskui keistai susižvalgo ir nueina, patyliukais kalbėdamiesi.

Negaliu patikėti, kad vaikštau po Brandon Communications. Galėtum pagalvoti, kad čia kokia nusmurgusi įmonė, kur niekam nesvarbu, kuo jie užsiima. Prieinu prie Melės stalo, tačiau kaip ir visi kiti, ji jau išėjusi namo. Net Melė, kuri užsibūna bent jau iki septintos valandos, paskui išgeria vyno taurę ir persirengia tualete, pasiruošdama planuotam vakarėliui.

Pasiraususi už jos kėdės, randu man adresuotą siuntinį ir palieku jai raštelį. Atsistoju, glėbdama sunkų paketą, ir nuraminu save, kad gavau tai, ko atėjau. Daugiau niekas manęs čia nelaiko, galiu keliauti sau.

Vis dėlto dar stoviniuoju, prikausčiusi žvilgsnį prie Luko kabineto durų.

Luko kabinetas. Turbūt ten guli gauti faksai, informacija apie tai, kaip jam sekasi Niujorke. Gal net kai kas užsiminta ir apie mane. Spoksodama į medines duris, pajuntu, kad neatsispirsiu nenumalšinusi smalsumo, ir įslinksiu vidun.

O ką aš daryčiau įėjusi? Žvilgtelėčiau į jo bylas? Pasiklausyčiau atsakiklyje paliktų žinučių? O jeigu kas nors pamatys mane?

Taip ir stoviu, draskoma vidinių prieštaravimų: suprantu, kad neisiu ten ir nesiknisiu popieriuose, tačiau ir pasitraukti negaliu. Staiga manęs vos neištinka šokas: sukruta kabineto durų rankena!

O, šūdas. Šūdas. Ten kažkas yra! Ir dabar ruošiasi išeiti!

Pamišusi iš baimės, tūpteliu už Melės kėdės ir susiriečiu į kamuoliuką, drebėdama lygiai kaip vaikystėje žaidžiant slėpynėmis. Girdžiu balsus, girdžiu, kaip atsidaro durys ir kažkas išeina. Iš savo pozicijų galiu pasakyti tik tiek, kad ten — moteris ir mūvi tuos naujus Chanel batelius, už kuriuos tenka pakloti aukso krūvą. Iš paskos žirglioja dvi vyriškų kojų poros. Visi trys nueina koridoriumi. Aš negaliu ištverti, tad iškišu nosį iš už kėdės. Kurgi ne! Ilgakojė kalė Alisija, Benas Bridžas ir dar vienas vyras, kuris atrodo lyg ir matytas, bet negaliu atpažinti.

Na, nėra ko per daug stebėtis: kol Luko nėra, ji vadovauja. Tačiau ar ji gali šlaistytis jo kabinete? Tiksliau, kodėl nesinaudoja posėdžių kambariu?

— Atleiskite, kad turėjome susitikti čia, — girdžiu jos balsą. — Akivaizdu, kad kitą kartą pasimatysime Kingo gatvės 17-ajame name.

Kalbėdamiesi jie nueina prie liftų, ir aš meldžiuosi, kad tik visi įliptų ir dingtų man iš akių. Lifto durys dzingteli, tas kažkur matytasis įlipa, o Alisija su Benu traukia atgal.

— Aš tik pasiimsiu bylas, — sako Alisija ir, įėjusi į Luko kabinetą, palieka duris praviras. O Benas atsišlieja į vandens pardavimo automatą ir susikaupęs ima spaudinėti savo rankinio laikrodžio mygtukus.

O, Dieve, koks siaubas! Tai pakliuvau į spąstus! Kojos nutirpo, bet bijau bent kiek pakrutėti, kad kuris nors sąnarys netrekšteltų. O jeigu Benas su Alisija bus čia visą naktį? Arba prieis prie Melės stalo? O jeigu jie sugalvos pasimylėti ant Melės stalo?!

— Gerai, — sako Alisija, prisiartinusi prie durų. — Rodos, viską pasiėmiau. Sakyčiau, susitikimas praėjo gerai.

— Ir aš taip galvoju, — Benas pakelia akis nuo savo laikrodžio. — Kaip manai, Frenkas teisus? Manai, jis gali iškelti bylą?

Frenkas! Na, aišku. Tas vyras buvo Frenkas Harperis iš Londono banko Reklamos skyriaus. Matydavau jį spaudos konferencijose.

— Jis nekels bylos, — ramiai pareiškia Alisija. — Bijos susiteršti vardą.

— Jau ir taip gerokai susiteršė, — Benas net išriečia antakius. — Galima sakyti, jis jau neegzistuoja.

— Teisybė, — Alisija patenkinta nusišypso. Ji žvilgteli į aplankų krūvą rankose. — Kažin ar viską turiu? Tikėkimės, viską. Gerai, turiu eiti, Edas laukia. Iki rytojaus.

Jie nutolsta koridoriumi ir šį kartą, ačiū Dievui, įlipa į liftą. Kai galutinai įsitikinu, kad jie dingo, atsisėdu ant kulnų ir susimąstau. Kas čia vyksta? Kodėl jie minėjo bylą? Kam toji byla galėtų būti iškelta? Ir kaip čia atsidūrė Londono banko atstovas?

Gal Londono bankas žada iškelti bylą Lukui?

Kurį laiką taip ir sėdžiu, sukdama galvą, tačiau suvesti galų nepavyksta. Verčiau kuo greičiau skuosti iš čia, kol dar kelias laisvas. Šiaip taip raukydamasi pakylu, nes mėšlungis sutraukė koją. Tenka jas gerokai pakratyti, kad atstatyčiau kraujo cirkuliaciją. Tada pasiimu savo paketą ir kuo nerūpestingiausiai žingsniuoju prie lifto. Bespaudžiant mygtuką, kad suskambės mano telefonas rankinėje! Aš net pašoku. Tu, velnias! Dėkui Dievui, kad šitaip nenutiko, betupint po Melės stalu!

— Klausau? — atsiliepiu, lipdama į liftą.

— Bekse! Čia Sjuzi.

— Sjuzi, — sukikenu aš. — Tu net nesupranti, kokį pragarą būtum man užkūrusi! Jeigu būtum paskambinusi prieš kokias penkias minutes, tu visiškai...

— Bekse, paklausyk, — mala Sjuzi. — Tau ką tik skambino.

— Tikrai? — aš nuspaudžiu pirmojo aukšto mygtuką. — Kas?

— Zelda iš „Ryto kavutės“! Ji nori pasikalbėti su tavimi! Klausė, ar nenorėtum rytoj susitikti su ja ir kur nors greitosiomis papietauti?

Tą naktį snustelėti man pavyko gal tik kokią valandėlę. Mudvi su Sjuzi ilgokai vakarojome, svarstydamos, kuo man apsirengti, o kai atsiguliau, dar ilgai spoksojau į lubas, nes mintys nardė it žuvelės. Ar vis dėlto jie grąžins man darbą? O gal pasiūlys naują? Gal net paaukštins? Arba leis vesti savo autorinę laidą?

Paryčiais mano nežabotos fantazijos sudyla, ir aš susitaikau su tiesa: tereikia, kad grąžintų mane į buvusią vietą. Trokštu pasakyti mamai, kad vėl žiūrėtų tą laidą, noriu padengti kredito įsiskolinimą, galų gale vėl pradėti gyvenimą iš naujo. Dar vienas šansas. Tik tiek ir noriu.

— Matai? — kitą rytą čiauška Sjuzi, man ruošiantis išeiti. — Matai? Aš taip ir žinojau, kad jie tave susigrąžins. Ta Klerė Edvards — šūdo krūva! Visiška...

— Sjuzi, — nutraukiu draugę, — kaip aš atrodau?

— Labai gerai, — atsako ji, nužiūrėdama mane nuo galvos iki kojų. Aš vilkiu juodas Banana Republic kelnes, baltą palaidinukę ir šviesų prigludusį švarką, o ant kaklo užsirišau tamsiai žalią šalikėlį.

Norėjau užsimesti Denny and George šalikėlį; tiesą pasakius, jau buvau jį ištraukusi iš tualetinio staliuko stalčiaus, tačiau kažkodėl skubiai įkišau atgal.

— Labai žavingai, — priduria Sjuzi. — O kur pietaujate?

— Lorenzos.

— San Lorenzo? — ji išpučia akis.

— Ne, nemanau. Tiesiog... Lorenzos. Man neteko ten būti.

— Tik būtinai užsisakyk šampano, — pataria Sjuzi. — Ir nenusileisk jiems! Sakyk, kad iš visų pusių tau skrenda pasiūlymai, tad jeigu jie nori tave susigrąžinti, tegu moka gražų pinigėlį. Arba — arba!

— Gerai, — aš pasiimu blakstienų tušą.

— Jeigu jų kišenės per mažos — tesižino, — padaro išvadą Sjuzi. — Už gerą kokybę — gera ir kaina. Sudaryk sutartį pagal savo sąlygas ir savo kainas.

— Sjuzi... — sakau atitraukusi tušą nuo blakstienų. — Iš kur tu taip viską žinai?

— Ką — viską?

— Na... viską apie sandorių sudarymą.

— A! Sužinojau Hadleys konferencijoje. Seminarą vedė vienas amerikietis, puikiai išmanantis realizavimo sferą. Labai geras seminaras! Žinai, produktas toks pat geras, kaip ir jį pardavinėjęs asmuo.

— Tu kalbi — tu žinai. — Aš pasiimu rankinę ir tikrinu, ar viską įsidėjau. Tada tvirtai pareiškiu: — Gerai, einu.

— Sėkmės! Beje, žinok, kad versle nėra tokio dalyko kaip sėkmė. Tėra veržlumas, ryžtingumas ir dar kartą veržlumas.

— Gerai, — netvirtai atsakau. — Stengsiuosi nepamiršti.

Pagal nurodytą adresą, Lorenzos yra vienoje Soho gatvėje, tačiau įsukusi į ją nematau nieko panašaus į restoraną. Aplinkui vien administraciniai pastatai, kelios mažytės spaudos kiosko tipo parduotuvėlės, viena kavinukė ir...

Palaukite. Aš stoviu ir žiūriu į iškabą virš tos kavinukės. LORENZO’S KAVINĖ IR SUMUŠTINIŲ BARAS.

Klausykite... nejaugi čia ir yra toji susitikimo vieta?

— Beki! — atsisukusi matau ateinančią Zeldą, apsirengusią džinsais ir Puffa nertiniu. — Čia, čia, gerai pataikei!

— Aha, — atsakau, slėpdama sumišimą. — Taip, radau.

— Tu nieko prieš, jeigu suvalgysime kokį sumuštinį? — ji tempia mane į vidų. — Žinai, ši vieta man patogiausia.

— Aišku, ne! Su malonumu užkąsiu.

— Gerai. Siūlau tą su itališku viščiuku. — Zelda nužvelgia mane. — Tu labai išsipuošusi. Kur nors susiruošei?

Tokios užuominos nesitikėjau. Juk neprisipažinsiu, kad išsipusčiau dėl jos.

— Em... taip, — atsikrenkščiu. — Vėliau turiu eiti į susitikimą.

— Na, gerai, tuomet tavęs ilgai netrukdysiu. Tenorėjau tau šį tą pasiūlyti, — ji šypteli. — Mes pagalvojome, kad geriausia pasikalbėti akis į akį.

Ne, čia nebus nieko panašaus į mano įsivaizduotus aukščiausio lygio pietus. Tačiau stebėdama, kaip vaikinukas deda itališką viščiuką ir salotas ant mūsų duonos riekučių, perpjauna juos į keturis ketvertukus, pasijaučiu geriau. Tiek to, kad čia nėra nei staltiesių, nei šampano, kad neūžauja puošni publika. Svarbu, kad jie vis dar laiko mane savo komandos nare, ar ne? Laiko tokiu žmogumi, su kuriuo galima ramiai pakramsnoti sumuštinį, išgvildenti idėjas ateinančiam sezonui.

O gal jie nori priimti mane kaip svarbesnių laidų konsultantę. Arba apmokyti, kad galėčiau dirbti prodiusere!

— Beki, mes visi labai tave užjautėme, — sako Zelda, kai mudvi, nešinos savo sumuštiniais ir gėrimais, jau einame prie mažyčio medinio stalelio. — Kaip tau sekasi? Ar jau susiradai darbą Niujorke?

— Mm... ne visai, — atsakau ir gurkšteliu mineralinio vandens. — Dar reikia luktelėti. — Matau, kaip ji įdėmiai į mane žiūri ir skubu pridurti: — Gavau nemažai pasiūlymų, dabar svarstau. Juk žinai — įvairūs projektai... idėjos...

— Tai gerai! Džiaugiuosi. Visiems buvo gaila, kad turėjai išeiti iš mūsų. Noriu, kad žinotum: tai ne aš nusprendžiau, — Zelda trumpam paliečia mano ranką ir ima savo sumuštinį. — Na, dabar — prie reikalo. — Man jau nerimsta skrandis. — Tu prisimeni mūsų prodiuserį Bėrį?

— Žinoma! — aš šiek tiek nustembu. Nejaugi jie mano, kad aš jau spėjau pamiršti prodiuserio vardą?

— Na, jam kilo gana įdomi mintis, — mudvi džiugiai šypsomės. — Jis mano, kad „Ryto kavutės“ žiūrovams būtų labai įdomu išgirsti apie tavo... problemėlę.

— Aha, — ištariu, bet mano šypsena sustingsta. — Na, tai... iš tiesų, nėra...

— Ir jis pagalvojo, kad būtų idealu, jeigu tuo klausimu tu dalyvautum diskusijoje ir (arba) „Klausiate-atsakome“ laidoje. — Ji gurkšteli savo gaivaus gėrimo. — Kaip tu manai?

Žiūriu į ją sumišusi.

— Ar kalbi apie mano grįžimą į savo įprastą vietą?

— Ne, ne! Turiu galvoje, mes vargu ar galėtume sutikti, kad tu duotum finansinius patarimus, — Zelda susijuokia. — Ne, čia tebūtų vienkartinis, teminis pašnekesys „Kaip pirkimai sugriovė mano gyvenimą.“ Štai kaip. — Ji atsikanda sumuštinio. — Būtų idealu, jeigu — kaip čia pasakius — vyktų emocinis pokalbis. Gal tu galėtum šiek tiek apnuoginti sielą. Papasakotum apie savo tėvus, kaip šis įvykis sujaukė ir jų gyvenimą... apie rūpesčius vaikystėje... asmeninių santykių keblumus... Aišku, čia tik tokios idėjos! — Ji pakelia akis. — Ir, žinai, jeigu tu dar nulietum ašarą...

— Ašarą? — negaliu patikėti!

— Tai nebūtina. Jokiu būdu! — Zelda palinksta į priekį. — Mes norime, kad visa tai būtų ir tau, Beki, į naudą. Mes norime padėti. Studijoje bus ir Klerė Edvards, ji tau patars...

— Klerė Edvards?

— Taip! Juk jūs drauge dirbote, tiesa? Būtent dėl to mes ir kreipėmės į ją. O tu žinai — ji tikra kietuolė, duoda pipirų visiems žiūrovams! Mes nutarėme pakrikštyti ją Siaubingąja Klere ir dar įteikti botagą, kad turėtų kuo plakti!

Zelda visa spindi, bet aš nesišypsau. Nuo šoko ir pažeminimo man pašiurpo oda. Dar niekas nebuvo manęs taip sumenkinęs.

— Na, kaip tu galvoji? — paklausia ji ir šliurpia savo gėrimą.

Aš negaliu nė pažiūrėti į savo sumuštinį ir jį padedu.

— Bijau, kad mano atsakymas yra „ne“.

— O! Mes užmokėsime, be abejo! Turėjau pasakyti pačioje pradžioje.

— Niekas negelbės. Manęs tai nedomina.

— Neskubėk atsakyti, pagalvok! — linksmai šypsosi Zelda ir dirsteli į laikroduką. — Turiu lėkti. Tačiau buvo malonu pasimatyti su tavimi. Džiaugiuosi, kad tau viskas gerai klostosi.

Zeldai dingus, aš ramiai sėdžiu ir siurbčioju mineralinį vandenį. Iš išorės atrodau rami, tačiau viduje viskas verda iš nuoskaudos ir įsiūčio. Tik pamanykit: jie nori, kad nueičiau ir liečiau ašaras. Tik tiek jiems reikia. Užteko vieno straipsnio kažkokiame nupiepusiame laikraštpalaikyje, ir viskas — aš jau ne finansų ekspertė Beki Blumvud. Dabar telikau Beki Blumvud — nevykėlė ir pamišėlė. Aš esu Beki Blumvud: žiūrėkite, kaip aš verkiu, ir greičiau duokite nosinių.

Na, tegul jie susikiša tas prakeiktas nosines į... Tegul jie susirenka visas tas savo sušiktas, sumautas... sušiktas... sušiktas... sumautas...

— Ar jūs gerai jaučiatės? — klausia vyriškis, sėdintis prie gretimo stalo. O, Dieve, aš gi garsiai burbėjau!

— Viskas gerai, ačiū, — sakau aš, padedu stiklinę ir išžingsniuoju iš Lorenzo, pakėlusi galvą ir laikydamasi vyriškai.

Gatve einu nesidairydama, už kampo pasuku. Ši vieta man visiškai nežinoma, be to, neturiu kur eiti. Tiesiog pėdinsiu, užhipnotizuosiu save ritmišku žingsniu ir kada nors atsitrenksiu į kokią nors metro stotį.

Man ima deginti akis. Matyt, nuo šalto oro. Nuo vėjo. Susigrūdu rankas į kišenes, tvirtai suspaudžiu lūpas ir paspartinu žingsnį, stengdamasi, kad galvoje būtų tuštuma. Tačiau širdyje veliasi bjauri baimė, dusli panika. Man nedavė darbo. Net jokios perspektyvos nematyti. Ką aš dabar pasakysiu Sjuzi? Ką pasakysiu mamai?

Kaip man reikės gyventi?

— Ei! Saugokis! — kažkas rikteli už manęs. O, siaube, aš išėjau į gatvę tiesiai priešais dviratininką.

— Atsiprašau, — kimiai tarsteliu. Dviratininkas metasi į šalį ir kyšteli du pirštus, išreikšdamas pyktį. O, Dieve, absurdas. Turiu suimti save į rankas. Pirmiausia — kur aš esu? Iš lėto einu šaligatviu, dairausi į iškabas prie įstaigų durų, tikėdamasi pamatyti gatvės pavadinimą. Jau ketinau paklausti eismo inspektoriaus, tačiau spėjau pastebėti užrašą: Kingo gatvė.

Kur aš girdėjau šį pavadinimą? Taip! Prisimenu! Kingo gatvė Nr. 17. Alisija.

Artimiausio pastato numeris — 23. Vadinasi, 17-ąjį jau praėjau.

Aš jau degu iš smalsumo. Kas, po perkūnais, vyksta tame 17-ajame name? Kodėl Alisija minėjo, kad ten ji su kažkuo susitiks? Gal čia kokia slapta organizacija ar kas? Dieve, nė kiek nenustebčiau, kad laisvalaikiu ji užsiima raganavimu.

Šitaip suintriguota, pagaliau sustoju priešais kuklias dvivėres duris, pažymėtas 17-uoju numeriu. Akivaizdu, kad šiame pastate įsikūrusios įvairios smulkios firmelės, tačiau skaitydama sąrašą, neaptinku nė vieno žinomo pavadinimo.

— Labas! — pasisveikina kažkoks vyrukas džinsiniu švarku. Jis nešasi puodelį kavos. Priėjęs prie durų, surenka pultelyje kodą ir jas praveria. — Ko nors ieškote?

— Ir pati nelabai žinau, — netvirtai atsakau. — Kai ką iš čia dirbančiųjų pažįstu, tačiau niekaip neprisimenu firmos pavadinimo.

— Koks jos vardas?

— Alisija, — išdrožiu ir iš karto pasigailiu: o jeigu jis pažįsta Alisiją? Dar nueis ir atves, jeigu ji čia yra. Tačiau jis tik suraukia kaktą.

— Nepažįstu jokios Alisijos. Tačiau reikia nepamiršti, kad šiuo metu čia atsirado keletas naujų veidų... O kuo ji užsiima?

— Ryšiais su visuomene, — atsakau po minutėlės.

— VIR? Mes tai daugiausia reikalų turime su grafiniu dizainu... — staiga jis nušvinta. — Ei, o gal ji iš tos naujos firmos? „B ir B“ ar „BBB“? Kažkas panašaus. Jie dar nepradėjo veiklos, todėl ir neteko susidurti. — Jis gurkšteli savo kapucino. Mano galvoje viskas susipynė.

— Nauja VIR įmonė? Čia?

— Kiek žinau — taip. Jie užėmė nemažą plotą trečiame aukšte.

Mano galva net kibirkščiuoja nuo minčių.

„B ir B“. „Bridžas ir Bilington“. „Bilington ir Bridžas“.

— O gal kartais žinote, kokia jų sritis? — aš klausiu kaip galėdama ramiau.

— O! Šitai žinau — finansai. Regis, stambiausias jų klientas — Londono bankas. Arba yra, arba bus. Geras kąsnelis. Tačiau, kaip jau sakiau, dar neteko su jais susidurti, taigi... — vyrukas žvilgteli į mane, ir jo veido išraiška kaipmat pasikeičia. — Ei. Ar jūs gerai jaučiatės?

— Puikiai, — šiaip taip išlemenu. — Man tik reikia... turiu paskambinti.

Aš triskart surenku Four Seasons viešbučio numerį ir kaskart padedu ragelį, nesiryždama prašyti, kad sujungtų su Luku Brendonu. Giliai įkvėpusi, dar kartą surenku numerį ir pasakau, kad noriu kalbėti su Maiklu Eliu.

— Maiklai, čia Beki Blumvud, — prisistatau.

— Beki! — iš balso sprendžiu, kad jis tikrai apsidžiaugė. — Kaip laikotės?

Aš užsimerkiu, stengdamasi nusiraminti. Jo balsas akimirksniu nuskraidina mane į Four Seasons, į blausų prabangų vestibiulį, į Niujorko pasakų šalį.

— Aš... — sakau giliai įkvėpdama, — ...laikausi gerai. Na, žinote, grįžau į įprastą gyvenimą. Lekiu, lekiu, lekiu!

Aš tikrai neketinu prisipažinti, kad netekau darbo. Užuojautos man nereikia.

— Dabar einu į studiją, — sakau ir sukryžiuoju pirštus. — Aš skambinu trumpam. Jaučiu, kad išsiaiškinau, kodėl sklando gandai, kad Lukas netenka Londono banko.

Aš jam tiksliai nupasakoju, ką nugirdau prie Luko kabineto durų, kaip nuėjau į Kingo gatvę, ką ten sužinojau.

— Aišku, — vis niūriai įsiterpia Maiklas. — Aišku. Žinote, jų sutartyje yra punktas, kuriame darbuotojams draudžiama šitaip daryti. Jeigu jie nuvilioja klientą, Lukas gali paduoti į teismą.

— Jie kalbėjo apie tai. Regis, jie įsitikinę, kad Lukas nekels bylos, nes bijos prarasti reputaciją.

Maiklas tyli; aš beveik girdžiu, kaip jis mąsto.

— Jie turi tikslą, — pagaliau ištaria jis. — Beki, aš turiu pasikalbėti su Luku. Jūs šauniai pasidarbavote, viską išsiaiškindama.

— Tai dar ne viskas. Maiklai, kas nors turi pranešti Lukui: nuėjusi į Brandon Communications, biurą radau tuščią. Niekur nieko nematyti, visi anksčiausiai išsiskirstę namo... Visai kitokia atmosfera. Kažkas negerai, — aš prikandu lūpą. — Jis turi parvažiuoti namo.

— Kodėl jūs pati negalite jam to pasakyti? — švelniai klausia Maiklas. — Esu tikras, kad Lukui bus malonu išgirsti jūsų balsą.

Jis toks malonus ir susirūpinęs, kad man net sudilgsi akys.

— Aš negaliu. Jeigu paskambinčiau, jis dar pagalvos... pagalvos, kad siekiu kažką įrodyti arba kad tai ir vėl kažkokie kvaili gandai... — aš sunkiai nuryju seiles. — Prisipažinsiu, Maiklai, norėčiau, kad kalbėdamas manęs neminėtumėte. Apsimeskite, kad išgirdote iš ko nors kito. Juk kažkas jam turi pranešti.

— Aš susitiksiu su juo po pusvalandžio, tada ir papasakosiu. Beki, jūs — šaunuolė.

Šešioliktas skyrius

Praeina savaitė, o iš Maiklo — nė garso. Taip ir nesužinosiu, ką jis pasakė Lukui. Jaučiu, tarsi ta gyvenimo dalis jau išbraukta: nebėra Luko, Amerikos, televizijos — nieko. Reikia viską pradėti iš naujo.

Stengiuosi nenukabinti nosies, vis įtikinėju save, kad yra daugybė atvirų kelių. Tačiau kokios galimybės laukia buvusios finansų ekspertės televizijos laidoje? Aš skambinau televizijos agentei, tačiau nusivyliau, išgirdusi tokią pačią giesmelę kaip ir Amerikoje: ji pasakė, kad labai džiaugiasi mano skambučiu, kad nebus sunku rasti man darbą — gal net mano srities darbą, ir kad paskambins dar tą pačią dieną, pranešdama puikias naujienas. Iki šiol tyla.

Taigi dabar esu priversta ieškotis darbo Media Guardian laikraštyje. Ko gero, vargstu bergždžiai. Skambinau į Investor’s Chronicle redakciją dėl etatinio darbuotojo vietos, į Personal Investment Periodical — dėl redaktoriaus pavaduotojo posto, į Annuities Today — dėl redaktoriaus pareigų, nors beveik nieko neišmanau apie tas jų propaguojamas metines išmokas, tačiau bet kada galiu pasikaustyti.

— Kaip sekasi? — klausia įėjusi Sjuzi, iš dubenėlio šlamšdama kukurūzų dribsnius su riešutais.

— Gerai, — atsakau, stengdamasi išspausti šypseną. — Vis vien pavyks.

Sjuzi prisikemša į burną dribsnių ir mąsliai žiūri į mane.

— Ką suplanavai šiai dienai?

— Ne kažin ką, — paniurstu. — Tiesiog mėginsiu susirasti darbą, sureguliuoti savo gyvenimą — štai ką.

— Aišku, — Sjuzi veide užuojauta. — Ar radai ką nors įdomaus?

— Pagalvojau, kad vertėtų kreiptis dėl Annuities Today laikraščio redaktoriaus pareigų, — aš mosteliu į apibrėžtą skelbimą. — Tinkamas kandidatas gali tikėtis ir metinio priedo „Mokesčių permokų grąžinimas“ redaktoriaus pareigų!

— Tikrai? — ji nejučia patempia lūpą ir iš karto skuba pasitaisyti: — Turiu galvoje, tikrai šaunu! Tikrai įdomu!

— Permokų grąžinimas? Sjuzi, atsiprašau!

— Na, žinai, kalbant apskritai...

Įsikniaubusi į kelius, spoksau į svetainės kilimą. Televizoriaus garsas išjungtas, kambario tyloje girdėti tik Sjuzi čiaumojimas.

— Sjuzi, o kas bus, jeigu negausiu darbo? — staiga neišlaikau aš.

— Gausi! Nenusikalbėk! Tu esi televizijos žvaigždė!

— Buvau, kol visko nesužlugdžiau. Kol visas gyvenimas nesubyrėjo į šipulius.

Užsimerkusi suglembu ant grindų, atkragindama galvą ant sofos. Galėčiau šitaip sėdėti visą likusį gyvenimą.

— Bekse, man jau neramu dėl tavęs, — burba Sjuzi. — Tu ištisas dienas nebuvai iškėlusi kojos iš namų. Ką ketini daryti šiandien?

Aš trumpam atsimerkiu: Sjuzi rimtai susirūpinusi.

— Nežinau. Žiūrėsiu „Ryto kavutę“.

— Nežiūrėsi jokios „Ryto kavutės“! — kaip kirviu nukerta Sjuzi. — Einam. — Ji užverčia mano laikraštį. — Man šovė gera mintis.

— Kokia? — įtariai klausiu. Sjuzi tempia mane į kambarį. Įėjusi ir pamačiusi netvarką, ji skėsteli rankomis.

— Manyčiau, šį rytą tau reikėtų skirti išsikuopti visą tą šlamštą.

— Ką? — pašiurpstu. — Nė nesvajok!

— Taip, susitvarkysi! Pamatysi, kaip tada gerai jausiesi! Juk ir aš taip padariau, o po to jaučiausi nepaprastai!

— Aha, ir nebeturėjai nė vieno drabužio. Gal tris savaites skolinaisi iš manęs kelnaites.

— Gerai jau, gerai, — nusileidžia Sjuzi. — Gal kiek ir persūdžiau. Tačiau tokia akcija visiškai pakeičia gyvenimą.

— Ne, nepakeičia.

— Pakeičia! Tai fengshui: turi atsikratyti daiktų, kad padarytum vietos naujiems.

— Aha, kurgi ne.

— Teisybė! Vos tik atsikračiau visko, iškart Hadleys pateikė pasiūlymą. Klausyk, Beki, bent kiek apsišvarink ir jausiesi esanti visiškai kitas žmogus.

Sjuzi atplėšia mano spintos duris ir ima raustis.

— Dabar žiūrėk, — ji ištraukia mėlyną zomšinį sijoną su kutais. — Kada paskutinį kartą buvai jį apsirengusi?

— Visai neseniai, — atsakau, suraičiusi špygą už nugaros. Pirkau tą sijoną vienoje prekybos būdelėje Portobelo gatvėje. Nepasimatavusi. Kai parėjau namo, supratau, kad jis man per mažas. Bet ką gali žinoti, gal kurią dieną numesiu svorio.

— O šitie... ir šitie... — Sjuzi susiraukia kaip devynios pėtnyčios. — Eik tu sau, Beki, — kiek tu turi juodų kelnių?

— Vienas! Gal dvejas.

— Ketverios... penkerios... šešerios... — ji lupa visas kelnes nuo pakabų.

— Šitos reikalingos tada, kai jaučiuosi stora, — ginuosi aš, kai Sjuzi išpeša mano patogiąsias, senas Benetton kelnes. — O čia džinsai! — rėkiu, kai ji ima kuistis apačioje. — Džinsai — ne kelnės!

— Kas sakė?

— Visi taip sako! Visiems aišku.

— Dešimt... vienuolika...

— Aha, šitos — slidinėjimo! Visai kitas reikalas. Sportinė apranga.

Sjuzi atsisuka.

— Bekse, tu niekada neslidinėji.

— Pati žinau, — atsakau patylėjusi. — Bet... juk supranti: o jeigu kas nors pakviestų? Be to, pirkau per išpardavimą.

— O kas čia toks? — ji atsargiai iškelia mano fechtuotojo kaukę. — Šita gali skristi tiesiai į šiukšlių dėžę.

— Aš mokysiuosi fechtuoti, — išdidžiai pareiškiu. — Būsiu Katerinos Zeta-Džouns dublerė.

— Nesuprantu, kaip tau viskas telpa čia. Nejaugi tu niekada neišmeti jokio daiktelio? — Sjuzi ištraukia batelius, papuoštus kriauklytėmis. — Pavyzdžiui, šitie. Ar tu kada nors juos apsiauni?

— Na... ne, — aš pastebiu jos veido išraišką. — Bet ne tai svarbu. Jeigu juos išmesčiau, žiūrėk, kitą dieną kriauklytės jau grįžtų į madą, ir turėčiau pirktis naują porą. Todėl... tai — kaip apsidraudimas.

— Kriauklės niekada negrįš į madą.

— O kodėl ne! Lygiai kaip ir oras — niekada nežinai, ko sulauksi.

Sjuzi kraipo galvą ir išvingiuoja pro krūvas daiktų, išverstų iš spintos.

— Duodu dvi valandas, žiūrėk, kad rasčiau kambarį sutvarkytą. Pakeistas kambarys — pakeistas gyvenimas. Imkis darbo! — ir dingsta pro duris.

Aš sėdžiu ant lovos ir liūdnai dairausi.

Na, sakykim, ji ne tuščiai kalba. Gal man ir reikėtų truputėlį susitvarkyti. Bet nuo ko pradėti? Jeigu jau šveisti lauk, ko nedėviu, kuo viskas baigsis? Neliks nieko.

Be to, tai toks neapsakomai sunkus darbas, atimtų tiek jėgų.

Aš pakeliu džemperį, kelias sekundes paspoksau į jį ir vėl padedu. Jau vien svarstymas, ką pasilikti ir ko — ne, mane alina.

— Kaip einasi? — rėkia Sjuzi iš už durų.

— Gerai! — rėkiu atgal. — Tikrai gerai!

Reikia kažką daryti. Gerai. Pradėsiu nuo vieno kambario kampo ir eisiu ratu. Aš nusigaunu į tą kampą, kur stovi tualetinis veidrodis, užgriozdintas įvairiausiais daiktais. Pirmiausia turiu pažiūrėti, ko čia yra. Aha, visa biuro amunicija, kurią užsisakiau internetu; medinė vaza, kurią seniausiai nusipirkau, nes ją reklamavo Elle Decoration žurnalas (o vėliau lygiai tokią pačią mačiau Woolworths parduotuvėje); dažų audiniams komplektas; kažkokia jūros druska kūnui ištrinti... O kas čia? Kažkokia dar nė nepradaryta dėžė.

Aš atplėšiu paketą, o jame — 50 metrų ilgio folijos ritinys kalakutui kepti. Folija kalakutui kepti? Kodėl aš ją pirkau? Ar kada nors planavau kepti kalakutą? Suglumusi paimu ant viršaus gulintį laišką. „Sveiki atvykę į „Kaimo gyvenimo būdo“ pasaulį. Džiaugiamės, kad jūsų gera draugė ponia Džeinė Blumvud rekomendavo jums mūsų katalogą...“

O, Dieve, viskas aišku: tai mama užsakė šitą šlamštą, norėdama gauti nemokamą dovanėlę. Troškintuvas, folija kalakutui kepti, keletas tokių pat plastikinių maišų, į kokius ji kišo savo verandos pagalvėles, kažkoks keistas niekutis, dedamas į...

Palaukite.

Luktelėkite minutėlę. Aš metu tą niekutį šalin ir vėl griebiu plastikinius maišus. Į mane išdidžiai žvelgia blondinė įmantria šukuosena, žemiau — antklodė, įpakuota į polietileninį apvalkalą. Jai prie burnos nupieštas burbulas, kuriame parašyta: „Sumažinus 75 procentais, mano sieninėje spintoje atsiras daugybė laisvos vietos!“

Taigi tylutėliai atidarau savo kambario duris ir nutipenu į sandėliuką. Praeidama pro svetainę, dirsteliu — ogi ten Sjuzi su Tarkvinu sėdi ant sofos ir rimtai šnekučiuojasi.

— Tarkvinai! — jiedu kaltai kilsteli galvas. — Aš ir negirdėjau, kad atėjai.

— Labas, Beki, — sveikinasi jis, vengdamas mano žvilgsnio.

— Mums reikėjo... kai ką aptarti, — aiškina sutrikusi Sjuzi. — Ar jau baigei?

— Beveik. Tik dar noriu išsiurbti kambarį, kad tikrai gerai atrodytų!

Uždariusi duris, ištraukiu tuos maišus. Gerai. Paprasta ir lengva. Prikišk juos daiktų ir išsiurbk orą. Parašyta: dešimt megztinių į vieną maišą. Galų gale, kas gi skaičiuos, kiek ten jų sudėsiu?

Aš prikemšu pirmąjį maišą, dusdama užsegu užtrauktuką, tada prie skylės prikišu dulkių siurblio antgalį. Klausykite! Pasitvirtino. Pasitvirtino! Mano drabužėliai akyse traukiasi!

Fantastika. Dabar mano gyvenimas pasikeis iš esmės! Kokio velnio viską išmesti, jeigu galima sukišti į vakuumą?

Iš viso turiu aštuonis maišus. Kai visus prikemšu, sugrūdu juos į spintą ir uždarau duris. Tenka gerokai pamygti, net pasigirsta kažkoks šnypštimas, tačiau svarbiausia — viskas viduje! Viskas gražiausiai tilpo.

Tik pažiūrėkite dabar į mano kambarį! Neįtikėtina! Na, gerai, negali sakyti, kad atrodo nepriekaištingai, tačiau kur kas geriau nei buvo. Dar vienas kitas užsilikęs niekutis, — juos pakišu po antklode, ant viršaus užmetu pagalvėles ir pasitraukiu atgal. Galiu didžiuotis savimi — mano kambarys dar niekada taip gerai neatrodė. Sjuzi teisi: aš tikrai jaučiuosi kažkaip kitaip.

Gal tas feng shui ir turi prasmę? Gal čia tas taškas, nuo kurio mano gyvenimas pasikeis?

Dar kartelį apžvelgiu kambarį ir šūkteliu:

— Jau!

Susirangiusi ant lovos, laukiu Sjuzi, o kai ši įėjusi kaip reikiant nustemba, svaigstu iš džiaugsmo.

— Bekse, fantastiška! Ir taip greitai susidorojai! Kai aš rūšiavau savo daiktus, prireikė daugybės laiko!

— Na, tu mane pažįsti: jeigu nusprendžiu ko griebtis, tai ir padarau.

Sjuzi vis dar negali atsipeikėti, ypač užmetusi akį į tualetinį staliuką.

— Dieve, o aš ir nežinojau, kad šito staliuko paviršius marmurinis!

— Aha, gražus, tiesa? — didžiuojuosi.

— Bet kur visa manta? Kur tu dėjai tuos šiukšlių maišus?

— Jie... Aš jų atsikračiau.

— Tai tu viską išnešei? — netiki ji ir eina artyn prie židinio atbrailos. — Juk turėjai išmesti!

— Mm... ir gana nemažai, — nesileidžiu į smulkmenas. — Žinok, baigdama darbą aš jau buvau negailestinga.

— Aš pritrenkta! — ji stabteli prie spintos. Man jau neramu.

„Tik neatidaryk, — meldžiuosi mintyse. — Nemėgink atidaryti.“

— Ar dar bent kas nors liko? — šyptelėjusi Sjuzi trūkteli spintos duris. Ir mudvi suklykiame.

Tiesiog tikras bombos sprogimas.

Tik čia ne kas kita, o drabužiai.

Nesuprantu, kas atsitiko. Nesuprantu, ką aš padariau ne taip, tačiau vienas maišas sprogsta, pasėdamas megztinius po visą kambarį, negana to, lauk išverčia ir kitus maišus. Sprogsta dar vienas ir kitas. Drabužių uraganas. Ant Sjuzi plaikstosi elastiniai marškinėliai. Blizgučiais nusagstytas sijonėlis nutupia ant lempos gaubto. Liemenėlė šauna skersai kambario ir atsitrenkia į langą. Sjuzi tai klykia, tai kvatoja. Aš maskatuoju rankomis ir rėkiu lyg koks karalius: — Stop! Stop!

O, ne.

O, ne. Užtenka. Prašau.

Šaukštai popiet. Dabar nuo viršutinės lentynos, buvusios slėptuvės, į dienos šviesą kaskadomis žiebia visi mano dovanų parduotuvių maišeliai. Jie virsta Sjuzi ant galvos, paskui — ant grindų ir gražiausiai paberia visas pilkas žaižaruojančias dėžutes, ant kurių sidabrinėmis raidėmis užrašyta „S K-S“.

Maždaug apie keturiasdešimt.

— Kas... — Sjuzi nusitraukia nuo galvos teniso marškinėlius ir išsižiojusi žiūri. — Kur, po perkūnais, tu... — Ji peržengia pabirusius drabužius, paima vieną dėžutę ir atidaro. Žiūri tylėdama. O ten — nuotraukų rėmeliai, gelsvai rudos odos, įvynioti į turkio spalvos ploną popierių.

O, Dieve, Dieve, ir kodėl jie turėjo nukristi?

Vis dar tylėdama Sjuzi pakelia „Dovanų ir kitų gėrybių“ parduotuvės maišelį. Iš jo ant žemės nusklendžia kvitas. Paskui ji ištraukia dvi dėžutes, kuriose randa rėmelius, aptrauktus purpuriniu tvidu.

Aš prasižioju, tačiau negaliu ištarti nė garselio. Taip ir spoksome viena į kitą.

— Bekse, kiek tu jų turi? — slopiu balsu klausia Sjuzi.

— Mm... nedaug, — jaučiu, kaip kaista skruostai. — Tik... keletą.

— Čia jų apie... penkiasdešimt!

— Ne!

— Taip! — Sjuzi taip susikremta, kad net užrausta. — Bekse, jie tikrai brangūs.

— Aš tiek daug nepirkau! — kvailai sukrizenu. — Be to, pirkau ne visus iš karto.

— Nereikėjo nė vieno pirkti! Juk sakiau, kad padarysiu specialiai tau.

— Žinau, kad sakei, bet aš norėjau nusipirkti. Norėjau... paremti tave.

Tylėdama Sjuzi paima kitą tos parduotuvės maišelį ir žiūri vidun — ten guli dvi dėžutės.

— Tai tu, ar ne? — staiga paklausia ji. — Štai kodėl jie buvo taip greitai parduodami.

— Visai ne! Klausyk, Sjuzi...

— Tu išleidai visus savo pinigus, pirkdama mano padarytus rėmelius, — jos balsas virpčioja. — Visus savo pinigus. Užtat dabar paskendai skolose.

— Visai ne!

— Jeigu ne tu, neturėčiau jokių sutarčių.

— Turėtum! — šaukiu nusiminusi. — Ir dar kaip turėtum. Sjuzi, tavo rėmeliai — patys geriausi pasaulyje. Tik pažiūrėk į šitą! — Aš čiumpu pačią artimiausią dėžutę ir išlupu rėmelius, aptrauktus džinsine medžiaga. — Būčiau nusipirkusi jį net tuo atveju, jeigu nepažinočiau tavęs. Visus būčiau nusipirkusi!

— Tiek daug nebūtum pirkusi, — ji paskubomis nuryja seiles. — Gal kokius tris ir būtum...

— Ne tris, o visus! Jie gali būti nuostabi dovana kam nors arba... tiktų namams papuošti...

— Tu tik taip sakai, — verksmingai prataria Sjuzi.

— Ne! — Jaučiu, kad ir man kyla ašaros. — Sjuzi, visi gėrisi tavo rėmeliais. Pati girdėjau, kaip žmonės pirkdami juos giria.

— Nieko tu negirdėjai.

— Girdėjau! Toje „Dovanų“ parduotuvėje viena moteris grožėjosi jais, ir visi ten buvę pirkėjai jai pritarė.

— Tikrai? — sucypsi Sjuzi.

— Taip! Tu talentinga, tau puikiai sekasi... — Aš nykiai apsidairau subombarduotame kambaryje. — O iš manęs — tuščia vieta. Džonas Gevinas teisus: aš jau galėjau susikrauti kapitalą. Galėjau viską susitvarkyti, o dabar... esu niekam tikusi.

— Ką čia nusišneki! — baisisi Sjuzi. — Tu nesi niekam tikusi.

— Esu! — Aš liūdnai susmunku ant drabužiais nuklotų grindų. — Sjuzi, tik pažiūrėk į mane: esu bedarbė, neturiu jokios perspektyvos, mane šaukia į teismą, esu skolinga tūkstančių tūkstančius svarų. Neįsivaizduoju, kaip reikės išmokėti tas skolas...

Prie durų kažkas kosteli. Tai Tarkvinas stovi su trimis puodeliais kavos.

— Gal pasistiprinkime? — jis atsargiai stato kojas tarp drabužių.

— Ačiū, Tarkvinai, — aš šniurkšteliu nosimi ir imu puodelį. — Atleisk, kad čia tokia netvarka. Tiesiog... nekokia diena.

Tarkvinas prisėda ant lovos ir susižvalgo su Sjuzi.

— Šiek tiek pinigų trūksta? — klausia jis.

— Taip, — vos išspaudžiu. — Trūksta. — Tarkvinas vėl dirsteli į Sjuzi.

— Beki, aš tikrai džiaugčiausi, galėdamas...

— Ne. Ne, ačiū, — aš nusišypsau jam. — Tikrai.

Mes visi tylėdami geriame kavą. Pro langą prasprūsta žiemos saulutės spindulys. Aš net užsimerkiu, pajutusi ant veido raminamą šilumą.

— Ir patiems šauniausiems šitaip pasitaiko, — guodžia Tarkvinas. — Tas patrakėlis dėdė Montis visada tik bankrutuodavo ir bankrutuodavo, ar ne, Sjuzi?

— Šventa tiesa! Nuolat! — pritaria Sjuzi. — Tačiau jis kaskart atsigaudavo.

— Atsigaudavo! Visada.

— O ką jis darydavo? — susidomiu.

— Parduodavo kokį Rembranto ar Stabso paveikslą. Kažką panašaus, — aiškina Tarkvinas.

Aha! Gera kalbėti tiems milijonieriams. Net ir tokiai Sjuzi, kurią aš myliu. Ką jie supranta? Jie nežino, ką reiškia neturėti pinigų.

— Na, — aš mėginu išspausti šypseną, — gaila, kad neturiu kokio atliekamo ir kur nors aplinkui besimėtančio Rembranto. Turiu tik... milijoną juodų kelnių. Ir dar sportinių marškinėlių.

— Ir fechtuotojo aprangą, — priduria Sjuzi.

Kitame kambaryje čirškia telefonas, tačiau nė vienas mūsų nė nesujuda.

— Dar medinę vazą, į kurią negaliu pažiūrėti, — pusiau sukrizenu, pusiau sukūkčioju. — Ir keturiasdešimt nuotraukų rėmelių.

— Nepamiršk dizainerio sukurto džemperio su dviem apykaklėmis.

— Vakarinę Vera Wang suknelę, — imu vaikštinėti po kambarį. — Visai naują Kate Spade rankinę... ir... pilną spintą visiškai nedėvėto šlamšto... Sjuzi... — aš vos beatgaunu kvapą. — Sjuzi...

— Ką?

— Tu tik... pagalvok: aš nesu visiškai tuščiomis rankomis. Turiu susikrovusi kapitalo! Gal šiek tiek ir nuvertėjusio...

— Ką tu nori tuo pasakyti? — staiga Sjuzi nušvinta. — O, tu turbūt dar turi pamirštą kaupiamąją sąskaitą!

— Ne, neturiu jokios kaupiamosios sąskaitos!

— Nieko nesuprantu! — inkščia Sjuzi. — Bekse, greičiau sakyk!

Aš jau žiojuosi aiškinti, tačiau kitame kambaryje įsijungia atsakiklis ir pasigirsta gergždžiantis amerikietiškas balsas. Pastėrusi pasuku galvą ton pusėn.

— Labas, Beki? Čia Maiklas Elis. Aš ką tik atskridau į Londoną ir pagalvojau, gal mudu galėtume susitikti ir pasikalbėti.

Keista, Maiklas — Londone. Įsivaizduoju jį tik Niujorke, Four Seasons viešbutyje. Tačiau jis čia, Savoy viešbutyje, „Riverio“ restorane, — didžiulis kaip gyvenimas, veidas net susigarunkščiavęs nuo šypsenos. Man atsisėdus, jis mosteli, duodamas ženklą padavėjui.

— Prašau atnešti džino su toniku šiai ledi, — Maiklas kilsteli antakius. — Ar neklystu?

— Ne, — dėkingai nusišypsau. Nors Niujorke mudu dažnai šnekėdavomės, dabar kažkodėl jo droviuosi.

Padavėjas atneša man gėrimą.

— Nuo to laiko, kai paskutinį kartą kalbėjomės, daug visko nutiko, — jis pakelia taurę. — Į sveikatą.

— Į sveikatą, — gurkšteliu. — O kas nutiko?

— Alisija Bilington ir kiti keturi darbuotojai atleisti iš Brandon Communications.

— Kiti keturi? — išsižioju. — Jie visi įsivėlę?

— Regis, taip. Pasirodo, Alisija jau senokai kūrė tuos planus, ir tai nebuvo tik graži svajonė. Viskas puikiai organizuota, apgalvota, lr turėjo tvirtą pagrindą po kojomis. Juk žinai, kad būsimas Alisijos vyras labai turtingas?

— Ne, nežinojau, — staiga prisimenu jos Chanel batelius. — Viskas aišku.

— Jis tvarkė finansinius reikalus. Kaip tu ir įtarei, jie planavo nuvilioti Londono banką.

Aš godžiai gurkšteliu džino su toniku.

— Kuo viskas baigėsi?

— Netikėtai įvirto Lukas, suvarė juos į posėdžių kambarį ir apieškojo jų stalus. Rado daugybę dalykėlių.

— Lukas? — man net sudilgsi skrandį. — Lukas Londone?

— Uhu.

— Kada atskrido?

— Prieš tris dienas, — Maiklas dirsteli į mane. — Vadinasi, jis tau nepaskambino.

— Ne, — stengiuosi neparodyti nusivylimo. — Nepaskambino. — Aš nuryju geroką gurkšnį gėrimo. Kol Lukas buvo Niujorke, aš šiaip taip raminau save, kad mudu skiria dar ir geografinė padėtis. Tačiau dabar jis Londone... ir nepaskambino. Tai jau visai kas kita. Viskas... baigta.

— O... ką jis dabar veikia?

— Likviduoja padarytą žalą, — kreivai šypteli Maiklas. — Kelia darbuotojų dvasią. Pasirodo, vos jam spėjus išvykti į Niujorką, Alisija paskleidė gandus, girdi, jis planuoja visiškai uždaryti savo įmonę Londone. O tada viskas apsivertė aukštyn kojom: niekam nerūpėjo klientai, visi sėdo prie telefonų per agentūras ieškotis darbo... Žodžiu, baisi maišatis. — Jis kraipo galvą. — Ta mergužėlė — gyva bėda.

— Žinau.

— Va, šito aš ir nesuprantu: iš kur tu žinai? — iš smalsumo jis net palinksta į priekį: — Tu ją suuodei, o mudu su Luku — ne. Ar turėjai bent kokį pagrindą įtarti?

— Ne, — atvirai prisipažįstu. — Paprasčiausiai ji yra tikra karvė.

Besikvatodamas Maiklas net užverčia galvą.

— Moteriška intuicija — geresnio pagrindo ir negali būti.

Jis dar kurį laiką pakikena, padeda taurę ir nusišypso, žybčiodamas akimis.

— Beje, tai primena tavo atsiliepimus apie Luko motiną.

— Jis tau pasisakė? — nustėrstu.

— Viską papasakojo, klausė, ar tu man nieko nesakei.

— O! — Jaučiu, kaip ima kaisti skruostai. — Na, aš buvau... įsiutusi. Nenorėjau pasakyti, kad ji... — aš atsikrenkščiu. — Tiesiog savaime išsprūdo.

— Jis labai paėmė į širdį, — Maiklas kilsteli antakius. — Paskambinęs savo motušei pasakė, kad nekels kojos iš Amerikos, kol nepasimatys su ja, ir paskyrė susitikimą.

— Tikrai? — aš jau suintriguota. — Kas įvyko po to?

— Ji nepasirodė. Pranešė, kad turi išvažiuoti. Lukas buvo labai nusiminęs, — Maiklas kraipo galvą. — Tarp mūsų kalbant, manau, kad tu nė kiek neapsirikai.

— Ką gi, — gūžteliu pečiais ir imu meniu, norėdama nuslėpti sumišimą. Negaliu patikėti, kad Lukas pasakė Maiklui, kaip aš pavadinau jo motiną. Įdomu, ką dar jam pasakė? Mano liemenėlės dydį?

Kurį laiką nieko nematančiomis akimis žiūriu į valgiaraštį. Dirstelėjusi į Maiklą, sutinku jo įdėmų žvilgsnį.

— Beki, aš nepasakiau Lukui, kad tai tu perspėjai apie įvykius Londone. Tik paaiškinau, kad gavau anoniminį pranešimą ir nutariau pasidomėti, kas ir kaip.

— Labai malonu, — sakau, įbedusi akis į staltiesę.

— Tai tu išgelbėjai jo įmonę, — švelniai kalba Maiklas. — Jis turėtų būti be galo dėkingas. Ar tu taip nemanai?

— Ne, — susikūprinu. — Jis tik pagalvotų... pagalvotų, kad aš...

Aš nebaigiu sakinio. Lukas grįžo prieš tris dienas ir nepaskambino. Aš taip ir žinojau, kad viskas baigta. Žinojau, tačiau širdies kertelėje vis dar tikėjausi...

Tiek to. Akivaizdu, kad nėra ko tikėtis.

— Ką jis pagalvotų? — nenustygsta Maiklas.

— A, nežinau, — cypteliu. — Viena aišku: viskas tarp mūsų baigta. Verčiau man... nesikišti.

— Na, aš tave suprantu, — Maiklas švelniai žiūri į mane. — Gal jau užsisakykime?

Valgydami mudu šnekučiuojamės apie kitus dalykus. Maiklas pasakoja apie savo reklamos agentūrą Vašingtone, prajuokina mane istorijomis apie žinomus politikus ir į kokias painiavas jie įsivelia. Savo ruožtu, aš pasakoju apie savo šeimą, Sjuzi, kaip gavau darbą „Ryto kavutėje“.

— Viskas klostosi gerai, — užtikrinu jį ir kabinu šokoladinius putėsius. — Turiu dideles perspektyvas, prodiuseriams patinku... jie galvoja pailginti man skirtą laiką laidoje.

— Beki, — švelniai nutraukia mane Maiklas. — Aš girdėjau. Žinau apie tavo darbą.

Žiopsau į jį buku žvilgsniu ir jaučiu, kaip iš gėdos dilgčioja veidas.

— Labai jaudinausi dėl tavęs, — tęsia Maiklas. — Šitaip neturėjo atsitikti.

— Ar... ar Lukas žino? — kimiai paklausiu.

— Tikiuosi, taip.

Gerokai siurbteliu vyno. Net bloga pagalvojus, kad Lukas gali jausti man gailestį.

— Na, turiu daugybę galimybių, — desperatiškai aiškinuosi. — Tiksliau, gal ne televizijoje... Į kelias vietas kreipiausi dėl finansų žurnalistės darbo.

— į FT!

— Na... į „Asmeninių investicijų“ periodinį žurnalą, į Annuities Today...

— Annuities Today, — nepatiki Maiklas. Matydama jo veido išraišką aš net susijuokiu. — Beki, ar kuris nors iš tų darbų tave žavi?

Aš jau noriu išpoškinti savo įprastą atsakymą: „Tiesą sakant, asmeniniai finansai yra kur kas įdomesnė sritis, negu jūs manote!“, tačiau laiku atsitokiu — nėra prasmės daugiau apsimetinėti. Tie asmeniniai finansai — nieko įdomaus. Ir taip aišku, kad jie — nuobodybė. Aš iš tiesų žavėjausi darbu, kai sėdėjau „Ryto kavutėje“ ir kalbėjausi su žmonėmis apie jų tarpusavio santykius, šeimų gyvenimus.

— O kaip tu manai? — atsakau klausimu į klausimą ir siurbteliu vyno. Maiklas atsilošia ir nusišluosto lūpas servetėle.

— Tai kodėl tu nori dirbti pas juos?

— O ką man daryti? — beviltiškai gūžteliu pečiais. — Aš išmanau tik asmeninių finansų sritį. Jau tokia mano... etiketė.

— Beki, kiek tau metų? Gal galiu paklausti?

— Dvidešimt šešeri.

— Etiketė, turint dvidešimt šešerius metus, — Maiklas kraipo galvą. — Aš taip nemanau. — Jis gurkšteli kavos ir tiriamai žvelgia į mane. — Jeigu tau atsirastų galimybė dirbti Amerikoje, ar sutiktum?

— Sutikčiau su viskuo, — nuoširdžiai prisipažįstu. — Bet ar galiu dabar ko nors tikėtis Amerikoje?

Tyla. Maiklas iš lėto išvynioja mėtinį šokoladuką ir pasideda ant lėkštutės krašto.

— Beki, turiu tau pasiūlymą, — jis pakelia į mane akis. — Mes turime laisvą darbo vietą savo reklamos agentūroje. Bendrųjų ryšių skyriaus vadovo vietą.

Mano puodukas sustoja pusiaukelėje. Žiūriu į jį, nedrįsdama tikėtis, kad Maiklas sako tai, ką aš manau.

— Mums reikia žmogaus, kuris turėtų redaktoriaus patirties, kuris galėtų koordinuoti mėnesinio informacinio biuletenio leidybą. Tu idealiai tiktum visais atžvilgiais. Be to, mes norime, kad tas žmogus mokėtų bendrauti, kad suprastų, pradžiugintų ir informuotų direkciją apie bet kokias iškilusias bėdas... — Maiklas gūžteli pečiais. — Atvirai kalbant, geresnio kandidato už tave aš nematau.

— Tu... tu siūlai man darbą? — Aš netikiu savo ausimis ir stengiuosi nereaguoti į užgimstančią viltį, į jaudulį. — O... kaip dėl Daily World? Dėl tų pirkinių?

— Na ir kas? — Maiklas krypteli petimi. — Vadinasi, tu mėgsti apsipirkinėti. Aš mėgstu pavalgyti. Idealių žmonių nėra. Svarbu, kad tu nebūtum įtraukta į kokį nors tarptautinį juodąjį sąrašą „Ieškoma policijos“...

— Ne. Ne, — skubu paneigti. — Aš jau ruošiuosi viską sutvarkyti.

— O kaip dėl imigracijos?

— Turiu advokatą, tik nesu tikra, ar jis labai jau mane mėgsta, — aš prikandu lūpą.

— Aš turiu ryšių imigracijos tarnyboje, — užtikrina Maiklas. — Ką nors sugalvosime. — Jis atsilošia ir gurkšteli kavos. — Vašingtonas — ne Niujorkas, tačiau irgi puikus miestas. Nepaprastai žavi politinė arena. Jaučiu, kad tau patiks. O dėl atlyginimo... Na, jis nebus toks, kokį galbūt pasiūlytų CNN, tačiau apytikriai būtų... — jis užrašo skaičių ant popieriuko ir stumteli man.

Negali būti. Juk tai — beveik dviguba suma, negu gaučiau knisdamasi toje bjaurioje žurnalistikoje.

Vašingtonas. Reklamos agentūra. Visiškai nauja karjera.

Amerika. Be Luko. Visiškai viena.

Visa tai man netelpa galvoje.

— Kodėl tu man siūlai? — pagaliau paklausiu.

— Tu man padarei didžiulį įspūdį, Beki, — rimtai dėsto Maiklas. — Tu sumani, intuityvi. Veikli. — Iš sumišimo mano skruostai ima kaisti. — Na, ir turbūt pagalvojau, kad tu nusipelnai progos, — švelniai priduria jis. — Neskubėk atsakyti. Būsiu čia dar kelias dienas, tad jeigu norėsi, galėsime visa tai aptarti. Bet, Beki...

— Taip?

— Aš kalbu labai rimtai. Nesvarbu, ar tu priimsi mano pasiūlymą, ar ne, nepulk bet kur, — jis purto galvą. — Nesusmuk. Tu per jauna tokiems dalykams. Įsiklausyk į savo širdį ir eik ten, kur tave tikrai traukia.

Septynioliktas skyrius

Aš neapsisprendžiu. Dvi savaites matuoju žingsniais savo kambarį, kubilais geriu kavą, tariuosi su tėvais, Sjuzi, Maiklu, savo buvusiu bosu Filipu, su ta nauja televizijos agente Kasandra — praktiškai su kiekvienu, kurį tik pagaunu. Ir pagaliau suprantu, ko trokšta mano širdis.

Lukas neskambina. Tiesą pasakius, aš ir nesitikiu, kad mums kada nors dar teks susitikti. Maiklas sako, kad jis dabar dirba septyniolika valandų per parą, vienu metu gelbėdamas Brandon Communications ir neprarasdamas intereso užjūryje, tad yra labai įsitempęs. Regis, jis dar neatsigavo nuo patirto šoko, kai nutvėrė Alisiją rengiant sąmokslą prieš jį, ir kai sužinojo, kad Londono bankas svarstė galimybę dirbti su ja. Ir nuo šoko, kai suprato, kad jis „neturi imuniteto šūdo krūvai“, kaip poetiškai išsireiškė Maiklas.

— Čia ir yra bėda, kai visas pasaulis tave myli, — pasakė jis kažkurią dieną. — Vieną dieną atsibudęs pamatai, kad tas pasaulis jau flirtuoja su tavo geriausia drauguže, ir nežinai, ko griebtis. Esi išmestas iš balno.

— O Lukas išmestas iš balno? — sugniaužiu kumščius.

— Išmestas iš balno?! — šūkteli Maiklas. — Jis buvo nutėkštas už diendaržio, kur jį trypė visa ruja šernų.

Kelis kartus, apimta staigaus troškimo pasikalbėti su Luku, jau kėliau telefono ragelį, tačiau kaskart atsidusdavau ir padėdavau atgal. Jis turi savo gyvenimą, aš — savo. Savo naująjį gyvenimo kelią.

Išgirdusi kažką krebždant prie durų, atsisuku: Sjuzi stovi ir dairosi po mano tuščią kambarį.

— O, Bekse, — inkščia ji, — man tai visai nepatinka. Dėk viską atgal. Tegrįžta buvusi netvarka.

— Bent jau dabar absoliutus feng shui, — stengiuosi šypsotis. — Turėtų atnešti didžiulę sėkmę.

Sjuzi kilimu nueina iki lango ir atsisuka.

— Regis, kambarys susitraukė, — lėtai ištaria ji. — Po viso šito chaoso jis turėtų padidėti. Kur tau! Dabar jis atrodo lyg kokia bjauri... plika dėžutė.

Tyloje stebiu mažą vorą, lipantį lango stiklu.

— Ar jau nusprendei, ką su juo darysi? — pagaliau paklausiu. — Turbūt susirasi naują buto draugę?

— Vargu. Nėra kur skubėti. Tarkis sako, kad kurį laiką galėčiau jį paversti savo kabinetu.

— Tikrai? — išpučiu akis. — Prisiminiau... Ar tik ne Tarkis čia buvo praėjusią naktį? Ir išslinko šį rytą?

— Ne, — sutrinka Sjuzi. — Tiksliau, taip. — Mūsų akys susitinka, ir ji parausta. — Bet dabar tai jau tikrai buvo paskutinis kartas. Pats paskutinis.

— Jūs — labai graži pora, — nusišypsau jai.

— Nieko panašaus! — pasibaisi Sjuzi. — Mes — ne pora.

— Gerai, — suminkštėju, — kaip pasakysi... — Aš pasižiūriu į laikroduką. — Žinai, jau reikia eiti.

— Aha, turbūt reikia. O, Bekse...

Sjuzi akys pilnos ašarų.

— Suprantu, — aš stipriai spusteliu jos ranką. Kurį laiką mudvi patylime. Aš pasiimu paltą. — Eime.

Mudvi žingsniuojame iki pat gatvės galo, kur yra „Karaliaus Džordžo“ baras. Įėjusios praeiname barą ir kylame mediniais laipteliais į didelį atskirą kambarį su raudono aksomo užuolaidomis, baru ir abiejuose šonuose sustatytais stalais. Viename jo gale įrengta laikina pakyla, o viduryje — plastikinių kėdžių eilės.

— Labas! — šūkteli Tarkvinas, pamatęs mus įeinančias. — Eikšekit, išgersime. — Jis kilsteli taurę. — Raudonas tikrai neblogas.

— Ar viskas paruošta? — klausia Sjuzi.

— Aha, — atsako Tarkvinas. — Viskas suorganizuota.

— Bekse, viskas mūsų sąskaita, — Sjuzi sulaiko mano ranką, traukiančią piniginę. — Atsisveikinimo dovanėlė.

— Sjuzi, jūs neturite...

— Aš taip norėjau, — nukerta Sjuzi. — Tarkis — irgi.

— Aš tuoj atnešiu gėrimus, — pašoka Tarkvinas ir priduria tylesniu balsu: — Susirinko gana nemažai, ar ne?

Jis išeina, ir mudvi su Sjuzi apžvelgiame kambarį. Prie šonuose sustatytų stalų sukiojasi žmonės, apžiūrinėdami dailiai sulankstytų drabužių krūvas, batelius, kompaktines plokšteles, įvairius blizgučius. Ant vieno stalo guli katalogų fotokopijų šūsnis. Žmonės ima juos ir, eidami pro stalus, kai ką juose pasižymi.

Girdžiu, kaip viena džinsuota panelytė džiūgauja:

— Pažiūrėk, koks paltas! Oo, ir šie Hobbs batai! Aš tikrai varžysiuosi dėl jų!

Kitoje kambario pusėje dvi mergaitės glaudžia prie savęs kelnes, matuodamos jų ilgį, o jų vaikinai kantriai laukia su taurėmis gėrimo.

— Kas tie visi žmonės? — stebiuosi. — Ar jūs juos pakvietėte?

— Na, aš peržiūrėjau savo adresų knygelę, paskui — Tarkvino ir Fenės...

— Tada aišku, — juokiuosi.

— Labas, Beki! — už manęs pasigirsta skardus balsas. Atsisukusi matau Fenelos draugę Milą su dviem kažkur matytomis panelėmis. — Aš sieksiu tavo purpurinio megztinio! O Torė kariaus už tą suknelę su kailiukais. Anabelė užsimanė gal šešių tūkstančių dalykų! Kažin ar čia yra aksesuarų skyrius?

— Štai ten, — mosteli Sjuzi į kambario kampą.

— Ačiū! Iki! — šūkteli Milą, ir visos trys panelės neria į sambrūzdį. Girdžiu, kaip viena čiauška: — Man verkiant reikia diržo...

— Beki! — tai Tarkvinas sugrįžo. — Atnešiau tau vyno. Susipažink, čia — Kasparas, mano draugas iš Christie’s firmos.

— Labas! — atsigręžiu į vaikiną laisvai krintančiais šviesiais plaukais, mėlynais marškiniais ir didžiuliu auksiniu žiedu su antspaudėliu. — Be galo dėkoju jums už viską, ką čia surengėte! Labai, labai ačiū.

— Nėr už ką, nėr už ką, — sako Kasparas. — Peržiūrėjau katalogą, regis, viskas pakankamai aišku. Ar turite sąrašą su minimaliomis kainomis?

— Ne, — iš karto atsakau. — Nebus jokių minimalių kainų. Turime viską parduoti.

— Aišku, — vaikinas man nusišypso. — Tuomet einu ruoštis.

Aš gurkšteliu vyno. Sjuzi nuėjo prie stalų, o aš lieku viena ir stebiu vis didėjančią minią. Matau, pro duris įeina Fenela, aš jai mosteliu, tačiau ji kaipmat nyra į klykaujančių draugių tarpą.

— Labas, Beki, — kažkas nedrąsiai pasisveikina už mano nugaros. Aš apsisuku ištikta šoko: priešais mane — Tomas Vebsteris.

— Tomai! — šūkteliu. — Ką tu čia veiki? Kaip sužinojai? — Jis gurkšteli iš savo taurės ir šypsosi.

— Sjuzi paskambino tavo mamai, ji ir papasakojo man. Tiesą pasakius, ji ir mano mama kai ką užsisakė, — Tomas išsitraukia iš kišenės sąrašą. — Tavo mama nori kapucino kavos aparato. Jeigu jis parduodamas.

— Parduodamas. Aš paprašysiu aukciono vadovo pasirūpinti, kad tu jį gautum.

— O mano mama nori tos skrybėlaitės su plunksnomis, kurią buvai užsidėjusi per mūsų vestuves.

— Gerai, jokių rūpesčių. — Mane net truputėlį išmušė karštis, kai jis paminėjo tas savo vestuves.

— Na, tai kaip vedybinis gyvenimas? — klausiu tyrinėdama vieną savo sagą.

— O... geras, — atsako jis po pertraukėlės.

— Toks palaimingas, kaip ir tikėjaisi? — stengiuosi kalbėti kuo nerūpestingiau.

— Na, žinai... — Tomas įbeda akis į taurę. — Būtų nerealu tikėtis, kad taip iš karto viskas ir klostysis idealiai. Tiesa?

— Manyčiau, kad taip.

Tvyro nesmagi tyla. Kažkur tolumoje išgirstu kažkieno balsą: „Kate Spade! Tik tu pamanyk — naujut naujutėlis!“

— Beki, aš labai atsiprašau, kad taip negražiai su tavimi elgėmės per vestuves, — skubiai išpoškina Tomas.

— Tiek to! — pernelyg linksmai atsakau.

— Ne, ne „tiek to“, — jis purto galvą. — Tavo mama buvo pritrenkta. Tu esi viena seniausių mano bičiulių. Man labai nesmagu.

— Klausyk, Tomai, juk ten būta ir mano kaltės. Man reikėjo tiesiog prisipažinti, kad Luko nėra, — liūdnai šypteliu. — Viskas būtų buvę kur kas paprasčiau.

— Tačiau Liusė neatstojo nuo tavęs, todėl aš nesistebiu, kad tu taip... taip... — jis nutyla ir siurbteli gerą gurkšnį iš taurės. — Na, Lukas pasirodė išties puikus vaikinas. Ar jis ateis šį vakarą?

— Ne, — atsakau po pauzelės ir blankiai nusišypsau. — Ne, neateis.

Maždaug po pusvalandžio žmonės sėdasi ant išrikiuotų plastikinių kėdžių. Kambario gale stovi kokie penki ar šeši Tarkvino draugai su mobiliaisiais telefonais rankose. Kasparas paaiškina, kad jie atsiliepinės į kainų siūlytojų skambučius.

— Tai žmonės, kurie girdėjo apie šį aukcioną, tačiau dėl vienokių ar kitokių priežasčių negalėjo atvykti. Mes išplatinome katalogus ir sulaukėme didelio susidomėjimo. Vien Vera Wang suknelė sulaukė didžiulio atgarsio, — dėsto jis.

— Tikiu, — aš jau imu jaudintis. Aplinkui — spindintys, pilni lūkesčio veidai; prieš eidami sėstis, žmonės dar skuba užmesti žvilgsnį į stalus. Viena mergina pasklaido džinsų kupetą; kažkas triūsia prie mano dailutės baltos dėžutės sagties. Sunku patikėti, kad vakarui pasibaigus nė vienas daiktas nebepriklausys man. Atsidurs kitų žmonių spintose. Kitų žmonių kambariuose.

— Ar gerai jaučiatės? — klausia Kasparas, sekdamas mano žvilgsnį.

— Taip! — gyvai atsakau. — Kodėl turėčiau jaustis blogai?

— Man teko surengti ne vieną naudotų daiktų išpardavimą, — maloniai aiškina jis. — Žinau, ką tai reiškia. Žmogus labai prisiriša prie savo turto, nesvarbu, ar tai būtų XVIII amžiaus šifonjerė^8, ar... — jis žvilgteli į katalogą, — rausvas leopardo margumo paltas.

— Prisipažinsiu, tas paltas man nelabai patiko, — tvirtinu Kasparui. — Be to, ne tai svarbu. Noriu pradėti viską iš naujo ir, manau, žinau, kad tai geriausias būdas. — Aš nusišypsau. — Eime, laikas pradėti, tiesa?

— Taip, — jis pabeldžia į savo pultą ir pakelia balsą: — Ponios ir ponai! Pirmiausia Beki Blumvud vardu norėčiau pasveikinti visus, susirinkusius čia šį vakarą. Kadangi mūsų laukia gana ilgas darbas, negaiškime, tik norėčiau priminti, kad 25 procentai šį vakarą surinktų pinigų bus skirti įvairiai labdarai. Tam pačiam tikslui bus skirtos įplaukos, likusios, kai Beki padengs visas savo nesumokėtas skolas.

— Tikiuosi, jiems neužėmė kvapo, — pasigirsta sausas balsas iš galo, ir visi nusijuokia. Akimis ieškau kalbėjusiojo minioje ir nustembu išvydusi Dereką Smitą, stovintį su bokalu alaus ir katalogu rankose. Jis nusišypso man, ir aš droviai pamojuoju.

— Kaip jis sužinojo? — šnipšteliu Sjuzi, kai toji atsistoja šalia manęs ant pakylos.

— Aišku, kad aš jam pasakiau! — prisipažįsta Sjuzi. — Jis pagyrė, jog tai — puiki mintis, ir pridūrė, kad kai gerai pasuki galvą, išmoningumu tau niekas negali prilygti.

— Tikrai? — šiek tiek paraudusi aš žvilgteliu Dereko Smito pusėn.

— Taigi, — pradeda Kasparas. — Pristatau pirmąjį numerį. Oranžinės basutės, labai geros, beveik nedėvėtos. — Jis perkelia basutes ant stalo. Sjuzi spusteli man ranką. — Ar bus pasiūlymų?

— Aš siūlau 15000 svarų, — nieko nelaukdamas Tarkvinas kyšteli ranką.

— Penkiolika tūkstančių svarų, — pakartoja lengvai priblokštas Kasparas. — Pasiūlyta penkiolika tūkstančių...

— Ne! — nutraukiu aš. — Tarkvinai, tu negali siūlyti 15 000 svarų!

— O kodėl?

— Kainos turi būti realios! — rūsčiai žiūriu į jį. — Antraip tau bus uždrausta siūlyti.

— Gerai... 1000 svarų.

— Ne! Tu gali pasiūlyti... 10 svarų, — nenusileidžiu.

— Gerai, tada dešimt svarų, — jis nuolankiai nuleidžia ranką.

— Penkiolika svarų, — ataidi balsas iš galo.

— Dvidešimt! — rikteli panelė kažkur iš priekio.

— Dvidešimt penki, — sako Tarkvinas.

— Trisdešimt!

— Trisdešimt... — pradeda Tarkvinas, bet sugavęs mano žvilgsnį parausta ir užsičiaupia.

— Trisdešimt svarų. Ar bus kitų pasiūlymų... — Kasparas apsidairo. Jo akys staiga pasidaro lyg vanago. — Vienas... du... trys! Parduota merginai žaliu aksominiu paltu. — Jis šypteli man, kažką užsirašo ant popieriaus lapo ir perduoda batelius Fenelai, kuri atsakinga už parduotų daiktų paskirstymą.

— Tavo pirmieji 30 svarų! — šnabžda Sjuzi man į ausį.

— Antras numeris! — skelbia Kasparas. — Trys išsiuvinėti megztiniai, Jigsaw firmos, nedėvėti, net etiketės su kainomis nenuplėštos. Koks bus pirmas pasiūlymas?

— Dvidešimt svarų! — šūkteli rausvai apsirengusi panelė.

— Dvidešimt penki! — siūlo kita.

— Gavau pasiūlymą telefonu: trisdešimt, — kelia ranką vaikinas iš galo.

— Telefonu pasiūlyta trisdešimt svarų... Ar bus siūloma daugiau? Nepamirškite, ponios ir ponai, kad čia bus renkamos lėšos labdarai...

— Trisdešimt penki! — rikteli ta pati rausvai apsirengusi panelė ir pasigręžusi į savo kaimynę aiškina: — Juk parduotuvėje vienas megztinis kainuotų daug daugiau, tiesa? Be to, jie nedėvėti!

Dieve, ji teisi. Trisdešimt penki svarai už tris megztinius — tiesiog veltui. Veltui!

— Keturiasdešimt! — aš net pati nesuprantu, kaip iš burnos išsprūdo šis žodis. Visų akys nukrypsta į mane, ir aš tirštai nuraustu. — Tiksliau... norėjau paklausti, ar kas nors nori siūlyti keturiasdešimt?

Aukciono galo nematyti, ir aš stebiuosi, kiek lėšų jau sukaupta. Mano batukų kolekcija parduota beveik už 1000 svarų, Dinney Hali papuošalų rinkinys — už 200 svarų, o už mano kompiuterį Tomas Vebsteris pasiūlo 600 svarų.

— Tomai, — nerimstu aš, kai jis ateina ant pakylos užpildyti lapelį, — tau nereikėjo siūlyti tokios didelės sumos.

— Už visiškai naują Apple Mac kompiuterį? — stebisi Tomas. — Jis vertas tokios sumos. Be to, Liusė nori turėti savo kompiuterį. — Jis šypteli. — Labai laukiu, kada galėsiu jai pasakyti, kad ji įsigijo tavo nurašytąjį.

— Numeris 73, — praneša šalia manęs stovintis Kasparas. — Žinau, kad šis numeris sudomins daugumą. Tai Vera Wang vakarinė suknelė. — Jis lėtai kelia tamsutėlę violetinę suknelę. Susižavėjusi minia aikteli.

Šį etapą man bus sunku ištverti. Mano gražioji, spindinti kino žvaigždės suknelė. Per daug skausminga, per daug gyvi prisiminimai. Tarsi sulėtintoje kino juostoje regiu save, šokančią su Luku Niujorke, geriančią kokteilius... jaučiu svaiginančią laimę, o paskui — pabudimą ir griūvantį pasaulį.

— Atsiprašau, — sumurmu ir einu iš kambario, žemyn laiptais, į gaivų vakaro orą. Atsirėmusi į baro sieną, klausausi viduje almančio juoko, ūžesio ir stengiuosi galvoti vien apie šio renginio gerus tikslus.

Netrukus prie manęs išdygsta Sjuzi.

— Ar tu gerai jautiesi? — klausia ji, duodama man taurę vyno. — Imk, gurkštelk.

— Ačiū, — širdingai padėkoju ir maukteliu didžiulį gurkšnį. — Viskas gerai, tik... žinai, visa tai kažkaip veikia.

— Bekse... — ji nutyla ir pasitrina veidą. — Bekse, tu gali bet kada pakeisti savo nuomonę. Gali pasilikti. Turiu galvoje, po šio vakaro, jeigu viskas sėkmingai pavyks, tu sumokėsi visas skolas. Susirasi darbą, galėsi gyventi su manimi...

Aš spoksau į ją, o pagunda tokia stipri, tokia skausminga. Būtų taip lengva sutikti, pareiti su ja namo, išgerti puodelį arbatos, grįžti į ankstesnį gyvenimą.

Tačiau aš papurtau galvą.

— Ne, aš nežadu trauktis. Pagaliau radau kažką, ko tikrai noriu, Sjuzi, ir aš patrauksiu tuo keliu.

— Rebeka, — pasigirsta balsas už mūsų. Tai Derekas Smitas išeina pro baro duris, nešdamasis medinę vazą, vieną Sjuzi nuotraukų rėmelį ir didžiulį žemėlapį kietais viršeliais, kurį, pamenu, kažkada pirkau, manydama kada nors mesti vakarietišku gyvenimą ir leistis į kelionę po pasaulį.

— Labas. Nemažai prisipirkote, — linkteliu jo laimikio pusėn.

— Labai gerai, — jis kilsteli vazą. — Tikrai dailus kūrinys.

— Kažkada jį mačiau Elle Decoration žurnale, — paaiškinu. — Tikrai geras.

— Taip ir pasakysiu dukrai, — jis kažkaip nerangiai kiša vazą į užantį. — Vadinasi, rytoj išskrendate į Ameriką.

— Taip. Rytoj po pietų. Po to, kai susimokėsiu jūsų draugui Džonui Gevinui.

Dereko Smito veidu nuslysta nelinksma šypsena.

— Esu tikras, kad jis džiaugsis, matydamas jus, — atsisveikindamas jis šiaip taip ištiesia ranką. — Ką gi, Beki, linkiu didelės sėkmės. Būtinai praneškite man, kaip sekasi.

— Būtinai, — pažadu, šiltai šypsodamasi. — Ir ačiū už... Žinote. Už viską.

Derekas Smitas linkteli ir dingsta nakties tamsoje.

Mudvi su Sjuzi dar neskubame į vidų. Žmonės jau išeidinėja, spausdami savo grobį, girdamiesi, kiek daug visko įsigijo ir už kiek. Vienas vyrukas tempia mažą popieriaus pjaustymo mašinėlę ir kelis stiklainius levandų medaus. Kažkokia panelė velka šiukšlėms skirtą maišą, prigrūstą drabužių. Kažkas nešasi pakvietimus, išdabintus žėrinčiais picos gabalėliais... Man jau darosi vėsoka. Kaip tik tuo metu nuo laiptų pasigirsta Tarkvino šūksnis:

— Ei, paskutinis numeris. Gal norite ateiti pažiūrėti?

— Einam, — pasiūlo Sjuzi, užgesindama nuorūką. — Reikia pažiūrėti, kaip nupirks paskutinį daiktą. Gal žinai, kas tai?

— Nežinau. Turbūt fechtuotojo kaukė.

Tačiau įėjus į kambarį, manęs vos neištinka šokas: Kasparas laiko iškėlęs mano Denny and George šalikėlį. Mano pamėgtąjį Denny and George šalikėlį. Tviskantį švelnutį šalikėlį, išmargintą šviesesne mėlyna spalva, nusėtą mirguliuojančiais karoliukais.

Negaliu atplėšti nuo jo akių, o gerklėje jau stringa kamuolys. Kaip dabar prisimenu tą dieną, kai jį nusipirkau: kaip jo troškau, kaip Lukas paskolino man trūkstamus dvidešimt svarų, kaip primelavau jam, kad perku jį savo tetai.

Kaip jis žiūrėdavo į mane kaskart, kai juo pasipuošdavau...

Vaizdas pradeda skysti, aš skubiai mirkčioju, stengdamasi susivaldyti.

— Bekse... neparduok savo šalikėlio, — matau, Sjuzi sielojasi. — Bent vieną daiktą pasilik.

— Numeris 126, — skelbia Kasparas. — Labai gražus, švelnutis šalikas.

— Bekse, sakyk, kad apsigalvojai!

— Aš neapsigalvojau, — atsakau, įrėmusi akis kažkur į tolį. — Nėra jokios prasmės į jį įsikibti.

— Kokia siūloma kaina už šį puikų, dizainerių sukurtą aksesuarą? Tai — Denny and George!

— Denny and George! — aikteli ta pati rausvai apsirengusi panelė. Šalia jos jau išaugo pati didžiausia krūva drabužių. Įdomu, kaip ji viską parsigabens namo. — Aš kolekcionuoju Denny and Georgei Trisdešimt svarų!

— Siūloma kaina — 30 svarų! — praneša Kasparas. Jis dairosi po kambarį, kuris labai greitai tuštėja. Žmonės laukia eilutėje atsiimti savo prekių arba perkasi gėrimus prie baro, o tie keli, kurie dar sėdi ant kėdžių, daugiausia įnikę į pokalbius.

— Ar bus daugiau pasiūlymų dėl Denny and George šaliko?

— Taip! — juodai apsirengusi mergina kelia ranką. — Aš turiu pasiūlymą telefonu: 35 svarai.

— Keturiasdešimt, — skubiai šaukia rausvoji panelė.

— Penkiasdešimt, — skelbia juodai apsirengusi mergina.

— Penkiasdešimt? — rausvoji mergužėlė jau nenusėdi kėdėje. — Kas varžosi? Ar tik ne Migė Sloun?

— Siūlytojas pageidauja likti anonimas, — po pauzės aiškina juodoji mergina. Mudviejų akys susitinka, ir man net sustoja širdis sekundėlę.

— Garantuoju, kad ten Migė, — toji panelė atsisuka atgal. — Na, aš jai nenusileisiu. Šešiasdešimt svarų.

— Šešiasdešimt? — pašiurpsta šalia jos sėdintis vyrukas, lig šiol neramiai stebėjęs vis augančią krūvą. — Už šaliką?

— Čia Denny and George šalikas, kvaileli! — atšauna rausvoji panelė ir gurkšteli vyno. — Parduotuvėje mokėtum mažiausiai du šimtus. Septyniasdešimt! O, apsižioplinau. Ne mano eilė, tiesa?

Juodai apsirengusi mergina tyliai kalba telefonu, o paskui pakelia akis į Kasparą.

— Šimtas.

— Šimtas? — rausvoji panelė vėl švysteli atgal. — Tikrai?

— Siūloma šimtas svarų, — ramiai patvirtina Kasparas. — Šimtas svarų už šį Denny and George šaliką. Kas daugiau?

— Šimtas dvidešimt, — nenusileidžia panelė rausvu apdaru. Kurį laiką tylu, tik juodoji mergina vėl tyliai kalba telefonu. Paskui ji pakelia akis ir ištaria:

— Šimtas penkiasdešimt.

Kambaryje kyla šurmulys; iki šiol prie baro stoviniavę žmonės sužiūra aukciono pakylos pusėn.

— Šimtas penkiasdešimt svarų, — pakartoja Kasparas. — Siūloma 150 už 126-ąjį numerį — Denny and George šaliką.

— Daugiau negu aš mokėjau! — šnabždu Sjuzi.

— Pirkėjas telefonu pasiūlė paskutinę kainą: 150 svarų. Ponios ir ponai, šimtas penkiasdešimt svarų.

Tvyro tokia įtempta tyla, kad net mano nagai susminga į delnus.

— Du šimtai, — nepasiduoda rausvoji panelė. Visi aikteli. — Ir pasakykite vadinamajai anoniminei pirkėjai, panelei Migei Sloun, kad aš lygiai taip pat galiu kelti kainą kaip ir ji.

Dabar visi sužiūra į juodąją merginą, kuri kažką murma telefonu ir po to linkteli galva.

— Mano siūlytojas nebesivaržo, — pasako ji, ir manyje ūžteli nusivylimas, kurį greitai stengiuosi paslėpti šypsena.

— Du šimtai svarų! — kuždu Sjuzi. — Pasakiška!

— Vienas... du... trys, — Kasparas trinkteli plaktuku. — Parduota panelei rausvais drabužiais.

Prapliumpa plojimų salvė, Kasparas laimingas dairosi aplinkui. Jis pakelia šaliką ir jau nori paduoti jį Fenelai, tačiau aš jį sulaikau.

— Palaukite, — sakau. — Jeigu jūs nieko prieš, norėčiau pati jai įteikti.

Paėmusi šaliką iš Kasparo, kelias sekundėles palaikau jį rankose. Toks pažįstamas lengvumas... Vis dar užuodžiu savo kvepalus... Vis dar jaučiu, kaip Lukas supa jį man ant kaklo...

Mergaitė Denny and George šaliku...

Aš giliai atsidustu ir nulipusi nuo pakylos einu prie rausvai apsirengusios panelės.

— Džiaukitės juo, — sakau šypsodamasi ir įteikiu jai šaliką. — Jis ypatingas.

— Žinau, — tyliai atsako ji. — Žinau, kad ypatingas. — Tą akimirką, kai susitinka mūsų akys, aš pagalvoju, kad ji suprato, ką noriu pasakyti. Paskui panelė pasisuka, iškelia šaliką aukštyn lyg trofėjų ir triumfuodama šūkteli: — Apmoviau tave, Mige!

Aš grįžtu ant pakylos, kur sėdi nuvargęs Kasparas.

— Puikiai pasidarbavote, — sakau, sėsdamasi greta jo. — Ir dar kartą labai, labai ačiū. Jūs nuveikėte fantastišką darbą.

— Nėra už ką! — ginasi Kasparas. — Man iš tikrųjų patiko. Šioks toks atotrūkis nuo ankstyvojo vokiškojo porceliano. — Jis mosteli ranką į užrašus: — Regis, neblogai surinkome.

— Tiesiog nuostabus aukcionas, — priėjusi giria Sjuzi ir atsisėdusi paduoda Kasparui bokalą alaus. — Iš tiesų, Beki, pagaliau išbrisi iš sunkumų. — Ji atsidūsta su palengvėjimu. — Pasirodo, tu neklydai: pirkimas yra investavimas. Tik pažiūrėk, kiek uždirbai už savo Denny and George šaliką.

— Em... — aš užsimerkusi skaičiuoju. — Maždaug... 60 procentų?

— Šešiasdešimt procentų pelno! Nepraėjus nė metams! Matai? Geriau negu toje sumautoje akcijų biržoje! — Sjuzi prisidega cigaretę. — Klausyk, manau, kad ir man vertėtų parduoti savo šlamštą.

— Tu neturi jokio šlamšto, — pastebiu. — Viską iššvarinai anksčiau.

— Teisybė, — Sjuzi patempia lūpą. — Dieve, ir kodėl aš taip padariau?

Aš pasiremiu ant alkūnių ir užsimerkiu. Staiga, nei iš šio, nei iš to pasijuntu visiškai išsekusi.

— Vadinasi, rytoj jūs išskrendate, — sako Kasparas ir gurkšteli alaus.

— Rytoj išskrendu, — pakartoju ir užverčiu galvą į lubas. Rytoj palieku Angliją ir skrendu gyventi į Ameriką. Užtrenkiu duris čia ir pradedu vėl iš pradžių. Viskas taip nerealu.

— Tikiuosi, ne prieš aušrą? — klausia jis, dirsteldamas į laikrodį.

— Dėkui Dievui, ne. Mano reisas apie penktą valandą.

— Gerai, — linkteli Kasparas, — dar turėsite pakankamai laiko.

— O taip, — aš atsisėdu ir žvilgteliu į Sjuzi. Ji nusišypso. — Dar turėsiu pakankamai laiko šį bei tą nuveikti.

— Beki! Mes taip džiaugiamės, kad tu apsigalvojai! — šaukia Zelda, išvydusi mane. Aš pakylu nuo sofos priimamajame ir šypteliu jai. — Visi tiesiog sužavėti, kad tu atėjai! Dėl ko apsisprendei?

— Ir pati nežinau, — maloniai atsakau. — Tiesiog... taip išėjo.

— Na, tada iškart vedu tave pas kosmetologę... Kaip visada, pas mus chaosas, todėl tavo pasirodymą teko šiek tiek paankstinti...

— Nieko tokio, — sakau. — Kuo greičiau, tuo geriau.

— Turiu pasakyti, tu atrodai labai gerai, — pastebi Zelda. Išgirstu lyg ir nusivylimą. — Ar tik nenumetei svorio?

— Gal truputėlį.

— A... stresas, — išmintingai pareiškia ji. — Stresas — tylus žudikas. Kitą savaitę kaip tik apie tai vesime laidą. Na, štai! — šūkteli ji, įstumdama mane į grimo kambarį. — Čia Beki...

— Zelda, mes pažįstame Beki, — atremia Chloja, kuri mane grimavo nuo pat pirmojo pasirodymo „Ryto kavutėje“. Ji pasiunčia man atitinkamą grimasą veidrodyje, ir aš vos susilaikau nesukikenusi.

— Na, aišku, kad pažįstate! Atleisk, Beki, aš tiesiog užfiksavau tave savo smegenyse kaip viešnią! Dabar taip, Chloja: šiandien, grimuodama Beki, per daug nesistenk. Juk nenorime, kad ji atrodytų pernelyg spindinti ir laiminga, tiesa? — Zelda pritildo balsą. — Ir blakstienas dažyk vandeniui atspariu tušu. Iš tiesų tai visi dažai turi būti tokie. Iki!

Zelda išskrieja iš kambario lydima pasipiktinusio Chlojos žvilgsnio.

— Gerai, — taria ji, — aš tave nugrimuosiu taip, kad gražiau dar neatrodei gyvenime. Ir džiaugsmas, ir spindesys trykšte trykš.

— Ačiū, Chloja, — šypsodamasi atsisėdu į kėdę.

— Tik prašau nesakyti, kad tau tikrai reikia vandeniui atsparaus tušo, — priduria ji, apgaubdama mane skraiste.

— Žinoma, kad nereikia, — tvirtinu. — Pirmiau jie turėtų į mane šauti.

— Tuomet, matyt, jie ir pils, — komentuoja mergina iš kitapus kambario, ir mes visos kikename.

— Aš tikiuosi, kad jie bent gerokai sumokės tau už visą šitą pasirodymą, — spėja Chloja, tepdama kreminę pudrą ant mano veido.

— Taip, — patvirtinu, — tu neklysti, tačiau aš atėjau ne dėl to.

Po pusvalandžio, kai įeina Klerė Edvards, aš jau sėdžiu poilsio kambaryje. Ji vilki tamsiai žalią kostiumėlį, kuris jos nepuošia, ir gal aš tik įsivaizduoju arba kas nors tikrai pasistengė ją nugrimuoti taip, kad atrodytų pernelyg blankiai? Prožektorių šviesoje ji tikrai atrodys blyški kaip tešla.

Jaučiu, kad Chloja bus pasidarbavusi, ir paslapčia nusišypsau.

— O, — lyg ir sutrinka Klerė. — Labas, Beki.

— Labas, Klere. Seniai nesimatėme.

— Aha, tikrai, — ji grąžo rankas. — Skaitydama apie tavo bėdas, aš labai jaudinuosi.

— Ačiū, — nerūpestingai atsakau. — Nėra to blogo, kas neišeitų į gera, ką, Klere?

Klerė skaisčiai užrausta ir kreipia akis į šalį. Aš lyg ir sutrinku: juk ji nekalta, kad mane atleido iš darbo.

— Atvirai pasakius, tikrai džiaugiuosi, kad tu gavai šį darbą, — pasakau jau švelnesniu balsu. — Manau, tau neblogai sekasi.

— Na, štai! — šūkteli įlėkdama Zelda. — Mes jau pasirengę. Dabar taip, Beki. — Kai jau einame pro duris, ji paliečia mano ranką. — Žinau, kad tau tai bus didelė trauma. Mes nusiteikę tau duoti tiek laiko, kiek prireiks, tik neskubėk... kaip sakiau, jeigu neišlaikysi, verk kiek tinkama ir panašiai... Dėl to nesirūpink.

— Dėkui, Zelda, — linkteliu rimtu veidu. — Turėsiu galvoje.

Mes einame į filmavimo aikštelę, kur ant sofų jau sėdi Roris su Ema. Praeidama dirsteliu į monitorių: jie padidino tą baisiąją mano nuotrauką Niujorke, padažė raudonai ir užrašė antraštę: „Tragiška Beki paslaptis“.

— Sveika, Beki, — Ema užjaučiamai tapšnoja man ranką. — Ar gerai jautiesi? Gal reikia nosinaitės?

— Em... ačiū, ne, — aš pritildau balsą. — Bet, žinote. Gal vėliau.

— Tu tikra narsuolė, kad atėjai, — sako Roris ir užmeta akį į savo užrašus. — Ar tiesa, kad tavo tėvai išsižadėjo tavęs?

— Pasiruoškite, po penkių sekundžių pradedame, — šūkteli Zelda. — Keturios... trys...

— Sveiki, mes ir vėl su jumis, — rūškanai kalba Ema, žiūrėdama į kamerą. — Šiandien svečiuose — ypatinga viešnia. Tūkstančiai jūsų, mielieji žiūrovai, sekėte Beki Blumvud, mūsų buvusios finansų ekspertės, istoriją. Daily World iškėlė aikštėn, kad Beki finansinė padėtis toli gražu buvo netvirta.

Monitoriuje pasirodo mano nuotrauka parduotuvėje, po to, lydint dainai „Ei, didžioji švaistūne“, pliūpteli serija antraščių iš laikraščių.

— Taigi, Beki, — tęsia Ema, nutilus muzikai. — Iš pradžių leiskite pasakyti, kad mes nepaprastai apgailestaujame ir užjaučiame jus dėl tokios keblios padėties, kurioje atsidūrėte. Po minutėlės mes paklausime mūsų naujosios finansų ekspertės Klerės Edvards, ką jūs turėjote daryti, kad išvengtumėte tokios katastrofos. O kol kas — tiesiog gal paaiškintumėte mūsų žiūrovams, pasakydama, kokia tiksliai yra jūsų skola?

— Su malonumu, Ema, — atsakau ir giliai įkvėpiu. — Šiuo metu mano skola lygi... — Aš patyliu ir jaučiu, kaip visa studija įsitempia, pasiruošdama šokui. — ...nuliui.

— Nuliui? — Ema žiūri į Rorį, lyg norėdama pasitikslinti, ar teisingai suprato. — Nuliui?

— Mano sąskaitos kreditą tvarkantis direktorius Džonas Gevinas jums mielai patvirtins, kad šį rytą, pusę dešimtos, aš sumokėjau visą kredito perviršį, be to, padengiau visas kitas turėtas skolas.

Tada, prisiminusi Džono Gevino išraišką, kai įteikiau jam pluoštą pinigų, leidžiu sau nusišypsoti. Aš labai troškau išvysti, kaip jis rangosi ir muistosi, ir atrodo lyg apdujęs. Tačiau turiu pripažinti, kad paėmęs pirmuosius kelis tūkstančius jis ėmė šypsotis ir sušaukė žmones pažiūrėti. Galop jis gana šiltai paspaudė man ranką ir pasakė, kad dabar supranta, ką Derekas Smitas turėjo omenyje kalbėdamas apie mane.

Labai įdomu, ką senukas Smitas galėjo pasakyti?

— Kaip matote, mano padėtis tikrai nėra beviltiška, — priduriu aš. — Tiesą pasakius, mano padėtis kaip niekada gera.

— Tikrai, — sako Ema. — Aišku. — Jos žvilgsnis nutolsta, ir aš žinau, kad šiuo metu Beris kažką jai klykia į ausines.

— Tačiau, nepaisant to, kad jūsų finansinė padėtis laikinai sureguliuota, jūsų gyvenimas, matyt, tebėra sugriuvęs, — ji vėl užjaučiamai palinksta į mane. — Jūs — bedarbė, nuo jūsų nusigręžė draugai...

— Priešingai. Aš nesu bedarbė. Šiandien po pietų išskrendu į Jungtines Valstijas, kur manęs laukia naujas darbas. Galbūt šiek tiek rizikuoju, tačiau tai bus tikras mano jėgų išbandymas. Iš visos širdies tikiu, kad ten būsiu laiminga. O mano draugai... — mano balsas lyg ir virpteli, tad skubu įkvėpti. — Būtent mano draugai man padėjo. Mano draugai buvo šalia manęs.

O, Dieve, negaliu patikėti. Po viso šito akyse ėmė tvenktis prakeiktos ašaros. Aš sumirksiu, nugindama jas, ir guviai šypsausi Emai.

— Taigi mano istorija nėra jau tokia nevykusi. Taip, aš įklimpau į skolas, taip, mane atleido iš darbo, tačiau aš nesėdėjau rankų sudėjusi, — atsisukusi į kamerą tęsiu: — Norėčiau pasakyti visiems, kurie pateko į panašią padėtį kaip aš: ir jūs galite susitvarkyti. Imkitės veiksmų. Parduokite savo drabužius. Ieškokite naujo darbo. Galima pradėti viską iš naujo — taip, kaip aš ketinu padaryti.

Studija apmirusi. Staiga iš už kameros pasigirsta plojimai. Apstulbusi pasižiūriu — nagi, Deivis, operatorius, plačiai šypsosi man ir žiopčioja „Bravo!“ Prie jo prisideda Gėrėtas, vadybininkas, paskui dar kažkas, ir netrukus visoje studijoje aidi plojimai. Išskyrus Emą su Roriu, kurie atrodo visiškai sutrikę, ir Zeldą, paklaikusiai rėkiančią kažką į savo mikrofoniuką.

— Taigi! — sukrunta Ema, perrėkdama aplodismentų audrą. — Mm... Dabar — trumpa pertraukėlė, tačiau netrukus kalbėsime plačiau mūsų šios dienos pagrindine tema: „Beki... tragiška...“ mm... — ji užsikerta, klausydamasi, kas jai sakoma į ausį. — ... O gal „Beki... mm... triumfo...“ mm...

Iš garsiakalbio pasklinda standartinė laidos melodija, o ji sudirgusi žiūri į prodiuserio kabiną ir burba:

— Greičiau tas prakeiktasis apsispręstų!

— Iki! — sakau stodamasi. — Aš jau einu.

— Eini? — pašoka Ema. — Tu dar negali išeiti!

— Taip, galiu, — aš čiupinėju savo mikrofoną, tačiau prišoka garso operatorius Edis ir atsega jį.

— Gerai uždrožta! — murma jis, ištraukdamas mikrofoną iš mano švarko. Jis man šypsosi. — Beris kunkuliuoja.

— Ei, Beki! — surinka apstulbusi Zelda. — Kur tu eini?

— Aš jau pasakiau, ką norėjau. Dabar turiu suspėti į lėktuvą.

— Tu negali dabar išeiti! Mes dar nebaigėme!

— Aš jau baigiau, — sakau, imdama rankinę.

— Bet telefono linijos įkaitusios iki raudonumo! — Zelda lekia prie manęs. — Komutatorius užgrūstas skambučiais! Visi skambinantieji sako... — Ji žiūri į mane taip, lyg matytų pirmą kartą. — Tiksliau, mes neturėjome jokio supratimo. Kas galėjo pagalvoti...

— Zelda, aš turiu eiti.

— Palauk! Beki! — šaukia Zelda, kai jau prieinu prie studijos durų. — Mes, Beris ir aš, ką tik pasikalbėjome. Galvojame, gal...

— Zelda, — nutraukiu ją, — jau vėlu. Aš išeinu.

Į Heathrow oro uostą atvažiuoju beveik trečią valandą. Aš dar tebesu įkaitusi nuo atsisveikinimo pietų bare, kur sėdėjau su Sjuzi, Tarkvinu ir savo tėvais. Prisipažinsiu, dalelė manęs jaučia tarytum tuojau prapliupsiu ašaromis ir lėksiu atgal pas juos, tačiau kita vertus, dar niekada gyvenime nesijaučiau tokia pasitikinti savimi, niekada nebuvau taip įsitikinusi, kad elgiuosi teisingai. Terminalo centre stovi reklaminis stendas, kuriame prikrauta nemokamų laikraščių. Eidama pro šalį pasiimu Financial Times — senų laikų vardan. Be to, jeigu nešiuosi FT, gal gausiu geresnę vietą lėktuve negu nurodyta biliete. Taigi gražiai sulankstysiu jį ir pasikišiu po pažastimi. Belankstydama suakmenėju: pamatau pavardę...

„Brendonas nusiteikęs išsaugoti įmonę (27 psl.).“

Virpančiais pirštais susirandu tą puslapį ir skaitau:

„Visuomenės informavimu ir reklama užsiimantis verslininkas Lukas Brendonas kovoja, norėdamas išlaikyti savo investuotojus po to, kai buvo drastiškai praradęs pasitikėjimą, neseniai dezertyravus keliems aukštesnio rango darbuotojams. Kalbama, kad šioje VIR agentūroje, anksčiau garsėjusioje savo novatoriškumu, dabar vyrauja slogios nuotaikos, o dėl sklandančių gandų, neva įmonės ateitis nėra užtikrinta, traukiasi ir darbuotojai. Dėl šios kritiškos padėties šiandien Brendonas surengs susitikimus, kurių metu sieks įtikinti investuotojus, kad jie patvirtintų jo radikalius reorganizavimo planus, kurie, sakoma, apims...“

Perskaičiusi straipsnį iki galo, kelias sekundes spoksau į Luko nuotrauką. Kaip visada, jis atrodo pasitikintis savimi, tačiau prisimenu Maiklo žodžius, kad jis buvo nusviestas šernams po kojų. Jo pasaulis lygiai taip pat sudužo kaip ir manasis. Tik labai gali būti, kad jo motušė nesėdės prie telefono ir neguos jo. Akimirksnį manyje dilgteli užuojauta Lukui. Tiesiog norisi skambtelėti ir padrąsinti, kad viskas susitvarkys. Ne, nėra prasmės. Jis eina savo keliu, o aš — savo. Aš sulankstau laikraštį ir ryžtingai patraukiu prie registracijos stalo.

— Ar turite bagažą? — maloniai teiraujasi registratorė.

— Ne, — atsakau, — bagažo neturiu. Tik aš ir mano lagaminėlis. — Aš atsainiai kilsteliu FT, kad aiškiau matytųsi. — Vargu ar galiu tikėtis geresnės vietos?

— Atleiskite, šiandien ne, — registratorės veide — nuoširdi užuojauta. — Tačiau galiu pasiūlyti vietą prie atsarginio išėjimo, ten daugiau vietos kojoms. Dabar norėčiau pasverti jūsų lagaminėlį.

— O, taip.

Jau lenkiuosi pakelti savo mažąjį lagaminėlį ant transporterio juostos, kai už manęs šūkteli pažįstamas balsas:

— Palauk!

Mano krūtinėje toks jausmas, lyg krisčiau į gilią duobę. Atsisuku vis dar negalėdama patikėti — tikrai jis.

Lukas žingsniuoja per salę registracijos stalo link. Kaip visada, apsirengęs nepriekaištingai, tik veidas išblyškęs ir nuvargęs. Pajuodę paakiai tarytum liudija, kad jis gyvena laikydamasis ypatingos dietos: kava ir ilgi naktinėjimai.

— Kur, po perkūnais, skrendi? — užsipuola jis prieidamas. — Kraustaisi į Vašingtoną?

— O ką tu čia veiki? — atšaunu. — Ar neturėtum sėdėti kokiame nors susirinkime, spręsdamas kritišką padėtį su investuotojais?

— Jau sėdėjau. O tada atėjo Melė dalinti arbatos ir pasakė, kad šįryt matė tave per televiziją.

— Tu išėjai iš susirinkimo? — apstulbstu. — Per patį vidurį?

— Ji pasakė, kad tu išskrendi iš Anglijos, — Luko tamsios akys tiria mano veidą. — Teisybė?

— Taip, — patvirtinu ir dar stipriau suspaudžiu savo lagaminėlio rankeną. — Išskrendu.

— Taip ir išskrendi? Net nepasakiusi man?

— Teisybė. Taip ir išskrendu, — atšaunu, trinkteldama lagaminėlį ant juostos. — Lygiai taip, kaip tu man nepasakei, kad grįžai į Britaniją. — Mano balsas įsitempęs. Lukas sumirksi.

— Beki...

— Prie lango ar prie tako? — įsiterpia registratorė.

— Prie lango, prašyčiau.

— Beki...

Šaižiai suskamba jo mobilusis telefonas, tačiau Lukas piktai jį išjungia.

— Beki... aš noriu pasikalbėti.

— Tu nori pasikalbėti dabar? — nepatikiu. — Gražu. Pačiu laiku. Kai aš registruojuosi skrydžiui. — Aš trinkteliu ranka į FT. — O kaip šitas kritinis susirinkimas?

— Palauks.

— Tavo įmonės ateitis palauksi — aš kilsteliu antakius. — Lukai, iš kur toks... neatsakingumas?

— Jeigu ne tu, mano įmonei nebūtų jokios sušiktos ateities, — beveik piktai rikteli jis, net suvirpa visas mano kūnas. — Maiklas pasakė, ką tu padarei. Kaip tu užklupai Alisiją. Kaip jį įspėjai, kaip suuodei viską. — Jis kraipo galvą. — O aš neturėjau nė menkiausio supratimo. Jėzau, jeigu ne tu, Beki...

— Jis neturėjo tau pasakyti, — įsiuntu. — Prašiau, jis pažadėjo.

— O jis pasakė! Ir dabar... — Lukas patyli. — Dabar nežinau net ką sakyti. Vien „ačiū“ per maža, — priduria tyliau.

Kurį laiką tylėdami žiūrime vienas į kitą.

— Nieko nereikia man sakyti, — ištariu, nusukdama akis. — Taip padariau, nes negaliu pakęsti Alisijos. Tik dėl to.

— Aš jums paskyriau vietą 32 eilėje, — gyvai praneša registratorė. — Laipinimas pusę penkių. — Ji dar kartą dirsteli į mano pasą, ir jos veidas persimaino. — Klausykite! Juk jūs iš „Ryto kavutės“, tiesa?

— Buvau, — aš mandagiai nusišypsau.

— O, taip, — prataria ji šiek tiek suglumusi. Registratorė ištiesia man pasą ir bilietą, o akys nubėga į mano FT ir sustoja ties Luko nuotrauka. Ji dirsteli į Luką, o paskui — vėl į laikraštį.

— Palaukite. Čia — jūs? — ji duria pirštu į nuotrauką.

— Buvau, — po sekundėlės atsako Lukas. — Eime, Beki. Bent leisk nupirkti tau ko nors išgerti.

Mudu sėdime prie mažo stalelio ir gurkšnojame Pernod. Matau, kaip kas penkias sekundes žybsi Luko mobilusis telefonas, pranešdamas, kad kažkas bando jam prisiskambinti, tačiau, regis, jis nė nepastebi.

— Aš norėjau tau paskambinti, — sako jis, įbedęs akis į savo gėrimą. — Kiekvieną mielą dieną norėjau paskambinti. Tačiau žinojau, ką tu pamanysi, jeigu paskambinęs pasakysiu, kad turiu tik dešimt minučių pokalbiui. Mano atmintyje įstrigo tavo žodžiai, kad aš neturiu laiko normaliems santykiams. — Jis nuryja didelį gurkšnį vyno. — Patikėk, pastaruoju metu negalėdavau kalbėti ilgiau kaip dešimt minučių. Tu neįsivaizduoji, kas buvo.

— Maiklas maždaug apibūdino.

— Laukiau, kol viskas bent kiek aprims.

— Todėl pasirinkai šią dieną, — negaliu nešyptelėti. — Kai visi tavo investuotojai suskrido susitikti su tavimi.

— Tu teisi. Ne pats idealiausias metas, — Luko veidu nuslysta šypsena. — O iš kur man reikėjo žinoti, kad tu planuoji lėkti iš šalies? Tas šunsnukis Maiklas toks paslaptingas. — Jis susiraukia. — Aš juk negalėjau sėdėti ten ir leisti tau išvažiuoti. — Stebiu, kaip jis stumdo savo taurę po stalą tarsi kažką tyrinėdamas. — Tu teisi, — staiga išpoškina jis. — Aš buvau apsėstas minties įsitvirtinti Niujorke. Kažkokia... beprotybė. Aplinkui daugiau nieko nemačiau. Jėzau, aš viską suknisau, ką? Tave... mus... verslą...

— Liaukis, Lukai, — ištariu sutrikusi. — Juk tu negali dėl visko kaltinti tik save. Ir aš tau nemažai suknisau. — Lukas purto galvą, ir aš nutylu. Jis baigia gerti paskutinius lašus ir pasižiūri į mane nuoširdžiomis akimis.

— Tu turi kai ką sužinoti. Beki, kaip manai, iš kur Daily World sužinojo visas smulkmenas apie tavo finansines bėdas?

Aš žiūriu į jį nustebusi.

— Ten buvo tokia panelė iš mokesčių inspekcijos, kuri atėjo į butą ir šniukštinėjo aplinkui, kol Sjuzi... — aš vėl nutylu, nes Lukas purto galvą.

— Ten buvo Alisija.

Kurį laiką negaliu ištarti nė žodžio.

— Alisija? — pagaliau pralemenu. — Kaip tu... kodėl ji turėtų?..

— Kai mes tikrinome jos kabinetą, rašomojo stalo stalčiuje radome tau adresuotas banko ataskaitas. Ir keletą laiškų. Vienas Dievas težino, iš kur ji juos gavo. — Jis garsiai iškvepia orą. — Šį rytą man pagaliau pavyko prispausti tą vyruką iš Daily World, kad prisipažintų, jog Alisija buvo tas žinių šaltinis. Jiems teliko panaudoti jos pateiktą medžiagą.

Žiūriu į jį apstulbusi. Prisimenu tą dieną, kai nuėjau į jo kabinetą, Conran krepšį, kuriuose buvo visi man adresuoti laiškai, Alisiją, stovinčią prie Melės stalo, atrodančią lyg katė, pastvėrusi pelę.

Juk žinojau, kad kažką buvau palikusi. O Dieve, ir kodėl buvau tokia kvaiša?

— Ne tu buvai jos pagrindinis taikinys, — aiškina Lukas. — Ji norėjo diskredituoti mane bei įmonę ir atitraukti mano dėmesį nuo jos užmačių. Jie nepatvirtino, tačiau galiu garantuoti, kad tai ji buvo tas „šaltinis“, suteikęs visą informaciją apie mane. — Jis kurį laiką patyli. — Štai ką tau pasakysiu, Beki: aš klydau. Ne tu sužlugdei mano sandorį. — Luko žvilgsnis dalykiškas. — O tavo reikalai sužlugo dėl manęs.

Aš sėdžiu ir tyliu, jausdama tarsi nuo mano kupros nuslystų sunkiausia našta. Nebežinau, nei ką galvoti, nei ką jausti.

— Man labai gaila, — sako Lukas. — Gaila, pagalvojus, ką tu turėjai iškęsti...

— Ne, — aš giliai įkvepiu. — Lukai, tu nekaltas. Netgi Alisija nekalta. Sutinku, gal ji ir pateikė visas detales, tačiau jeigu aš nebūčiau įbridusi į skolas, jeigu nebūčiau pametusi galvos Niujorke belakstydama po parduotuves, jie nebūtų turėję apie ką rašyti, tiesa? — Pasitrinu veidą ir tęsiu: — Buvo baisu, jaučiau tokį pažeminimą. Gal ir juokinga, tačiau tas straipsnis man labai pasitarnavo. Bent jau pati šį tą apie save supratau.

Aš pakeliu taurę, tačiau išvydusi, kad ji tuščia, dedu atgal.

— Gal dar nori? — klausia Lukas.

— Ne. Ne, ačiū.

Mudu tylime. Tolumoje pasigirsta balsas, kviečiantis keleivius, skrendančius reisu BA 2340 į San Franciską, eiti prie 29-ojo išėjimo.

— Žinau, kad Maiklas tau pasiūlė darbą, — Lukas mosteli į mano lagaminėlį. — Turėčiau suprasti, kad tu priėmei jį. — Jis nutyla, o aš tylomis spoksau šiek tiek virpėdama. — Beki, neskrisk į Vašingtoną. Ateik dirbti pas mane.

— Dirbti pas tave? — apstulbstu.

— Ateik dirbti į Brandon Communications.

— Gal tu išprotėjai?

Lukas brūkšteli plaukus atgal nuo veido ir iš karto atrodo toks jaunas, toks pažeidžiamas. Tarytum jam reikėtų atokvėpio.

— Neišprotėjau. Mano darbuotojai išsilakstė. Man reikia tokios kaip tu, kad užimtų aukštesnes pareigas. Tu nusimanai apie finansus. Buvai žurnalistė. Moki bendrauti su žmonėmis, o ir pačią įmonę jau pažįsti...

— Lukai, tu labai lengvai rasi kitą tokią kaip aš, — skubu įsiterpti. — Rasi kur kas geresnį darbuotoją už mane! Tokį, kuris turi darbo visuomenės informavimo ir reklamos srityje patirties, kuris yra dirbęs...

— Gerai, ne taip pasakiau, — Lukas neleidžia man baigti. — Melavau. Man nereikia tokio kaip tu. Man reikia tavęs.

Jis žiūri tiesiai man į akis. Tik dabar aš suvokiu, kad jis kalba ne apie Brandon Communications.

— Man reikia tavęs, Beki. Aš tavimi pasikliauju. Supratau tik tada, kai tavęs nebuvo šalia. Tu jau buvai toli, o tavo žodžiai vis sukosi ir sukosi mano galvoje: apie mano siekius, mūsų santykius, net apie mano motiną.

— Tavo motiną? — susigūžiu. — Girdėjau, tu mėginai su ja susitikti...

— Tai ne ji kalta, — jis maukteli Pernod. — Atsirado kažkokių reikalų, ir ji negalėjo susitikti su manimi. Tačiau tu teisi: aš turiu skirti jai daugiau laiko. Geriau pažinti ją, artimiau bendrauti, kaip tu su savo mama. — Lukas pakelia akis į mane ir susiraukia, išvydęs kvailoką mano veido išraišką. — Tu tai turėjai galvoje, ar ne?

— Taip! — aš skubu patvirtinti. — Kaip tik tai.

— Aš tai ir turiu galvoje. O tu esi vienintelis žmogus, pasakantis tai, ką turiu žinoti, nors kartais ir nenoriu klausytis. Iš karto man derėjo pasikliauti tavimi. Buvau... na, nežinau... arogantiškas. Kvailas.

Man net neramu, matant jį tokį sutrikusį, užsirūstinusį ant savęs.

— Lukai...

— Beki, aš suprantu — tu turi savo karjeros kelią, ir tikrai gerbiu tavo pasirinkimą. Aš net neįkalbinėčiau tavęs, jeigu nemanyčiau, kad tau tai būtų tinkamas žingsnis. — Jis ištiesia ranką ir uždeda ant manosios. — Nevažiuok. Pradėkime viską iš pradžių.

Aš visiškai suglembu, tik spoksau į jį, o jausmai manyje pučiasi it balionas.

— Lukai, negaliu dirbti pas tave. — Aš nuryju seiles, stengdamasi sutramdyti savo balsą. — Turiu važiuoti į Jungtines Valstijas. Turiu išnaudoti šį šansą.

— Suprantu, kad tai gali būti didžiulė perspektyva, tačiau aš tau siūlau irgi ne mažesnę.

— Tai ne tas pats, — mano pirštai kietai suspaudžia taurę.

— Gali būti ir tas pats. Mano siūlomas darbas nė kiek ne prastesnis už Maiklo pasiūlymą. — Lukas palinksta į priekį. — Pamatysi, bus net geriau. Aš...

— Lukai, — aš nutraukiu jį. — Lukai, aš nepriėmiau Maiklo pasiūlymo.

Lukas apstulbsta.

— Ne? Tai kodėl...

Jis žiūri čia į mano lagaminėlį, čia į mane, o aš užsispyrusi tyliu.

— Supratau, — pagaliau ištaria jis. — Tai ne mano reikalas.

Žvelgiant į jo nusivylusį veidą, mane apima gailestis. Norėčiau jam pasakyti, bet negaliu. Bijau rizikuoti, kad mano pačios argumentai nesusvyruotų, kad nesuabejočiau savo pasirinkimu. Negaliu rizikuoti, pakeisdama savo sprendimą.

— Lukai, aš turiu eiti, — jaučiu, kaip man suspaudžia gerklę. — Ir... tau metas grįžti į savo susirinkimą.

— Taip, — ištaria Lukas po ilgos pertraukėlės. — Taip, tu teisi.

Eisiu. Jau eisiu. — Jis pakyla ir įkiša ranką į kišenę. — Tik... dar vienas dalykas. Nepamiršk šito.

Jis labai lėtai traukia ilgą melsvą minkštutį šalikėlį su mirguliuojančiais karoliukais.

Mano šalikėlis. Mano Denny and George šalikėlis.

Jaučiu, kaip mano veide nelieka nė lašelio kraujo.

— Kaip tu... — aš nuryju seiles. — Tai tu varžeisi telefonu? Bet... bet tu pasitraukei iš varžytynių. Jį laimėjo kitas žmogus... — Žiūriu į jį suglumusi.

— Ir ten buvau aš.

Jis švelniai apvynioja šaliką man aplink kaklą, kelias sekundes žiūri į mane ir pabučiuoja į kaktą. Paskui apsisuka ir nueina tolyn keleivių minios link.

Aštuonioliktas skyrius

Po dviejų mėnesių

— Gerai. Vadinasi, du pristatymai: vienas — „Sačyje“, kitas — Global banke. Vieni pietūs su „Mekinziais“, kur vyks apdovanojimai, ir vakarienė su Merile Line.

— Taip. Suprantu, kad daug.

— Viskas bus gerai, — užtikrinu. — Viskas bus gerai.

4 Kai ką pasižymiu savo užrašuose ir žiūriu į juos susikaupusi. Tai viena mano naujojo, dievinamo darbo akimirkų. Kebli situacija. Štai toks galvosūkis, reikia rasti sprendimą. Kurį laiką tyliu, paišinėdama nesuskaičiuojamas penkiakampes žvaigždutes, ir leidžiu galvai dirbti. Lala susirūpinusi laukia.

— Gerai, — pagaliau prabylu. — Jau radau išeitį. Jūsų Helmut Lang kostiumėlis su kelnėmis — susitikimams, Jill Sanders suknelė — pietums, dabar belieka rasti ką nors naujo vakarienei. — Žiūrėdama į ją prisimerkiu. — Turbūt ką nors tamsiai žalio.

— Man netinka žalia spalva, — sako Lala.

— Labai tinka, — užtikrinu ją. — Atrodysite nuostabiai.

— Beki, prašau atleisti už sutrukdymą, tačiau skambina ponia Farlou, — tai Erina kyšteli galvą pro duris. — Ji susižavėjusi tais švarkais, kuriuos tu nusiuntei, bet gal rastum jai ką nors šviesesnio šiam vakarui?

— Gerai, aš jai paskambinsiu. Nagi, paieškokime jums vakarinės suknelės, — sakau Lalai.

— O ką man rengtis prie to kostiumėlio su kelnėmis?

— Palaidinukę, — aiškinu. — Arba kašmyrinę berankovę palaidinukę. Tą pilkąją.

— Pilkąją, — atsargiai pakartoja Lala, lyg aš kalbėčiau arabiškai.

— Ją pirkote prieš tris savaites. Armani, prisimenate?

— Ak, taip! Taip. Manau.

— Arba savo mėlyną ilgą berankovę palaidinukę.

— Gerai, — rimtai linksi Lala. — Gerai.

Lala užima kažkokias labai aukštas pareigas vienoje didelėje informacinių technologijų firmoje, kuri turi savo skyrius visame pasaulyje. Ji turi du daktaro laipsnius, o intelekto koeficientas — beribis, tačiau pati prisipažįsta apsirengimo srityje esanti visiška profanė. Iš pradžių maniau, kad ji juokauja.

— Užrašykite viską, — ji plumpteli priešais mane savo storiausią užrašų knygą. — Užrašykite visus variantus.

— Gerai... bet, Lala, aš maniau, kad mes pamėginsime leisti jums pačiai paderinti keletą ansamblių.

— Žinau, kada nors pamėginsiu, prižadu. Tik... dar ne šią savaitę. Man bus per didelis papildomas krūvis.

— Puiku, — nusileidžiu, slėpdama šypseną, ir pradedu rašyti, sukdama galvą, kad prisiminčiau visus jos turimus drabužius. Man bus striuka su laiku, jeigu teks sužvejoti jai vakarinę suknelę šiam vakarui, paskambinti poniai Farlou ir dar surasti tą trikotažinį apdarą Dženei van Hasalt.

Kiekviena diena tiesiog karštligiška: visi lekia galvotrūkčiais. Tačiau kuo labiau esu užimta, kuo daugiau keblių situacijų, tuo labiau žaviuosi savo darbu.

— Beje, — sako Lala, — mano sesuo, na, ta, kuriai patarėte apsirengti deginto apelsino spalvos...

— O taip! Ji buvo labai miela.

— Ji sakė, kad matė jus per televiziją. Anglijoje! Jūs kalbėjote apie drabužius!

— Taip, — atsakau šiek tiek rausteldama. — Vienoje dieninėje programoje man yra skirtas šioks toks tarpelis pokalbiui apie gyvenimo būdą. „Beki iš Barney’s“. Panašiai kaip Niujorke. Labai madingas dalykas...

— Šaunuolė! — šiltai pagiria Lala. — Jums turėtų būti labai įdomu!

Vartydama rankose karoliukais nusagstytą švarkelį, tyliu. Prieš kelis mėnesius ketinau vesti savo autorinę laidą amerikiečių televizijoje, o dabar turiu nedidelį tarpelį dieninėje programoje, kurią žiūri pusė „Ryto kavutės“ žiūrovų. Tačiau svarbiausia — aš radau savo kelią.

— Taip, — patvirtinu šypsodamasi. — Nepaprastai įdomu.

Netrukus randu Lalai aprangą šiam vakarui. Ji išeina, gniauždama rankoje tinkamų batelių sąrašą. Tą pačią minutę įeina šypsodamasi Kristina, skyriaus vadovė.

— Kaip sekasi?

— Puikiai, tikrai gerai, — atsakau.

Ir nė kiek neperdedu. Net jeigu būtų kitaip, jeigu ir būtų pati siaubingiausia diena gyvenime, aš niekada nesiskųsčiau Kristinai. Esu per daug dėkinga jai už tai, kad prisiminė, kas aš buvau. Ir davė man dar vieną šansą.

Vis dar negaliu patikėti, kokia ji buvo nuostabi man, kai aš nedrąsiai paskambinau. Tas mano skambutis Kristinai buvo tarsi perkūnas iš giedro dangaus. Aš priminiau jai, kad mudvi buvome susitikusios, ir pasiteiravau, ar kartais man neatsirastų galimybė dirbti pas ją Barney’s. Ji patvirtino, kad labai puikiai prisimena, kas aš, ir paklausė, kaip laikosi mano Vera Wang suknelė. Baigėsi tuo, jog aš išklojau visą tiesą: kad turėjau tą suknelę parduoti, kad mano TV karjera nuėjo šuniui ant uodegos ir kad labai norėčiau pas ją dirbti. Kurį laiką Kristina patylėjo ir pagaliau atsakė mananti, kad aš būsiu tikras lobis jų Barney’s skyriui. Tikras lobis! Man skirtas laikas TV programoje — jos idėja.

— Ar šiandien paslėpei kokį drabužį? — klausia ji, žybsėdama akimis, o aš jau raustu. Aš niekada negalėsiu atleisti sau už tą kartą.

Būtent to pirmojo telefoninio pokalbio metu Kristina ir paklausė, ar aš turiu bent kiek patirties mažmeninėje prekyboje. O aš kaip tikra idiote ir išpoškinau visą istoriją apie tai, kaip kartą nuėjau dirbti į Ally Smith parduotuvę ir tą pačią dieną buvau išspirta, nes paslėpiau nuo pirkėjos dryžuotus džinsus, kurių aš pati neapsakomai norėjau. Po to sekė ilgoka tyla, ir aš jau griebiausi už galvos, manydama, kad pražudžiau save. Tačiau Kristina taip garsiai užsikvatojo, kad net ragelis išlėkė man iš nagų. Praėjusią savaitę ji prisipažino, kad būtent tą akimirką ji ir nutarė priimti mane į darbą.

Ji išklojo šitą istoriją visoms mūsų nuolatinėms klientėms. Turiu prisipažinti, labai jau nepatogu.

— Na, ar jau pasiruošusi dešimtai valandai? — Kristina gerai nužiūri mane.

— Taip, — atsakau rausdama nuo jos žvilgsnio. — Manau, kad taip.

— Ar nenori šiek tiek pasišukuoti?

— O, — mano ranka pati griebia už kaklo. — Ar aš susivėlusi?

— Ne, ne, — jos akyse žiburiukai, kurių reikšmės nesuprantu. — Tačiau tu juk nori sublizgėti prieš savo klientus, tiesa?

Kristina išeina, ir aš skubiai traukiu šukas. Dieve, aš vis pamirštu, kaip dailiai reikia atrodyti Manhatane. Pavyzdžiui, du kartus per savaitę einu į manikiūro kabinetą, kuris yra šalia mano gyvenamosios vietos, tačiau kartkarčiais pagalvoju, kad vertėtų ten nueiti, tarkim, kas antrą dieną. Juk kainuoja tik 9 dolerius.

Pavertus tikrais pinigais, tai būtų... Gerai, 9 doleriai.

Aš jau pratinuosi viską vertinti doleriais. Prie daug ko pratinuosi. Mano vieno kambario butas mažytis, prastas, o pačiomis pirmosiomis naktimis negalėjau užmigti dėl pravažiuojančių automobilių keliamo triukšmo. Tačiau svarbiausia — aš esu čia, Niujorke, stoviu ant savo dviejų kojų ir dirbu tokį darbą, kokį, nuoširdžiai prisipažinsiu, dievinu.

Maiklo siūlomas darbas Vašingtone atrodė nuostabus. Kad ir kaip žiūrėtum, būtų buvę daug protingiau ten dirbti; žinau, net mama su tėčiu norėjo, kad sutikčiau. Tačiau Maiklo pasakyti žodžiai tąkart mums pietaujant, kad turiu nesustoti vietoje, kad eičiau ten, kur širdis traukia, privertė mane susimąstyti: apie savo karjerą, savo gyvenimą, apie tai, ką labiausiai norėčiau dirbti.

Turiu pripažinti mamos nuopelną: vos tik paaiškinau jai, koks būtų mano darbas Barneys, ji įrėmė į mane akis ir paklausė:

— Brangute, ir kodėl, po galais, tu nepagalvojai apie tai anksčiau?

— Beki? — Aš krūpteliu. Tai Erina stovi prie mano durų. Mudvi su Erina gana stipriai susidraugavome. Viskas prasidėjo nuo to, kai kartą ji pasikvietė mane apžiūrėti jos lūpų dažų kolekcijos, o paskui visą naktį užsisėdėjome žiūrėdamos filmus su Džeimsu Bondu. — Dešimta valanda — tavo klientas jau čia.

— Kas jis? — aš pakeliu siaurą Richard Tyler suknelę. — Mano grafike nieko nėra.

— Na... em... — kažkodėl ji švyti, visa susijaudinusi. — Em... štai jis.

— Labai jums dėkoju, — pasigirsta sodrus vyriškas balsas.

Sodrus vyriškas angliškas balsas.

O, Dieve.

Aš sustingstu it zuikis, vis dar nepaleisdama iš rankų tos suknelės: į kabinetą įeina Lukas.

— Laba diena, — pasisveikina jis, nežymiai šypsodamasis. — Panele Blumvud, girdėjau, kad visame mieste jūs esate geriausia patarėja.

Aš prasižioju ir vėl susičiaupiu. Galvoje — minčių lietus. Stengiuosi jaustis nustebusi, šokiruota — taip, kaip ir turėtų būti tokiomis aplinkybėmis. Ištisus du mėnesius tyla, ir staiga — jis čia. Turėčiau jaustis priblokšta.

Deja, nieko panašaus nejaučiu. Pasąmonėje visada žinojau, kad jis atvažiuos.

Pasąmonėje, staiga suprantu, laukiau jo.

— Ką tu čia veiki? — stengiuosi kalbėti kuo santūriau.

— Kaip jau sakiau, girdėjau, kad jūsų aptarnavimas geriausias mieste, — jo žvilgsnis atlaidžiai erzinantis. — Pagalvojau, kad galėtum padėti man nusipirkti kostiumą. Šitas jau pakankamai nutrintas.

Aš tvardausi, kad nenusišypsočiau: kiek žinau, šį dailų Jermyn Street kostiumą jis pirko prieš tris mėnesius.

— Tu nori kostiumo.

— Aš noriu kostiumo.

— Gerai.

Norėdama laimėti laiko, neskubėdama kabinu suknelę atgal ant pakabo, nusisuku ir rūpestingai grąžinu ją ant kabyklos. Lukas čia.

Jis čia. Man norisi kvatoti, šokti, verkti ir panašiai, tačiau aš kuo ramiausiai pasiimu savo bloknotą ir iš lėto atsisuku.

— Paprastai prieš imdamasi tikrojo darbo, aš paprašau savo klientų, kad jie šiek tiek papasakotų apie save, — mano balsas šiek tiek trūkčioja, todėl sekundėlę patyliu. — Gal ir tu... galėtum padaryti tą patį?

— Gerai. Puiki mintis. — Lukas pamąsto. — Aš esu verslininkas iš Anglijos. Gyvenu ir dirbu Londone. — Mūsų akys susitinka. — Tačiau neseniai įkūriau kontorą Niujorke. Taigi čia teks praleisti nemažai laiko.

— Tikrai? — man nepavyksta nuslėpti nuostabos. — Tu įkūrei kontorą Niujorke? Tai... labai įdomu. Matai, buvau susidariusi įspūdį, kad kai kuriems Anglijos verslininkams velniškai sunku sudaryti sandorius su Niujorko investuotojais. Tiesiog... taip girdėjau.

— Teisingai, — Lukas linkteli. — Jiems buvo velniškai sunku. Tačiau jie pasvarstė objektyviau ir nusprendė užsimoti ne tokiu plačiu mastu.

— Ne tokiu plačiu mastu? — nesuprasdama spoksau į jį. — Ir jie susitaikė su tokia mintimi?

— Ko gero, — patylėjęs sako Lukas, — jie suprato, kad patį pirmą kartą buvo pernelyg ambicingi. Ko gero, jie suprato buvę taip apsėsti tos minties, kad paleido visa kita. Ko gero, jie suprato, kad reikia sutramdyti savo išpuikimą ir atsisakyti didžiųjų planų. Ir šiek tiek sulėtinti tempą.

— Labai... išmintinga.

— Taigi jie pateikia naują pasiūlymą, susiranda investuotoją, ir šįkart niekas nebekaišo pagaikščių į ratus. Jie jau pakėlę sparnus ir skrenda.

Nors ir kaip Lukas slopina pasitenkinimą, jo veidas švyti, ir aš atsakau tuo pačiu.

— Nuostabu! — sakau. — Tiksliau... — atsikrenkščiu. — Puiku, suprantu. — Aš pakeverzoju kažkokias nesąmones savo bloknote. — Ir kiek laiko planuoji praleisti Niujorke? — dalykiškai paklausiu. — Supranti, turiu pasižymėti savo užrašuose.

— Be abejo, — taip pat dalykiškai atsako Lukas. — Na, Britanijoje man teks praleisti nemažai laiko. Tad čia žadu būti dvi savaites per mėnesį. Bent jau taip manau šiuo metu. Gali būti ilgiau, gali būti trumpiau. — Ilga pauzė. Mudviejų akys susitinka. — Kaip čia pasakius, priklauso...

— Nuo ko? — aš vos įstengiu kvėpuoti.

— Nuo... daug ko.

Ir vėl tyla.

— Regis, Beki, tu labai tvirtai apsisprendusi, — tyliai sako Lukas. — Labai tvirtai.

— Man čia patinka, taip.

— Tu tiesiog klesti, — jis apsidairo šypsodamasis. — Tau tinka ši aplinka. Ir nėra ko stebėtis...

— Tu manai, kad aš ėmiausi šio darbo, nes mėgstu eiti apsipirkti? — aš kilsteliu antakius. — Ar manai, kad čia kalbama tik apie... batelius ir gražius drabužius? Mat jeigu taip iš tikrųjų galvoji, bijau, kad labai klysti.

— Aš taip ne...

— Man tai reiškia kur kas daugiau. Daug daugiau, — aš plačiai mosteliu rankomis. — Tai — pagalba žmonėms. Kūrybiškumas. Ir...

Beldimas į duris, galvą įkiša Erina.

— Atleisk, kad trukdau, Beki. Tik noriu pasakyti, kad atidėjau tas Donna Karan šlepetes, kurių tu norėjai. Rusvas ir juodas, taip?

— Ee... taip, — skubiai atsakau. — Gerai, ačiū.

— Ir skambino iš buhalterijos, sakė, kad jau bus išnaudota visa šio mėnesio nuolaida.

— Gerai, — atsakau, vengdama Luko žvilgsnio. — Gerai, ačiū. Pakalbėsime apie tai vėliau. — Aš laukiu, kad Erina dingtų, tačiau ji įsispitrijo į Luką, nė kiek neslėpdama smalsumo.

— Ir kaip jums sekasi? — guviai klausia ji. — Ar jau pasidairėte po parduotuvę?

— Man nereikia dairytis. Žinau, ko noriu, — atremia Lukas bejausmiu balsu.

Man taip ir apsiverčia skrandis. Aš nepakeliu akių nuo savo užrašų ir toliau apsimetu kažką besižyminti. Tiksliau, keverzoju visokius niekus.

— Puiku! — sako Erina. — Ir kas tai?

Tyla. Nebeištvėrusi pakeliu galvą. Išvydus Luko veido išraišką, mano širdis ima pašėlusiai dunksėti.

— Aš skaitinėjau jūsų literatūrą, — sako jis, traukdamas iš kišenės informacinį lapelį su užrašu „Individualios paslaugos apsiperkant“. — „Užsiėmusiems žmonėms, kurie nori pagalbos, kad išvengtų klaidų.“

Jis nutyla, o aš dar tvirčiau suspaudžiu rašiklį.

— Aš padariau klaidų, — jis šiek tiek susiraukia. — Dabar noriu jas ištaisyti ir daugiau neklysti. Noriu išgirsti patarimų iš žmogaus, kuris mane pažįsta.

— O kodėl būtinai Barney’s? — klausiu virpančiu balsu.

— Aš pasitikiu tik vieno žmogaus patarimais, — Lukas pakelia akis į mane, ir aš sudrebu. — Nežinau, ką reikės daryti, jeigu ji nepatars.

— Vyriškų drabužių skyriuje yra toks Frenkas Volšas, — paslaugiai siūlo Erina. — Garantuoju, kad jis...

— Užsičiaupk, Erina! — perspėju ją, nepakrutindama galvas.

— Kaip tu manai, Beki? — Lukas pasisuka į mane. — Ar tu nieko prieš?

Aš tyliu, stengdamasi surikiuoti visas savo mintis, kurios neapleido manęs per pastaruosius porą mėnesių. Ir žodžius, kuriais turėčiau tiksliai išreikšti tai, ką noriu.

— Aš manau... — pagaliau pratariu, — manau, kad pardavimų agentą ir klientą sieja labai glaudus ryšys.

— Aš taip ir tikėjausi, — patvirtina Lukas.

— Turi būti pagarba, — nuryju seiles. — Negali pasitaikyti jokių atšauktų susitikimų. Negali vykti jokių netikėtų verslo susirinkimų, kuriems būtų teikiama pirmenybė.

— Suprantu, — sako Lukas. — Jeigu sutinki įtraukti mane į savo sąrašą, užtikrinu, kad tu visada būsi pirmoje vietoje.

— Klientas turi suprasti, kad kartais pardavimų agentas nusimano geriausiai. Taigi niekada neturi atmesti jo nuomonės. Net tuo atveju, kai jam tai atrodo tik paskalos arba... arba beprasmiai tauškalai.

Aš matau, kokia suglumusi Erina, ir vos susilaikau nesukikenusi.

— Klientas jau suprato tai, — tvirtina Lukas. — Klientas yra pasirengęs nuolankiai klausytis ir pasitaisyti. Daugeliu atvejų.

— Visais atvejais, — atšaunu nieko nelaukdama.

— Prašau taip nežaisti su ugnimi, — įspėja Lukas, žybsėdamas iš juoko akimis, ir aš nusišypsau, nevaliodama susilaikyti.

— Na... — kurį laiką aš dar pabraižinėju savo bloknote. — Manyčiau, tas „daugeliu atvejų“ galėtų būti priimtinas. Esant tokioms sąlygoms.

— Vadinasi, tai reiškia „taip“, Beki? — Jo žvilgsnis labai šiltas. — Ar sutinki būti mano... asmeninė patarėja apsiperkant?

Lukas žengteli artyn, ir aš beveik liečiu jį, gerte įgerdama tokio pažįstamo kvapo. O, Dieve, kaip aš jo pasiilgau.

— Taip, — visa laiminga atsakau. — Taip, sutinku.

2002 m. sausio 28 d., pirmadienis, 8.30 val.

Siuntėjas: Gildenštain Lala <L. Gildenš tain@anagram.com

Gavėjas: Blumvud Beki < B. Blumvud@barneys.com

Data: 2002 m. sausio 28 d., pirmadienis, 8.22 val.

Tema: GELBĖKITE! SKUBU!

Beki,

Gelbėkite! Gelbėkite! Aš pamečiau tą sąrašą. Šį vakarą turiu dalyvauti svarbioje oficialioje vakarienėje su naujais klientais iš Japonijos. Mano Armani išneštas į valyklą. Ką man rengtis? Kuo skubiau atsakykite. Lauksiu Jūsų žinutės.

Ačiū, Jūs — mano angelas.

Lala

P. S. Girdėjau naujieną apie Jus. Sveikinu!

PABAIGA

Kinsella, Sophie

Ki-116 Parduotuvių maniakė užsienyje: [romanas] / Sophie Kinsella; [vertė Paulina Kruglinskienė]. — Kaunas: Jotema, 2007. — 304 p.

ISBN 978-9955-13-128-1

Ar kelionė į užsienį apšvies protą ar... dar labiau išpustys piniginę?

Rebekos Blumvud gyvenimas — rožėmis klotas: ji dirba televizijoje, šiuo metu ir banko valdytojas jai palankus, o kai prispaudžia reikalas leisti pinigus, ji vadovaujasi savo naujuoju šūkiu: „Pirk tik tai, kas tau reikalinga.“ Ir tai dar ne viskas! Jai pasiūlė darbą Niujorke!

UDK 820-3

Sophie Kinsella

PARDUOTUVIŲ MANIAKĖ UŽSIENYJE

Redaktorė Asta Kristinavičienė Renata Buinickienė

Viršelio dailininkė Vilūne Grigaitė

Maketavo Elvyra Laipanova

SL 250. 19 sp. 1. Užsak. Nr. 7.618 UAB „Jotema“, Algirdo g. 54, 50157 Kaunas Tel. 337695, ei. paštas: info@jotema.lt http://www.jotema.lt Spausdino AB spaustuvė „Spindulys“, Gedimino g. 10,44318 Kaunas

Notes

[

←1

]

Nada — nieko. Čia ir toliau paaiškinimai vertėjos.

[

←2

]

Lot. Mens sana in corpore sano — Sveikame kūne — sveika siela.

[

←3

]

Angį. country ways — kaimo gyvenimo būdas.

[

←4

]

Tokia kepurė anksčiau buvo uždedama nepažangiam mokiniui už bausmę.

[

←5

]

Wall Street — Volstritas (Amerikos komercinis finansų centras; čia — TV laida).

[

←6

]

Ab Fab — garsi Amerikos TV pokalbių laida.

[

←7

]

Oprah — garsi Amerikos TV pokalbių laida, pavadinta vedėjos vardu, į kurią kviečiamos įvairios garsenybės ir imama iš jų interviu.

[

←8

]

Šifonjerė — spintelė baltiniams ir smulkiems daiktams.

Table of Contents

Pirmas skyrius

Antras skyrius

Trečias skyrius

Ketvirtas skyrius

Penktas skyrius

Šeštas skyrius

Septintas skyrius

Aštuntas skyrius

Devintas skyrius

Dešimtas skyrius

Vienuoliktas skyrius

Dvyliktas skyrius

Tryliktas skyrius

Keturioliktas skyrius

Penkioliktas skyrius

Šešioliktas skyrius

Septynioliktas skyrius

Aštuonioliktas skyrius

Notes

Content

Kinsella Sophie Parduotuvių maniakė užsienyje