Kinsella Sophie

Slaptas parduotuvių maniakės svajonių pasaulis

SLAPTAS

PARDUOTUVIŲ

maniakės

svajonių

PASAULIS

UDK 820-3 Sophie Kinsella

K i — 116 THE SECRET DREAMWORLD

OF A SHOPAHOLIC London, Black Swan, 2000

Copyright © Sophie Kinsella 2000

© Vertimas į lietuvių kalbą, Paulina Kruglinskienė, 2006

ISBN 978-9955-13-116-8 © UAB „Jotema“, 2007

Šią knygą skiriu savo draugei ir agentei Aramintai Vitli

Endvičo bankas

FULHAMO SKYRIUS

Staliono aikštė 7

Londonas W1 3HW

Panelei Rebekai Blumvud

Jarvio kelias 63, bt. 4

Bristolis BS1 ODN

1997-ųjų liepos 6 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

sveikiname! Kaip Bristolio universiteto absolventė, Jūs jau galite didžiuotis savo veikla.

Mes, Endvičo banko darbuotojai, taip pat didžiuojamės savo veikla — lanksčiu ir rūpestingu klientų aptarnavimu. Galime pasigirti savo toliaregiškumu, užmezgant kontaktus su tokiais išsilavinusiais klientais kaip Jūs.

Todėl siūlome Jums, kaip absolventei, nemokamą 2000 svarų kreditą pirmųjų dvejų jūsų darbo metų laikotarpiui. Jeigu nuspręsite atsidaryti sąskaitą Endviče, ši paslauga bus suteikta iš karto*. Tikiuosi, Jūs pasinaudosite šiuo unikaliu pasiūlymu. Lauksiu Jūsų užpildytos formos.

Dar kartą sveikiname!

Nuoširdžiai Jūsų

Nigelis Feirsas,

rinkodaros vadybininkas

* (priklausomai nuo padėties)

ENDVIČAS — MES RŪPINAMĖS JUMIS

Endvičo bankas

FULHAMO SKYRIUS

Fulhamo kelias 3

Londonas SW6 9JH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

1999-ųjų rugsėjo 10 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

remdamasis savo rašytais laiškais (gegužės 3 d., liepos 29 d. ir rugpjūčio 14 d.), noriu priminti, kad Jūsų nemokama 2000 svarų kredito paslauga baigia galioti 1999-ųjų rugsėjo 19 d. Kaip Jums žinoma, esate gerokai viršijusi sutartą 2000 svarų limitą.

Einamojo balanso debetas sudaro 3794,56 svaro.

Maloniai prašau paskambinti mano asistentei Erikai Parnel dėl susitikimo, kurio metu aptarsime šį klausimą.

Nuoširdžiai Jūsų

Derekas Smytas,

valdytojas

ENDVIČAS — MES RŪPINAMĖS JUMIS

Endvičo bankas

FULHAMO SKYRIUS

Fulhamo kelias 3

Londonas SW6 9JH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

1999-ųjų rugsėjo 22 d.

Gerbiamoji panele Blumvud, labai užjaučiu, kad susilaužėte koją.

Pasveikusi malonėkite paskambinti mano asistentei Erikai Parnel ir susitarti dėl susitikimo, kurio metu apsvarstysime Jūsų kredito perviršio klausimą.

Nuoširdžiai Jūsų

Derekas Smytas,

valdytojas

ENDVIČAS — MES RŪPINAMĖS JUMIS

Endvičo bankas

FULHAMO SKYRIUS

Fulhamo kelias 3

Londonas SW6 9JH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

1999-ųjų lapkričio 17 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

labai užjaučiu, kad susirgote liaukų uždegimu.

Pasveikusi malonėkite paskambinti mano asistentei Erikai Parnel ir susitarti dėl susitikimo, kurio metu apsvarstysime Jūsų padėtį.

Nuoširdžiai Jūsų

Derekas Smytas,

valdytojas

ENDVIČAS — MES RŪPINAMĖS JUMIS

Pirmas skyrius

Viskas gerai. Nepanikuok. Nepanikuok. Tai tik VISA kortelės sąskaita. Tiesiog popiergalis. Ko čia bijoti kelių skaičiukų!

Pro kabineto langą spoksau į autobusą, riedantį Oksfordo gatve, ir įkalbinėju save atplėšti baltąjį voką, gulintį ant mano užgriozdinto stalo. „Paprasčiausias popiergalis“, — kartoju gal kokį tūkstantąjį kartą. Gal aš kvaiša ir tiksliai nežinau tos VISA sąskaitos dydžio?

Apytiksliai.

Bus apie... 200 svarų. Na, gal trys šimtai. Taip, tikriausiai trys šimtai. Daugiausia trys šimtai penkiasdešimt.

Aš abejingai užsimerkiu ir imu skaičiuoti. Jigsaw parduotuvėje pirkau kostiumėlį. Po to pietūs su Sjuzi Quaglino kavinėje. Dar tas žavingas raudonas ir geltonas kilimėlis. Aha, kai pagalvoji, už jį paklojau 200 svarų. Bet tikrai vertas kiekvieno penso! Visi aikčiojo jį pamatę. Bent jau Sjuzi žavėjosi.

O ir Jigsaw kostiumėlis per išpardavimą pirktas su 30 procentų nuolaida. Sutaupyti pinigai, be kalbų.

Atsimerkusi imu ataskaitą. Vos spėjusi ją paliesti, prisimenu naujus kontaktinius lęšius. 95 svarai. Nemažai. Bet juk negalėjau be jų apsieiti! O gal maklinėti migloje?

Dar reikėjo naujo tirpalo lęšiams, tokio gražučio įdėkliuko ir antialerginio pieštuko akims paryškinti. Taigi susidarooo... keturi šimtai?

Prie gretimo stalo sėdi Klerė Edvards ir kaip kasryt rūšiuoja korespondenciją. Dėlioja į vienodas krūveles ir dar apsuka gumele. Po to prilipdo lapelius: „Skubiai atsakyti“; „Neskubu, bet atsakyti“ ir taip toliau. Negaliu pakęsti Klerės Edvards. Ji pakelia į mane akis.

— Beki, viskas gerai?

— Puikiausiai, — kuo linksmiau atsiliepiu. — Skaitau laišką.

Džiugiai čiumpu voką, bet pirštai netraukia ataskaitos, ir gana. Kaip ir kiekvieną mėnesį tokiu metu mane užplūsta slapta svajonė.

Ar norite išgirsti mano slaptą svajonę? Ji gimė, kai kažkada laikraštyje perskaičiau apie neįtikėtiną makalynę viename banke. O, kaip man patiko ta istorija! Straipsnį net išsikirpau ir pasikabinau ant spintos durų. Dviem žmonėms buvo išsiųstos ne jų kreditinių kortelių sąskaitos, ir — atidžiai klausykitės! — abu, nieko neįtardami, paprasčiausiai susimokėjo. Apmokėjo ne savo sąskaitas, net nepatikrinę jų!

Kad ir kada skaitau šią istoriją, slapta svajoju, jog ir man taip nutiks. Sakykim, mano sumautą sąskaitą nusiųs kokiai kvaištelėjusiai senolei į Kornvalį, o toji nė nemirktelėjusi apmokės. O aš gausiu jos sąskaitą už tris skardinėles kačių maisto, kainuojančias po 59 pensus. Ir nesiginčydama sumokėsiu! Kas priklauso, tai priklauso.

Dabar šypsausi, žvelgdama pro langą: šį mėnesį mano slapta svajonė tikrai išsipildys! Varstoma smalsių Klerės akių, pagaliau ištraukiu banko ataskaitą. Mano šypsena blėsta, galiausiai visiškai užgęsta. Gerklėje įstringa kažin koks karštas gumulas. Matyt, panika.

Lape juoduoja žodžiai. Pro akis slysta pažįstami pavadinimai, lyg būčiau atsidūrusi kokiame miniatiūriniame parduotuvių rajone. Niekaip negaliu susikoncentruoti. Thorntons, užkabina akys. Thorntons Chocolates? Ką aš, po perkūnais, veikiau tuose Thorntons šokoladuose? Aš gi laikausi dietos! Šita sąskaita tikrai neteisinga. Aš ten nebuvau. Juk negalėjau išmesti šitiek pinigų.

„Nepanikuok!“ — klykiu mintyse. Svarbiausia — nepasiduoti panikai. Kiekvieną įrašą skaityk iš lėto, po vieną. Giliai įkvepiu ir ramiai pradedu.

WH Smith raštinės reikmenys (na, čia nieko tokio. Raštinės dalykėliai reikalingi visiems);

Boots vaistinė (irgi);

Optika (būtina);

Oddbins gėrimų parduotuvė (butelis vyno — būtinas);

„Mūsų kaina“ („Mūsų kaina“? Ak, tiesa. Naujasis „Šarlatanų“ albumas. Šito irgi reikėjo, gal ne?);

Bella Pasta restoranas (vakarienė su Ketlina);

Oddbins gėrimų parduotuvė (butelis vyno — būtinas);

Esso degalinė (benzinas nesiskaito);

Quaglino kavinė (brangu, bet ten buvau tik vieną kartą);

Pret a Manger (tąkart pritrūkau grynųjų);

Oddbins (butelis vyno — būtinas);

Rugs to Riches parduotuvė (Kas? A, tiesa, kilimėlis. Tas kvailas kilimėlis);

La Senza parduotuvė (seksualios kelnaitės pasimatymui su Džeimsu);

Agent Provocateur parduotuvė (dar erotiškesnės kelnaitės tam pačiam tikslui. Cha! Lyg man jų reikėjo!);

Body Shop kosmetikos parduotuvė (veido šepetėlis man būtinas);

Next parduotuvė (paprastas baltas sijonas, bet vyko išpardavimas!);

Millets...

Pala, pala. Millets? Aš niekada neinu į Millets! Ką aš ten, po velnių, veikčiau?! Susiraukusi bei sutrikusi žiūriu į tą eilutę ir mėginu suprasti. Aha! — staiga nušvinta protas. Viskas aišku! Kažkas naudojosi mano kortele.

O, Viešpatie. Aš, Rebeka Blumvud, — nusikaltimo auka.

Dabar viskas aišku. Kažkoks nusikaltėlis nušvilpė mano kreditinę kortelę ir suklastojo parašą. Kas žino, kur dar ja pasinaudojo? Nėra ko stebėtis, kad visas ataskaitos lapas juoduoja nuo skaičių! Kažkas ūžė po visą Londoną su mano banko kortele ir dar manė, kad niekas nepastebės?

Tačiau kaip ją paėmė? Sugraibau rankinėje piniginę ir atidarau — štai mano VISA, prieš akis, galiu ją pačiupinėti. Kažkas nugvelbė ją iš rankinės, pasinaudojo ir įdėjo atgal. Kažkas, ką aš turėčiau pažinti. O, Jėzau. Kas?

Įtariai dairausi po kabinetą. Kad ir kas jis, turėtų būti tikras kietuolis. Naudotis mano kortele Millets parduotuvėje! Galima mirti iš juoko. Aš ten kojos nekeliu.

— Aš gyvenime nebuvau Millets! — išrėžiu garsiai.

— Ir dar kaip buvai, — prieštarauja Klerė.

— Ką? — niekas neprašo jos kištis, vis dėlto atsigręžiu į ją. — Ne, nebuvau.

— Gal sakysi, kad nepirkai Millets atsisveikinimo dovanos Maiklui?

Mano šypsena dingsta bežiūrint į ją. O, velnias. Tikrai. Ta mėlyna striukė Maiklui... Ta prakeikta mėlyna striukė!

Prieš tris savaites mūsų redaktoriaus pavaduotojas Maiklas išėjo iš darbo, todėl pasisiūliau nupirkti jam dovaną. Taigi pasiėmiau rudą voką su visais šlamančiaisiais ir, nuėjusi į parduotuvę, išrinkau jam striukę (patikėkit, žinojau, ką išrinkti). Kaip dabar prisimenu: paskutinę akimirką šovė į galvą mokėti kreditine kortele — juk grynieji visada praverčia.

Aiškiausiai pamenu, kaip gražiai susidėjau į piniginę keturis banknotus po 5 svarus, metalinius svarus subėriau į smulkiųjų skyrelį, o visą smulkmę — į rankinės dugną. Tai gerai, tąkart džiaugiausi, nereikės lėkti į bankomatą. Šešiasdešimties svarų užteks kelioms savaitėms.

Tai kur jie dingo? Gal negalėjau išleisti šešiasdešimties, pati to nežinodama?

— O kodėl klausi? — rūpi Klerei, ši net palinksta artyn. Pro akinius maži karoliukai veria lyg koks rentgenas. Žinoma, mato, kad žiūriu į savo VISA kortelę.

— Šiaip sau, — pasakau ir skubiai atverčiu antrą ataskaitos lapą.

Esu išmušta iš vėžių. Nebežiūriu kaip paprastai į „Mažiausią mokėtiną sumą“ ir į visa kita, o neriu tiesiai žemyn, prie apatinio skaičiaus.

Devyni šimtai keturiasdešimt devyni svarai šešiasdešimt trys pensai. Juodu ant balto.

Gal pusę minutės tyliai spoksau į skaičius, o paskui ataskaitą kišu atgal į voką. Garbės žodis, tą akimirką jaučiausi taip, tarsi aš čia niekuo dėta. Jeigu netyčia nuskraidinčiau voką ant grindų už kompiuterio, gal jis kartais dingtų? Valytojos sušluotų, ir galėčiau dievagotis, kad nė nemačiau jo akyse. Gal jie nepuls bausti už neapmokėtą sąskaitą, kurios nebuvau gavusi, ką?

Galvoje jau kuriu laišką: „Gerbiamasis VISA kortelių Generalini direktoriau. Labai susirūpinau gavusi jūsų laišką. Apie kokią konkrečiai sąskaitą jūs kalbate? Iš jūsų įmonės aš negavau jokios sąskaitos. Nekreipiu dėmesio į jūsų laiško toną, tačiau įspėju, kad būtinai parašysiu Anai Robinson iš Kontrolės komisijos.“

Arba bet kada galiu sprukti į užsienį.

— Beki? — aš krūpteliu. Klerė tebespokso į mane. — Ar jau baigei rašyti apie Lloyds banką?

— Beveik, — sumeluoju. Ji taip žiopso į mane, kad nori nenori turiu susitelkti ties kompiuterio ekranu. Tegul mato, kaip aistringai dirbu.

„Banko indėlininkai gali pasinaudoti nuolatine prieiga, — perspausdinu tiesiai iš prieš akis gulinčio pranešimo spaudai. — Be to, tiems, kurie investuoja daugiau kaip 5000 svarų, šiai sąskaitai taikomos pakopinės palūkanų normos.“

Taškas. Gurkšteliu kavos ir verčiu antrą pranešimo spaudai puslapį.

Beje, apie mano darbą. Esu žurnalistė ir dirbu viename žurnale finansų analitike. Man mokama už tai, kad pamokyčiau žmones, kaip geriausia tvarkyti savo pinigus.

Žinoma, tai ne toks darbas, kokio visada norėjau. Nė vienas rašantis apie asmeninius finansus niekada neketino to imtis. Žmonės tvirtina, esą jie akis išdegę puola į tokį darbą. Melagiai. Jiems nieko kito nelieka, kai negauna rašyti apie ką nors įdomesnio. Kelias toks: jie kreipiasi dėl darbo į The Times ir į Express, į Marie-Claire ir į Vogue, į GQ ir Loaded, bet iš visų sulaukia vienodo atsakymo: „Atsiknisk.“

Tada kreipiasi į Metalwork, Monthly metalo apdirbimo mėnesinį žurnalą, sūrininkystės laikraštį Cheesemakers Gazette arba What Investment Plan biuletenį, siūlantį įvairius investavimo planus. Juos priima, padaro niekam tikusiais redaktoriaus asistentais. O šie gauna grašius ir dėkingi džiaugiasi. Taip ir sėdi rašinėdami apie geležį, sūrius arba taupymą, nes nieko kito neišmano. Aš pradėjau nuo patraukliai skambančio periodinio žurnalo apie asmeninį investavimą — Personai Investment Periodical Išmokau nukopijuoti pranešimus spaudai, tinkamai linksėti spaudos konferencijose, kaip paklausti, kad kiti manytų, jog puikiausiai išmanau, apie ką kalbu. Norite — tikėkite, norite — ne, bet po pusantrų metų darbo mane jau kalbino žurnalas Successful Saving, kad gilinčiausi į sėkmingo taupymo sritį.

Žinoma, apie finansus nieko neišmanau. Žmonės autobusų stotelėje žino daugiau nei aš. Mokinukai geriau nutuokia. Jau treji metai dirbu šitoje srityje ir vis dar bijau, kad kas nors nenutvertų manęs meluojant.

Tą popietę redaktoriaus Filipo pašaukta net sudrebu.

— Rebeka? Pora žodelių, — ir mosteli, kad prieičiau prie stalo. Netikėtai jo balsas lyg ir tylesnis, vos ne kaip sąmokslininko, o šypsosi, tarsi ketindamas pasakyti gerą naujieną.

O, Dievuli, paaukštins pareigose. Pats žino, kad nesąžininga man mokėti mažiau negu Klerei, matyt, pakels iki jos lygio. O gal net aukščiau. Pasakys diskretiškai, kad Klerei nesukiltų pavydas.

Plačiai šypsodamasi stojuosi ir ramiai einu tuos tris jardus iki redaktoriaus stalo, o galvoje jau planuoju, ką pirksiu už didesnį atlyginimą. Pasiimsiu tą paltą iš Whistles. Ir kokius nors juodus aukštakulnius iš Pied a Terre. O gal palėksiu kur nors per atostogas. Ir pagaliau padengsiu tą sumautą VISA kortelės sąskaitą. Einu žvali: juk žinojau, kad viskas baigsis gerai...

— Rebeka, — jis kyšteli man kortelę. — Aš negaliu dalyvauti šitoje spaudos konferencijoje. Bet turėtų būti įdomu. Ar nueisi? Ji vyks Brandon Communications įmonėje.

Nuo mano veido dingsta visas pakilumas. Atlyginimas nepadidės. Išdavystė. Tai kodėl taip šypsojosi, tarsi nežinotų, kad suteikia žmogui vilčių. Surambėjęs tipas.

— Kas nors ne taip? — suklūsta Filipas.

— Ne, — suburbu. Apie šypseną nė nekalbu. Ir mano naujasis paltas, ir aukštakulniai skęsta baloje lyg ta piktoji ragana. Vietoj paaukštinimo — spaudos konferencija apie... Kortelėje nurodoma apie naują investicinį fondą. Ir kaip kažkam gali šauti į galvą, kad bus įdomu?

— Žinioms gali parašyti palankią recenziją, — priduria Filipas.

— Gerai, — atsakau gūžtelėdama ir nueinu.

Antras skyrius

Pakeliui į spaudos konferenciją būtinai turiu nusipirkti vieną dalyką: The Financial Times laikraštį. Geresnio aksesuaro mergaitei ir nereikia:

1. Jo graži spalva.

2. Kainuoja tik 85 pensus.

3. Tik įeik į kambarį su FT po pažastimi, žmonės išsyk žiūrės į tave rimtai. Tuomet gali taukšti didžiausias nesąmones, o jie vis tiek manys, kad tau ne vėjai galvoje, esi profesionalė, intelektuale, oho, kokių plačių interesų persona!

Pamenu, eidama į Successful Saving, nešiausi du laikraščius: The Financial Times ir The Investor’s Chronicle. Ir ką manote? Apie finansus manęs nė karto nepaklausė. Kalbėjome apie kurortų vilas ir dėjome į šuns dienas kitus redaktorius.

Taigi sustoju prie laikraščių kiosko ir nusiperku FT. Tvarkingai pasikišu jį po pažastimi ir gėriuosi savo atvaizdu Denny and George vitrinoje.

Manau, atrodau neblogai. Juodas sijonukas pirktas French Connection, paprasti balti marškinėliai — iš Knickerbox, o trumputis angoros vilnos megztinukas — iš M&S, nors iš pažiūros galėtum pasakyti, kad iš Agnės B. Tiesa, naujieji bateliai nukirstais galais — iš Hobbs. Tačiau geriausia tai, ko nematyti: mano dailūs naujieji apatiniai, išsiuvinėti geltonais rožių pumpurėliais. Niekas negali jiems prilygti. Beveik sutikčiau būti pervažiuota, kad tik žmonės juos pamatytų.

Turiu tokį įprotį: rengdamasi apgalvoju kiekvieną drabužėlį — tarytum madų puslapiui. Ir taip tęsiasi jau daugybę metų, nuo tada, kai skaitinėdavau žurnalą „Kai tau septyniolika“. Kiekviename numeryje pasakojama: mergaitė sustabdoma gatvėje, nufotografuojama, o po to prasideda. Marškinėliai: Chelsea Girl; džinsai: Top Shop; bateliai: pasiskolinti iš draugės. Tuos sąrašus ryte rydavau. Lig šiolei, jeigu tik nusiperku ką nors nemadingo, skubu nukirpti etiketę. Mat, jeigu kas nors sustabdytų gatvėje, apsimesčiau neprisimenanti, kur pirkau.

Tai štai, stoviu ir gėriuosi savimi. Būtų neblogai, kad kas nors iš „Kai tau septyniolika“ išdygtų su fotoaparatu... Staiga akys pastyra, širdis apmiršta. Denny and George lange — kukli iškaba, visa tamsiai žalia su kreminės spalvos raidėmis: IŠPARDAVIMAS.

Dabar širdis jau šėlsta! Negali būti. Denny and George ir išpardavimas? Per amžius negirdėta! Jų šaliai ir šalikėliai taip graibstomi, kad lengvai parduotų ir dvigubai brangiau. Visas mano pažįstamų merginų pasaulis trokšta turėti bent vieną jų šalikėlį. (Išskyrus mano mamą ir tėtį. Mano mamulė tiki, kad jeigu negali nusipirkti Bentalls parduotuvėje Kingstone, tai, matyt, taip tau jo ir reikia.)

Nuryju seilę ir praveriu mažytės parduotuvėlės duris. Dzingteli skambutis, graži blondinė pakelia galvą. Ji man visada patiko, nors vardo ir nežinau. Ne tokia kaip tos pasipūtusios karvės drabužių parduotuvėse. Dėl jos gali stovėti ir spoksoti į prekes kiek telpa, nesvarbu, kad nevalioji įsigyti. Paprastai būna taip: kokį pusvalandį pavarvinu seilę į Denny and George šalikus, o paskui traukiu į „Aksesuarus“ ir ten ką nors nusiperku širdžiai paguosti. Šitaip visą stalčių prigrūdau Denny and George pakaitalų.

— Sveika, — sakau kaip galėdama ramiau. — Jūs... pas jus išpardavimas?

— Taip, — šypsosi blondinukė. — Šiek tiek neįprasta mums.

Kur tik žvelgiu, virš tvarkingai lentynose sulankstytų šalių kabo tamsiai žali užrašai „50% nuolaida“. Raštuotas aksomas, šilkas su karoliukais, siuvinėtas kašmyras. Ir ant kiekvieno — Denny and George etiketė. Net nežinau, nuo ko pradėti. Košmaras.

— Man regis, šitas visada traukdavo jūsų akį. — Malonioji blondinukė ištraukia iš krūvos mirgantį, pilkšvai melsvą šaliką.

O, Dievuli, taip. Prisimenu šitą. Melsvas minkštutis aksomas, nusagstytas mirguliuojančiais karoliukais. Jaučiu, kaip kiekvienas jų tylutėliai mane traukia. Turiu paliesti. Turiu apsigaubti. Gražesnio šalikėlio nesu mačiusi. Mergaitė paskaito pastabą etiketėje: „Atpiginta nuo 340 svarų iki 120 svarų“ ir užmeta jį man ant kaklo. Negaliu atplėšti akių nuo savo atvaizdo.

Negali būti nė kalbos — turiu jį įsigyti. Privalau. Ir akys padidėja, ir šukuosena atrodo madingesnė. Visai kitas žmogus. Prie visko tiks. Galės žmonės sakyti: ta mergaitė su Denny and George šaliku.

— Jūsų vietoje stverčiau, — mergaitė šypsosi. — Šitas paskutinis.

Mano pirštai savaime sugniaužia šaliką.

— Perku, — žiopteliu, — perku.

Kol pardavėja šlamina plonytį vyniojamąjį popierių, aš susirandu piniginę ir automatiškai siekiu VISA kortelės. Apčiuopiu pliką odą. Sunerimusi išnaršau visą piniginę: gal kortelę įgrūdau kur nors su kvitu arba pakišau po vizitine kortele... Staiga prisimenu: ogi palikau kabinete ant stalo. Net bloga pasidaro.

Tai bent žioplė! Kaip galėjau VISA kortelę palikti ant stalo?! Kur mano protas?

Blondinukė suvyniotą šaliką jau deda į tamsiai žalią firminę dėžutę. Nebežinau, ko griebtis.

— Kaip mokėsite? — maloniai paklausia.

Jaučiu, kaip užsiliepsnoja skruostai.

— Ką tik pastebėjau, kad savo kreditinę kortelę palikau kabinete, — miksiu aš.

— O! — mergaitės rankos stabteli.

— Gal galite jį palaikyti?

— Kiek laiko? — pardavėja jau abejoja.

— Iki rytojaus, — beviltiškai lemenu. O, varge. Pardavėja paniursta. Kaip ji nesupranta?!

— Bijau, kad negalėsiu. Nukainotas prekes mums draudžiama saugoti.

— Tada pasiimsiu vėliau, — skubu užtikrinti. — Kada baigiate darbą?

— Šeštą.

Šeštą! Palengvėjimas atmiešia adrenaliną. Rebeka, laikykis. Nueisi į spaudos konferenciją, kuo skubiausiai iš ten dingsi, sėsi į taksi. Filipui pasakysi, kad pamiršai pasiimti užrašų knygelę, ir grįši šaliko.

— Ar palaikysite? Prašau. Prašau... — maldauju, kol pardavėja atlyžta.

— Gerai. Padėsiu po prekystaliu.

— Ačiū.

Lekiu į Brandon Communications. Kad tik ta konferencija neužsitęstų. Kad tik nepasipiltų klausimų. O, Dieve, prašau, leisk man įsigyti tą šaliką.

Į spaudos konferencijos vietą ateinu jau nurimusi. Rezerve — ištisos trys valandos. Šalikas ramiai guli po prekystaliu. Niekas jo nenušvilps.

Iškaba prie Brandon Communications kontoros nurodo, kad spaudos konferencija „Forlendo egzotiškos galimybės“ vyks „Artemidės“ apartamentuose. Uniformuotas vyras visus nukreipia koridoriumi tolyn. Vadinasi, konferencija svarbi. Žinoma, ne tokia, kai užgriūna televizija, fotografai, CNN ir pasaulinė žiniasklaida, bet susirinks daug žmonių. Mūsų mažam, nuobodžiam pasaulėliui tai palyginti svarbus įvykis.

Salėje jau dūzgia daugybė atvykėlių. Padavėjos dalina sumuštinukus. Žurnalistai maukia šampaną, tarsi gyvenime nebūtų jo ragavę, užtat visuomenės informavimo ir reklamos panelės laikosi arogantiškai ir siurbčioja tik vandenį. Padavėjas ir man pasiūlo taurę šampano, paimu dvi. Vieną išgersiu dabar, kitą pasidėsiu po kėde — kai prireiks, bus nuoboduliui pravaikyti.

Salės kampe matau Elę Greindžer iš Investor’s Weekly News. Ją užspeitė du solidžiai atrodantys kostiumuoti vyrai. Ji tik linkčioja. Akys stiklinės. Elė šaunuolė. Dar tik pusmetis dirba šiame laikraštyje, o jau išsiuntinėjo prašymus dėl darbo į keturiasdešimt tris kitas vietas. Ji siekia tapti grožio žurnalo redaktore. Aš tai norėčiau tapti antrąja Fiona Filips iš GMTV. Kartais, kai mudvi gerai nusitašome, pasižadame, kad jeigu per tris mėnesius nieko įdomesnio nenutiks, trenksime durimis ir išeisime. Tačiau faktas, kad gali likti be pinigų, tarkim, mėnesį, atvėsina labiau negu mintis, jog visą amželį teks rašinėti apie pensijų fondus.

— Rebeka, malonu tave matyti.

Pakeliu akis ir kone užspringstu: priešais — Lukas Brendonas, Brandon Communications bosas. Žiūri taip, tarsi skaitytų kiekvieną mano mintelę.

Jį susitikti teko vos keletą kartų, tačiau visada pasijuntu ne savame kailyje. Labai jau baugina Luko reputacija, jei norite žinoti. Visi, net ir mano redaktorius Filipas, tik ir šneka, girdi, oho, koks jis genijus! Tą savo Brandon Communications pradėjo nuo nulio, o šiandien tai jau didžiausia finansinės informacijos ir reklamos įmonė Londone. Prieš kelis mėnesius kažkuris laikraštis šlovino Luką Brendoną kaip vieną protingiausių jo kartos verslininkų. Girdi, jo intelekto koeficientas fenomenalus, o atmintis — fotografiškai tiksli. (Neapkenčiu žmonių, turinčių tokią tikslią atmintį.)

Tai dar ne viskas. Kai jis kalba su manimi, rodos, kremta rūgščiausią obuolį. Tarsi žinotų, kad esu paskutinė apgavikė. Visko gali būti, gal ir žino. Žiūrėk, dar paaiškės, kad Lukas Brendonas — ne tik genijus, bet ir geba skaityti svetimas mintis. Jis žino, kad žiopsodama į kokią nors nuobodžią diagramą išmanančiai linksiu galvą, nors toje galvoje kirba mintis apie nepaprastai dailų juodą švarką Joseph parduotuvėje, ir skaičiuoju, ar įstengčiau įsigyti dar ir kelnes.

— Tu turbūt pažįsti Alisiją? — Lukas kalba apie nepriekaištingai atrodančią blondinę savo pašonėje.

Nepažįstu ir nenoriu pažinti. Vadinamojoje Brendon C įmonėje visos panelės vienodos: išsipusčiusios, iškalbingos, ištekėjusios už bankininkų, o humoro jausmo jokio.

Rebeka, — šaltai ištaria Alisija, spausdama man ranką. — Jūs iš Successful Saving, tiesa?

— Teisingai, — neatsilieku šaltumu ir aš.

— Malonu, kad atėjote, — sako Alisija. — Žinau, kokie jūs, žurnalistai, esate užsiėmę.

— Nieko baisaus, — atsakau. — Mums patinka dalyvauti spaudos konferencijose. Neatsiliekame nuo gyvenimo, — džiaugiuosi savo atsakymu. Galima sakyti, pati save mulkinu.

Alisija rimtai linkteli, tarytum mano žodžiai būtų jai neįtikėtinai svarbūs.

— Sakykite, Rebeka, ką manote apie šios dienos naujieną? — ji mosteli į mano FT. — Argi ne staigmena?

O, Jėzau. Apie ką ji čia pliauškia?

— Tikrai įdomu, — patvirtinu šypsodamasi ir žvalgausi aplinkui, ar nerasiu kokio išsigelbėjimo. Kas atsitiko? Gal palūkanų normos pakilo, ar kas?

— Mano nuomone, tai blogos naujienos mūsų pramonės šakai, — rimtai svarsto Alisija. — Tačiau jūs, be abejo, turite savo požiūrį.

Ji žiūri į mane, laukdama atsakymo, o man skruostai degte dega. Kaip dabar išsisukti? „Nuo šiandien, — pažadu sau, — skaitysiu laikraščius kiekvieną mielą dieną. Daugiau šitaip neužkibsiu.“

— Sutinku su jumis, — pagaliau pareiškiu. — Naujienos tikrai prastos. — Mano balsas kimsta. Siurbteliu šampano, melsdamasi, kad įvyktų žemės drebėjimas.

— O jūs gal šito tikėjotės? — neatlyžta Alisija. — Juk žurnalistai visada įžvalgūs.

— Aš... tiesą pasakius, jaučiau, kad taip bus, — garantuoju, kad nuskambėjo įtikinamai.

— Sklando gandai, kad ir Scottish Prime, ir Flagstaff Life sulauks to paties! — ji neatplėšia nuo manęs akių. — Manote, kad taip ir atsitiks?

— Na... sunku pasakyti, — aš gurkšteliu šampano. Kokie dar gandai? O, Viešpatie, kodėl ji nepalieka manęs ramybėje?

Atsitiktinai dirsteliu į Luką Brendoną. Akys įbestos į mane, veide — keista išraiška. O, velnias. Jis supranta, kad aš nieko nenutuokiu.

— Alisija, — staiga įsiterpia jis. — Matau pasirodė Megė Styvens. Gal galėtum...

— Žinoma, — ji puikiai ištreniruota, kaipmat oriai pasuka durų link.

— Beje, Alisija, — tęsia Lukas. Mergina skubiai atsisuka. — Noriu tiksliai žinoti, kas supainiojo tuos skaičius.

— Taip, — žiopteli Alisija ir nuskuba.

Jėzau, koks jis baisus. Likome dviese, reikia kuo greičiau nešdintis.

— Na, — gyvai pradedu aš, — turiu eiti...

Tačiau Lukas Brendonas palinksta artyn.

— SBG įmonei pranešta, kad šį rytą jie perėmė Rutland banko akcijas, — tyliai paaiškino Lukas.

Kai jis pasakė, ir pati prisimenu šį tą girdėjusi per ryto žinias.

— Žinau, kad perėmė, — išdidžiai atrėžiu. — Skaičiau FT. — Nelaukdama, kol jis dar ką nors paporins, suku prie Elės.

Prieš pat spaudos konferencijos atidarymą mudvi su Ele slenkame į patį galą ir užsiimame dvi vietas. Išsiimu bloknotą, puslapio viršuje užsirašau: Brandon Communications ir paraštėje imu paišyti gėlytes. Elė darbuojasi: per savo mobilųjį telefoną tuojau išgirs, ką šiai dienai žada horoskopas.

Gurkšteliu šampano ir patogiai atsilošiu kėdėje. Jau galima atsipalaiduoti. Klausytis neverta: visą informaciją randi spaudos pakete, o kas ką kalbėjo, nesunku sužinoti. Svarstau, ar pavyktų nepastebėtai nusilakuoti nagus, bet nė nespėjusi išsitraukti lako išgirstu prie ausies pabaisos Alisijos balsą:

— Rebeka?

— Taip? — tingiai atsiliepiu.

— Jums skambina. Jūsų redaktorius.

— Filipas? — kvailai paklausiu, tarsi pas mus būtų visa armija redaktorių.

— Taip.

Ji žiūri į mane tarsi į kokią kvailę ir parodo telefoną čia pat ant staliuko, salės gale. Elė klausiamai žvilgteli, bet aš tik gūžteliu pečiais. Į spaudos konferenciją Filipas niekada neskambindavo.

Degu smalsumu ir pasijaučiu esanti svarbi. Gal kas skubaus? Matyt, jis suuodė kažin ką neįtikėtino ir nori, kad skrisčiau į Niujorką karštais pėdsakais.

— Klausau, Filipai? — ir čia pat susigriebiu, kad reikėjo atsiliepti įspūdingiau, pavyzdžiui, „Taip“.

— Klausyk, Rebeka, nepyk, kad trukdau, — sako Filipas, — bet man prasidėjo migrena, reikės traukti namo.

— O, — nesusivokiu aš.

— Gal tu galėtum sutvarkyti vieną reikaliuką už mane?

Reikaliuką? Kuo jis mane laiko? Jeigu jam reikia paracetamolio, tegul siunčia sekretorę.

— Na, nežinau, — nusodinu jį. — Teks čia užsisėdėti.

— Žinoma, po to, kai baigsis. Penktą valandą Specialusis socialinio draudimo komitetas parengs spaudai ataskaitą. Gal gali nuvažiuoti ir paimti? Į Vestminsterį tiesiai po spaudos konferencijos.

Ką?! Man reikia pasiimti VISA kortelę ir gelbėti savo šaliką, o ne lakstyti dėl kažkokios sumautos ataskaitos!

— O Klerė negali? — sakau. — Man reikia grįžti į darbą ir baigti tą tyrimą dėl... — Pala, ką aš turiu parašyti šį mėnesį? — Dėl nekilnojamojo turto įkeitimų.

— Klerė bryfinge Sityje. O Vestminsteris tau pakeliui, grįžtant namo į tą modernųjį Fulhamą.

Pats Filipas gyvena Harpendene, todėl kiekviena proga taikosi pasišaipyti iš mano gyvenamosios vietos.

— Tereikės iššokti iš metro, ją paimti ir vėl šokti atgal, — aiškina jis.

O, Dieve. Kaip išsisukti? Užsimerkiu ir greitai kuriu planą: valanda čia, po to Skuodžiu į darbą, pasiimu VISA kortelę, lekiu šaliko ir tada — į Vestminsterį tos ataskaitos. Turėčiau suspėti.

— Gerai, — sutinku. — Paimsiu.

Į savo vietą grįžtu pačiu laiku: šviesos gęsta, priešais mus ekrane pasirodo žodžiai: GALIMYBĖS TOLIMUOSIUOSE RYTUOSE. Pasipila serija spalvotų vaizdų: Honkongas, Tailandas ir kitos egzotiškos vietelės, kurios paprastai pažadina mano mintis apie atostogas. Šiandien — išimtis. Negaliu atsipalaiduoti ir net pasijuokti iš naujokės, dirbančios Portfolio Week savaitraštyje, kuri užgulusi rašo kiekvieną žodelį ir turbūt dar paklaus kokių penkių klausimų, manydama, kad taip reikia. Man svarbiau šalikas. O jeigu nesuspėsiu iki šešių? O jeigu kas nors pasiūlys sumokėti daugiau? Pradedu panikuoti. Kažin ar gali Denny and George šitaip pasielgti?

Tailandas dingsta iš ekrano, prasideda nuobodžios diagramos, užtat mane pagauna įkvėpimas. Žinau! Sumokėsiu už šaliką grynaisiais. Nusiimsiu nuo savo einamosios sąskaitos 100 svarų, tetrūksta dvidešimties. Šalikas bus mano.

Išplėšusi lapelį iš bloknoto, pakišu jį Elei: „Ar gali paskolinti 20 svarų?“ Elė vis dar prilipusi prie mobiliojo. Įdomu, ką ji ten girdi? Juk negali horoskopas būti toks ilgas. Ji užmeta akį į mano raštelį, papurto galvą ir brūkšteli: „Ne. Sumautas aparatas prarijo mano kortelę. Kol kas gyvenu iš pietų talonų.“

Velnias. Rašau vėl: „O kaip kreditinė kortelė? Aš tikrai grąžinsiu. O ko ten klausaisi?“

Staiga žybteli šviesos. Pristatymas baigiasi, o aš negirdėjau nė žodelio. Žmonės muistosi kėdėse, o viena ryšių su visuomene mergelė dalina žvilgančias brošiūras. Elė pagaliau baigė klausytis ir šypsosi.

— Nusimato meilė, — praneša ji ir renka naują numerį. — Nepatikėsi, kaip tiksliai viską pasako.

— Mėšlo gabalas, — atrėžiu aš. — Ir užsiimk tu man tokiomis nesąmonėmis! O dar vadiniesi finansų analitike?

— Ne, — sako Elė. — O tu? — mudvi taip įsikrizename, kad net vienas senis iš kažkurio dienraščio atsisuka ir piktai dėbteli.

— Ponios ir ponai, — mūsų linksmybes nutraukia šaižus balsas. Nagi, Alisija stovi priešais auditoriją. Aš jai pavydžiu tų klasiškų kojų. — Kaip pastebėjote, Forlendo egzotiškų galimybių taupymo planas atskleidžia visiškai naują požiūrį į investavimą. — Alisija apžvelgia salę, kai mudviejų akys susitinka, ji šaltai nusišypso.

— Egzotiškos galimybės! — paniekinamai šnabždu Elei, baksteldama į agitacinį lapelį. — Geriau sakytų egzotiškos kainos. Ar matei, kiek jie užsiprašo?

(Aš visada pirmiausia žiūriu į tokius dalykus. Ir prekes rinkdamasi pradedu nuo etikečių su kainomis.)

Elė tik pavarto akis, neatitraukdama telefono nuo ausies.

— “Forlendo investicijos“ siekia tik aukštos kokybės, — Alisija kaip visada pasipūtusi. — „Forlendo investicijos“ siūlo jums geriausia.

— Jų didesnės kainos, mums — didesni nuostoliai, — išsprūsta man garsiai. Visi kvatoja. Jėzau, kaip nepatogu. Ir dar tas Lukas Brendonas žiopso atsisukęs. Greitai pasilenkiu ir apsimetu rašanti.

Atvirai kalbant, nesuprantu, kodėl turėčiau apsimetinėti. Juk į žurnalą dedame tik tą išpūstą reklamą, kuri parengiama spaudai. Kiekvieną mėnesį „Forlendo investicijų“ reklamai skiriami du didžiausi puslapiai, ir dar — pernai jie Filipą vežėsi į Tailandą kažin kokiam fantastiškam tiriamajam (cha-cha) darbui. Taigi mums leidžiama sakyti tik tai, kokie jie nuostabūs.

Kol Alisija kalba, pasilenkiu prie Elės.

— Klausyk, — šnabždu, — paskolink man savo kreditinę kortelę.

— Viskas išnaudota, — šnypšteli Elė. — Kaip tau atrodo, kodėl gyvenu iš pietų talonų?

— Bet man reikia pinigų! — šnibždu toliau. — Man žūtbūt reikia dvidešimties svarų!

Pasirodo, vėl netyčia pagarsinau, nes Alisija nutyla.

— Gal jums, Rebeka, vertėjo investuoti į „Forlendo investicijas“? — pastebi Alisija, ir vėl visi baubia. Keletas veidų atsisuka pavėpsoti, bet aš šaltai atremiu jų žvilgsnius. Dievaži, juk mes — žurnalistai, kolegos. Jie turėtų būti mano pusėje. Kurgi Britanijos nacionalinės žurnalistų sąjungos solidarumas ir visa kita?

Nesvarbu, kad dar neįstojau į tą jų sąjungą, vis tiek.

— Kam jums reikia tų dvidešimties svarų? — klausia iš priekio Lukas Brendonas.

— Aš... tetai, — įžūliai atkertu. — Ji guli ligoninėje, tad norėjau nunešti dovanėlę.

Auditorijoje tyla. Negaliu patikėti: Lukas Brendonas ištraukia iš kišenės 20 svarų banknotą ir paduoda vyrukui, sėdinčiam pirmoje žurnalistų eilėje. Tas padvejojęs perduoda jį į gretimą eilę. Taip dvidešimtinė keliauja per aukštai iškeltas rankas lyg koks įkaitęs aistruolis džiazo koncerte. Kai banknotas pasiekia mane, visi ploja, o aš raustu.

— Ačiū, — sutrikusi padėkoju. — Be abejo, grąžinsiu.

— Perduokite tetai mano linkėjimus, — pasako Lukas Brendonas.

— Ačiū, — pakartoju, o Alisijai pasiunčiu triumfuojantį žvilgsnį. Ji atrodo kaip vandeniu perlieta.

Klausimų ir atsakymų vakarui artėjant į pabaigą, pamažu žmonės smunka pro duris — laukia darbas kabinetuose. Ir aš, būdavo, tuo metu jau nerdavau iš salės, išgerdavau kapucino ir pašukuodavau parduotuves. Šiandien — ne. Reikia sulaukti paskutinio klausimo apie mokesčių struktūras, tada eisiu į priekį ir asmeniškai padėkosiu Lukui Brendonui už kilnų, tegul ir trikdantį, poelgį. O po to — tiesiai šaliko! Valiooo!

Keista — vos po kelių klausimų Lukas Brendonas pakyla, kažin ką pašnibžda Alisijai ir traukia durų link.

— Ačiū, — sumurmu, jam einant pro mano kėdę, bet negaliu garantuoti, kad jis išgirdo.

Na, ir kas? Svarbiausia — rankoje 20 svarų.

Grįžtant iš Vestminsterio, metro traukinys nei iš šio, nei iš to sustoja tunelyje. Praeina penkios minutės, dešimt. Nesąmonė! Šiaip jau niekuomet nesulaukiu, kad traukinys kur nors įstrigtų ar sulūžtų pakeliui į darbą. O šiandien esu priversta elgtis kaip tikras komersantas, nuo stresų susigriebęs skrandžio opą: barbenu pirštais, dūsauju, spoksau pro langą į tamsą.

Dalis mano smegenų supranta, kad iki parduotuvėlės uždarymo — marios laiko, kita gi dalis žino, kad jeigu ir nespėčiau, vargu ar ta mergužėlė parduotų mano šaliką kam nors kitam. Vis dėlto garantijų nėra. Nenurimsiu, kol neturėsiu šaliko rankose.

Pagaliau traukinys pajuda. Atsikvėpusi atsilošiu ir dirsteliu į kairėje tyliai sėdinį išblyškusį vyrą.

— Ačiū Dievui! — kalbinu jį. — Jau buvau puolusi į paniką.

— Baisu, — tyliai pritaria jis.

— Jie tiesiog nepagalvoja, tiesa? Na, kad mes galime turėti neatidėliotinų reikalų. Pavyzdžiui, aš labai skubu!

— Aš irgi šiek tiek skubu, — prisipažįsta vyras.

— Nežinau, ką būčiau dariusi, jeigu traukinys nebūtų pajudėjęs, — aš pakraipau galvą. — Jautiesi toks... bejėgis!

— Aš jus labai gerai suprantu, — rimtai sako vyras. — Jie nesuvokia, kad kai kurie žmonės... — jis parodo į mane, — kad mes ne šiaip sau važiuojame. Mums svarbi kiekviena minutė.

— Teisybė! — sutinku aš. — Kur jūs skubate?

— Mano žmona gimdo. Mūsų ketvirtąjį.

— Och! — aš priblokšta. — Na... Vaje! Sveikinu. Tikiuosi, kad jūs...

— Paskutinįjį kartą gimdymas tęsėsi pusantros valandos, — vyras trinasi išrasojusią kaktą. — O dabar važiuoju jau keturiasdešimt minučių. Na, bent jau judame.

Jis gūžteli pečiais ir nusišypso.

— O jūs? Kur jūs skubate?

O, Viešpatie.

— Aš... em... aš važiuoju į...

Manęs jau neima juokas. Atsikrenkščiu, jaučiu, kad raustu. Juk nepasakysi žmogui, kad tas neatidėliotinas reikalas — nusipirkti šaliką iš Denny and George.

Net ne kostiumėlį, paltą ar kokį kitą vertingą daiktą, bet šaliką.

— Et, ne taip ir svarbu, — sulemenu.

— Netikiu, — maloniai skatina jis.

O varge, bjauriau ir būti negali! Pakeliu akis — ačiū Dievui, mano stotelė.

— Sėkmės, — sakau pašokdama. — Tikiu, kad spėsite nuvažiuoti.

Šaligatviu žingsniuoju šiek tiek susigėdusi. Gal reikėjo tuos šimtą dvidešimt svarų atiduoti tam vyrui — būtų ką nors nupirkęs kūdikiui?

Kai pagalvoji, kas tas šalikas? Kas svarbiau — kažkoks drabužis ar naujos gyvybės stebuklas?

Taip filosofuodama vos neprapėdinau pro posūkį. Tik spėju pasukti už kampo — o siaube! Priešais ateina panelė, nešina Denny and George maišeliu. Galvoje viskas susijaukia.

O Dieve.

O jeigu ten mano šalikas?

O jeigu ji norėjo būtent jo, ir pardavėja, pamaniusi, kad aš neateisiu, pardavė?

Perbėgusi gatvę įvirstu į parduotuvę. Vos prakvėpuoju iš baimės.

Šaliko nebėra? Ką tada darysiu?

Tačiau pardavėja šypsosi.

— Sveika! Jis laukia jūsų.

— O, ačiū, — pajutusi palengvėjimą atsiremiu į prekystalį.

Jaučiuosi taip, lyg mane būtų kas vijęsis. Apsipirkinėjimą derėtų priskirti prie širdies ir kraujagyslių ligų rizikos faktorių. Mano širdis visada, kai tik pamato užrašą „50% nuolaida“, ima plakti smarkiau.

Atiduodama dešimtines bei dvidešimtines skaičiuoju ir virpėdama laukiu, kol pardavėja pasilenks po prekystaliu mano žaliosios dėžutės. Ją įdeda į storą blizgantį maišelį tamsiai žaliomis rankenėlėmis ir įteikia man. Toks nuostabus jausmas, net norisi užsimerkti.

Tas momentas. Ta akimirka, kai pirštai suima blizgaus, lygutėlio maišelio rankenėles, o visi viduje esantys žavingi nauji daiktai tampa tavo. Su kuo palyginti? Tarsi vaikščiotum dienų dienas alkana ir po to įsikimštum į burną šiltos, sviestu užteptos, paskrudintos duonytės. Tarsi atsibustum ir prisimintum, kad jau savaitgalis. Tarsi tos malonios sekso akimirkos. Niekas kitas neegzistuoja, tik tikrų tikriausias savanaudiškas pasitenkinimas.

Iš parduotuvės išeinu vis dar apsvaigusi iš laimės. Turiu tokį šaliką! Aš turiu Denny and George šaliką! Aš turiu...

— Rebeka, — mano mintis nutraukia vyriškas balsas. Pakeliu akis, ir skrandis iš siaubo apsiverčia. Lukas Brendonas.

Lukas Brendonas stovi gatvėje tiesiai priešais mane ir žiūri į mano maišelį. Visiškai sutrinku. Kokį velnią jis čia daro? Gal tokie žmonės jau neturi asmeninių vairuotojų? Turėtų maltis kokiame nors priėmime ar panašiai, o ne čia stoviniuoti!

— Ar nupirkai? — šiek tiek pasiraukęs klausia.

— Ką?

— Dovaną tetai.

— Žinoma, — atsakau ir nuryju seiles. — Taip... nupirkau.

— Ji ten? — jis rodo į maišelį, o man užsiliepsnoja skruostai.

— Taip, — pagaliau patvirtinu. — Pamaniau, kad... labai tiks šalikas.

— Labai kilnu iš tavo pusės. Denny and George, — Lukas kilsteli antakius. — Tavo teta turbūt madinga ponia.

— Taip, madinga, — atsikrenkščiu. — Ji labai kūrybinga ir originali.

— Tikiu, — sako Lukas ir po pertraukėlės klausia: — Koks jos vardas?

Jėzau. Reikėjo lėkti tolyn, vos jį pamačius. Dabar šaukštai po pietų. Stoviu suparalyžiuota. Neprisimenu nė vieno moteriško vardo.

— Erm... Ermintrūda, — girdžiu savo balsą.

— Teta Ermintrūda, — mąsliai pakartoja Lukas. — Na, tai perduok jai geriausių linkėjimų nuo manęs.

Linktelėjęs Lukas Brendonas nueina, o aš stoviu ir galvoju, ar jis suprato, ar ne.

Trečias skyrius

Vos spėju įkelti koją į butą, Sjuzi jau klykia:

— Denny and George! Beki, tu rimtai?

— Taip, — išsišiepiu iki ausų. — Nusipirkau šaliką.

— Greičiau rodyk! — Sjuzi pašoka nuo sofos. — Rodyk, rodyk, rodyk! — Ji čiumpa maišelį. — Parodyk savo naująjį šaliką! Greičiau!

Štai kodėl man patinka gyventi su Sjuzi. Mano senoji kambario draugė Džulija tik būtų suraukusi nosį ir suburbėjusi: „Denny, na ir kas?“ arba „Nepakločiau šitiek už šaliką.“ Tačiau Sjuzi kuo puikiausiai mane supranta. Ko gero, ji blogesnė negu aš.

Bet man nėra ko lygintis su Sjuzi: nors jai dvidešimt penkeri, tėvai vis dar parūpina kišenpinigių. Taip vadinama pašalpa ir, matyt, ji skiriama iš kokio nors šeimos fondo, tačiau, mano supratimu, tai kišenpinigiai. Dvidešimt penktojo gimtadienio proga tėvai Sjuzi nupirko butą Fulhame, kur ji ir gyvena, pusiau dirbdama, pusiau skrajodama be darbo.

Sjuzi (labai) trumpai dirbo informavimo ir reklamos srityje, tada ją ir susitikau vienos komandiruotės Gernsyje metu. Beje, Sjuzi dirbo Brandon Communications įmonėje. Ką jau kalbėti apie jos storžieviškumą (tą ir pati pripažįsta), tokios niekam tikusios žurnalistės man dar neteko sutikti. Pamiršusi, kokį banką reikėjo reklamuoti, ji ėmė liaupsinti vieną iš savo konkurentų. To banko atstovas klausėsi ir vis labiau siuto, o visi žurnalistai leipo iš juoko. Sjuzi šis nuotykis gerai nesibaigė. Tiksliau, pati nusprendė, kad žurnalistės karjera — ne jai. (Kitaip tariant, Lukas Brendonas atleido ją iš darbo, vos spėjo grįžti į Londoną. Tai dar viena priežastis griežti ant jo dantį.)

Tačiau tai netrukdė mudviem su Sjuzi nuostabiai praleisti laiką, gurkšnojant vyną iki paryčių. Bičiulystė tęsėsi, kol vieną dieną Džulija pakėlė sparnus ir išskrido su savo profesoriumi, vadovavusiu jos darbui, tuščiai siekti filosofijos daktarės laipsnio. O Sjuzi pasiūlė man kraustytis pas ją. Puikiai suprantu, kad moku už nuomą tik simboliškai, tačiau niekada ir nesispyriau mokėti rinkos kainą, nes mano piniginė per plona. Niekaip nesuprantu, kaip žmonės gali išgyventi tokiose šlykščiai brangiose vietose?

— Bekse, išimk! — nerimsta Sjuzi. — Leisk pažiūrėti! — ji kiša savo ilgapirštes letenas maišelin, bet aš skubu jį patraukti, kol dar neperplėšė. Šis maišelis keliaus ten, kur kabo kitų prestižinių parduotuvių maišeliai — ant durų. Kad būtų po ranka, kai eisiu pirkti kasdienių prekių. (Ačiū Dievui, jie dar neįsigudrino pasirūpinti maišeliais su specialiu užrašu „Išpardavimas“. Negaliu pakęsti tokių parduotuvių. Mat neapsakomas įdomumas neštis prašmatnų maišelį, ant kurio didžiausiomis raidėmis iškeverzota „Išpardavimas“! Jau verčiau tiesiai šviesiai ištepliotų „Šykštuolis“.)

Lėtai praskleidžiu maišelio kraštus, ištraukiu tamsiai žalią dėžutę ir, nuėmusi dangtelį, išvynioju. Tokį šaliką į rankas reikia imti su atitinkama pagarba! Namie jis dar gražesnis negu parduotuvėje. Apsivynioju jį aplink kaklą ir kvailai išsišiepiu.

— O, Bekse! — miaukia Sjuzi. — Tai bent grožybė!

Abi patylime, tarsi susiliejusios su dangiškomis jėgomis — Parduotuvių Dievu.

Viską sugadina Sjuzi, nes jai jau reikia kažin kur lėkti.

— Galėsi pasipuošti, kai šį savaitgalį eisi į pasimatymą su Džeimsu, — pareiškia ji.

— Užtat kad ne, — beveik piktai atsiliepiu ir nusiimu šalikėlį. — Neturiu jokio pasimatymo.

— Eik jau!

— Tarp mūsų viskas baigta, — aš abejingai gūžteliu pečiais.

— Tikrai? — išpučia akis Sjuzi. — Kodėl? Tu man nieko nesakei!

— Žinau, — aš vengiu jos žvilgsnio. — Nelabai... smagu pasakoti...

— Pasiuntei? Nė nepasidulkinusi? — Sjuzi vos nespiegia iš smalsumo. Tik kažin ar aš taip labai trokštu pasakoti? Gal reikėtų būti kuklesnei? Bet velniai nematę!

— Žinau, — sakau. — Čia ir bėda.

— Ką tai reiškia? — Sjuzi palinksta į priekį. — Bekse, ką čia šneki?

Įkvepiu ir atsisuku į ją.

— Jis nenorėjo.

— Tu jam nepatikai?

— Ne. Jis... — aš užsimerkiu ir išpoškinu: — Džeimsas nepripažįsta sekso iki vestuvių.

— Juokauji, — atsimerkiu, ogi Sjuzi pašiurpusi iš siaubo, tarytum būtų išgirdusi didžiausią šventvagystę. — Juokauji, Beki, — negali patikėti ji.

— Rimtai, — šypteliu aš. — Čia ir visa bėda. Aš lyg ir... spaudžiau jį, o Džeimsas... tiesiog turėjo gintis.

Pagaliau į dienos šviesą iškilo giliausiai užkištas, sėkmingai slėptas pažeminimas. Susipažinau su Džeimsu prieš kelias savaites viename vakarėlyje. Trečias pasimatymas ir buvo lemtingas. Jis pakvietė mane į restoraną, pavaišino ir užsispyrė apmokėti sąskaitą. Po to nuėjome į jo namus ir galiausiai ėmėme bučiuotis ant sofos.

Įdomu, ką aš turėjau galvoti? Štai sėdi du balandėliai, karštai bučiuojasi; Džeimso kūnas šaukėsi daugiau, o iš kur man žinoti, kad jo protas rėkė: „Ne“? Aš juk šiuolaikinė panelė, pradėjau traukti jo kelnių užtrauktuką žemyn. Kai jis čiupo mano ranką ir atstūmė, maniau, kad tik nori dar labiau įkaitinti visą reikalą. Taigi aš dar energingiau ėmiausi darbo.

Kai dabar pagalvoju, gal man reikėjo greičiau suprasti, kad jis, taip sakant, nenusiteikęs bendradarbiauti. Ir ką gi — Džeimsas skėlė man antausį, kad atsikabinčiau. Žinoma, po to jis ilgai atsiprašinėjo.

Sjuzi spokso, netekusi amo, o paskui ima springti iš juoko.

— Jis turėjo gintis?! Na, tu ir vyrų ėdikė, Bekse!

— Baik! Jis labai gražiai kalbėjo, net klausė, ar aš pasiruošusi laukti.

— O tu spjovei jam į barzdą?

— Panašiai, — žvelgiu kažin kur į šoną.

Tiesą pasakius, prisimenu, kaip mečiau jam šiokį tokį iššūkį. „Gali dabar atstumti mane, Džeimsai, — tebegirdžiu savo kimų balsą ir menu, kaip stengiausi įsmeigti į jį pačias geismingiausias akis, — bet po savaitės pats pasibelsi į mano duris.“

Praėjo daugiau kaip savaitė — jokio garselio. Kai pagalvoji, tokie dalykai širdies nepaglosto.

— Baisu! — pareiškia Sjuzi. — O kaip dėl lytinio atitikimo?

— Ką aš žinau? — gūžteliu pečiais. — Jaučiu, kad jis linkęs rizikuoti.

Sjuzi sukrizena.

— Ar gavai pamatyti jo?

— Ne! Neleido nė prisiartinti!

— Tai negi nejautei? Mažiukas? — Sjuzi akys šelmiškai blyksi. — Galiu lažintis, kad miniatiūrinis. Įsivaizduoju, jis tikisi įvilioti kokią nors vargšelę į santuokos pinkles, o ta paskui vargs visą amželį su tuo nykštuku. Džiaukis, kad išsisukai, Bekse! — ji išsiima Silk Cut cigaretę ir prisidega.

— Čia nerūkyk! — užprotestuoju. — Mano šalikas pasmirs dūmais!

— Tai ką veiksi šį savaitgalį? — klausia draugė giliai užsitraukdama. — Gal nori nuvažiuoti į kaimą?

Sjuzi taip vadina antrus savo tėvų namus Hampšyre. Kaimas. Tarytum jos tėvai valdytų kokią mažą nepriklausomą valstybę, apie kurią niekas nežino.

— Ne, nenoriu, — niūriai atsakau ir pasiimu TV programą. — Aplankysiu tėvus.

— Gerai, — pritaria Sjuzi. — Perduok mamai linkėjimus.

— Būtinai. O tu perduok linkėjimus Peperiui.

Peperis — Sjuzi žirgas. Ji užsėda ant jo (jeigu iš viso užsėda) gal tik kokius tris kartus per metus, bet užtenka tėvams prabilti apie žirgo pardavimą, ir Sjuzi puola į isteriją. Pasirodo, jo išlaikymas per metus atsieina 15 tūkstančių svarų. Penkiolika tūkstančių svarų. Kažin kaip žirgas užsitarnauja tokių pinigų? Stovėdamas arklidėje ir šlamšdamas obuolius. Ir aš mielai sutikčiau būti arkliu.

— Tiesa, vos nepamiršau, — sako Sjuzi. — Gavome sąskaitą už komunalinius mokesčius. Po tris šimtus kiekvienai.

— Trys šimtai svarų? — baimingai žiūriu į ją. — Dabar iš karto?

— Aha. Faktiškai jau pavėluota. Tu man išrašyk čekį ar ką.

— Gerai, — nerūpestingai atsakau. — Tuoj bus tie trys šimtai.

Nedelsdama išrašau čekį. Sjuzi tokia kilniaširdė dėl nuomos, kad aš visada apmoku savo dalį mokesčių, net kartais šiek tiek pridėdama. Atiduodama tą čekį, jaučiuosi nelabai gerai. Tris šimtus svarų tarsi vėjas nupūtė. O kur dar ta prakeikta VISA sąskaita? Šitas mėnuo nekoks.

— Beje, tau kažkas skambino, — priduria Sjuzi, žvairuodama į popierėlį. — Erika Parsnip. Ar gerai ištariau?

— Erika Parsnip? — įtariu, kad Sjuzi kartais per daug atsipalaiduoja.

— Parnel. Erika Parnel iš Endvičo banko. Prašė paskambinti.

Aš sustingstu iš siaubo.

— Ji skambino čia? Šiuo numeriu?

— Taip. Šiandien popiet.

— Velnias, — širdis ima plakti smarkiau. — Ką tu jai pasakei? Ar sakei, kad man liaukų uždegimas?

— Kas? — dabar jau Sjuzi pastėrsta. — Žinoma, kad nesakiau apie jokį sumautą liaukų uždegimą!

— O ar ji teiravosi apie mano koją? Apskritai apie mano sveikatą?

— Ne! Tik klausė, kur tu. Aš ir pasakiau, kad darbe...

— Sjuzi! — aš puolu į neviltį.

— Tai ką turėjau pasakyti?

— Reikėjo pasakyti, kad guliu lovoje su sulaužyta koja ir dar kad sergu liaukų uždegimu!

— Labai ačiū, kad įspėjai! — Sjuzi žiūri į mane prisimerkusi, paskui susirango lotoso poza. Tokių ilgų ir liesų kojų dar nemačiau. Kai ji užsimauna juodas kojines, atrodo lyg tikras voras. — Kas čia atsitiko? Viršijai kreditą?

Ar aš viršijau kreditą?

— Mažumėlę, — gūžteliu pečiais. — Susitvarkysiu.

Tyla. Pakeliu akis — ogi Sjuzi į skutelius plėšo mano čekį.

— Sjuzi! Baik kvailioti!

— Grąžinsi, kai sąskaita bus pilna, — tvirtai pareiškia draugė.

— Ačiū, Sjuzi, — stipriai apkabinu ją. Sjuzi — pati geriausia draugė iš visų turėtų.

Užtat man ima mausti paširdžius. Maudžia visą vakarą, atsibudus rytą irgi ne ką geriau. Stengiuosi negalvoti apie Denny and George šaliką. Guliu įbedusi akis į lubas ir pirmą kartą per daugybę mėnesių pradedu skaičiuoti savo skolas: bankas, VISA kortelė, Harvey Nichols parduotuvės kortelė, Debenhams kortelė, Fenwicks kortelė... O dabar ir Sjuzi.

Bus apie... tuoj suskaičiuosiu... apie šešis tūkstančius svarų.

Toks skaičius man netelpa galvoje. Iš kur, po perkūnais, aš paimsiu tiek pinigų? Per tūkstantį savaičių gal ir galėčiau sutaupyti atidėliodama po šešis svarus per savaitę. Arba penkis šimtus savaičių atidėdama po dvylika svarų. Arba... o gal po šešiasdešimt svarų per savaitę kokį šimtą savaičių. Aha, šitaip realiau. Bet kaip, po velnių, sutaupyti 60 svarų per savaitę?

O gal gerai pasikaustyti ir išmėginti laimę televizijos viktorinoje? Arba išrasti ką nors protinga? O gal... laimėčiau loterijoje? Nuo pastarosios minties net nurimstu ir vėl šiltai susiriečiu į kamuoliuką. Kol kas geriausia išeitis — loterija.

Apie aukso puodą nėra ką ir svajoti, užteks kokio mažesnio prizo. Jų ten krūvos. Užtektų, sakykim, šimto tūkstančių svarų. Susimokėčiau visas skolas, nusipirkčiau automobilį, butą...

Tiesą pasakius, būtų geriau 200 tūkstančių svarų. Arba ketvirtis milijono.

O, kaip puiku būtų tapti viena tų laimingųjų, kurie pasidalija pagrindinį prizą! „Penki laimėjusieji pasidalins po milijoną tris šimtus tūkstančių svarų.“ (Net širdis leipsta, kai girdi šitaip sakant. „Milijonas trys šimtai“. Tarsi tie trys šimtai tūkstančių svarų būtų tokia smulkmena, kurios galima ir nepastebėti.)

Turėdama tiek pinigų, aš kaipmat atsigaučiau. Argi čia godumas, jeigu nori pasidalyti pagrindinį prizą? „Prašau, Viešpatie, — meldžiuosi, — leisk man laimėti loterijoje, tikrai pasižadu sąžiningai pasidalyti!“

Taigi, važiuodama pas tėvus, išlipu prie degalinės ir nusiperku du loterijos bilietus. Skaičiukus renkuosi gal kokį pusvalandį. Žinau, kad visada pasitvirtina 44 ir 42. O kiti? Susirašau ant atskiro lapelio keletą kombinacijų ir žiūriu, tarsi jie būtų televizijos ekrane.

1 6 9 16 23 44

Ne! Atrodo baisiai! Kur mano protas? Visų pirma, 1 niekada neiškrenta,

o 6 ir 9 — nesižiūri.

3 14 21 25 36 44

Gerėliau. Juos ir pažymiu bilietėlyje.

5 11 18 27 28 42

Šitas atrodo labai įspūdingai. Panašu, kad atneš laimę. Įsivaizduoju, kaip per žinias Moira Stiuart skaito: „Vienas bilietėlio savininkas, kuris, kaip spėjama, gyvena pietvakarinėje Londono dalyje, laimėjo dešimties milijonų svarų vertės pagrindinį prizą.“

Nuo tokios minties man net silpna. Ką aš darysiu su 10 milijonų? Nuo ko pradėsiu?

Na, pirmiausia bus didelis pokylis. Kokioje nors prašmatnioje vietelėje. Liesis šampanas, vyks šokiai, visus aptarnaus taksi, kad nereikėtų patiems vairuoti namo. O išlydint į namus bus įteikiamos dovanėlės, pavyzdžiui, vonios putos ar panašiai. (Kažin ar Calvin Klein gamina vonios putas? Kai kitą kartą būsiu Boots vaistinėje, reikės pasiteirauti.)

Žinoma, visai savo šeimai ir draugams nupirksiu po namą. Atsiremiu į loterijos stendą ir užsimerkiu — kad geriau susikaupčiau. Tarkim, nuperku dvidešimt namų po 250 tūkstančių svarų. Lieka... penki milijonai. Dar apie 50 tūkstančių svarų už pokylį. Tada nusivešiu visus kur nors paatostogauti. Į Barbadosą arba kitur. Jeigu visi skrisime per Club agentūrą, kainuos apie... 100 tūkstančių svarų.

Aha, iš viso 4 milijonai 850 tūkstančių svarų. Oi, dar 6000 reikės sumokėti už visas kreditines korteles ir kredito perviršį! Tris šimtus grąžinti Sjuzi. Suapvalinus išeis septyni tūkstančiai. Tuomet man lieka 4 milijonai 843 tūkstančiai.

Be abejo, šiek tiek paaukosiu labdarai. Gal net būtų geriau įkurti labdaros fondą. Remsiu visus tuos nemadingus, ignoruojamus labdaros fondus, pavyzdžiui, skirtus sergantiesiems odos ligomis arba seneliams. Dar būtinai nusiųsiu solidų čekį savo senajai anglų kalbos mokytojai poniai Džeims, kad papildytų mokyklos bibliotekos atsargas. Gal net pavadintų ją mano vardu. Blumvud biblioteka.

Tiesa, tris šimtus reikės skirti tam šiaušto audinio paltui Whistles parduotuvėje. Privalau jį nusipirkti, kol dar yra. Tai kiek liks po viso šito? Iš 4 milijonų 843 tūkstančių atėmus...

— Atsiprašau, — sutrukdo mane moters balsas. Jai reikia tušinuko.

— Atleiskite, — sakau ir mandagiai pasitraukiu į šalį. Mane taip sutrukdė, kad net pamečiau paskutinį skaičių. Liko keturi milijonai ar penki?

Pamačiusi, kaip toji moteriškė žiūri į mano lapelį, pašiurpstu: kas bus, jeigu mano atmesti skaičiai — 1 6 9 16 23 44 — pasirodys šį vakarą ekrane? Nusigraušiu nagus! Neatleisčiau sau visą gyvenimą. Bus kaip tam vyrukui, kuris nusižudė, nes buvo pamiršęs išsiųsti paštu lošimo kuponus su atspėtais rungtynių rezultatais.

Bilietukuose skubiai įrašau visas savo skaičių kombinacijas. Iš viso devyni bilietukai. Devyni svarai, nieko sau. Nelabai gerai juos išleisti, bet vėlgi — devyni šansai, kad laimėsiu.

Ir kodėl būtent ta kombinacija 1 6 9 16 23 44 taip lenda į galvą? Gal kas nors iš kur nors mėgina man patarti?

Brompton‘s parduotuvė

PIRKĖJŲ SĄSKAITŲ SKYRIUS

Bromptono g. 1 Londonas SW4 7TH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų kovo 2 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

mūsų turimais duomenimis, Jūs dar neapmokėjote paskutinės Brompton Gilt kortelės sąskaitos. Jeigu pastarosiomis dienomis ją jau apmokėjote, prašome šį pranešimą ignoruoti.

Šiuo metu Jūs esate skolinga 235,76 svaro. Mažiausia mokėtina suma — 43 svarai. Galite apmokėti grynaisiais, čekiu arba pagal pridedamą banko žiro kredito pervedimą. Laukiame Jūsų apmokėjimo.

Nuoširdžiai Jūsų Džonas Hanteris,

Pirkėjų sąskaitų skyriaus viršininkas

Brompton‘s parduotuvė

Bromptono g, 1

Londonas SW4 7TH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų kovo 2 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

Dabar pats palankiausias metas išleisti pinigus!

Tik labai trumpą laikotarpį siūlome PAPILDOMŲ TAŠKŲ perkant bet kokią prekę, kurios kaina ne mažesnė kaip 50 svarų, ir naudojantis Brompton Gilt* kortele. Taigi pasinaudokite galimybe padidinti savo turimų taškų skaičių ir įsigyti kai kurias tik Jums skirtas dovanas.

Štai keletas Jums siūlomų dovanėlių:

Itališka odinė rankinė 1000 taškų

Dėžė raudonojo šampano 2000 taškų

Du skrydžiai į Paryžių** 5000 taškų

(Šiuo metu Jūs turite 35 taškus)

Nepamirškite, kad šio pasiūlymo laikotarpiu Jūs laimėsite po du taškus už kiekvienus išleistus 5 svarus. Laukiame Jūsų parduotuvėje! Pasinaudokite šiuo unikaliu pasiūlymu!

Nuoširdžiai Jūsų Adrianas Smitas,

Klientų aptarnavimo skyriaus viršininkas

* negalioja restoranuose, vaistinėse, spaudos kioskuose ir kirpyklose

* galimi tam tikri apribojimai — žr. pridėtą informacinį lapelį

Ketvirtas skyrius

Tėvukus randu besiginčijančius. Abu sode: tėtis, pasilipęs iki pusės kopėčių, bado pagaikščiu nutekamąjį vamzdį prie namo šono, o mama sėdi prie geležinio staliuko ir varto Past Times katalogą. Nė vienas net nepakelia galvos, kai išeinu pro verandos duris.

— Aš tik sakau, kad jie turi rodyti pavyzdį! — sako mama.

— Ir manai, kad statydamas save į pavojų parodysi gerą pavyzdį? Galvoji, kad tai išspręs bėdą?

— Į pavojų! — nusišaipo mama. — Greimai, nebūk toks melodramatiškas. Tai tu tokios nuomonės apie britų visuomenę?

— Labas, mama. Labas, tėti.

— Beki sutinka su manimi, tiesa, brangioji? — mama rodo į atverstą Past Times. — Puikus megztinis, — priduria pusbalsiu. — Pažiūrėk, kaip išsiuvinėtas!

— Aišku, kad ji nesutinka su tavimi! — atšauna tėtis. — Dar tokio absurdo nesu girdėjęs.

— Čia ne absurdas, — pasipiktina mama. — Beki, juk būtų puiku, jei karališkoji šeima važinėtų viešuoju transportu, tiesa?

— Na... — atsargiai pradedu, — tiesą pasakius...

— Manai, karalienė į oficialius renginius turi važinėti 93-iuoju autobusu? — šaiposi tėtis.

— O kodėl ne? Gal tuomet 93-iasis autobusas būtų daug produktyvesnis!

— Na, — sakau sėsdamasi greta mamos, — kaip reikalai?

— Ar tu supranti, kad šita šalis jau beveik pateko į aklavietę? — mama tarsi negirdi manęs. — Jeigu žmonės nepradės dažniau naudotis viešuoju transportu, visi keliai bus užkimšti.

Tėtis purto galvą.

— Manai, jei karalienė ims važinėti 93-iuoju, problema bus išspręsta? Negalvoji nei apie saugumą, nei apie tai, kiek kartų jai reikėtų sumažinti savo įsipareigojimus...

— Nebūtinai vien karalienė, — atšauna mama ir patyli. — Kad ir kiti, pavyzdžiui, Kento princesė Mišelė. Kodėl ji negali važinėti metro? Tokiems žmonėms būtų ne pro šalį susipažinti su tikruoju gyvenimu.

Mano mama paskutinį kartą metro važiavo kokiais 1983-iaisiais.

— Gal išvirti kavos? — linksmai pasiūlau.

— Jeigu nori žinoti, tos tavo kalbos apie aklavietę — visiška nesąmonė, — šiaušiasi tėvas. Jis nušoka nuo kopėčių ir šluostosi rankas. — Propaganda.

— Propaganda! — purkšteli mama.

— Na, einu užkaisti kavos, — pakylu aš.

Virtuvėje įjungiu virdulį ir atsisėdu prie saulės nutvieksto stalo. Jau pamiršau, dėl ko ginčijosi tėvai. Žinau, jie mals ir mals apie tą patį, kol pagaliau nutars, kad dėl visko kaltas Tomas Bleiras. Kad ir kaip būtų, man rūpi kur kas svarbesni dalykai. Dar reikia tiksliai apskaičiuoti, kiek turėčiau duoti Filipui, savo bosui, po to kai išlošiu loterijoje. Žinoma, nevalia išbraukti jo iš sąrašo, tačiau gal negražu duoti grynaisiais? Gal geriau dovana? Pavyzdžiui, kokios nors dailios rankogalių sąsagos. Arba pintinė piknikui, kurioje būna ir lėkščių. (Žinoma, Klerei Edvards — špyga).

Sėdžiu saulėtoje virtuvėje ir jaučiu, lyg manyje spindėtų mažytė paslaptis. Laimėsiu loterijoje. Šį vakarą mano gyvenimas pakryps nauja vaga. Dieve, negaliu sulaukti. Dešimt milijonų svarų. Tik pagalvokite, rytoj galėsiu pirkti, ką įsigeidusi. Bet ką!

Priešais mane guli laikraštis. Kaip tik atverstas nekilnojamojo turto skyrelis, ir aš iš karto susirandu, kur siūlomi brangūs namai. Kur čia reikėtų gyventi? Čelsyje? Noting Hile? Meiferyje? Belgravija. Skaitau: „Nuostabūs namai su 7 miegamaisiais, priestatu darbuotojams ir dideliu sodu.“ Ką gi, skamba neblogai, septyni miegamieji Belgravijoje man — kaip tik. Žvilgteriu į kainą apačioje ir atšoku. Šeši su puse milijonų svarų. Štai kiek jie prašo! Šešių su puse milijonų.

Ne tik apstulbstu, bet ir pykteliu. Ar jie rimtai? Aš neturiu jokių 6,5 milijonų svarų. Man bus likę tiktai kokie... keturi milijonai. O gal penki? Nesvarbu, vis tiek neužtenka. Paprasčiausias akių dūmimas. Laimėjusieji aukso puodą turi būti pajėgūs nusipirkti ką tik panorėję... Pasijaučiu tokia vargšė ir niekam tikusi...

Nusviedžiu laikraštį šalin ir pasiimu brošiūrą, kurioje reklamuojama daugybė dailių baltų užvalkalų po 100 svarų. Jau panašiau. Kai laimėsiu tą krūvą pinigų, miegosiu tik po tokiais šiugždančiais baltais užvalkalais. Ir baltoje metalinėje lovoje. Ir langinės bus baltos. Ir vilkėsiu baltą pūkuotą chalatą...

— Tai kas naujo finansų pasaulyje? — virtuvėn mama atskuba vis dar su Past Times katalogu rankoje. — Ar kava paruošta? Judėk, judėk, brangute!

— Jau ruošiausi, — pasisuku kėdėje. Kaip ir tikėjausi, mama skuba ruošti pati. Ji paima man nematytą keraminį indą, kuriame laikoma kava, ir ją šaukštu pila į naują aukso spalvos kavinuką.

Mama kraustosi iš proto dėl naujų indų ir kitų virtuvės rakandų. Senuosius paprasčiausiai atiduoda į Oxfam labdaros parduotuvę. Nauji puodai, nauji skrudintuvai... Šiemet jau trečia nauja šiukšlių dėžė: buvo tamsiai žalia, po to — padengta chromu, dabar — geltona, beveik permatoma, plastikinė. Pinigų švaistymas, ne kitaip!

— Gražus sijonėlis! — ji žiūri į mane, tarsi matytų pirmą kartą. — Iš kur?

— DKNY parduotuvė, — suburbu.

— Labai gražutis. Ar brangus?

— Nelabai. Beveik penkiasdešimt svarų.

Ne visai tiesa. Būtų teisingiau pasakyti — šimtas penkiasdešimt. Tačiau jai geriau neminėti tikslių kainų, nes ištiktų infarktas. Tiksliau, ji lėktų pasakyti tėvui, ir tada abu kristų nuo infarkto, o aš likčiau našlaitė.

Todėl man beliko elgtis taip: susidariau dvi kainų grupes — Tikrosios ir Mamos. Na, panašiai kaip parduotuvėje, kurioje taikoma 20 procentų nuolaida: eini ir mintyse skaičiuoji. Po kurio laiko tikrai gerai įgundi.

Tėra vienas skirtumas: naudoju slenkamąją sistemą, na, panašiai kaip pajamų mokestis. Pradedu nuo 20 procentų (jeigu kainuoja 20 svarų, sakau, kad kainavo 16) ir kylu iki... na, jei reikia, iki 90 procentų. Kažkada pirkau batus už 200 svarų, o mamai pasakiau, kad mokėjau 20, mat vykęs išpardavimas. Ir ji patikėjo.

— Ieškai buto? — klausia mama, pastebėjusi atverstus nekilnojamojo turto puslapius.

— Ne, — niūriai atsakau ir sklaidau savo brošiūrą. Tėvai mane visą laiką mygia pirktis butą. Tai ką, gal jie nežino, kiek kainuoja butai? Aš nekalbu apie parduodamus Kroidone.

— Pasirodo, Tomas jau nusipirko gražų nedidelį namuką Raigeite, — ji linkteli mūsų artimiausių kaimynų pusėn. — Dabar važinėja į darbą, — mama kalba su tokiu pasitenkinimu, tarsi jis būtų laimėjęs Nobelio taikos premiją.

— Na, aš neturiu pinigų butui. Nei mažam namukui.

Kol kas. Iki aštuntos valandos vakaro. Chi chi chi.

— Rūpesčiai dėl pinigų? — virtuvėje pasirodo tėtis. — Žinai, yra du šios bėdos sprendimo būdai.

O Viešpatie. Ir vėl. Tėtušio aforizmai.

— T, — sako tėtis, žybsėdamas akimis, — ir U. D. P.

Jis patyli, laukdamas mano reakcijos, tačiau aš toliau vartau brošiūrą ir apsimetu negirdinti.

— “Taupyk“, — neiškenčia tėtis, — arba „Uždirbk daugiau pinigų“. Kuris tau arčiau širdies, Beki?

— Manau, abu, — nerūpestingai atsakau, toliau vartydama brošiūrą. Tiesą sakant, man lyg ir gaila tėvuko. Jis patirs šoką, kai vienturtė dukrelė pernakt taps multimilijoniere.

Papietavę mudvi su mama susiruošiame į amatininkų mugę, vykstančią vietinėje pradinėje mokykloje. Aš tikrai neplanuoju nieko pirkti, tik palaikau mamai draugiją. Bet kaip nepirksi, jeigu prekystalis nuklotas nuostabiais rankų darbo atvirukais tik po 1,50 svaro! Nusiperku dešimt. Juk atvirukai visada praverčia! Dar nusižiūriu žavingą mėlyną keraminį vazonėlį, išpuoštą drambliukais. Jau tiek metų kalbu, kad bute reikia daugiau gėlių, tad ir nusiperku vieną. Tik penkiolika svarų. Tokiose mugėse visada gali pigiai gauti. Vaikštai ir galvoji, kad čia sutemptas visas šlamštas, tačiau bet kada gali rasti ir kokį nors reikalingą daikčiuką.

Mama taip pat patenkinta, nes rado porą žvakidžių savo kolekcijai. Jos namuose netrūksta kolekcijų: žvakidžių, stovelių skrebučiams, molinių ąsočių, stiklo žvėrelių, siuvinėjimo pavyzdžių ir antpirščių. (Aš asmeniškai nemanau, kad krūvą antpirščių galima pavadinti kolekcija — ji turi jų tokią galybę, kad vos užsidaro stalčius. Mat vis pamato naujų, reklamuojamų Mail on Sunday žurnale. Tik mama niekam apie tai nesako. Verčiau ir aš būčiau neminėjusi.)

Taigi mudvi tokios patenkintos, kad nusprendžiame išgerti po puodelį arbatos. Po to žingsniuojame namo. Einame pro tikrai liūdnai atrodančius prekystalius, na, žinote, tokius, į kuriuos žmonės tik užmeta akį ir skuba tolyn. Vargšas vyrukas atrodo apgailėtinai. Stabteliu žvilgterėti, ką jis siūlo. Nenuostabu, kad niekas nesustoja: jis parduoda kažin kokių keistų formų medinius dubenis ir prie jų priderintus medinius stalo įrankius. Ir ką, po velnių, su tokiais veikti?

— Šitas gražus! — gyvai įvertinusi, vieną dubenį imu į rankas.

— Rankų darbas, iš obels, — puola aiškinti vyrukas. — Prie jo teko sėdėti visą savaitę.

Ta savaitė nuėjo šuniui ant uodegos, jeigu norite žinoti. Dubuo, o gal vaza, beformis, bjaurus, nei šiokios, nei tokios rudos spalvos. Dedu atgal, bet tas vyrukas taip graudžiai atrodo, kad pasigailiu jo ir apverčiu dubenį. Manau, pažiūrėsiu į kainą, jeigu tik kokie penki svarai, tiek to, nupirksiu. Aštuoniasdešimt! Parodau mamai, ji tik nusiviepia.

— Kaip tik šis indas reklamuojamas praėjusio mėnesio Elle Decoration žurnale, — graudžiai aiškina prekeivis, rodydamas iškirptą žurnalo puslapį. Elle Decoration? Aš sustingstu. Gal jis juokauja?

Nejuokauja. Žiūriu į tą puslapį ir netikiu: spalvota nuotrauka. Tame kambaryje nieko daugiau nėra, tik polistirolo rutuliukų pagalvėlė, skirta atsisėsti, žemas staliukas ir medinė vaza.

— Čia ir yra ta vaza? — valdau balsą, kad neišduočiau jaudulio. — Kaip tik šita vaza?

Jis linkteli. Aš tvirčiau suspaudžiu ją rankose. Negaliu patikėti: aš laikau Elle Decoration kūrinį. Šaunu, ar ne? Jaučiuosi stilinga, moderni, trūksta tik apsiauti baltas linines kelnes ir glotniai sušukuoti atgal plaukus kaip Žasmina Le Bon.

Vadinasi, turiu gerą skonį. Argi ne aš išsirinkau šią vazą, atleiskite, šį kūrinį? Argi nepastebėjau jo kokybės? Įsivaizduoju mūsų pertvarkytą svetainę, kurioje bus šitas kūrinys: vien tik blyškios spalvos, visur — minimalizmas. Aštuoniasdešimt svarų. Šitoks amžinas, stilingas kūrinys — kone už dyką!

— Perku, — ryžtingai pareiškiu ir traukiu čekių knygelę. „Klaidinga manyti, kad pirkdamas pigų daiktą, sutaupysi,“ — primenu sau. Kur kas geriau išleisti šiek tiek daugiau ir įsigyti gerą daiktą visam gyvenimui. O šita vaza, be abejo, klasiška. Sjuzi labai patiks.

Kai grįžtame namo, mama eina tiesiai į vidų, o aš atsargiai pernešu pirkinius iš jos automobilio į savąjį.

— Beki! Kokia staigmena!

O, Dieve. Martinas Vebsteris iš gretimo namo, pasirėmęs ant tvoros su grėbliu rankoje, o veide — plačiausia draugiška šypsena. O Dieve. Nesuprantu, kodėl matydama jį jaučiuosi kalta.

Ko čia nesuprasti: Martinas tikėjosi, kad užaugusi būsiu jo marti. Tačiau netapau. O istorija su jo sūnumi Tomu tokia: kai mums abiem buvo apie šešiolika, aš atsisakiau jo draugystės, nes vaikštinėjau su Adamu Muru. Ačiū Dievui, tuo viskas ir baigėsi. Atvirai kalbant, jau verčiau tekėčiau už paties Martino nei už jo sūnaus.

(Tai nereiškia, kad aš iš tiesų noriu tekėti už Martino arba kad mane traukia vyresni vyrai ir panašiai. Aš tik norėjau akcentuoti patį faktą. Be to, Martinas kuo laimingiausiai gyvena su savo pačia.)

— Sveiki! — net per daug linksmai sveikinuosi. — Kaip laikotės?

— O, laikomės puikiai, — sako Martinas. — Turbūt girdėjai, kad Tomas nusipirko namą?

— Taip. Raigeite. Fantastiška!

— Du miegamieji, dušas, bendrasis kambarys ir virtuvė, — vardija jis. — Virtuvėje — vien ąžuolinės spintelės.

— Oho, tai bent!

— Tomas neatsidžiaugia. Dženise! — rėkia Martinas. — Ateik, pažiūrėk, ką aš sutikau!

Netrukus ant paradinių durų slenksčio išdygsta ir Dženisė, pasirišusi savo gėlėtą prijuostę.

— Beki! — apsidžiaugia ji. — Tu jau visai mus pamiršai! Kiek laiko nebuvai čia įkėlusi kojos?

O Dieve, dabar jaučiuosi kalta, kad dažniau nelankau tėvų.

— Na, žinote. Paskendusi darbuose ir visa kita, — mėginu atsainiai nusišypsoti.

— O, taip, — pagarbiai linksi galva Dženisė, — tavo darbas.

Kažkodėl Dženisei ir Martinui šovė į galvą, kad esu įtakinga, kylanti žvaigždė finansų srityje. Mėginau aiškinti, kad taip nėra. Tačiau kuo labiau gyniausi, tuo didesne asmenybe mane laikė. Užburtas ratas. Taigi dabar jiems esu ne tik įtakinga, bet ir kukli.

Argi tai svarbu? Visai smagu apsimesti finansų genijumi.

— Taip, pastaruoju metu turėjome gerokai darbo, — šaltakraujiškai patvirtinu. — Žinote, tas SBG ir Rutland susiliejimas...

— O, taip, — kvėpteli Dženisė.

— Tiesa, gerai, kad prisiminiau, — sukrunta Martinas. — Palauk, Beki. Aš tuoj. — Jis dingsta, o man belieka kaip nors suktis su Dženise.

— Tai girdėjau, kad visi Tomo virtuvės baldai ąžuoliniai! — prasižioju aš, nes nieko geresnio nesugalvoju.

Šypsausi, laukdama Dženisės reakcijos. O ji visa nušvinta! Jergutėliau, kvailesnės kalbos ir negalėjau užvesti! Dabar Dženisė galvos, kad man rūpi ir tas prakeiktas Tomo namas, ir tos ąžuolinės spintelės! Ir kad staiga parūpo pats Tomelis, mat turi savo būstą.

— Ąžuolas ir Mediterranean firmos plytelės, — išdidžiai aiškina ji. — Galėjo pasirinkti ir Farmhouse Quarry firmos, bet Tomui labiau patiko anos.

Labai rūpėjo įgelti, kad aš tai tikrai būčiau išsirinkusi Farmhouse Quarry, vis dėlto pabijojau, kad nuskambės pernelyg įžūliai.

— Nuostabu, — pagyriau. — Ir du miegamieji!

Ir ko aš prilipau prie to sumauto Tomo namo?

— Jis norėjo dviejų, — gyrėsi Dženisė. — Ką gali žinoti, tiesa? — ji reikšmingai nusišypso, o aš tarsi kvailelė imu rausti. Jėzau! Ir ko man rausti? Dabar dar pagalvos, kad Tomas man rūpi, ir jau įsivaizduos, kaip abu verdame vakarienę toje ąžuolinėje virtuvėje.

Turiu ką nors pasakyti! Pavyzdžiui: „Dženise, man nepatinka Tomas. Jis pernelyg aukštas ir iš jo burnos smirda.“ Bet juk negaliu šitaip prasižioti.

— Na, tai perduokite jam nuo manęs linkėjimų, — išpoškinu.

— Būtinai, — pažada ji ir patylėjusi klausia: — Ar jis turi tavo numerį Londone?

Chrrr!

— Manau, kad taip, — meluoju išsišiepusi. — Jis bet kada mane gali rasti ir čia. — Labai gražiai skamba! Dabar Tomui bus išpoškinta: „Ji klausinėjo apie tavo namą ir prašė, kad paskambintum!“

Gyvenimas būtų daug paprastesnis, jeigu pokalbius galėtum atsukti kaip vaizdajuostę ir ištrinti. Arba pasakyti, kad nekreiptų dėmesio į žodžius. Na, kaip teismo salėje: „Prašau ištrinti iš įrašo viską, kas buvo pasakyta apie nusipirktą namą ir ąžuolines spinteles.“

Laimei, atskuba Martinas, rankoje spausdamas kažkokį popiergalį.

— Pamaniau, gal galėtum užmesti akį į šitą, — sako jis. — Jau penkiolika metų mes priklausome Flagstaff Life investiciniam fondui, suteikiančiam teisę į pelno dalį, o dabar galvojame pereiti į jų naują fondą, kuris susijęs su investicinės dalies didinimu. Ką tu manai?

Aš nežinau, apie ką jis čia mala. Kažkoks taupymo planas ar kas? Akimis perbėgu tą lapeliūkštį ir linksiu galvą, tarsi ką nusimanyčiau.

— Taip, — neaiškiai patvirtinu. — Manyčiau, gera mintis.

— Ta įmonė siūlo pagalvoti apie didesnes įplaukas pensiniame amžiuje, — dėsto Martinas. — Ir suma garantuojama.

— Jie dar žada atsiųsti didelį laikrodį, — įsiterpia Dženisė. — Šveicarišką.

— Mmm, — numykiu, įdėmiai studijuodama firminį blanką.

Flagstaff Life. Kažkur neseniai apie juos girdėjau. Kas jie tokie galėtų būti? Aha, prisiminiau! Jie buvo surengę pobūvį su šampanu Soho soho restorane. Elė buvo taip užsipylusi akis, kad net prisipažino mylinti Deividą Salisberį iš The Times. Kai pagalvoji, buvo pasiutusiai geras vakarėlis. Vienas geriausių.

— Kaip tu manai, ta įmonė gera? — teiraujasi Martinas.

— Labai, — sakau aš. — Apie juos labai gerai atsiliepiama.

— Ką gi, — apsidžiaugia Martinas, — manau, reikėtų priimti jų pasiūlymą. Reikia žiūrėti, kur daugiau gauni.

— Žinoma, kuo daugiau, tuo geriau, — pritariu profesionalės balsu. — Bet vėlgi, čia tik viena nuomonė.

— Na, — Martinas žiūri į Dženisę, — jeigu Beki mano, kad gera mintis...

— Jūs manęs nežiūrėkite! — skubu nutraukti jį.

— Tik jūs paklausykite! — sukikena Martinas. — Ir dar finansų ekspertė!

— Žinai, Tomas kartais nusiperka jūsų žurnalą, — įsiterpia Dženisė. — Dabar jis ne kažin kiek turi pinigų, žinai, kai reikia mokėti už namą ir taip toliau... Bet jis vis giria tavo straipsnius! Sako...

— Nuostabu! — stabdau ją. — Klausykit, man tikrai reikia eiti. Buvo malonu susitikti. Ir linkėjimai Tomui!

Aš taip skubu į vidų, kad nerdama pro duris trenkiuosi keliu į staktą. Nelabai smagiai jaučiuosi, šitaip nemandagiai atsisveikinusi. Bet iš tiesų, jeigu dar bent žodelį išgirsiu apie tą sumautą Tomą ir jo virtuvę, išprotėsiu!

Įsitaisysiu priešais televizorių lošti nacionalinę loteriją, ir jie kaipmat išgaruos iš galvos. Vakarienė buvo puiki: viščiukas provencale iš Marks and Spencer ir mano atsineštas Pinot Grigio vynas. Mama, žinoma, apsimetė, kad viščiuką paruošė pati pagal savo receptą, bet aš labai jau gerai žinau ir tą viščiuką, ir saulėje džiovintus pomidorus su alyvuogėmis. Keletą kartų pati pirkau Marks and Spencer parduotuvėje.

Nesuprantu, kodėl ji apsimetinėja, juk man su tėčiu mažiausiai rūpi, kodėl mūsų virtuvėje ir su žiburiu nerasi nė vieno žalio produkto. Pilna tuščių kartoninių dėžučių ir jau gatavų valgių, nieko daugiau. Gink Dieve, mama neprisipažins ne pati gaminusi, net jeigu čia pat gulėtų į foliją įvyniotas apkepas. Tėvas, kramtydamas tuos plastmasinius grybukus su kažkokiu padažu, lyg niekur nieko dar ir pasigardžiuoja: „Skanu, mano meile.“ Mama patenkinta šypsosi.

Šiandien nebuvo jokio apkepo, tik viščiukas provencale. (Turiu pripažinti, kad jis atrodė lyg tikrai būtų paruoštas namuose, bet vėlgi — kas čia taip smulkiai kapos raudonuosius pipirus? Žmonės turi svarbesnių reikalų.) Kad ir kaip būtų, vakarienė pavalgyta, Pinot Grigio butelis gerokai nugertas, tik dar orkaitėje laukia obuolių pyragas. Aš atsainiai pasiūlau eiti visiems prie televizoriaus. Laikrodis rodo, kad nacionalinė loterija jau prasidėjo. Dar kelios minutės ir... O varge, negaliu sulaukti.

Laimei, mano tėvai nelinkę leistis į kalbas apie politiką ar knygas. Visos kitos temos lyg ir išsemtos: aš papasakojau, kaip sekasi darbe, jie nušvietė savo atostogas Korsikoje. Kitų šeimos naujienų nėra, todėl visas spragas užpildys televizorius.

Visi žąsele patraukiame į svetainę. Tėtis įjungia dujinį židinį ir televizorių. Štai ir nacionalinė loterija. Šviesos žėri, Deilas Vintonas pokštauja su Tifani iš „Ist Endo gyventojų“ serialo, kartkartėmis paūkauja auditorija. Mano skrandis traukiasi, o širdis įsibėgėja. Netrukus pradės kristi kamuoliukai, ir aš tapsiu milijoniere.

Ramiai atsilošiu ir mąstau, ką darysiu, kai laimėsiu. Na, tą akimirką, kai laimėsiu. Klyksiu ar tylėsiu susičiaupusi? Vertėtų bent parą niekam nieko nesakyti. O gal visiškai niekam nesakyti?

Tai bent idėja! Būčiau slapta laimėtoja! Be jokio vargo vartyčiausi piniguose. Žmonės klausinėtų, kaip aš įstengiu nusipirkti tiek daug įvairiausių firminių drabužių, o aš šaltai paaiškinčiau, kad turiu daugybę neetatinių darbų. Taip! Būčiau lyg tas gerasis angelas — slapčia transformuočiau visų savo draugų gyvenimus. Niekas nė neįtartų.

Beplanuodama, kokio dydžio namą pirksiu, ekrane išgirstu kažin kokį keistą balsą:

— Klausimas dalyviui, turinčiam trečią numerį.

Ką?

— Mano mėgstamas gyvūnas yra flamingas, nes jis raudonas, pūkuotas ir turi ilgas kojas, — panelė ant aukštos kėdutės nukelia koją nuo kojos, auditorija įsiaudrina. Kas čia darosi? Kodėl mes žiūrime „Pasimatymą su nepažįstamuoju“?

— Kažkada šią programą buvo tikrai malonu žiūrėti, — porina mama, — bet dabar ji visiškai prasta.

— Tau šita nesąmonė — malonumas? — stebisi tėtis.

— Klausyk, tėti, gal galime perjungti...

— Aš nesakau, kad dabar malonumas. Sakiau...

— Tėti! — stengiuosi nekelti panikos. — Gal galėtume perjungti atgal BBC1?

Ekrane pasirodo labai rimtas vyras, apsirengęs kostiumu.

— Policija neįvertino, — kalba jis pro nosį, — kad liudininkai buvo nepakankamai...

— Tėti!

— Kur televizijos programa? — nekantrauja tėvas. — Turėtų būti kas nors žmoniškesnio nei tai.

— Vyksta loterija! — pratrūkstu. — Aš noriu žiūrėti loteriją!

— O ką ten žiūrėti? Ar turi bilietėlį?

Aš nutylu. Jeigu žadu būti užsimaskavusi laimėtoja, juk negaliu niekam girtis, kad jį turiu.

— Ne! — aš net susijuokiu. — Tiesiog noriu pamatyti Martiną Mekačeną.

Dėkui Dievui, grįžtame prie loterijos. Dainuoja Tifani. Galiu ramiai laukti.

Tiesą pasakius, niekas nepasikeis, ar žiūrėsiu lošimą, ar ne, bet tokio momento geriau nepraleisti. Gal jums pasirodysiu kaip beprotė, tačiau jaučiu, kad jeigu stebėsiu, tai lyg ir bendrausiu su ekrane krentančiais kamuoliukais, taigi tylutėliai paraginsiu savuosius. Tarytum remčiau komandą. Komandą 1 6 9 16 23 44.

Žinoma, tie skaičiukai tokia eilės tvarka nekrenta.

Gali būti komanda 44 1 23 6 9 16 arba 23 6 1...

Pasigirsta plojimų salvė: Martina Mekačena baigė dainuoti. O, Dieve, tuojau prasidės, tuojau apsivers mano gyvenimas.

— Šita loterija baisiausiai sukomercinta, — burba mama. Ekrane Deilas Vintonas veda Martiną prie raudono mygtuko. — Tikrai gaila.

— Ką tuo nori pasakyti? Kodėl sukomercinta? — atremia tėtis.

— Anksčiau žmonės lošė loterijoje, nes norėjo paremti labdaros įstaigas.

— Na jau ne! Nebūk juokinga! Visiems nusispjauti į tas tavo labdaros įstaigas. Čia viskas sukasi tik apie save, save, save, — tėtis mosteli nuotolinio valdymo pulteliu, ir ekranas pajuosta.

— Tėti! — sustaugiu aš.

— Sakai, niekam nerūpi labdaros įstaigos? — pasišiaušia mama.

— Aš taip nesakiau.

— Tėti! Įjunk! — klykiu aš. — Į-junk! — Jau ketinau griebti pultelį iš jo nagų, bet tėvas laiku paspaudžia mygtuką.

Negaliu patikėti: pirmasis kamuoliukas jau išriedėjęs! 44. Mano skaičius 44!

— ... paskutinis pasirodė prieš tris savaites. Rieda antras kamuoliukas... Štai jis: 1.

Aš negaliu nė pajudėti. Viskas vyksta mano akyse. Aš tikrai laimiu. Laimiu tą prakeiktą loteriją!

Kai jau reikalai šitaip klostosi, aš stebėtinai nurimstu. Tarytum visą gyvenimą būčiau žinojusi, kad taip nutiks. Sėdžiu sau ant sofos ir jaučiuosi, lyg būčiau filmuojama slapta kamera, kuriant dokumentinį filmą, o Džoana Lamlei ar kas nors kitas pasakotų apie mane: „Beki Blumvud visada slapčia žinojo, kad vieną dieną laimės loterijoje. Tačiau tą dieną, kai tai įvyko, net ji negalėjo numatyti...“

— Dar vienas skaičiukas: 3.

Ką? Žiūriu suglumusi į ekraną. Negali būti. Jie turbūt norėjo pasakyti 23.

— Ir kitas skaičius: 2. Kamuoliukas, lėmęs prizą praėjusią savaitę.

Sustingstu. Kas čia, po velnių, vyksta? Iš kur tie kvaili skaičiai?

— Dar vienas mažas skaičiukas: 4. Gana populiarus: šiais metais iškrenta jau dvyliktą kartą. Ir paskutinis... 5! Kas galėtų patikėti! To dar nėra buvę! O dabar sudėkime juos eilės tvarka...

Ne. Kažkas ne taip. Įvyko klaida. Kur tai matyta, kad šitokie skaičiai: 1, 2, 3, 4, 5, 44 — būtų loterijos kombinacija. Vemti verčia.

Aš jau buvau bepradedanti laimėti. Buvau belaiminti...

— Tu tik pagalvok! — stebisi mama. — Neįtikima! 1, 2, 3, 4, 5, 44.

— O kas čia neįtikima? — atremia tėvas. — Paprasčiausia kombinacija.

— Negali būti!

— Džeine, ar tu nors šį tą nusimanai apie tikimybių teoriją?

Aš tylėdama pakylu ir išeinu, lydima nacionalinės loterijos pabaigą žyminčios melodijos. Atsisėdu virtuvėje prie stalo ir susiimu galvą. Jeigu norite žinoti, mane purto drebuliukas. Net neabejojau, kad laimėsiu. Jau gyvenau didžiuliame name, vežiausi visus draugus į Barbadosą, o apsipirkti ėjau į Agnės B. Viskas buvo taip realu.

O dabar sėdžiu tėvų virtuvėje — apie jokias keliones nė nesvajok. Ir dar išmečiau 80 svarų už tą bjaurią medinę vazą.

Nusiminusi įjungiu virdulį ir pasiimu Woman’s Journal, tačiau ir jis manęs neišblaško. Pinigai badyte bado akis. Gal tėtis ir teisus. Gal taupymas ir padėtų išspręsti bėdas. Tarkim... per savaitę man pavyksta sutaupyti 60 svarų. Po šimto savaičių jau turėčiau 6000!

Šeši tūkstančiai svarų. Neblogai, ką? Kai pagalvoji, neturėtų būti labai sunku sutaupyti tą šešiasdešimtį per savaitę. Tas pats, kas du kartus nenueitum kur nors sočiai užkąsti. Beveik ir nepastebėtum.

Jėzau, taip ir darysiu. Kas savaitę — po šešiasdešimt. Gal net vertėtų juos pervesti į atskirą sąskaitą? Fantastiška! Viskas susitvarkys. Išmokėsiu visas skolas ir taupysiu toliau. Pamažėl taupymas virs įpročiu. O kiekvienų metų gale kaip griebsiu ką nors klasiško, pavyzdžiui, Armani kostiumėlį. Arba Christian Dior. Svarbu, tikrai šį tą klasiško.

Pradėsiu nuo pirmadienio — pasiryžtu, šaukštu matuodama šokoladą Ovaltine. Darysiu taip: nešvaistysiu į kairę ir į dešinę. Visi tie pinigai kaupsis, ir aš praturtėsiu. Taip ir darysiu.

Brompton‘s parduotuvė

PIRKĖJŲ SĄSKAITŲ SKYRIUS

Bromptono g. 1 Londonas SW4 7TH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų kovo 6 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

dėkojame Jums už čekį 43 svarų sumai, kurį šiandien gavome.

Deja, čekis nepasirašytas. Be abejo, įvyko nesusipratimas. Grąžinu šį čekį, prašau jį pasirašyti ir atsiųsti mums.

Neabejojame, jog žinote, kad šis apmokėjimas vėluoja aštuonias dienas.

Laukiu Jūsų pasirašyto čekio.

Nuoširdžiai jūsų Džonas Hanteris,

Klientų sąskaitų aptarnavimo skyriaus viršininkas

Penktas skyrius

Taupumas. Paprastumas. Dabar tokie mano naujieji šūkiai. Naujas, neapkrautas gyvenimas, kai nieko neiššvaistysiu. Neišleisiu nė penso. Kai gerai pagalvoji, kiek pinigų ištaškome kasdien? Nenuostabu, kad šiek tiek įbridau į skolas. Tiesą pasakius, tai ne mano kaltė. Aš paprasčiausiai pasidaviau vakarietiškai materializmo traukai, kuriai atsispirti įstengtų gal tik dramblys. Bent jau taip rašoma mano įsigytoje naujoje knygoje.

Matote, vakar mes su mama užsukome į Waterstone knygyną, nes jai reikėjo nusipirkti knygutę plonais viršeliais, kad turėtų ką skaityti šią savaitę. Aš užsukau į savitarnos skyrių ir nusipirkau pačią nuostabiausią knygą savo gyvenime. Kalbu labai rimtai: ši knyga pakeis visą mano gyvenimą. Ji čia, mano krepšyje. Šią fantastišką knygą „Kaip kontroliuoti savo grynuosius“ parašė Deividas E. Bartonas. Joje rašoma, kad pinigai mums iš rankų išslysta nepastebimai, kad dauguma mūsų galėtų išleisti perpus mažiau grynųjų per savaitę.

Per vieną savaitę!

Tereikia pačiam teptis sumuštinius, užuot lėkus į restoraną, ir į darbą minti dviračiu, o ne grūstis metro. Gerai pamąsčius, pinigus galima taupyti visur. Pats Deividas E. Bartonas sako, kad esame taip pasinėrę į pinigų leidimą, jog gausybę nemokamų malonumų paprasčiausiai pamirštame, pavyzdžiui, parkus ir muziejus, sielą atgaivinančius pasivaikščiojimus užmiestyje.

Taip paprasta ir lengva! O svarbiausia — viską turi pradėti prieš įžengdama į parduotuvę! Knygoje rašoma, kad kasdien kiekvieną dalykėlį, kurį ketini pirkti, turi įrašyti į tam skirtą sąrašą. Pabrėžiama, jog būtina elgtis sąžiningai, į taupymą nepulti stačia galva ir iškart staiga nekeisti pirkimo būdo. Gerai, perspėjimas pačiu laiku, juk ketvirtadienį Sjuzi gimtadienis, tad turėsiu nupirkti dovaną.

Taigi pirmadienio rytą pakeliui į darbą išlipu prie Lucio kavinės ir kaip visada nusiperku didelį puodelį kapucino su šokoladiniu keksiuku. Prisipažinsiu, trupučiuką liūdna, nes daugiau jų nepirksiu. Rytoj pradedu taupyti, taigi kapucino bus išbrauktas iš sąrašo. Deividas E. Bartonas sako, jei negali gyventi be kavos, turėtum pasidaryti jos namuose ir į darbą neštis termose, o jeigu dar ir užkandžius mėgsti, prekybos centre nusipirk pigių pyragėlių. „Kavos pardavėjai nulupa iš jūsų už paprasčiausią karštą vandenį ir polistirolą,“ — nurodo Deividas E. Bartonas. Ir, matyt, yra teisus. Oi, kaip man truks rytinės kapucino... Vis dėlto, jeigu pasižadėjau vadovautis knygoje išdėstytomis taisyklėmis, tai ir laikysiuosi pažado.

Išeinu iš kavinukės, spausdama paskutinį pirktą kavos puodelį, ir man šmėsteli mintis, kad neturiu termoso. Tiek to, nusipirksiu. Habitat parduotuvėje, mačiau, yra dailučių, chromuotų. Šiais laikais jie labai madingi. Galėčiau įsigyti Alessi firminį termosėlį. Argi nebūtų šaunu gerti kavą iš Alessi termosiuko? Daug kiečiau negu pirktą kapucino!

Einu sau patenkinta gatve, užšoku į Smith’s parduotuvėlę žurnalų ir dar nusiperku mažytę sidabro spalvos užrašų knygutę su tušinuku — juk reikės kažkur užsirašyti, kiek išleidžiu pinigų. Šituos dalykus tvarkysiu labai kruopščiai, nes Deividas E. Bartonas sako, kad jau pats pirkinių registravimas efektyviai skatina riboti išlaidas. Kai tik nueisiu į darbą, iškart imsiuosi sąrašo.

Kapucino 1,50 svaro

Keksiukas 1,00 svaro

Užrašų knygutė 3,99 svaro

Tušinukas 1,20 svaro

Žurnalai 6,40 svaro

Kol kas viso labo... 14,09 svaro. Žalty, gana daug, kai pagalvoji, kad dar tik be dvidešimties minučių dešimta valanda ryto.

Pala, užrašų knygutės su tušinuku neskaičiuosiu. Aš rimtai. Tai kur, po perkūnais, ir kuo žmogui susirašyti savo pirkinius? Taigi juos atimu, dabar lieka tik 8,90 svaro. Jau panašiau.

Be to, jau sėdžiu darbe. Greičiausiai daugiau nieko neišleisiu visą dieną.

O Dieve, ką čia ir kalbėti. Nė nesvajok gyventi, nieko neišleisdama. Pirmiausia Gajus iš buhalterijos rinko pinigus dovanai, pasirodo, kažkas išeina iš darbo. Vėliau einu nusipirkti ką nors užkąsti pietums. Boots vaistinėje išsirenku sumuštinį su kiaušiniais ir pipirne. Nors kiaušinių ir pipirnės nemėgstu, bet tas sumuštinis pigiausias.

Deividas E. Bartonas sako, kad jeigu labai stengiesi, ypač iš pat pradžių, reikia save apdovanoti, todėl išsirenku kokosinį aliejų voniai iš Natural firmos asortimento — bus man mažytė dovanėlė. Ir dar, žiūriu, jie siūlo drėkinamąją priemonę, už kurią skiria dvigubai daugiau kaupiamųjų taškų.

Na, argi tie taškai — ne puikus išradimas? Dievinu juos. Jeigu perki vertingų prekių, gali sulaukti tikrai puikių prizų, pavyzdžiui, grožio procedūras visą dieną kokiame nors viešbutyje. Per praėjusias Kalėdas aš šauniai apsisukau! Kaupiau taškus tol, kol pagaliau jų užteko senelės kalėdinei dovanai. Kaip tai pavyko? Ogi jau turėjau 1653 taškus, bet man reikėjo 1800, jeigu norėjau įkąsti elektrinių suktukų plaukams komplektą. Nusipirkau didelį buteliuką Samsara kvepalų, už kuriuos uždirbau 150 taškų. Ir ką gi? Suktukų komplektą gavau nemokamai! Tik bėda, kad man nelabai patinka Samsara kvepalai. Supratau tai, kai parsinešiau namo. Na, ką darysi.

Kaip ir visus specialius pasiūlymus, taip ir kaupiamuosius taškus reikia naudoti protingai, tai yra, aptinki progą ir griebk, nes kitos gali ir nesulaukti. Tad ir dabar čiumpu tris drėkinamojo kremo dėžutes. Dvigubai daugiau taškų! Gal sakysite, ne pusvelčiui nusiperku?

Dar reikia pagalvoti apie gimtadienio dovaną Sjuzi. Jau esu nupirkusi aromaterapinio aliejaus rinkinį, tačiau aną dieną Benetton parduotuvėje nužiūrėjau žavingą rausvą angoros vilnos nertinį. Ji tikrai apsidžiaugtų gavusi tokį! Galų gale tą aliejų bet kada galiu grąžinti arba bus kam nors kalėdinė dovanėlė.

Kulniuoju į Benetton parduotuvę ir paimu tą rausvą nertinį. Jau ketindama mokėti žiūriu — yra ir pilkų! Nuostabių, minkštučių, balandžių pilkumo nertinių iš angoros vilnos ir dar su mažytėmis lyg perlai sagutėmis.

O Dieve. Matote, jau šimtą metų ieškojau gražaus pilko nertinio. Tikrai ieškojau. Galite paklausti Sjuzi, mano mamos ar ko tik norite. Ir dar vienas dalykas. Juk aš dar nepradėjau tos taupymo akcijos, tiesa? Dar tik kontroliuoju save.

Deividas E. Bartonas sako, kad turiu elgtis kuo natūraliau. Užtat vadovaudamasi natūraliais instinktais ir nusipirksiu jį. Kitaip viskas būtų ne į temą.

Ir jis tekainuoja 45 svarus. Atsiskaitysiu VISA kortele.

Dabar pažiūrėkime iš kito taško: ką reiškia 45 svarai visame didžiajame projekte? Tiesiog nieko, argi ne?

Taigi nertinį nusiperku. Gražiausią nertinį pasaulyje. Žmonės vadins mane Mergaite pilkuoju nertiniu. Vilkėsiu jį ir vilkėsiu. Tikrų tikriausia investicija.

Po pietų turiu eiti į Image Store, meninių nuotraukų biblioteką, nes man reikia išrinkti paveiksliuką būsimo žurnalo viršeliui. Šito darbelio nekeisčiau į jokį kitą ir lig šiol nesuprantu, kodėl Filipas visada jį paskiria kam nors kitam. Juk ten sėdi sau visą popietę, gurkšnoji kavutę ir naršai po gausybę skaidrių.

Be abejo, mes neturime biudžeto, kad galėtume patys kurti viršelį. Kur tau! Pamenu, kai pradėjau dirbti žurnaliste, maniau, kad dabar atsivers visi vartai į filmavimo aikšteles, susitikinėsiu su aktoriais ir šiaip smagiai leisiu laiką... Neturime net savo fotoreporterio. Visi mūsų tipo žurnalai naudojasi tokiomis meninių nuotraukų ir paveikslėlių bibliotekomis kaip Image Store, užtat tie patys vaizdai ir spausdinami visuose paeiliui. Praėjusiais metais bent ant trijų finansų žurnalų riaumojo tigras. Tačiau skaitytojų tai, matyt, nejaudina.

Kas gi pirks tokius žurnalus vien tam, kad galėtų pažiūrėti į Keitę Mos.

Elės redaktorius taip pat nemėgsta rūpintis žurnalo viršeliu, tad irgi naudojasi Image Store paslaugomis. Geriau ir būti negali: mudvi su Ele susitariame, kada eisim, o paskui plepam susėdusios prie tų paveiksliukų. Svarbiausia, kad iki Noting Hil Geito — geras kelio gabalas, tad galima nekvaršinti sau galvos, kiek laiko užtruksi pirmyn ir atgal. Aš tai tądien paprastai negrįžtu į darbą. Dievinu tokias popietes. (Tai yra, apmokamas popietes. Žinoma, kita kalba, jeigu tai būtų šeštadienis.)

Nuėjusi Elės dar nerandu. Registratorei sumurmu: „Beki Blumvud iš Successful Saving žurnalo. Gaila, kad negaliu prisistatyti „Beki Blumvud iš Vogue“ arba „Beki Blumvud iš Wall Street Journal“. Atsisėdu į minkštutėlį juodą odinį fotelį ir vartau katalogą su švytinčiais laimingų šeimų veideliais. Netrukus prieina vienas iš ten dirbančių ultramadingų vyrukų ir palydi mane prie atskiro, skaisčiai apšviesto stalo.

— Mano vardas Polas, — prisistato jis. — Šiandien esu jūsų paslaugoms. Ar žinote, ko ieškote?

— Na... — aš reikšmingai išsitraukiu užrašų knygutę. Vakar sėdėjome susirinkime ir svarstėme viršelio klausimą. Galiausiai sutarėme dėl tokio vedamojo sakinio: „Akcijų paketo valdymas: teisingo balanso išlaikymas.“ Kad tokios nuobodybės jūsų neerzintų, tik paminėsiu, kad praėjusį mėnesį mes propagavome štai ką: „Terminuoti indėliai: išbandykite.“

Kažin kodėl neužtektų pasitepti tuo kremu vieną vienintelį kartą? Ai, ką čia ir kalbėti.

— Man reikia svarstyklių paveikslėlių, — skaitau iš sąrašo, — arba akrobatų lynų, vienračių cirko važiuoklių...

— Aha, balansavimo priemonės, — sako Polas. — Jokių problemų. Gal norėtumėte kavos?

— Taip, prašau, — nušvintu ir patogiai atsilošiu kėdėje. Ar nesakiau? Čia taip gera. Ir man moka už tai, kad pūpsau šiame krėsle, visiškai nieko neveikdama.

Netrukus pasirodo ir Elė, lydima Polo. Oho, ji atrodo tikrai stulbinamai: baklažano spalvos kostiumėlis, aukštakulniai.

— Vadinasi, plaukikai, valtys ir Europos vaizdeliai, — pasitikslina Polas.

— Tikrai taip, — patvirtina Elė ir nugrimzta į gretimą fotelį.

— Palauk, spėsiu, — sakau aš. — Kažkas apie plaukiojančius valiutos kursus.

— Labai gerai. Tiksliau, „Europa: skęsime ar plauksime?“ — jos balselis toks dramatiškas, kad mes su Polu imame kikenti. Kai jis nueina, aš dar kartą atidžiai nužiūriu draugę.

— Tai ko taip išsipustei?

— Aš visada išsipustau, pati žinai, — Polas jau artinasi su skaidrių prikrautu vežimėliu. — Čia tau ar man?

Elė vengia atsakyti į mano klausimą. Kas čia vyksta?

— Ar jau buvai kokiame nors pokalbyje? — jaučiuosi it genijus, nes Elė užrausta ir traukia vieną lakštą nuo vežimėlio.

— Cirko akrobatika, — sako ji. — Fokusai. Tau reikia tokių dalykų?

— Ele! Ar buvo koks nors pokalbis? Greičiau sakyk!

Elė patyli žiūrėdama į lakštą ir pakelia akis.

— Taip, — ji prikanda lūpą, — bet...

— Fantastika! — aikteliu, net sužiūra dvi panelės iš kampo. — Kur? — pritildau balsą. — Gal Cosmo?

Palaukiame, kol Polas padeda Elei kavą.

— Plaukikai jau tuoj atplauks, — nusišypso jis ir nueina.

— Kur? — pakartoju. Elė tiek daug kreipiasi dėl darbo, kad aš nė nebežinau.

— Wetherby’s, — tarsteli ji rausdama.

— Wetherby’s Investments? — Elė vos vos linkteli galvą, tad aš visiškai susipainioju. Ir ko ji ten lenda? — Jie turi savo žurnalą?

— Aš kreipiausi ne dėl žurnalistės darbo, — tyliai aiškina ji, — o dėl fondų valdytojo.

— Ką? — pasibaisiu.

Puikiai suprantu, kad draugai turi paremti vienas kitą, kai sprendžiami svarbūs gyvenimo klausimai, ir panašiai. Tačiau atleiskite — fondų valdytoja?

— Aš gal dar ir negausiu jo, — Elė suka akis į šalį. — Didelis čia daiktas!

— Bet...

Nerandu žodžių. Gal jai protas pasimaišė? Tie fondų valdytojai tikrai nei į tvorą, nei į mietą. Važiuodami į spaudos konferencijas, mes visi tik ir šaipomės iš jų.

— Čia tik tokia idėja, — ginasi Elė. — Tiesiog norėjau parodyti Kerolei, kad dar šį tą sugebu. Supranti?

— Nori pasakyti... kad čia tik būdas daugiau išpešti? — spėju aš.

— Taip. Būtent. Derybų būdas.

Man regis, ji pati nelabai patikėjo savo žodžiais. Visą popietę Elė buvo nešneki. Kas jai darosi? — svarstau grįždama namo iš Image Store. Kulniuoju Hai Stryt Kensingtono link, perėjusi gatvę mindžikuoju priešais Marks and Spencer parduotuvę.

Metro stotelė dešinėje. Parduotuvės — kairėje.

Privalau nekreipti dėmesio į parduotuves. Turiu pratintis taupyti, važiuoti tiesiai namo ir sudaryti apsipirkinėjimo grafiką. Noriu pramogos? Yra televizorius, žiūrėk kiek telpa, be to, dar gali išsivirti ir nebrangios, maistingos sriubos.

Bėda, kad šį vakarą televizorius nieko įdomaus nerodys, išskyrus „Ist Endo gyventojus“. O ir nelabai aš mėgstu tas sriubas. Man reikia ko nors, kas tikrai pakeltų nuotaiką. Be to, greitai sumetu, juk visko atsisakysiu tik nuo rytdienos! Tai lyg gavėnios pradžia. O šiandien — pirkimo Užgavėnės. Prieš pasninką juk priklauso gerai prisikimšti!

Pakilia nuotaika skubu į Barkers prekybos centrą. Juk nebūsiu visiška beprotė, išsirinksiu tik šį tą. Nertinį turiu, vadinasi, drabužių nereikia. Anądien nusipirkau batukus ir tų nebe... nors Hobbs skyriuje mačiau neblogus Prada tipo batelius. Hmmm. Dar pagalvosiu.

Prisiartinu prie kosmetikos skyriaus. Žinau! Kosmetikos, štai ko man reikia! Naujo tušo blakstienoms ir antakiams, gal dar naujų lūpų dažų. Vaikštau laiminga po skaisčiai apšviestą, svaiginančią salę, purškiuosi kvepalais, bandau ant riešo lūpų dažus. Man reikia labai blyškių lūpų dažų. Beveik kūno spalvos arba rausvų ir, žinoma, atitinkamo pieštuko...

Prie Clarins prekystalio akys užkliūna už didžiulio reklaminio užrašo:

Nusipirkę dvi odos priežiūros priemones, NEMOKAMAI gausite kosmetikos krepšelį, kuriame rasite veido valiklio, kosmetinio skysčio ir drėkinamojo kremo veidui mėginukus, Autumn Blaze lūpų dažus, Extra Strenght tušą blakstienoms bei Eau Dynamisante mėginuką. Skubėkite, dovanų kiekis ribotas!

Fantastika! Ar žinote, kiek kainuoja Clarins lūpų dažai? O čia gauni veltui! Skubiai rausiuosi odai skirtos kosmetikos lentynose, norėdama išsirinkti dvi priemones. Gal kremą kaklui? Dar niekada nebandžiau. Ir kokį nors gaivinamą drėkinamąjį kremą veidui. Juk lūpdažį gausiu už dyką! Geresnio sandorio nerasi!

— Laba diena, — sveikinuosi su baltą uniformą vilkinčia moterimi. — Norėčiau kremo kaklui ir gaivinamo drėkinamojo kremo. Ir kosmetikos krepšelio, — priduriu išsigandusi, kad nebūčiau pavėlavusi ir dovanos jau nebūtų pasibaigusios.

Ačiū Dievui, viskas gerai. Kol atliekama procedūra su mano VISA kortele, gaunu blizgantį raudoną kosmetikos krepšelį (mažesnį, negu tikėjausi) ir nekantraudama žvilgteliu į vidų. Aišku, jame guli mano nemokami lūpų dažai!

Kažkokia kvaila rusva spalva. Atrodo nekaip, bet jeigu sumaišysiu su kitais lūpų dažais, o ant viršaus užtepsiu blizgio — bus gerai.

Namo grįžtu visiškai nusiplūkusi. Vos spėju atverti buto duris, it koks šunytis pribėga Sjuzi.

— Ką čia parsinešei? — šaukia ji.

— Nedrįsk žiūrėti! — rėkiu atgal. — Čia dovana tau!

— Dovana man! — Sjuzi visada įsiaudrina, kai kalbama apie gimtadienius. Tiesą pasakius, aš irgi.

Įlekiu į savo miegamąjį ir spintoj slepiu Benetton krepšį. Paskui išpakuoju visa kita. Atsiverčiu naująją užrašų knygutę. Deividas E. Bartonas sako, kad visus pirkinius būtina išvardyti išsyk, kol nepasimiršo.

— Ar nori ko nors išgerti? — girdžiu Sjuzi balsą už durų.

— Taip, ačiū! — rikteliu ir imuosi darbo. Netrukus Sjuzi atneša taurę vyno.

— Po minutės — „Ist Endo gyventojai“, — primena ji.

— Ačiū, — burbteliu pasinėrusi į rašymą. Viską vykdau tiksliai taip, kaip nurodyta knygoje: išsiimi visus kvitus ir paeiliui surašai. Labai smagu. Kaip Deividas E. Bartonas sako, trupučiuką pasistengę, savo finansus visi gali kontroliuoti.

Žiūriu, šiandien gerokai prisipirkau drėkinamųjų kremų. Prisipažinsiu, stovint prie Clarins prekystalio ir perkant tuos gaivinamus drėkinamuosius, visos Boots vaistinėje įsigytos puodynėlės buvo išgaravusios iš galvos. Tiek to. Drėkinamoji priemonė visada praverčia. Ji toks pat kasdienis produktas kaip duona ir pienas, o Deividas E. Bartonas perspėja, kad šykštėti pagrindinių produktų nevalia. Taigi visiškai neblogai išsisukau. Žinoma, dar nesuvedžiau galų, bet...

Gerai. Štai mano išsamus sąrašas:

Kapucino 1,50 svaro

Keksiukas 1,00 svaro

Užrašų knygutė 3,99 svaro

Tušinukas 1,20 svaro

Žurnalai 6,40 svaro

Sumuštinis su kiaušiniu ir pipirne 0,99 svaro

Kokosinis aliejus voniai 2,55 svaro

Drėkinamieji kremai (Boots) 20,97 svaro

Du megztiniai 90 svarų

Evening Standard laikraštis 0,35 svaro

Kremas kaklui (Clarins) 14,50 svaro

Drėkinamasis kremas (Clarins) 32,50 svaro

Kosmetikos krepšelis veltui!

Bananų gėrimas 2,00 svarai

Morkų pyragaitis 1,20 svaro

Iš viso... 173,96 svaro.

Pastėrusi žiūriu į sumą.

Ne, atleiskite, čia kažkas ne taip. To negali būti. Negalėjau išleisti 170 svarų per vieną dieną.

Juk ne savaitgalis, visą dieną sėdėjau darbe. Nebuvo kada išleisti šitiek pinigų. Kažkur įvėliau klaidą. Turbūt blogai sudėjau. O gal ką nors įrašiau du kartus.

Susikaupusi peržiūriu kiekvieną eilutę. Nagi, aišku! „Du megztiniai“! Taip ir sakiau! Aš pirkau tiktai...

O, velnias. Pirkau du. Mėšlas. O Dieve, kaip negerai. Geriau eisiu pažiūrėti „Ist Endo gyventojų“.

Endvičo bankas

FULHAMO SKYRIUS

Fulhamo kelias 3

Londonas SW6 9JH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų kovo 6 d.

Gerbiamoji panele Blumvud, dėkojame už kovo 5 dieną, sekmadienį, paliktą žinutę atsakiklyje. Užjaučiu, kad Jūsų šuo nudvėsė.

Vis dėlto esu priverstas reikalauti, kad artimiausiu metu Jūs susisiektumėte su manimi arba mano asistente Erika Parnel. Turime aptarti Jūsų padėtį.

Nuoširdžiai Jūsų

Derekas Smitas,

valdytojas

ENDVIČAS — MES RŪPINAMĖS JUMIS

Šeštas skyrius

Kitą dieną atsikeliu kupina ryžto. Nėra ko kvaršinti galvos, jeigu vakar teko išleisti daugiau. Kas buvo, pražuvo. Šiandien prasideda naujas, ekonomiškas, gyvenimas. Nuo šios dienos visiškai nieko neišleisiu. Nors Deividas E. Bartonas sako, kad pirmąją savaitę reikia užsibrėžti išlaidas sumažinti perpus, aš galiu pasiekti kur kas daugiau. Nenoriu pasirodyti storžievė, tačiau šios saviauklos knygelės skiriamos tokiems žmonėms, kurių savikontrolė lygi nuliui. Aš kuo lengviausiai mečiau rūkyti. (Išskyrus kompanijose, bet tai nesiskaito.)

Smagiai pasidarau sumuštinį su sūriu ir įvynioju į foliją. Jau sutaupiau porą svarų! Neturiu termoso (būtinai nusipirksiu savaitgalį), vadinasi, kavos nebus. Tačiau šaldytuve randu Ame gėrimo buteliuką — dar sveikiau!

Tiesą pasakius, keista, kodėl žmonės iš viso perka parduotuvėse suteptus sumuštinius. Pažiūrėkit, kaip lengva ir pigu susitepti pačiam. Tas pat ir troškiniai. Deividas E. Bartonas sako, kad, užuot leidus pinigus už gatavus patiekalus, verčiau pačiam pasigaminti ir ragu, ir apkepėles. Ir piniginė neištuštės. Taip ir padarysiu šį savaitgalį, kai grįšiu iš muziejaus, o gal po gaivinamo pasivaikščiojimo paupy.

Eidama į metro, jaučiuosi tyra ir atsigavusi. Beveik nepalenkiama. Tik pažiūrėkite į visus šiuos gatvėje zujančius žmones. Jų mintyse viena — pinigai. Pinigai, pinigai, pinigai. Apsėdimas, daugiau nieko. Išmesk juos iš galvos ir būsi visiškai kitas žmogus. Mano mąstymas pasikeitė iš esmės: nebe tokia materialistinė, daug filosofiškesnė. Daug dvasiškesnė. Anot Deivido E. Bartono, mes tiesiog nesugebame įvertinti to, ką jau turime: saulės šviesą, orą, laisvę, draugus... Gal, pasakysite, ne tai svarbiausia? Jokių drabužių, batų ar blizgučių.

Net baisu, kaip staiga pasikeičiau. Pavyzdžiui, metro stotyje pražingsniuoju pro laikraščių kioską, vos abejingai dirsteldama į jį: neturiu nė menkiausio noro pirkti siūlomų žurnalų. Dabar jie man nereikalingi. (Be to, daugumą jau esu perskaičiusi.)

Įlipu į metro traukinį rami ir kurčia aplinkai lyg budistų vienuolė. Eidama iš metro, nesidairau nei į atpigintų batų skyrių, nei į Lucio. Ir jokių kapucino ar keksų. Keliauju tiesiai į darbą.

Mūsų Successful Saving žurnalui šis laikotarpis kiek lengvesnis. Paskutinio numerio jau atsikratyta, dabar keletą dienelių praktiškai nebus kuo užsiimti, galima ir paslampinėti, kol sėsime rengti kitą numerį. Žinoma, reikia pradėti tyrimus kito mėnesio straipsniui. Tiksliau, šiandien turėčiau skambinti biržos makleriams ir pasidomėti jų spėlionėmis apie ateinančio pusmečio investicijas.

Rytas lėkte pralekia, nieko nenuveikiu, tik pakeičiu užsklandą kompiuterio ekrane į tris geltonas žuvytes ir aštuonkojį. Tiesa, dar išrašiau paraišką išlaidų kompensavimo blankams. Prisipažinsiu, rimtam darbui negaliu žmoniškai susikaupti. Matyt, pernelyg veikia mano nauja tyra dvasinė būsena. Mėginu sumesti, kiek būsiu sutaupiusi mėnesio gale ir ką galėsiu nusipirkti Jigsaw parduotuvėje.

Pietų metas. Išsiimu savo sumuštinį ir pirmą kartą šiandien jaučiuosi šiek tiek prislėgta: duona tiži, keli marinuoto agurkėlio kampeliai voliojasi folijoje — apetito nežadina. O, kaip trokštu Pret a Manger duonelės su graikiniais riešutais ir šokoladinio pyragaičio...

Skubu tramdytis: jokios minties apie aukščiau minėtą! Galvok apie taupomus pinigus. Taigi kramtau savo suzmegusį gaminį, nuplaudama jį Ame gėrimu. Nurijusi paskutinį kąsnį, foliją išmetu, o Ame butelį įdedu į mažytį šaldytuvą kabinete. Viskas truko tik apie... penkias minutes.

Tai ką man toliau daryti? Kur dėtis likusią pietų pertraukos dalį?

Užsikvempiu ant stalo. Jėzau, koks sunkus tas taupymas. Liūdnai pasklaidau keletą aplankalų, po to pakėlusi galvą žiūriu pro langą į Oksfordo gatvę, nugultą pirkėjų, tempiančių pilnus parduotuvių krepšius. Man taip norisi ištrūkti iš čia, kad palinkstu kėdėje lyg koks augalas į saulę. Trokštu spindinčių šviesų, šilto oro, prekėmis nukrautų lentynų, net kasos aparatų pypsėjimo... Nevalia! Šį rytą pati sau uždraudžiau artintis prie parduotuvių. Pasižadėjau, pažado nelaužysiu. Bent jau ne taip greitai...

Valio, išganinga mintis! Juk man reikia recepto, kad galėčiau pasigaminti ragu. Deividas E. Bartonas sako, kad receptų knygos tėra gryniausias pinigų švaistymas, kad receptus galima rasti ant maisto pakuočių arba bibliotekoje. Aš sugalvojau geriau: nueisiu į Smith’s parduotuvę ir nusirašysiu ragu receptą. Galėsiu pasigaminti šeštadienio vakarą. Nors ir įeisiu į parduotuvę, tačiau nieko nepirksiu. Pašokusi čiumpu paltą. Parduotuvytės, aš ateinu!

Įkėlus koją į Smith’s, net kūnas atlėgsta. Vos įėjus į bet kurią parduotuvę, išsyk užplūsta kažkoks jaudulys: pagauna nenusakomas lūkestis, svetingas gausmas, toks mielas visa ko naujumas... Žvilga nauji žurnalai, pieštukai, matlankiai. Man tų matlankių nereikia jau nuo vienuolikos metų, bet ar ne gražu pažiūrėti — tokie visi švaručiai, nesubraižyti. O, dar nematytas laiškinis popierius su kažkokiais leopardais kamputyje. Labai norėtųsi pastoviniuoti prie jo, tačiau prisiverčiu traukti tolyn, į kitą parduotuvės galą, kur sukrautos knygos.

Pamatau daugybę indų patiekalų knygų; ištraukusi vieną, imu vartyti. Lig šiol nežinojau, kad indų kulinarija tokia sudėtinga. Dėl viso pikto reikės nusirašyti kokius du receptus.

Atsargiai apsižvalgiusi išsiimu užrašų knygutę su rašikliu. Trupučiuką neramu, nes žinau, kad Smith’s nemėgsta, kai kopijuojama nuo jų knygų. Iš kur žinau? Ogi Sjuzę išvijo iš Smith’s Viktorijos metro stotyje. Ji buvo pamiršusi pasiimti savo „Nuo A iki Z“ susisiekimo Londone knygą, tai ir kopijavo vieną puslapį. Kažkas pamatė ir liepė arba pirkti tą knygą, arba dingti. (Kažkokia nesąmonė, juk žurnalus tai leidžia skaitinėti nemokamai, tiesa?)

Na, gerai, niekas į mane nežiūri, pradedu nusirašyti tigrinių krevečių biriani receptą. Vos įpusėjau prieskonių sąrašą, iš už kampo pasirodo panelė, vilkinti WH Smith uniforma. Skubiai užverčiu knygą ir apsimetu žiūrinėjanti po lentynas. Likusi viena, vėl atsiverčiu knygą, tačiau nė nespėjus pakelti tušinuko subaubia kažkokia moteris mėlynu paltu:

— Ar ji gera, brangute?

— Kas? — nesuprantu aš.

— Knyga! — ji lietsargiu mosteli į knygą. — Iš Indijos atvažiuoja marti, sakau, reikėtų nupirkti jai kokią dovanėlę. Pamaniau, kad tiktų indų valgių receptų knyga. Kaip manote, ar ši gera?

— Na, nežinau, — sakau aš. — Dar neskaičiau.

— A, — tiek teištaria nepažįstamoji ir juda tolyn.

Man reikėtų užsičiaupti ir rūpintis savo reikalais, tačiau atsikrenkštusi paklausiu:

— Gal ji jau moka gaminti pakankamai indų valgių?

— Kas, mieloji? — toji moteriškė atsisuka.

— Jūsų marti! — jau gailiuosi įkišusi savo trigrašį. — Jeigu ji indė, tai gal moka gaminti savo krašto valgius?

— A, — visiškai sutrinka ji. — Tai ką tada nupirkti?

O Dieve.

— Nežinau. Gal kokią kitokią knygą?

— Gerai sakote! — moteris pralinksmėja ir grįžta prie manęs. — Mieloji, patarkite kokią.

Kodėl aš?

— Atleiskite, — sakau, — šiandien labai skubu.

Aš greitai pasišalinu, nors kažin kodėl jaučiuosi nepatogiai. Nuėjusi į kompaktinių plokštelių ir vaizdajuosčių skyrių, kuris beveik visada apytuštis, slenku už Teletabių vaizdo įrašų stovo. Aplinkui nieko nematyti, todėl vėl atsiverčiu knygą. Gerai, 214 puslapis, tigrinių krevečių biriani... Bebaigiant prieskonių sąrašą, prie ausies sududena griežtas balsas:

— Atleiskite.

Aš taip krūpteliu, kad mano tušinukas nušoka nuo užrašų knygutės ir brūkšteli tiesiai per gražiausiai paruoštų basmati ryžių paveikslėlį. Pridengusi žymę ranka, nekaltu veidu atsigręžiu. Į mane įtariai žiūri vyras baltais marškiniais, ant kurių prikabinta kortelė su vardu.

— Žinote, čia ne biblioteka, — pareiškia jis. — Gal manote, kad teikiame nemokamą informaciją?

— Aš tik žiūrinėjau, — teisinuosi ir skubu užversti knygą, bet nespėju, nes iš kažkur išdygęs jo pirštas randa kaip tik tą nukentėjusį puslapį. Jis atverčia knygą, dabar abudu spoksome į mėlyną tušinuko vėžę.

— Vienas dalykas žiūrinėti, kitas — gadinti prekes, — vyro balsas nė kiek nesuminkštėjęs.

— Aš netyčia! Jūs išgąsdinote mane!

— Hmm, — numykia vyras, spoksodamas į mane. — Ar norėjote pirkti šią knygą? Arba kitą?

Po trumpos pertraukėlės nedrąsiai prisipažįstu:

— Ne.

— Aišku, — vyras kietai suspaudžia lūpas. — Na, bijau, kad šį klausimą turės spręsti vedėja. Akivaizdu, kad šios knygos negalėsime parduoti, vadinasi, patyrėme nuostolių. Prašau eiti su manimi ir pasiaiškinti, kodėl taip atsitiko...

Jis rimtai? Nejaugi mandagiai nepasakys, kad čia nieko baisaus, gal aš norinti lojalumo kortelės? Apimta panikos nežinau, ką daryti. Juk naujasis taupumo režimas man neleidžia tos knygos pirkti. Tačiau ir susidurti su vedėja nepageidauju.

— Lina?! — šūkteli vyras raštinės reikmenų pardavėjai. — Gal gali iškviesti Glenisę?

O jis rimtai! Ir dar toks patenkintas, tarytum būtų nutvėręs vagilę. Kažin ar jie gali apkaltinti mane už brūkštelėjimą knygoje? Gal jie vadina tai vandalizmu? O Dieve. Turėsiu įrašą apie teistumą. Negalėsiu nė į Ameriką nuvažiuoti.

— Klausykite, aš ją pirksiu, gerai? — dusdama puolu tartis. — Pirksiu tą prakeiktą knygą, — nieko nelaukdama išplėšiu jam iš rankų ir lekiu prie kasų.

Prie gretimos kasos stovi ta senyva moteris mėlynu paltu, bet aš vengiu jos žvilgsnio. Užtat ji nevengia ir džiaugsmingai šūkteli:

— Aš paklausiau jūsų patarimo! Tikiuosi, jai patiks, ką išrinkau!

— Kaip gerai, — atsakau ir paduodu kasininkei knygą.

— Ji vadinasi „Trumpai apie Indiją“, — ta bobulė rodo man storą knygą mėlynais minkštais viršeliais. — Ar girdėjote apie ją?

— Na, taip, bet...

— 24 svarai 99 pensai, — paskelbia kasininkė.

Ką? Dvidešimt penki svarai tik už receptus? Ir kodėl neišsirinkau kokios pigios, plonais viršeliais? Velnias. Velnias. Nenoriai išsitraukiu kreditinę kortelę. Vienas dalykas eiti apsipirkti, kitas — kai esi priversta pirkti. Rimtai, už tokią sumą aš galėjau nusipirkti gražius apatinius.

Kita vertus, svarstau eidama lauk, mano klubo kortelė pasipildė naujais taškais. Jie prilygsta... 50 pensų! Tiesą pasakius, ta knyga — lyg ir investicija: galėsiu gamintis pilnus puodus skaniausių egzotiškų troškinių ir sutaupysiu visus tuos pinigus, kuriuos išleisčiau, pirkdama gatavus patiekalus.

Nenoriu girtis, bet, neskaičiuojant tos vienos knygos, kitas dvi dienas aš kuo puikiausiai tvarkausi. Man teko nusipirkti tik gražų chromuotą termosą, nes į darbą nešiuosi kavos (ir dar kavos pupelių bei elektrinę kavamalę, nes tos šlykščios tirpios kavos iškart atsisakau). Ir dar gėlių bei šampano Sjuzi gimtadieniui.

Negaliu jų nepirkti, nes Deividas E. Bartonas sako, kad draugus reikia branginti, kad toks paprastutis aktas kaip duonos dalijimasis su draugais yra seniausias ir svarbiausias žmogaus gyvenimo bruožas. „Nesiliaukite dovanoję draugams dovanų, — rašo Deividas E. Bartonas. — Nereikia nieko ekstravagantiško, tiesiog būkite kūrybingi ir pamėginkite patys ką nors pagaminti.“

Tai ką aš darau? Ogi vietoj didelio butelio šampano nuperku pusikę. O kad nereikėtų pirkti brangių raguolių iš cukrainės, iškepsiu jų pati iš tos specialios tešlos, kuri parduodama tūbelėse.

Vakare eisime į Terrazza restoraną. Dar prisidės Sjuzi pusseserė Fenela ir pusbrolis Tarkvinas. Reikia pripažinti, vakarėlis atsieis nemažai. Tačiau juk tai tolygu duonos dalijimuisi su draugais. (Tik tiek, kad Terrazza restorane duonelė yra sudžiūvusi, be to, pilna pintinėlė kainuoja 4,50 svaro.)

Fenela ir Tarkvinas į Sjuzi gimtadienį atvažiuoja šeštą valandą. Ir prasideda cypimas, spiegimas, žviegimas. Aš ramiai dažausi savo miegamajame, stengdamasi atidėti susitikimą su Fenela ir Tarkvinu. Jie man ne prie širdies. Tiksliau, sakyčiau, abudu gana keisti. Pirmiausia atrodo keistai. Abu nežmoniškai liesi, tiesiog kaulėti ir išblyškę, dar dantys mažumėlę atsikišę. Fenela bent stengiasi rūpintis drabužiais ir makiažu, užtat atrodo žmoniškiau. Tačiau Tarkvinas, atvirai kalbant, tikras šermuonėlis. Arba žebenkštis. Arba koks nors kitas kaulėtas kaulėtas padarėlis. Be to, ir elgesys jų ne toks kaip visų: vaikštinėja visur žąsele, abu dėvi panašius megztinius, kuriuos jiems sukurpė senoji auklė, ir šneka kažkokia nežmoniška, tik jų šeimai būdinga kalba, kurios niekas kitas negali suprasti. Pavyzdžiui, sumuštinius vadina „vičiais“, visi gėrimai jiems — „tičė“ (išskyrus vandenį, kurį vadina „ho“). Patikėkite, ilgiau pasiklausius, ima nervinti.

O Sjuzi juos myli. Vaikystėje visas vasaros atostogas praleido su jais Škotijoje, ir viskas jai normalu. Blogiausia, kad vos tik jie atsiduria šalia, ir Sjuzi ima „vičiuoti“ ir „tičiuoti“, o mane tai tiesiog veda iš proto.

Bet jie jau čia, niekur nedingsi. Baigusi dažytis, apžiūrinėju save veidrodyje. Viskas atrodo labai gerai: paprastutė juoda palaidinukė ir juodos kelnės, o ant kaklo laisvai užmestas mano žavusis, nuostabusis Denny and George šalikėlis. Jėzau, koks geras pirkinys. Fantastiškas.

Truputėlį palūkuriuoju ir, ką darysi, žengiu iš savo miegamojo.

— Labas, Bekse! — Sjuzi akys švyti. Ji sėdi koridoriuje ant grindų ir išpakuoja dovaną. Fenela ir Tarkvinas stovi netoliese. Šiandien jie be megztinių, tačiau Fenelos raudonas sijonas labai keistas, iš šeriuoto tvido. Tarkvino dvieilis kostiumas atrodo lyg būtų siūtas Pirmojo pasaulinio karo metais.

— Labas, — aš mandagiai su jais pasibučiuoju.

— Oho! — šūkteli Sjuzi, traukdama paveikslą senais paauksuotais rėmais. — Negaliu patikėti! Negaliu patikėti! — Visa švytėdama ji žiūri čia į Tarkviną, čia į Fenelą. Ir aš sužiūru pro jos petį. Nieko ten ypatingo. Pirma, jis niūrus — vien purvinos žalios ir rudos spalvos; antra, ten tik laukuose stovintis arklys. Bent šoktų per tvorą, stotų piestu ar panašiai. Arba risnotų Haid Parku, o ant jo sėdėtų mergaitė, apsirengusi kokia nors žavinga suknele, kaip toje „Išdidumas ir puikybė“ knygoje.

— Su Gim diena! — sutartinai suokia Fenela su Tarkvinu. (Ir vėl tas pats. Jiems gimtadienis yra „gim diena“ nuo pat... O Viešpatie, per daug nuobodu aiškinti.)

— Koks nuostabus! — energingai patvirtinu aš. — Nepaprastai gražus!

— Tikrai, ar ne? — Tarkvinas nusiteikęs labai rimtai. — Tik pažiūrėkite į tas spalvas.

— Mmm, žavinga, — linkteliu galvą.

— O tapymo maniera tiesiog neeilinė. Taip apsidžiaugėme jį aptikę.

— Iš tikrųjų puikus paveikslas, — toliau vertinu aš. — Taip ir norisi... šuoliuoti tolyn per kalvas.

Kas čia man užėjo? Kodėl tauškiu nesąmones, užuot atvirai pasakiusi, kad man nepatinka?

— Ar tu jodinėji? — šiek tiek nustebęs pasidomi Tarkvinas.

Vieną kartą jodinėjau. Ant pusbrolio arklio. Nukritau ir, ačiū, daugiau nenoriu. Tik jau nežadu to prisipažinti šitam Misteriui metų arkliui.

— Jodinėdavau, — kukliai nusišypsau, — bet nesu gera jojikė.

— Esu tikras, kad kaipmat prisimintum, — sako Tarkvinas, toliau spoksodamas į mane. — O ar teko medžioti?

Dėl Dievo meilės. Tai gal aš jam atrodau kaip kokia Mis kaimas?

— Ei, — sako Sjuzi, atremdama paveikslą į sieną, — gal prieš eidami gurkštelsime tiči?

— Būtinai! — skubu nusisukti nuo Tarkvino. — Puiki mintis.

— Ooo, taip! — sukrunta Fenela. — Ar turite šampano?

— Turėtų būti, — Sjuzi pasuka į virtuvę.

Suskamba telefonas, ir aš skubu atsiliepti.

— Klausau?

— Laba diena. Gal galiu kalbėti su Rebeka Blumvud? — klausia nepažįstamas moteriškas balsas.

— Taip, — atsakau vangiai, viena ausimi klausydamasi, kaip Sjuzi naršo virtuvės spinteles, ieškodama bene ras šampano, nes po pusryčių iš tos pusikės maža beliko... — Aš klausau.

— Panele Blumvud, čia Erika Parnel iš Endvičo banko, — aš apmirštu.

Prakeikimas. Čia iš to banko. Jėzau, jie gi atsiuntė man laišką. Ką dabar sakyti? Ką dabar sakyti?!

— Panele Blumvud? — nerimsta Erika Parnel.

Gerai, sakysiu taip: suprantu, yra šioks toks kredito perviršis, tad artimiausiomis dienomis planuoju ištaisyti padėtį. Taip, skamba neblogai. „Ištaisyti padėtį“ — skamba labai gerai. Gerai. Pirmyn.

Įsakau sau nepanikuoti — juk jie irgi žmonės — ir giliai įkvepiu. O paskui pati ranka netikėtai padeda ragelį. Kelias sekundes žiūriu į tylintį telefoną, nesuprasdama, kas čia atsitiko. Erika Parnel žino, kad atsiliepiau, vadinasi, bet kurią sekundę lauk skambučio. Gal jau net spaudžia numerio perrinkimo mygtuką. Jau bus įsiutusi!..

Greitai nukabinu telefoną ir pakišu po pagalvėle. Papūsk man... Dabar nepasieksi. Ramu.

— Kas skambino? — klausia Sjuzi.

— Niekas, — aš dar nevisiškai atsigavau. — Suklydo... Klausykit, negerkime čia. Einame kitur!

— O, — nustemba Sjuzi. — Gerai!

— Bus smagiau, — aš skubu nutempti ją kuo toliau nuo telefono. — Verčiau užeikime į kokį barą, išgerkime kokteilį, o po to trauksime į Terrazza.

O aš jau kuriu planus ateičiai: reikia užblokuoti man skirtus skambučius arba atsiliepti užsienietės akcentu. Geriausia pakeisti telefono numerį ir neįtraukti jo į abonentų knygą.

— Kas čia vyksta? — tai Fenela išdygsta tarpduryje.

— Nieko! — girdžiu savo balsą. — Mes einame kur nors tiči, o paskui — į Terrazza.

Ar čia aš, ar ne aš? Jau kalbu jų kalba.

* * *

Kai pasiekiame Terrazza, beveik visiškai nusiraminu. Žinoma, Erika Parnel pamanė, kad ryšys nutrūko dėl kokio gedimo linijoje ar panašiai. Jai ir į galvą neateis, kad aš padėjau ragelį. Juk mes abi — civilizuoti suaugę žmonės. O suaugusieji šitaip nesielgia.

O jeigu tektų su ja susitikti (visa širdimi meldžiu Dievą, kad taip neatsitiktų), laikysiuosi labai šaltai ir nusistebėsiu: „Argi ne keista, kad taip staiga nutrūko ryšys?“ Ne, geriau apkaltinsiu ją, kad numetė ragelį (žinoma, juokaudama).

Terrazza pilna žmonių, cigarečių dūmų ir šurmulio. Kai susėdę įsikimbame į didžiulius sidabro spalvos meniu, kaip reikiant atsipalaiduoju. Smagu valgyti kur nors kitur, galų gale nusipelniau, taip taupiai gyvendama visas šias dienas. Nemanykite, kad lengva taip susiveržti, bet kažkaip ištvėriau. Taupymo režimo laikausi lyg niekur nieko! Šeštadienį vėl patikrinsiu išlaidas. Garantuoju, bus sumažėjusios bent 70 procentų.

— Ką gersime? — klausia Sjuzi. — Tarkvinai, tu išrink.

— Oi, žiūrėkite! — klykia Fenela. — Ten Edis Lazenbis! Einu pasisveikinti. — Ji pašoka ir neria prie pliktelėjusio vyruko, vilkinčio striukyte. Jis sėdi už kokių dešimties stalų. Ir kaip Fenela jį pastebėjo tokiame knibždėlyne?

— Sjuzi! — rėkia kitas balsas. Sužiūrame. Kažkokia blondinė aptemptu rausvu kostiumėliu, išskėtusi rankas, lekia prie mūsų stalo. — Ir Tarkis!

— Labas, Tori. — Tarkvinas atsistoja. — Kaip gyvuoja Mangas?

— Jis ten! — rodo Tori. — Būtinai turi nueiti pas jį.

Kas čia darosi? Fenela su Tarkvinu beveik neiškelia kojos kažkur iš Pertšyro gilumos, o nespėjo pasirodyti Londone, ir jau apspito draugeliai!

— Edis siunčia visiems labų dienų, — paskelbia grįžusi Fenela. — Tori! Kaip tu? Kaip Mangas?

— Gerai, — sako Tori. — Klausykit, ar girdėjote, kad Kasparas grįžo į miestą?!

— Ne! — rėkia visi, net ir man norisi prisidėti. Niekam nerūpi supažindinti mane su Tori. Tokia jau tvarka: klausaisi, klausaisi — ir jau tampi gaujos nariu. Vieną minutę esi pašalietis, o kitą jau klykauji kartu su visais ir trauki tą pačią giesmelę: „Ar girdėjai apie Veneciją ir Sebastijaną?“

— Klausykit, mes turime užsisakyti, — pristabdo visus Sjuzi. — Tori, mes ateisime po minutėlės.

— Gerai, iki, — ir Tori grakščiai nuplaukia.

— Sjuzi! — sucypia kitas balsas. Dabar atlekia panelė trumpa juoda suknyte. — Ir Fenė!

— Mila! — rėkia jos abi. — Kaip tu? Kaip Bendžis?

Jėzau, nebus galo. Aš čia sėdžiu, apsimesdama, kad labai susidomėjau užkandžiais, nors jaučiuosi esanti paskutinė nevėkšla, su kuria niekas nenori persimesti nė žodeliu, o tokie sumauti Fenela su Tarkvinu, žiūrėk, tapo Metų Diduomene. Nėra teisybės. Ir aš noriu prisėsti prie kitų staliukų. Ir aš noriu susitikti senų draugelių iš kūdikystės laikų. (Atvirai kalbant, iš tų laikų tėra Tomas iš gretimo namo, bet ir tas dabar sėdi Raigeite, savo ąžuolinėje virtuvėje).

O gal?.. Padėjusi meniu, viltingai žvalgausi po restoraną. Prašau, Dieve, leisk bent kartą ir man išvysti kokį pažįstamą veidą. Tegul ir ne visai patinkamo, tegul ir vos pažįstamo žmogaus, svarbu, kad galėčiau pašokti ir lėkti rėkdama: „Reikėtų kada nors susitikti pietų!“ Bet ką. Ką nors...

Oho! Štai jis, pažįstamas veidas, vos už kelių stalų! Lukas Brendonas sėdi ir kalbasi su dailiai apsirengusia senyva pora.

Ne, jis nėra tas senas draugelis, bet vis vien pažįstamas. Kito šanso nebus. Bent kartelį ir aš prisėsiu prie kito staliuko kaip visi.

— O, pažiūrėkite, ten Lukas! — šūkteliu aš (negarsiai, kad jis nenugirstų). — Turiu nueiti pasisveikinti!

Maniškiai nustebę spokso į mane, o aš, atmetusi plaukus atgal, pakiliai nužygiuoju. Ir aš neatsilieku nuo kitų! Ir aš sėdinėju prie staliukų Terrazza restorane! Ir aš šauni!

Kuo arčiau Luko stalo, tuo mano žingsnis lėtėja. Kažin ką aš jam sakysiu?

Na, būsiu labai mandagi. Pasisveikinsiu, žinoma, ir — valio! — padėkosiu už jo kilnumą, kai paskolino tuos dvidešimt svarų.

Velnias! Aš gi grąžinau skolą.

Tikrai. Aha, nusiunčiau tokį gražų atviruką su aguonomis, na, iš tų perdirbamųjų fondo. Ir dar pridėjau čekį. Svarbiausia, nepanikuok. Būk šalta. Būk kieta.

— Sveiki! — pasisveikinu, pakankamai prisiartinusi prie Luko staliuko, tačiau per šurmulį jis neišgirsta. Jau suprantu, kodėl Fenelos draugų balsai tokie rėžiantys. Jei nori, kad tave išgirstų, plyšauk 65 decibelų garsu. — Sveiki! — pabandau garsiau, bet atsakymo nėra. Lukas įsitraukęs į rimtą pokalbį su tuo pagyvenusiu vyriškiu, o moteris įdėmiai klausosi. Nė vienas net nepažvelgia į mano pusę.

Nei šis, nei tas. Stoviu apspangusi, visiškai ignoruojama ir bendrauk, žmogau, kad gudrus. Niekam kitam tokių bėdų nekyla. Ir ko jis nešoka nuo kėdės ir neklykia: "Ar girdėjai apie Forlendo investicijas?" Taip nesąžininga. Ką dabar daryti? Patyliukais nuslinkti šalin? O gal apsimesti, kad traukiu į moterų tualetą?

Pro mane braunasi padavėja, nešina apkrautu padėklu, ir stumteli mane Luko staliuko link. Kaip tik tą akimirką jis pakelia akis ir žiūri, tarytum gyvenime nebūtų manęs matęs. Pilna nevilties mėginu toliau.

— Labas, Lukai! — linksmai šūkteliu. — Aš tik pagalvojau, kad reikėtų... pasisveikinti.

— Labas, — ištaria jis po pauzės. — Mama, tėti, čia — Rebeka Blumvud. Rebeka, mano tėvai.

O Dieve. Ką aš padariau? Įlindau į jaukų šeimos susitikimą. Greičiau dink.

— Sveiki, — šypteliu. — Na, netrukdysiu...

— Iš kur jūs pažįstate Luką? — teiraujasi ponia Brendon.

— Rebeka yra garsi finansų žurnalistė, — paaiškina Lukas ir gurkšteli vyno. (Ar jis iš tikrųjų taip mano? O, reikės paminėti Klerei Edvards. Ir pačiam Filipui.)

Aš nusišypsau ponui Brendonui. Tik pagalvokite — aš esu garsi finansų žurnalistė, linksminuosi su garsiu verslininku garsiame Londono restorane. Geras, ar ne?

— Finansų žurnalistė, a? — suniurna ponas Brendonas ir stumteli skaitymui skirtus akinius žemiau ant nosies, kad geriau įžiūrėtų mane. — Tai ką jūs manote apie finansų ministro pranešimą?

Daugiau manęs niekas nenuvarys prie staliukų. Niekada.

— Na, — užtikrintai pradedu, galvodama, ar nevertėtų apsimesti, kad pamačiau seną draugę.

— Tėti, esu tikras, kad Rebeka nenori kalbėti apie profesinius reikalus, — įsiterpia šiek tiek pasiraukęs Lukas.

— Teisingai! — pritaria ponia Brendon šypsodamasi. — Koks puikus šalikėlis, Rebeka. Ar tik ne Denny and George?

— Taip! — linksmai atsakau, laiminga, kad išsisukau dėl ministro pranešimo. (Kažin kokio?) — Labai džiaugiuosi, gavusi jį per išpardavimą praėjusią savaitę!

Akies kampučiu pastebiu, kad Lukas Brendonas keistai spokso į mane. O ko? Kas jam?

O, rupūže. Kur mano galva?

— Išpardavime... savo tetai, — tęsiu toliau, nebežinodama, ką besuregzti. — Pirkau savo tetai, dovanėlę. Bet ji... mirė.

Visi priblokšti tyli, o aš nuduriu žemyn akis, pati netikėdama, kad galėjau taip pasakyti.

— O Dieve, — sugergždžia ponas Brendonas.

— Teta Ermintrūda mirė? — keistu balsu teiraujasi Lukas.

— Taip, — atsakau ir prisiverčiu pakelti akis. — Labai liūdna.

— Kaip baisu! — užjaučia ponia Brendon.

— Ji gulėjo ligoninėje, ar ne? — klausia Lukas, pildamasis vandens į stiklinę. — Kas jai buvo?

Sekundėlę užsikertu.

— Jai... koja, — girdžiu savo balsą.

— Koja? — sunerimsta ponia Brendon. — Kas nutiko kojai?

— Iš pradžių sutino, po to prasidėjo kraujo užkrėtimas. — Pagalvojusi tęsiu: — Turėjo ją amputuoti, o netrukus teta mirė.

— Jėzau, — ponas Brendonas kraipo galvą. — Prakeikti gydytojai, — staiga jis piktai sužiūra į mane. — Ar ji gydėsi privačiai?

— Mmm... kad ir nežinau, — išlemenu ir gręžiuosi eiti. Man jau gana. Ir kodėl nepasakiau, kad ji atidavė man tą šalikėlį? — Na, buvo malonu susitikti, Lukai. Turiu bėgti, draugai pasiges!

Nerūpestingai pamojuoju ranka, vengdama Luko žvilgsnio, ir grįžtu pas Sjuzę. Širdis daužosi, veidai dega. Jėzau, visiškas fiasko.

Belaukiant valgių, man pavyko nusiraminti. Maistas! Užsisakiau ant grotelių keptų austrių, o po pirmojo kąsnio vos neapalpau. Šitiek dienų kankintasi, maitintasi pigiu, prastu maistu, o dabar pasijuntu devintame danguje. Vos neapsižliumbiu, lyg koks iš kalėjimo paleistas žmogelis arba vaikai po karo, kai baigėsi produktų normavimas. Po to dar valgau bifšteksą su keptomis bulvytėmis. Visi jau nė nenori žiūrėti į deserto pusę, o štai aš užsisakau šokoladinių putėsių. Kas žino, kada vėl pateksiu į restoraną? Prieš akis — mėnesių mėnesiai sumuštinių su sūriu ir naminė kava iš termoso.

Jau kad pasirinkau, tai pasirinkau kelią. Bet nieko, verta.

Aš laukiu putėsių, o Sjuzi su Fenela užsimano paplepėti su Bendžiu, sėdinčiu kitoje salės pusėje. Skubiai prisidegusios cigaretes, jos nurūksta. Tarkvinas lieka palaikyti man draugiją. Jis nelinkęs lakstyti prie staliukų kaip kiti. Apskritai visą vakarą jis sėdėjo tylutėlis. O gėrė daugiau už mus visas. Jaučiu, kad bet kurią akimirką įbes nosį į lėkštę. O man kas?

Taip kurį laiką ir sėdime tylėdami. Atvirai kalbant, tas Tarkvinas kažkoks keistas, ir man nesinori užmegzti su juo pokalbio. Staiga jis klausia:

— Tau patinka Vagneris?

— O, taip, — iškart atsakau. Vargu, ar esu girdėjusi apie kokį nors Vagnerį, bet negi pasirodysi visiškai neišprususi, net ir tokiam Tarkvinui. Esu buvusi operoje, tačiau ten, regis, būta Mocarto.

— Meilės arija iš „Tristano“, — sako jis ir purto galvą. — Meilė ir mirtis.

— Mmm, — linkteliu aš kaip galėdama supratingiau. Įpilu vyno ir sau, ir į jo taurę. Nesuprantu, kur ta Sjuzi dingo. Jai būdinga pasipustyti padus ir palikti mane su savo nusitašiusiu pusbroliu.

— Ta-ta-ta... Ta, taaaa ta ta...

Jėzau, jis jau dainuoja. Nors ir negarsiai, bet intensyviai. Ir spokso man į akis, tarsi laukdamas, kad pritarčiau.

— Ta-ta-ta-ta...

Dabar Tarkvinas jau užsimerkia ir linguoja. Menki juokai.

— Da di-da-dy da-a-da-a daaaa da...

— Puiku, — linksmai įvertinu. — Vagneris nepralenkiamas, tiesa?

— Tristanas, — sako jis, — ir Izolda. — Tada atsimerkia. — Tu būtum graži Izolda.

Būčiau kas? Spoksau į jį, o Tarkvinas čiumpa mano ranką ir ima bučiuoti. Aš tokia priblokšta, kad kelias sekundes net nepajudu.

— Tarkvinai, — kaip galėdama griežčiau sakau ir mėginu ištraukti ranką. — Tarkvinai, prašau... — aš kaip apdujusi žvalgausi, ar kur nepamatysiu Sjuzi, ir susiduriu su Luko Brendono akimis. Jis eina iš restorano, šiek tiek susiraukia, kilsteli ranką atsisveikindamas ir dingsta.

— Tavo oda kvepia rožėmis, — murma Tarkvinas.

— Užsičiaupk! — pykteliu aš ir taip trukteliu ranką, kad net lieka jo nagų žymės ant odos. — Palik mane ramybėje!

Uždrožčiau jam per žandą — o ką, jeigu jis pamanys, kad čia kvietimas?

Pagaliau grįžta Sjuzi su Fenela, prisirinkusios naujienų apie Binkę su Minkė. Tarkvinas užsičiaupia. Visą likusį vakarą ir net atsisveikinant jis vos dirsteli į mano pusę. Ir ačiū Viešpačiui. Matyt, susiprato.

Septintas skyrius

Matyt, nelabai, nes šeštadienį gaunu atviruką, kuriame prerafaelitų laikų panelė droviai žiūri per petį. Tarkvinas rašo:

Labai atsiprašau už savo šiurkštų elgesį. Norėčiau išpirkti kaltę. Bilietai į Bayreuth, o jei netinka — vakarienė.

Tarkvinas

Tik pamanykite — vakarienė su Tarkvinu. Kažin kaip išsėdėti visą vakarą priešais tą šermuonėlio snukelį? Ir apie ką jis čia tauškia? Nesu girdėjusi jokio Bayreuth. Gal čia naujas šou ar dar kas nors? O gal jis turi galvoje Beirutą? Dėl Dievo, kodėl jis nori temptis mane į Beirutą?

Kam čia dar kalbėti? Mesk Tarkviną iš galvos, nes šiandien turi svarbesnių reikalų. Išaušo šešta Taupymo diena ir, svarbiausia, pirmas savaitgalis. Deividas E. Bartonas sako, kad kaip tik tada ekonominis režimas dažniausiai ir žlunga, kadangi nesėdi darbe, nėra kam atitraukti dėmesio, diena atrodo tuščia, norisi ją užpildyti, aišku, įprastu, mielu pasivaikščiojimu po parduotuves.

Bet manęs nepaimsi — prie parduotuvių nesiartinsiu. Iš ryto nueisiu į muziejų, o vakare pagaminsiu troškinį sau ir Sjuzi. Užteks leisti krūvas pinigų gataviems patiekalams! Kaip įdomu!

Šiandien mano biudžetas toks:

Kelionė: nemokama (jau turiu nuolatinį bilietą)

Muziejus: nemokamas

troškinys: 2,50 svaro (Deividas E. Bartonas sako, kad už mažiau kaip 5 svarus galima pagaminti puikiausią troškini keturiems asmenims, o mes — tik dviese)

Dienos išlaidos: 2,50 svaro.

Štai taip. Be to, reikia pasidomėti kultūriniu gyvenimu, užteks to beprasmio materializmo. Išsirinkau Viktorijos ir Alberto muziejų, nes niekada jame nebuvau. Tiesą pasakius, net neįsivaizduoju, kas ten galėtų būti. Karalienės Viktorijos ir princo Alberto statulos, ar kas?

Kad ir kas būtų, esu tikra, labai įdomu. Įkvepiantis apsilankymas. Svarbiausia nemokamai!

Išeinu iš Pietinio Kensingtono metro stoties, saulė skaistutėlė, vienas malonumas pasivaikščioti. Paprastai šeštadienio rytais žiūriu serialą „Gyvas ir stiprus“ ir ruošiuosi eiti apsipirkti. O dabar! Staiga pasijuntu tokia subrendusi sostinės gyventoja, kaip kokia Vudi Aleno filmo herojė. Tereikia vilnonio šaliko, saulės akinių ir atrodysiu kaip Diana Kyton. (Žinoma, Diana Kyton jaunystėje ir be tų aštuntojo dešimtmečio drabužių.)

O pirmadienį, kai kas nors paklaus, kaip praleidau savaitgalį, galėsiu pasakyti: „Žinote, buvau V ir A.“ Ne, geriau: „Nučiupau parodą.“ Skambės kur kas šauniau. (Beje, kodėl žmonės sako, kad „nučiupo“ parodą? Tarsi visi paveikslai su griausmu lėktų pro šalį lyg buliai per varžybas.) Tada jie sakys: „Tikrai? Aš nežinojau, kad tu domiesi menu, Rebeka.“ O aš patenkinta atsakysiu: „O, taip. Didžiąją laisvalaikio dalį praleidžiu muziejuose.“ Tada pažiūrės į mane vertinamai ir pasakys...

O, kad tave kur! Nagi, praėjau. Kvailelė. Taip užsigalvojau apie pokalbį su... Tas žmogus, su kuriuo tariausi kalbanti, — Lukas Brendonas. To dar betrūko. Keista. Matyt, dėl to, kad buvau priėjusi prie jo staliuko. Tiek to. Susikaupk. Muziejus.

Greitai apsisuku ir žengiu į muziejų taip nerūpestingai, lyg man būtų žinomas kiekvienas jo kampelis. Ne taip, kaip tie japonų turistai, kurie tik ir spiečiasi aplink ekskursijos vadovą. Cha! — išdidžiai pagalvoju. Aš ne turistė. Čia mano paveldas. Mano kultūra. Abejingai pasiimu planą, tarytum jis man visiškai nereikalingas, ir imu skaitinėti aprašymus apie „Chuano ir ankstyvųjų Mingų dinastijos laikų keramiką“. Paskui nerūpestingai pėdinu į pirmąją galeriją.

— Atleiskite? — kreipiasi į mane prie stalo sėdinti moteris. — Ar jau susimokėjote?

Ar aš — ką? Juk įėjimas į muziejus nemokamas! Be abejo, ji juokauja. Aš draugiškai nusijuokiu ir einu pirmyn.

— Atleiskite! — moters balsas jau aštresnis. Be to, iš kažkur išdygsta apsaugininkas. — Ar jau sumokėjote už įėjimą?

— Juk nemokamas! — nustembu aš.

— Deja, ne, — ji parodo į užrašą. Atsisuku paskaityti ir vos neišvirstu iš kojų.

Įėjimas — 5 svarai.

Man net silpna pasidaro. Kur link garma pasaulis? Jau ir įėjimas į muziejų apmokestintas? Pasibaisėtina. Juk visiems aišku, kad muziejų lankymas turi būti nemokamas. Per šitokias neįveikiamas finansines užtvaras visa karta nusigręš nuo savo kultūrinio paveldo ir toliau grims į tamsą. Civilizuota visuomenė atsidurs ant bedugnės krašto. Ar jūs šito norite, Toni Bleirai?

Be to, aš ir neturiu tų penkių svarų. Tyčia pasiėmiau tik 2,50 svaro, kad užtektų tik priedams šio vakaro patiekalui pagaminti. Viešpatie, kaip nervina. Klausykite: atėjau kaip žmogus, nusiteikęs pasisemti dvasios peno, noriu pažiūrėti į... na, į kad ir kas ten būtų, — ir negaliu!

Tie visi japonų turistai žiūri į mane, išpūtę akis, lyg būčiau kokia nusikaltėlė. Dinkit iš čia! Eikit ir žvalgykitės į meną!

— Galite atsiskaityti kreditine kortele, — aiškina ta moteriškė. — VISA, Switch, American Express.

— Na... gerai.

— Abonementas kainuoja 15 svarų, — dėsto ji toliau, kol aš traukiu piniginę, — tačiau jis suteikia teisę muziejuje lankytis visus metus.

Lankytis, kiek nori, visus metus! Pala, pala. Deividas E. Bartonas sako, kad perkant reikia apskaičiuoti, kiek kainuoja vienas vienetas, tai yra, padalyti kainą į tiek kartų, kiek ketini tą daiktą naudoti. Tarkim, aš ateisiu į „V ir A“ kartą per mėnesį. (Manyčiau, tai realu.) Jeigu perku abonementą, vienas įėjimas kainuos... 1,25 svaro.

Geras sandoris, ar ne? Kai pagalvoji, labai gera investicija.

— Puiku, perku abonementą, — sakau muziejaus darbuotojai ir ištiesiu VISA kortelę. Cha! Kultūra, aš ateinu!

Pradžia labai gera. Žiūriu į lankstinuką, tyrinėju eksponatus, skaitau užrašus.

Sidabrinė taurė. Olandija, XVI a.

Dekoratyvinė lėkštė, vaizduojanti Šventąją Trejybę. Italija, XV a. vidurys

Mėlynos ir baltos spalvos molinė vaza. XVII a. pradžia

Šita vaza tikrai graži. Įdomu, kiek ji kainuoja. Turėtų būti brangoka... Jau buvau besiekianti ieškoti etiketės su kaina, bet laiku susizgrimbu, kur beesanti. Kaipgi. Čia tau ne parduotuvė. Kainų nerasi.

Ir labai gaila, nes žmogus nepatiria absoliutaus malonumo, gal ne? Vaikštinėji, apžiūrinėji, po kurio laiko lyg ir atsibosta. Va, jeigu matytum kainas, būtų daug įdomiau. Manyčiau, visi muziejai prie eksponatų turėtų prikabinti kainas. Žiūrėtum sau į sidabrinę taurę arba marmuro statulą, arba Monos Lizos paveikslą, arba dar ką nors, žavėtumeisi jų grožiu, istorine svarba ir panašiai, o paskui pamatytum kainą ir netektum žado: „Ei, žiūrėk, tai bent kainelė!“ Žmogus kaipmat pagyvėtum.

Reikėtų parašyti Viktorijos ir Alberto muziejui ir pasiūlyti tokią mintį. Jie turėtų atkreipti dėmesį į mano nuomonę, juk įsigijau abonementą.

Kol kas eikime prie kito stiklinio stendo.

Raižytas bokalas. XV a. vidurys

Jėzau, mirštu, kaip noriu kavos. Kiek laiko čia išbuvau? Turbūt...

Och. Tik penkiolika minučių.

* * *

Pasiekusi madų istorijos galeriją, iškart surimtėju ir pasiruošiu studijuoti iš mokslo pozicijų. Čia praleidžiu daugiausia laiko. Suknelių ir batelių ekspozicija netrunka baigtis, vėl prasideda statulos ir visokie vos sugraibomi daikteliai stenduose. Aš vis dirsčioju į laikroduką. Kojos neišlaiko, tad galiausiai susmunku ant vienos sofos.

Tik prašom suprasti mane teisingai. Aš mėgstu muziejus. Tikrai. Bėda, kad tos grindys labai kietos, o aš apsiavusi aukštakulnius. Buvo karšta, todėl nusivilkau švarką, kuris vis slysta iš rankų. Keista, bet ausyse tarsi zvimbčioja kasos aparatas. Matyt, vaizduotės vaisius.

Sėdžiu viskam abejinga ir svarstau, ar užteks jėgų atsistoti. Ilgai svarstyti nepavyksta, nes į galeriją atšliaužia visas būrys japonų turistų. Tenka stotis ir apsimesti, kad į kažką gilinuosi. Užmetu akį į gobeleno gabalą ir tolstu koridoriumi, kuriame eksponuojami senovės Indijos kokliai. Begalvojant, kad būtų gerai gauti „Degtų plytų“ katalogą ir pakeisti plyteles vonioje, žvilgsnis nuklysta pro metalines groteles, aš sustoju kaip įbesta.

Gal sapnuoju? O gal tai miražas? Kasos aparatas, žmonių eilė, vitrina, etiketės su kainomis...

Jergutėliau, aš neklydau! Čia gi parduotuvė! Tiesiai priešais mane — parduotuvė!

Išsyk pasidarau lengva kaip plunksnelė, stebuklingai užplūsta energija. Lekiu kasos aparato garsų link, suku už kampo, bet parduotuvės tarpduryje stabteliu. Tramdyk jausmus, kad paskui nereikėtų nusivilti, aptikus vien knygų žymeklius ir indų pašluostes.

Ogi, ne. Prakeikimas, koks stebuklas! Ir kodėl ją taip užkišo, kad negali iš karto pastebėti? Nuostabūs papuošalai, daugybė įdomių knygų apie meną, dar visokių gražių keramikos dirbinių ir atvirukų, ir...

O! Tačiau šiandien negaliu nieko pirkti. Velniava.

Tiesiog bjauru. Kokia prasmė aptikti naują parduotuvę, jei negali nieko nusipirkti? Nėra teisybės. Visi viską perka, visi netveria džiaugsmu. Liūdnai pasisukioju aplink išdėliotus puodelius, stebiu, kaip viena australė perka krūvą knygų apie skulptūras. Ji plepa su pardavėja ir, girdžiu, kaip pamini Kalėdas. Man gimsta geniali mintis.

Kalėdinis apsipirkimas! Taigi galiu čia pripirkti kalėdinių dovanėlių! Gerai, dabar kovo mėnuo, šiek tiek ankstoka... bet kodėl nepasiruošti iš anksto? Kai ateis Kalėdos, nereikės grūstis tose baisiose miniose! Ir kaip aš anksčiau apie tai nepagalvojau? Jokių taisyklių nelaužysiu, juk vis tiek ateis laikas, kai teks tas dovanėles pirkti. Tik nupirksiu jas šiek tiek anksčiau. Tiesiog išganinga mintis...

Ir taip po geros valandos išeinu iš parduotuvės laiminga, nešina dviem pirkinių krepšeliais. Nupirkau nuotraukų albumą, kurio viršeliuose — Viljamo Moriso graviūra, senovišką medinį sudedamą paveikslėlį, knygą su madų nuotraukomis ir fantastišką keraminį arbatinuką. Dievinu kalėdinį apsipirkimą. Dar nežinau, kam ką dovanosiu, tačiau aišku viena — visi šie dalykėliai yra ilgalaikiai ir unikalūs, tiks bet kuriuose namuose. (Tas keraminis arbatinukas tai tikrai, nes taip parašyta ant prikabinto mažyčio lapelio.) Mano supratimu, man labai pasisekė.

Apskritai šis rytas buvo sėkmingas. Iš muziejaus išeinu patenkinta ir pakiliai nusiteikusi. Štai koks efektas sielai, kai rytą praleidi semdamasi dvasinio peno. Nuo šiol į muziejus eisiu kiekvieną šeštadienio rytą.

Grįžusi namo, prie durų ant kilimėlio randu antrą šios dienos korespondenciją. Ten guli man adresuotas keturkampis vokas, tačiau rašysena nematyta. Tempdama pirkinius į savo kambarį, sugebu jį atplėšti. Stebuklas! Atvirukas nuo Luko Brendono. Iš kur jis gavo mano adresą?

Miela Rebeka, buvo malonu susitikti su tavimi aną vakarą. Tikiuosi, kad maloniai praleidai laiką. Pavėluotai prisiminiau, jog nepadėkojau už greitai grąžintą skolą.

Labai ačiū.

Geriausi linkėjimai ir, žinoma, giliausia užuojauta netekus tetos Ermintrūdos. (Jeigu mano žodžiai bent kiek paguos, žinok, kad tas šalikas niekam kitam taip netiktų kaip tau.)

Lukas

Aš tyliai spoksau ir stebiuosi. Vajetau, nedrąsiai pamąstau, kaip gražu iš jo pusės, ar ne? Ranka užrašytas atvirukas vien tam, kad padėkotų už mano atviruką. Juk nebūtina. Čia jau ne vien mandagumas. Niekas nesiuntinėja padėkų už grąžintą 20 svarų skolą.

O gal siuntinėja? Gal šiais laikais taip pridera? Kiekviena proga — vis atvirukas. (Reikėjo man paskaityti tą knygą apie etiketą, kurią gavau Kalėdų kojinėje.) Ar šis atvirukas gali būti tik mandagus „Ačiū“? Gal reiškia ką nors daugiau? Jeigu taip, tai ką?

Ar tik jis nemuilina man akių?

O Jėzau, taip ir bus. Jis žino, kad jokia teta Ermintrūda neegzistuoja, pučia į akis miglą vien norėdamas mane suerzinti.

Bet argi Lukas vargintųsi pirkti atviruką, užrašyti jį ir išsiųsti vien norėdamas mane paerzinti?

Nesuprantu ir nenoriu suprasti. Be to, jis man net nepatinka.

Po šitokio kultūringo ryto nusipelniau truputėlio vaišių. Nusiperku Vogue žurnalą ir Minstrels šokoladukų. Koks malonumas po pietų išsitiesti ant sofos! Dieve, kaip pasiilgau pasilepinimo. Kiek laiko rankose nelaikiau žurnalo? Turbūt savaitę, jeigu neskaičiuosime vakarykščio Sjuzi Harpers & Queen. O apie šokoladus verčiau ir negalvoti — neprisimenu, kada paskutinį kartą turėjau burnoje.

Tačiau ilgai voliotis negaliu, juk turiu nupirkti produktų tam mūsų troškiniui. Perskaitau horoskopą ir užverčiu Vogue. Pasiimu naująją indų receptų knygą. Labai įdomu, dar neteko gaminti troškinio.

Tigrinių krevečių receptą iš karto atmetu, nes jos, pasirodo, labai brangios. Vietoj jų pagaminsiu vištienos ir grybų troškinį. Ir pigu, ir paprasta, tik reikia susirašyti visus produktus.

Labai nustembu, kad sąrašas toks ilgas. Nė nepagalvotum, kad vienam troškiniui reikia tokios gausybės prieskonių. Ką tik apžiūrėjau virtuvę: balti troškintuvės nėra, malūnėlio prieskoniams malti nėra, plakiklio aromatinei tyrei paruošti irgi nėra. Nerasi nei padoraus medinio šaukšto, nei svarstyklių.

Na, ką padarysi. Teks pašokti iki Peter Jones parduotuvės, nusipirkti inventorių, produktus ir grįžus kibti į darbą. Svarbu nepamiršti viena: visi tie daikteliai perkami vieną kartą, o paskui gali daryti tuos skanumynus nors ir kiekvieną vakarą. Turiu įrašyti tai į investicijas.

Tą vakarą namo grįžusi Sjuzi mane randa apsijuosusią nauja prijuoste ir bemalančią pakepintus prieskonius.

— Fu! — rėkia ji, įėjusi į virtuvę. — Kokia smarvė!

— Čia aromatiniai prieskoniai, — pykteliu aš ir gurkšteliu vyno. Tenka pripažinti, kad ne taip viskas paprasta, kaip atrodė. Turiu padaryti vadinamąjį balti masala mišinį. Jį supilsime į stiklainį ir galėsime vartoti kelis mėnesius. Tačiau visi prieskoniai tiesiog dingsta malūnėlyje. Kur jie prapuola?

— Mirštu, kaip noriu valgyti, — skundžiasi Sjuzi, pildamasi vyno. — Ar greitai bus gatava?

— Nežinau, — iškošiu pro dantis ir pažiūriu į malūnėlio vidų. — Aš negaliu išimti tų prakeiktų prieskonių...

— Tai aš tuomet pasikepsiu skrebutį, — ji įkiša į skrudintuvą dvi riekutes duonos ir pradeda kilnoti visus prieskonių maišelius bei indelius.

— O kas čia? — Sjuzi žiūri į indelį, ant kurio užrašyta „allspice“1. — Visi prieskoniai, sumaišyti kartu?

— Nežinau, — burbteliu, daužydama malūnėlį į stalviršį. Išbyra plonytis sluoksnis miltelių. Tai kažin kaip aš jais pripildysiu stiklainį ir dar keliems mėnesiams? Ir vėl tuos prakeiktuosius turiu iš naujo skrudinti.

— Nes jeigu taip, tai berk tik jų, kam tau reikia visų kitų?

— Ne! — įsiuntu kaip reikiant. — Aš darau šviežią, specialų mišinį, supratai?

— Gerai, gerai, — gūžteli pečiais Sjuzi. — Čia tu specialistė.

Gerai. Makteliu vyno ir pradedu iš naujo. Kalendros sėklos, pankolio sėklos, kmynai, juodųjų pipirų grūdeliai... Aš jau nematuoju, o tiesiog suverčiu į krūvą. Vis viena, sako, valgių gaminimas turi būti instinktyvus.

— O čia kas? — Sjuzi pamato Luko Brendono atviruką. — Lukas Brendonas? Ką jis čia sugalvojo?

— Ką aš žinau? Tiesiog iš mandagumo.

— Mandagumo? — Sjuzi varto atviruką. — Nieko panašaus. Niekas nesiuntinėja atvirukų vien norėdamas padėkoti už grąžintą skolą.

— Tikrai? — mano balsas lyg ir įsitempia, bet, matyt, nuo skrudinamų aromatingų prieskonių. — O aš maniau, kad šiais laikais taip reikia.

— O, ne, — užtikrina Sjuzi. — Pinigus paskolini, juos tau grąžina, pridėdami padėkos laiškutį, ir tuo viskas baigta. Šis atvirukas, — pamojuoja ji, — reiškia kai ką daugiau.

Štai dėl to man ir patinka gyventi su Sjuzi: ji nusimano apie tokius reikalus, nes sukiojasi atitinkamuose visuomenės sluoksniuose. Nepagalvokite, kad noriu girtis, bet kažkada Sjuzi vakarieniavo su Kento hercogiene.

— Tai ką jis gali reikšti? — stengiuosi kaip nors paslėpti įtampą.

— Manyčiau, jis taip pasielgė iš draugiškumo, — ji padeda atviruką ant stalo.

Draugiškumas. Žinoma. Ir tai visai neblogai, bet kodėl aš nesidžiaugiu, lyg ir jaučiuosi nuvilta? Atviruke — Pikaso veidas. Ką tai reiškia?

— Klausyk, ar tie prieskoniai turi skrusti iki juodumo? — pasidomi Sjuzi, tepdamasi arachisinį sviestą ant savo skrebučio.

— O Viešpatie! — aš griebiu troškintuvę nuo ugnies: kalendros sėklos suanglėjo. Mano kantrybė jau senka. Išverčiu prieskonius lauk ir pradedu iš naujo: kalendra, pankolis, kmynai, juodieji pipirai, laurų lapai. Sudedu paskutinius laurų lapelius, daugiau nebėr. Reikės žiūrėti, kad šį kartą pasisektų.

Stebuklas, bet pavyko. Po keturiasdešimties minučių mano patiekalas jau kunkuliuoja troškintuvėje! Fantastika! Kvepia nuostabiai ir atrodo lygiai taip pat, kaip ir knygoje, nors ir nelabai tiksliai laikiausi recepto. Tai rodo, kad mano potraukis indų kulinarijai natūralus. Ir juo daugiau praktikuosiuosi, tuo didesnę patirtį įgysiu. Anot Deivido E. Bartono, ateityje troškiniui pagaminti sugaišiu tiek pat laiko, kiek skambindama maisto pristatymo į namus firmai. Ir nepamirškime svarbiausio — kiek pinigų sutaupyta!

Užrietusi nosį, nuvarvinu basmati ryžius, išimu iš orkaitės paruoštas naan duonos riekes ir gražiai sudedu į lėkštes. Belieka užbarstyti šviežios kalendros — ir, rimtai, atrodo lyg tiesiai iš Marie-Claire žurnalo.

— Oho! — sušunka Sjuzi, kai padedu lėkštes ant stalo. — Atrodo fantastiškai!

— Žinau, — išdidžiai pareiškiu, sėsdamasi priešais ją. — Tiesiog nuostabu.

Palaukiu, kol Sjuzi įsideda pirmąjį kąsnį į burną, ir paseku jos pavyzdžiu.

— Mmm! Kaip skanu! — gardžiuodamasi kramto Sjuzi. — Labai aštru, — priduria po kurio laiko.

— Čia reikia ir maltų, ir šviežių raudonųjų pipirų. Bet nesakyk — skanu!

— Nuostabu! Bekse, tu tokia šaunuolė! Aš šitaip nesugebėčiau nė per milijoną metų!

Po kurio laiko jos veido išraiška ima keistis. Prisipažinsiu, ir man jau gniaužia kvapą. Tie čili pipirai tikrai aštrūs. Velniškai aštrūs.

Sjuzi veidai dega, ji gerokai trukteli vyno.

— Viskas gerai? — vos įstengiu ištarti žodį.

— Aišku! — draugė atsikanda didelį kąsnį naan duonos, o aš ryžtingai pakabinu troškinio. Man iš karto pradeda varvėti nosis. Žiūriu, ir Sjuzi jau šniurkščioja, tačiau ji šypsosi lyg niekur nieko.

Jėzau, kaip aštru, nebegaliu į burną paimti. Veidas dega, ašaros byra. Kiek įbėriau tų čili miltelių į tą sumautą viralą? Tik vieną šaukštelį. Arba du. Tiesiog įpyliau pagal intuiciją. Ką gi, ne visada gali ja pasikliauti...

Ašaros rieda toliau, ir aš giliai pro nosį įtraukiu oro.

— Kas tau? — sunerimsta Sjuzi.

— Viskas gerai! Tiktai... žinai... truputėlį aštroka, — aš padedu šakutę.

Nieko čia gero. Karštis ir ašaros — dar nieko. Blogiausia, kad pasijuntu esanti visiška nevykėlė, nesugebanti paruošti paprasčiausio troškinio. Ir dar kiek pinigų išleista už visokius balti troškintuves, prijuostes ir visus tuos prieskonius... Iš Taupymo išėjo šnipštas. Ši savaitė — tikra katastrofa.

Aš sukūkčioju ir padedu lėkštę ant grindų.

— Šlykštu! Nevalgyk, Sjuzi, dar apsinuodysi, — žliumbiu aš.

— Bekse, nebūk kvaila! Fantastiškas troškinys! — ji padeda savo lėkštę ant grindų ir prisislinkusi apkabina mane. — Na, Bekse... Nesijaudink. Na ir kas, kad šiek tiek aštru, bet šiaip tai skanu! Ir naan duonelė skani! Tikrai. Nusiramink.

Aš prasižioju ką nors sakyti, bet tik dar labiau sukūkčioju.

— Bekse, nereikia! — Sjuzi pati vos nebliauna. — Man dar neteko ragauti tokio skanaus troškinio!

— Aš ne dėl troškinio... Aš norėjau šiek tiek sutaupyti... Visas šitas troškinys turėjo kainuoti tik 2,50 svarų.

— Bet... kodėl? — suglumsta Sjuzi. — Ar tu susilažinai su kuo nors, ar ką?

— Ne, — inkščiu aš. — Viskas dėl tų skolų! Tėtis pasakė, kad turiu arba taupyti, arba uždirbti daugiau. Aš ir bandžiau taupyti, bet nieko neišėjo... Aš esu didžiausia nevykėlė.

— Ką čia nusišneki! — rikteli Sjuzi. — Nieko panašaus, Bekse. Tiesiog... Na, tiesiog...

— Kas?

Patylėjusi Sjuzi rimtai paaiškina:

— Žinai, mano galva, tu pasirinkai ne tą variantą, Beki. Manau, tu ne tas žmogus, kuris galėtų taupyti.

— Ką? Tu taip manai? — šluostausi akis.

— Aš manau, tau reikėtų imtis „Uždirbti daugiau“ programos, — Sjuzi susimąsto. — Tiesą pasakius, aš nesuprantu, kodėl žmonės turėtų griebtis to taupymo vajaus. Antrasis variantas — daug geresnė išeitis. Jeigu man tektų rinktis, aš būtent jo ir imčiausi.

— Taip... — lėtai ištariu. — Gal tu ir teisi. Gal taip ir reikės daryti. — Drebančia ranka pasiimu šiltos naan duonos ir atsikandu. Sjuzi teisi: valgoma viena ji tikrai skani. — Bet kaip tai padaryti? Kaip uždirbti daugiau?

Abi tylime, kramtydamos naan duoną. Staiga Sjuzi nušvinta.

— Žinau. Klausykis! — ji griebia žurnalą ir suranda skelbimų puslapį. — Žiūrėk, ką jie rašo: „Norite papildomai uždirbti? Dėkitės prie „Nuostabių rėmelių“ šeimos. Sėdėdami namuose, laisvalaikiu galite uždirbti tūkstančius. Visos priemonės jums bus pristatytos.“ Matai? Viskas labai paprasta.

Oho! Čia tai bent. Tūkstančius... Neblogai.

— Gal ir reikės pamėginti, — netvirtai pratariu.

— Arba pati gali sukurti ką nors, — tęsia Sjuzi.

— Ką?

— Bet ką, — tvirtina Sjuzi. — Tu turi galvą, tik gerai ją pasuk. Arba... jau žinau! Įkurk interneto firmą. Jos varto milijonus!

Žinote, ji teisi. Yra tiek daug galimybių užsidirbti daugiau! Tiek daug! Tereikia gerai pagalvoti. Staiga atgyju. Dieve, Sjuzi tokia nuostabi draugė! Aš tvirtai apkabinu ją.

— Ačiū, Sjuzi. Tu nepakartojama.

— Nėra už ką, — sako ji, apglėbdama mane. — Išsikirpk šitą skelbimą ir kraukis tūkstančius... — Sjuzi patyli. — Žinai, aš turbūt paskambinsiu ir užsakysiu troškinį į namus?

— O, taip, — tylutėliai atsakau. — Būtų nuostabu.

REBEKOS BLUMVUD TAUPYMO PR0JEKTAS

NAMUOSE GAMINAMAS TROŠKINYS.

ŠEŠTADIENIS, KOVO 11-OJI.

NUMATOMOS IŠLAIDOS:

2,50 svaro

FAKTINĖS IŠLAIDOS:

Balti troškintuvė

15,00 svarų

Elektrinis malūnėlis

14,99 svaro

Plakiklis

18,99 svaro

Medinis šaukštas

35 pensai

Prijuostė

9,99 svaro

Dvi vištienos krūtinėlės

1,98 svaro

300 g grybų

79 pensai

Svogūnas

29 pensai

Kalendros sėklos

1,29 svaro

Pankolio sėklos

1,29 svaro

Kvapieji pipirai

1,29 svaro

Kmynai

1,29 svaro

Gvazdikėliai

1,39 svaro

Maltas imbieras

1,95 svaro

Lauro lapai

1,40 svaro

Čili pipirų milteliai

O DIEVE. PAMIRŠK VISA TAI!

PGNI First Bank Visa

Kemelo aikšte 7

Liverpulis LI 5IMP

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų kovo 10 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

PGNI First Bank VISA kortele Nr. 1475839204847586

dėkojame už Jūsų laišką, gautą kovo 3 d.

Noriu patikinti Jus, kad mūsų kompiuteriai nuolat tikrinami ir nėra nė menkiausios galimybės, jog būtų, kaip Jūs rašote, staiga įvykęs koks nors gedimas. Taip pat į juos nebuvo patekęs joks „Tūkstantmečio“ virusas. Visos sąskaitos yra tikslios.

Jeigu pageidaujate, galite rašyti Anai Robinson iš Watchdog, tačiau esu tikras, kad ir ji sutiks, jog Jūsų skundas neturi pagrindo.

Mūsų įrašai rodo, kad Jūsų VISA sąskaitos apmokėjimo terminas yra pasibaigęs. Kaip matyte paskutinėje Jūsų VISA kortelės ataskaitoje, minimali mokėtina suma yra 105,40 svaro. Tikiuosi, apmokėsite neatidėliodama.

Nuoširdžiai Jūsų Piteris Džonsonas,

Klientų sąskaitų skyriaus administratorius

Aštuntas skyrius

Gerai, gal tas taupymas ir nenusisekė. Tiek to, viskas jau praeityje. Tai buvo neigiamas požiūris, dabar aš rimtai rūpinuosi teigiamu mąstymu. Pirmyn ir aukštyn. Kilti ir klestėti. U. D. Gerai pagalvojus, tai visai suprantamas sprendimas. Ir žinote, ką? Sjuzi visiškai teisi. Man „Uždirbk daugiau“ politika tinka kur kas labiau nei Taupymo akcija. Ir jaučiuosi kur kas laimingesnė. Vien tai, kad nebereikia tepti tų bjaurių sumuštinių su sūriu arba blaškytis po muziejus, numetė nuo pečių milžinišką naštą. Galiu kiek telpa gerti kapucino ir vėl stabčioti prie parduotuvių vitrinų. O, koks palengvėjimas! Net „Kaip kontroliuoti savo grynuosius“ seniai ilsisi šiukšlių konteineryje. Tarsi aš kada nors rimtai ja tikėjau!

Teliko viena smulkmenėlė, mažutėlė priekabė: mat nelabai žinau, kaip pavyks. Turiu galvoje, uždirbti daugiau. Tačiau jeigu jau pasišoviau eiti tuo keliu, tai už ko nors užsikabinsiu. Net neabejoju.

Pirmadienį nueinu į darbą, o Klerė Edvards jau tūno prie savo stalo — stebuklas! — užgulusi telefoną.

— Taip, — tyliai kalba ji, — manau, vienintelis atsakymas — planuoti į priekį. Taip.

Stebiuosi, kad išvydusi mane Klerė rausteli ir šiek tiek pasisuka šonu.

— Taip, suprantu, — šnabžda ji, kažką žymėdamasi bloknote. — Ir koks... kol kas buvo atsakymas?

Vienas Dievas žino, kodėl ji tokia paslaptinga. Tarytum man rūpėtų jos nuobodus gyvenimas. Klestelėjusi prie savo stalo, guviai įsijungiu kompiuterį ir peržvelgiu darbotvarkę. O, džiaugsmeli! Sityje manęs laukia spaudos konferencija. Tegul ir nuobodybė — pensijų klausimas, užtat nereikės lindėti kabinete, be to, dar gali nuskilti taurė šampano. Kartais darbas virsta tikru malonumu. Be to, Filipas dar neatėjęs, vadinasi, galime laisvai pasėdėti ir paplepėti.

— Na, Klere, — sakau jai, kai baigia kalbėti telefonu, — tai kaip praėjo savaitgalis?

Aš laukiu tikėdamasi išgirsti įprastą sensacingą pasakojimą, kaip ji su savo vaikinu pakabino kokią nors lentyną, tačiau Klerė tarsi negirdi mano klausimo.

— Klere? — nustembu aš, o ji dėbso į mane visa nukaitusi, tarytum būčiau nutvėrusi ją vagiant tušinukus iš spintelės, kur guli visi raštinės reikmenys.

— Klausyk, — sukrunta ji, — būk žmogus, neminėk nieko Filipui apie šį pokalbį, kurį nugirdai...

Aš nieko nesuprantu. Apie ką ji čia pliurpia? Oho! Ar tik ji neužmezgė kokio nors romano? Bet kuo čia dėtas Filipas? Jis juk redaktorius, o ne...

Jėzau. Ar tik ji nebus susidėjusi su Filipu?

— Klere, kas čia darosi? — nerimstu aš.

Tyla, Klerė dar tirščiau nurausta. Negaliu patikėti. Pagaliau sulaukėme tarnybinio romano! Tik pagalvok: įkliuvo ne kas kitas, o Klerė Edvards!

— Greičiau klok, Klere! — šnibždu. — Man gali drąsiai pasipasakoti, aš niekam nė mur mur. — Užjaučiamai palinkstu į priekį. — Gal net galėsiu pagelbėti.

— Taigi, — ištaria Klerė, trindamasi veidą. — Taip, teisybė. Man praverstų šioks toks patarimas. Tas spaudimas jau ima mane nervinti.

— Klok viską nuo pradžių, — ramiai sakau, lygiai kaip tie žurnalistai, tvarkantys paskalų skiltį. — Kada viskas prasidėjo?

— Gerai, pasakysiu, — šnabžda Klerė, baikščiai dairydamasi. — Viskas prasidėjo maždaug... prieš pusę metų...

— Ir kas atsitiko?

— ...tos komandiruotės į Škotiją metu, — lėtai tęsia ji. — Žinai, toli nuo namų... net nepagalvojusi sutikau. Labai jau paglostė širdį.

— Sena pasaka, — išmintingai pritariu. Och, kaip man patinka tokie dalykėliai!

— Filipas išprotėtų sužinojęs, ką aš darau, — laužo rankas Klerė. — Bet ten taip lengva. Aš pasivadinu vis kita pavarde, ir niekas nežino!

— Tu pasivadini kita pavarde? — nesusilaikau aš.

— Keliomis, — ji karčiai nusijuokia. — Gal kelias ir pati matei, — Klerė garsiai atsidūsta. — Žinau, kad rizikuoju, bet negaliu liautis. Patikėk, tiesiog pripranti prie pinigų.

Pinigų? Ji prostitutė!

— Klere, ką tu tiksliai...

— Iš pradžių tereikėjo trumpos žinutės apie hipoteką The Mail laikraštyje, — Klerė tarsi negirdi manęs. — Pagalvojau — susidorosiu. Paskui paprašė parašyti straipsnį apie gyvybės draudimą The Sunday Times laikraščiui. Po to užkibo Pensijos ir vertybiniai popieriai. O dabar jau reikia beveik trijų straipsnių kas savaitę. Viską daryti turiu slapta, stengiuosi elgtis normaliai... — ji iš lėto purto galvą. — Kartais mane viskas jau varo į neviltį, tačiau negaliu paprasčiausiai imti ir atsisakyti. Esu įsipareigojusi.

Negaliu patikėti. Ji suokia apie darbą. Darbą! Tik iš Klerės Edvards ir gali šito sulaukti. Jau laukiau išsižiojusi kokios nors aistringos meilės istorijos, visų smulkmenėlių, o ji mat — straipsniai, darbas...

Pala, pala! Man kažkas gnybteli smegenis.

— Sakai, jie gerai moka? — lyg tarp kitko paklausiu.

— O, taip. Maždaug po tris šimtus svarų už straipsnį. Užtat ir galime išlaikyti butą.

Trys šimtai svarų!

Devyni šimtai per savaitę! Po perkūnėliais!

Štai ir atsakymas. Labai paprasta. Tapsiu ambicinga neetatine žurnaliste kaip Klerė ir užkalsiu devynis šimtus svarų per savaitę. Užteks per visus renginius kiurksoti su Ele salės gale ir krizenti. Reikia veikti visais kanalais ir užmegzti kontaktus. Privalau tvirtai spaudinėti rankas visų dienraščių finansinių puslapių redaktoriams. Pats laikas traukti iš krepšio savo kortelę su pavarde ir prisisegti matomoje vietoje. O kai grįšiu į kabinetą, pasikrovusi idėjų, imsiu apdairiai jiems skambinėti. Paskui — 900 svarų per savaitę. Cha!

Nuvykusi į spaudos konferenciją, pirmiausia tvirtai prisisegu kortelę, pasiimu puodelį kavos (jokio šampano, baigta) ir pasuku tiesiai prie Moiros Čening iš The Daily Herald dienraščio.

— Laba diena, — linkteliu, regis, kuo rimčiausiai. — Beki Blumvud, Successful Saving.

— Laba diena, — ji abejingai atsiliepia ir nusisuka į kitą moterį toje grupėje. — Taigi išsikvietėme tą antrą statybininkų šutvę ir kaip reikiant davėme garo.

— O Moira, vargšele, — sako ta kita moteris. Pašnairuoju į jos kortelę su pavarde: Lavinja Belimor, laisvai samdoma žurnalistė. Ką gi, nėra prasmės stengtis padaryti jai įspūdį. Ji varžovė.

Šiaip ar taip, ji nė nesiteikia pažiūrėti į mane. Abi plepa apie skolų atidėjimus, mokesčius už mokslą ir visiškai ignoruoja mane. Lukterėjusi suburbu: „Buvo malonu susitikti“, — ir sėlinu šalin. Baisus čia dalykas, susirasiu ką nors kitą.

Netrukus prisigretinu prie atskirai stovinčio ištįsėlio ir nusišypsau.

— Beki Blumvud, Successful Saving, — prisistatau.

— Džefris Noris, laisvai samdomas žurnalistas, — atsiliepia jis, žybteldamas savo vardine kortele. O Viešpatie. Pilni pakampiai neetatinių!

— Kam rašote? — mandagiai teiraujuosi: bent pasirankiosiu užuominų.

— Kaip čia pasakius, — gudrauja jis, o akys tik šaudo į visas puses, o į mane nežiūri. — Bendradarbiavau su piniginius reikalus analizuojančiu laikraščiu Monetary Matters, tačiau jie atleido mane.

— Ką jūs sakote.

— Tikri šunsnukiai, — sako vyras ir ištuština puodelį kavos. — Šunsnukiai! Prie jų verčiau nesiartinti. Toks mano patarimas.

— Gerai, prisiminsiu! — guviai atsakau ir atsargiai traukiuosi į šalį. — Tiesą sakant, turiu... — aš nusisuku ir neriu tolyn. Ir kodėl amžinai turiu susidurti su visokiais ekscentrikais?

Pasigirsta skambutis, ir visi sukrunta ieškotis savo vietų. Aš tyčia nužingsniuoju į antrą eilę, paimu nuo kėdės jau laukiančią žvilgančią brošiūrą ir atsisėdusi išsitraukiu bloknotą. Gaila, kad nenešioju akinių: atrodyčiau dar solidžiau. Puslapio viršuje didžiosiomis raidėmis užsirašau: „Naujasis Sacrum lėšų valdymo pensijų planas.“ Iš kažkur išdygsta nematytas vyras ir dribteli šalia. Susišiaušęs, cigaretėmis prasmirdęs rudaplaukis žybsi rudomis akimis ir žvalgosi po salę.

— Argi ne juokinga? — suburba ir sugauna mano žvilgsnį. — Visas šitas įmantrumas. Visas šitas spektaklis, — jis mosteli ranka. — O gal ir jūs jais žavitės?

O Viešpatie. Dar vienas ekscentrikas.

— Visiškai ne, — mandagiai atsiliepiu, bergždžiai ieškodama akimis jo vardinės kortelės.

— Malonu girdėti. Prakeikti piniguočiai, — jis pakrato galvą ir mosteli į priekį, kur prie stalo sėdi trys vyrai, apsirengę brangiais kostiumais. — Šitiems tai tikrai netenka gyventi savaitę iš penkiasdešimties svarų.

— Na... ne, — pritariu jam. — Greičiau jie gauna penkiasdešimt per minutę.

— Gerai skamba. Reikės nepamiršti, — nusijuokia jis ir ištiesia man ranką. — Erikas Formenas. Daily World.

— Daily World? — nepajuntu, kaip nustembu. Oho, The Daily World dienraštis. Prisipažinsiu, man iš tikrųjų patinka tas The Daily World. Sutinku, tai nedidelio formato laikraštis, tačiau jis labai patogus, jei sėdi traukinyje. (Nežinau, gal mano rankos visiškai nusilpo, nes kaipmat apleipsta laikydamos The Times. Be to, jo puslapiai ima lakstyti į visas puses. Tikras košmaras.) O kai kurie straipsniai „Moterų pasaulio“ skiltyje verti dėmesio.

Palaukite, aš gi kažkur buvau sutikusi asmeninių finansų skilties redaktorę iš The Daily World, jos vardas Mardžorė? Tai kas tada šitas vyrukas?

— Nesu jūsų pastebėjusi, — abejingai užsimenu. — Jūs neseniai ten?

Erikas Formenas sukrizena.

— Jau dešimt metų dirbu tame laikraštyje, bet šita finansų nesąmonė — ne mano sritis, — jis pritildo balsą. — Aš čia tam, kad trupučiuką pakurstyčiau ugnį. Redaktorius paskyrė mane atsakomuoju už mūsų naują kampaniją „Ar galime pasitikėti finansų specialistais?“

Jis net kalba glaustai.

— Tai puiku, — mandagiai tarsteliu.

— Gal ir taip, gal ir taip. Jeigu tik sugebėsiu susidoroti su visu tuo techniniu šlamštu, — vyrukas nusivaipo. — Man nelabai sekasi su skaičiukais.

— Aš tai nesijaudinčiau, — raminu jį. — Juk iš tikrųjų nebūtina visko žinoti. Kaipmat atsirinksite, kas svarbiausia.

— Na, bent paguodėte, — jis žiūri į mano vardinę kortelę. — O jūs esate...

— Rebeka Blumvud, Successful Saving, — prisistatau kuo oficialiau.

— Malonu susipažinti, Rebeka, — jis ima knistis kišenėse, ieškodamas vizitinės kortelės.

— Ačiū, — sakau ir skubiai traukiu iš krepšio savąją. Valio! Aš užmezgu kontaktus su dienraščiais! Apsikeičiu vizitinėmis kortelėmis!

Kaip tik tada ima džergžti įjungiami mikrofonai, ant pakylos kažkokia tamsiaplaukė kosteli ruošdamasi kalbai. Už jos nušvinta ekranas: vakaro žarų fone žodžiai SACRUM LĖŠŲ VALDYMAS.

Prisimenu tą panelę. Kai pernai sutikau spaudos vakarėlyje, ji man pasirodė tikrai kokti. Užtat Filipas ją mėgsta, nes toji atsiunčia jam šampano butelį kiekvienų Kalėdų proga. Vadinasi, apie šį naująjį pensijų planą turėsiu sukurpti gražų atsiliepimą.

— Ponios ir ponai, — pradeda ji. — Aš esu Marija Frymen. Džiaugiuosi galėdama pasveikinti jus atvykusius į „Sacrum lėšų valdymo“ pensijų plano pristatymą. Tai yra moderni paslaugų sistema, suprojektuota siekiant lankstumą ir saugumą sujungti su efektyvia Sacrum veiklos politika.

Ekrane pasirodo grafikas: vingiuota raudona linija kyla ir leidžiasi virš plonesnės juodos linijos.

— Grafikas Nr. 1, — pasitikėdama savimi kalba Marija Frymen, rodydama į vingiuotą raudoną liniją, — parodo, kaip mūsų Jungtinės Karalystės įmonių fondas nuolat viršijo likusiąją, būtent šito savo sektoriaus, dalį.

— Hmm, — suraukęs kaktą burba Erikas Formenas, žiūrėdamas į brošiūrą. — Tai kaip čia išeina? Sklando kalbos, kad Sacrum lėšų valdymas“ ne labai kaip sukasi. Bet pažiūrėk čia, — jis baksteli į grafiką. — Viršija sektorių.

— Aha, tikrai, — murmu ir aš. — Kažin koks tas sektorius? Nesąmoningų investicijų sektorius? Visų pinigų praradimo sektorius?

Erikas Formenas spokso į mane.

— Manai, kad jie iškraipė skaičius? — šnabžda perkreipęs lūpas.

— Nevisiškai taip, — aiškinu aš. — Jie paprasčiausiai lygina save su tais, kuriems prasčiau sekasi, o paskui pasivadina nugalėtojais. Pažiūrėkite, — rodau į grafiką brošiūroje. — Juk jie faktiškai nepasako, koks yra tas vadinamasis sektorius.

— Velniai rautų, — Erikas Formenas pakelia akis į ant pakylos sėdinčią Sacrum komandą. — Tai bent gudrūs sukčiai, ką?

Man net gaila jo, kad šitaip nieko nenutuokia.

Marija Frymen monotoniškai pilsto toliau, ir aš jau imu žiovauti. Blogiausia, kad sėdint priekinėse eilėse privalai apsimesti, jog esi susidomėjęs ir viską užsirašinėji. Užsirašau „Pensijos“ ir pavingiuoju apačioje. Po to iš tos linijos padarau vynmedžio stiebą ir imu kabinėti ant jo vynuogių kekes bei lapus.

— Netrukus pristatysiu Maiką Diloną. Jis vadovauja investicijų grupei ir šiek tiek papasakos apie savo darbo metodus. O kol kas, jeigu būtų klausimų...

— Taip, — nieko nelaukia Erikas Formenas, — aš turiu klausimą.

Aš net nustembu ir atplėšiu akis nuo savo vynmedžio.

— Taip? — Marija Frymen meiliai nusišypso. — Jūs esate...

— Erikas Formenas, Daily World. Norėčiau paklausti, kiek jums visiems mokama? — jo mostas apglėbia sėdinčiuosius prie stalo.

— Ką? — Marija Frymen parausta, bet tučtuojau atsikvoši. — Ak, jūs turite galvoje išlaidas? Na, mes apie tai kalbėsime...

— Aš kalbu ne apie išlaidas, — remia Erikas Formenas. — Aš klausiu, kiek jums moka? Jums, Maikai Dilonai, — baksteli pirštu to pusėn. — Kiek gaunate? Šešiaženklę sumą, ar ne? Ir turint omenyje, kad pernai „Sacrum lėšų valdymo“ veikla buvo katastrofiška, argi neturėjote jau atsidurti gatvėje?

Netenku amo. Dar niekada nesu girdėjusi tokių dalykų per spaudos konferenciją. Niekada!

Prie stalo sambrūzdis. Netrukus Maikas Dilonas palinksta prie mikrofono.

— Dabar leiskite tęsti mūsų pristatymą, o... o kitus klausimus kol kas atidėkime, — jis tikrai išmuštas iš vėžių.

— Dar vienas dalykas, — atsiliepia Erikas Formenas. — Ką pasakytumėte vienam mūsų skaitytojų, kuris investavo į jūsų vadinamąjį Saugios ateities pensijų planą ir prarado dešimt tūkstančių svarų? — jis dirsteli į mane ir mirkteli. — Parodysit jam tokią šaunią, įtikinamą diagramą? Pasakysit jam, kad buvote „sektoriaus viršūnėje“?

Fantastiškas vaizdelis! Visi Sacrum žmogeliai, regis, pasirengę prasmegti skradžiai žemę.

— Spaudoje buvo pranešimas apie Saugios ateities pensijų planą, — sako Marija ir pasiunčia Erikui ledinę šypseną. — O ši spaudos konferencija apsiriboja naujų pensijų serijos klausimu. Jeigu galėtumėte palaukti, kol pasibaigs pristatymas...

— Nesirūpinkite, — patenkintas nutraukia ją Erikas Formenas. — Nežadu sėdėti čia ir klausytis šitų pliurpalų. Regis, išgirdau viską, ko man reikėjo, — jis atsistoja ir išsišiepia man. — Buvo malonu susipažinti, Rebeka. Ir ačiū, — vyras ištiesia ranką, o aš paspaudžiu ją, pati nesuprasdama, ką darau. Visi susirinkusieji šnabždasi trindamiesi kėdėse, o jis skinasi kelią tarp sėdinčiųjų mūsų eilėje ir dingsta iš salės.

— Ponios ir ponai, — Marijos Frymen skruostuose dega dvi ryškios dėmės. — Kadangi įvyko toks... tvarkos pažeidimas, padarysime trumpą pertraukėlę, o paskui vėl tęsime. Prašau pasivaišinti arbatėle ir kavute. Dėkoju, — ji išjungia mikrofoną ir skuba nuo pakylos ten, kur susispietę „Sacrum lėšų valdymo“ darbuotojai.

— Jo nereikėjo įleisti! — girdžiu vieno jų balsą.

— Aš nežinojau, kas jis toks! — ginasi Marija. — Jis sakėsi esąs neetatinis Wall Street Journal žurnalistas!

Na, čia jau panašiau! Šitokį sujudimą mačiau tik tąkart, kai Alanas Deringas iš Daily Investor atsistojo „Taupumo garanto“ surengtoje spaudos konferencijoje ir pareiškė tampąs moterimi ir, girdi, nuo šiolei prašom jį vadinti Andrėja.

Aš keliauju į salės galą puodelio kavos ir randu ten bestovinčią Elę. Puiku. Nemačiau Elės jau šimtą metų.

— Sveikutė, — išsišiepia ji. — Man patinka tavo naujasis draugas. Labai linksmas.

— Aišku! — gyvai pritariu. — Argi jis ne šaunus? — aš pasiimu dailutį šokoladinį sausainį, įvyniotą į geltoną foliją, ir duodu puoduką padavėjai, kad įpiltų dar kavos. Po to apsirūpinu dar dviem sausainukais, kuriuos įsidedu į krepšį. (Neverta praleisti progos.)

Salėje erzelynė. Sacrum atstovai susispietę priekyje. Puiku, bent galėsime netrukdomos paplepėti.

— Klausyk, — sakau Elei. — Ar pastaruoju metu kur nors kreipeisi dėl darbo? — aš siurbteliu kavos. — Žinok, aną dieną mačiau skelbimą Media Guardian laikraštyje ir jau ketinau tau skambinti. Jiems svarbu, kad žmogus turėtų darbo su klientais patirties. Galėtum sakyti...

— Beki, — Elė nutraukia mane kažkokiu keistu balsu, — juk gerai žinai, kur link aš ėjau.

— Ką? Tik jau ne į tą fondų valdytojo vietą. Juk tu nerimtai, ką? Tu tik bandei derėtis.

— Aš jau sutikau, — jos atsakymas mane tiesiog pribloškė.

Staiga nuo pakylos pasigirsta balsas, ir mudvi suklustame.

— Ponios ir ponai, — sako Marija. — Malonėkite grįžti į savo vietas...

Labai atsiprašau, bet nežadu ten grįžti.

— Klausyk, — kumšteliu Elei, — nėra čia ko sėdėti. Informacinį paketą turime. Eikime papietauti.

Elė tyli, jau įsivaizduoju, kaip ji pasakys „Ne“, nes nori pasiklausyti apie asmenines pensijas. Tačiau pagaliau ji išsišiepia ir įsikimba man į parankę. Prie durų stovinti panelė aiškiai nuliūsta matydama, kaip mes drožiame lauk.

Čia pat už kampo yra Rouge kavinė, į ją mes ir pasukame, iš karto užsisakome baltojo vyno butelį. Prisipažinsiu, dar neatsipeikėjau nuo šoko. Elė Greindžer taps Wetherby’s fondų valdytoja. Ji palieka mane vieną. Tai su kuo dabar skrajosiu?

Ir kaip ji taip gali? Kaip Dievą myliu, juk norėjo prasimušti į Marie-Claire kosmetikos žurnalo redaktoriaus kėdę.

— Tai... ką nusprendei? — atsargiai teiraujuosi, kai jau gauname vyną.

— Nežinau, — atsidūsta ji. — Ir pati galvoju, kur aš lendu? Juk žinai, kiek siuntinėjau prašymų dėl tų kerinčių darbų žurnalistikoje, o ar gavau bent vieną pakvietimą į pokalbį?..

— Kada nors būtum sulaukusi, — tvirtinu aš. — Žinau, kad būtum.

— Gal, o gal ir ne. Dabar rašinėju apie tą nuobodų finansinį šlamštą. Pagalvojau — o kodėl, po perkūnais, neužsiimti tuo nuobodžiu finansiniu šlamštu? Bent jau turėsiu normalų darbą.

— Tu turėjai normalų darbą!

— Nieko panašaus. Aš buvau beviltiška! Strypinėjau be tikslo, jokių planų, jokios perspektyvos... — išvydusi mano veidą, Elė išsyk keičia kryptį. — Aš — tai ne tu. Tu puikiausiai susitvarkai.

Aš susitvarkau? Gal ji juokauja?

— Tai kada pradedi? — keičiu temą, nes, pasakysiu atvirai, ji mane pribloškė. Aš neturiu jokių planų, jokios perspektyvos. Gal ir aš beviltiška? Matyt, ir man reikia susimąstyti. O varge. Kai pasakoju apie savo darbą tokiems žmonėms kaip mūsų kaimynai Martinas su Dženise, tai jis atrodo ir įspūdingas, ir įdomus. O pasiklausius Elės, aš tikra nevykėlė.

— Kitą savaitę, — Elė išgeria vyno. — Dirbsiu Šilko gatvėje esančioje kontoroje.

— Mat kaip, — nuliūstu.

— Turėjau nusipirkti krūvą naujų apdarų, — ji patempia lūpą. — Wetherby’s parduotuvėje tikrai galima rasti gerų dalykų.

Naujų drabužių? Naujų drabužių? Dabar jau tikrai sukyla pavydas.

— Praktiškai ištuštinau visą Karen Millen skyrių, — sako ji, kramsnodama marinuotą alyvuogę. — Palikau apie tūkstantį svarų.

— Rupūs miltai. Taip iš karto ir paklojai tūkstantį?!

— Kad kitaip negalėjau, — lyg ir atsiprašinėja ji. — Bet aš ir uždirbsiu daugiau.

— Tikrai?

— Aišku, — susijuokia Elė. — Daug daugiau.

— O... kiek daugiau? — aš jau nenustygstu iš smalsumo.

— Pradžiai — keturiasdešimt tūkstančių, — ji atsainiai trūkteli pečiais. — O paskui — kas žino? Jie sakė, kad...

Elė ima pasakoti apie darbo struktūrą, karjeros laiptelius, premijas, tačiau man jau gana — daugiau nieko negirdžiu. Apkurstu ir apanku.

Keturiasdešimt tūkstančių?

Keturiasdešimt tūkstančių? O aš teuždirbu...

Kažin ar turėčiau aiškinti jums, kiek uždirbu? Argi ne tas pat, kas ir religija: padorioje kompanijoje juk nedera apie tai diskutuoti? O gal šiais laikais jau leidžiamos ir tokios temos? Sjuzi turėtų žinoti.

Trauk jį velniai. Patys viską žinote. Pasakysiu tiesiai: aš uždirbu 21 tūkstantį svarų. Ir galvojau, kad tai — krūva pinigų! Tikrai prisimenu, kaip keičiau darbus, kaip atlyginimas pašoko nuo 18000 iki 21000 svarų. Tariausi atradusi aukso kasyklą, sudarinėjau ilgiausius sąrašus, ką pirksiu už tuos papildomus tūkstančius.

Palyginti su Elės keturiasdešimčia tūkstančių, maniškiai tėra šnipštas. Ir aš turėčiau tiek pat uždirbti, visus drabužius pirktis Karen Millen parduotuvėje. Nėra teisybės. Katastrofa, o ne gyvenimas.

Grįžtu į darbą nukabinusi nosį. Gal ir man mesti žurnalistiką ir tapti fondų valdytoja? Arba bankininke didmeniniame komerciniame banke? Tie tai tikrai gerai uždirba. Įlįsčiau į Goldman Sachs arba dar kur nors. Juk jie susisemia po milijoną per metus. Jėzau, kaip būtų gerai. Milijonas per metus. Įdomu, kaip galima gauti tokį darbą?

Kita vertus... ar aš tikrai noriu būti bankininke? Žinoma, Karen Millen drabužiai nebūtų tik svajonė. O visa kita? Tai yra, kėlimasis paryčiais ir tas šlykštus lindėjimas kabinete susikūprinus. Nepagalvokite, kad aš kokia tinginė ar panašiai, tačiau dabar niekas nemina man ant kulnų: galiu sau išeiti ir pavaikštinėti popietę Image parduotuvėje arba tiesiog sklaidyti laikraščius kabinete, apsimesdama, kad atlieku tyrimą. Nelabai tikėtina, kad naujoje vietoje Elė turės tokias galimybes. Eina skradžiais toks darbas!

Hmm. Kaip čia radus būdą įsigyti visus tuos puikius drabužėlius, neįlendant į tokį pragaištingą darbą? Kaip čia apeiti tą antrąją klausimo dalį?.. Einu pro parduotuvių vitrinas, akys pačios čiuožia per išdėstytas prekes. Staiga sustoju.

Dievo pirštas, ne kitaip.

Stoviu priešais Ally Smith parduotuvę. Vitrinoje — prašmatnūs ilgi paltai, o ant durų stiklo ranka rašytas skelbimas: „Reikalingi pardavėjai darbui šeštadieniais. Teiraukitės parduotuvėje.“

Žiūriu į skelbimą ir virpu tarsi žaibo trenkta ar panašiai. Kodėl, po galais, tokia mintis nešovė man anksčiau? Tiesiog genialu! Gaunu šeštadieninį darbą, dirbu drabužių parduotuvėje! Ne tik papildomai gausiu krūvą pinigų, bet ir nuolaidą visiems drabužiams! Pripažinkime, darbas parduotuvėje — tai tau ne fondų valdytojo katorga! Čia tik stovėk ir būk pasirengusi paklausti: „Gal galiu jums padėti?“ Argi ne smagu: padedi pirkėjams ir tuo pat metu gali išsirinkti drabužį sau. Faktiškai tau moka, kad apsiperki!

Pasiutimas, kaip puiku. Į parduotuvę įžengiu šypsodamasi. Aš žinojau, kad šiandien man turi nutikti šis tas gera. Tiesiog jaučiau.

Po pusvalandžio išeinu išsišiepusi iki ausų. Aš gavau darbą! Gavau šeštadieninį darbą! Dirbsiu šeštadieniais nuo pusės devynių ryto iki pusės šešių, gausiu po 4,80 svaro per valandą ir 10 procentų nuolaidą visiems drabužiams! Po trijų mėnesių jau žada 20 procentų! Daugiau — jokių rūpesčių dėl pinigų.

Ačiū Dievui, popietė buvo rami. Iš karto užpildžiau prašymą, o Danielė, vedėja, čia pat surengė pokalbį. Iš pradžių ji lyg ir suabejojo, ypač kai pasakiau, kad dirbu etatine finansų žurnaliste ir noriu papildomai užsidirbti bei nusipirkti drabužių.

— Šis darbas sunkus, — vis kartojo ji. — Ar jūs įsivaizduojate — tai labai sunkus darbas.

Jaučiu, kad ji apsigalvojo, kai pradėjome kalbėti apie prekes. Aš dievinu Ally Smith prekes, todėl žinau, kiek kainuoja kiekvienas daikčiukas ir ar Jigsaw arba French Connection siūlo ką nors panašaus. Galiausiai Danielė keistai pažiūrėjo į mane ir pasakė:

— Na, matau, jūs tikrai mėgstate drabužius.

Ir ji sutiko mane įdarbinti! Negaliu sulaukti šeštadienio. Na, argi ne puiku?

Grįžtu į darbą apsalusia iš laimės širdimi. Apsidairau kabinete: na, argi tokiai kūrybingai sielai kaip mano verta įstrigti šitame nuobodžiame, ribotame pasaulėlyje? Aš čia netinku. Kupetos pranešimų spaudai, amžinas kompiuterio klaviatūros maigymas — ne man. Aš priklausau Ally Smith, mano vieta tarp tviskančių šviesų ir kašmyro megztinių. „Gal pereiti dirbti į mažmeninę prekybą?“ — galvoju sėsdamasi prie stalo. O gal net atidarysiu savo pačios prekybos tinklą, kur bus parduodami dizainerių sukurti drabužiai! Taip. Aš būsiu viena iš tų neįtikėtinai sėkmingų, iniciatyvių verslininkų, apie kuriuos rašomi straipsniai. „Beki Blumvud, dirbusiai finansų žurnaliste, kyla novatoriška idėja įkurti Blumvud parduotuvių tinklą. Šiandien šis tinklas sėkmingai išplėtotas visoje šalyje. Ta idėja kilo, kai vieną dieną ji...“

Sučirškia telefonas, ir aš atsainiai atsiliepiu:

— Taip? Kalba Rebeka Blumvud, — aš vos susilaikau nepridūrusi „iš Blumvud parduotuvių tinklo“. Vis dėlto gal dar ankstoka.

— Panele Blumvud, čia Derekas Smitas iš Endvičo banko.

Ką? Nuo šoko net telefonas su trenksmu nulekia nuo stalo. Turiu susilenkusi grabalioti jį, o širdis dreba lyg zuikelio. Kaip Derekas Smitas sužinojo, kur aš dirbu? Iš kur jis iškniso mano telefono numerį?

— Ar tau viskas gerai? — susidomi Klerė Edvards.

— Taip. Taip, gerai, — žiopčioju aš.

Klerė spokso į mane. Tai kaip man dabar padėti ragelį ir apsimesti, kad kažkas supainiojo numerius? Turiu kalbėti. Gerai. Būsiu žvali, linksma ir pasistengsiu kuo greičiau jo atsikratyti.

— Alio! Labai atsiprašau! Buvau užsiėmusi kitais reikalais. Juk žinote, kaip būna!

— Panele Blumvud, aš jums išsiunčiau keletą laiškų, — dėsto Derekas Smitas, — tačiau nė į vieną negavau patenkinamo atsakymo.

Aš negaliu suvaldyti į skruostus plūstančio karščio. O Viešpatie, jis tikrai įpykęs. Siaubas. Ir kokią jis turi teisę lįsti man į akis ir sugadinti visą dieną?

— Deja, aš buvau labai užsiėmusi, — sakau. — Mano... mano teta labai sirgo. Turėjau būti prie jos, slaugyti. Suprantate.

— Suprantu. Vis dėlto...

— Ir ji mirė, — priduriu aš.

— Užjaučiu, — sako Derekas Smitas. Nė velnio jis neužjaučia — girdžiu iš balso. — Tačiau faktas nesikeičia: dabar jūsų sąskaitos balansas yra...

Gal tas žmogus visiškai prarado širdį? Jis ima tauzyti apie balansus, kredito perviršius bei sutartis, ir aš sąmoningai atsiriboju, kad negirdėčiau, kad nesunervintų. Sėdžiu įbedusi akis į savo stalo medžio imitaciją ir svarstau, ar tik nereiktų apsimesti, kad ragelis netyčia išsprūsta ir pataiko tiesiai ten, kur jam ir vieta gulėti. O Dieve, tiesiog baisu. Ką man dabar daryti? Ką man dabar daryti?

— Jeigu šio klausimo neišspręsime, — girdžiu rūstų balsą, — bijau, kad būsiu priverstas...

— Gerai, — girdžiu save tvirtinant, — viskas gerai, nes... aš netrukus turėsiu pajamų, — jaučiu, kaip kaltės jausmas vis tirščiau dažo mano skruostus. Tačiau man nieko kito nelieka, turiu kažką pasakyti, antraip jis nepaliks manęs ramybėje.

— Ak, taip?

— Taip, — tvirtinu ir nuryju seilę. — Matote, mano... mano teta paliko man pinigų.

Argi nepanašu į tiesą? Juk teta Ermintrūda tikrai būtų palikusi man pinigų. Argi aš nebuvau jos mylima dukterėčia? Kas gi jai pirko Denny and George šalikėlį?

— Aš gausiu juos po kokių poros savaičių, — dėl viso pikto užtikrinu. — Tūkstantį svarų.

Velnias, reikėjo sakyti 10 tūkstančių svarų, būčiau padariusi didesnį įspūdį. Et, jau per vėlu.

— Sakote, kad po dviejų savaičių į savo sąskaitą įmokėsite tūkstantį svarų? — pasitikrina Derekas Smitas.

— Erm... taip, — patvirtinu po pauzės. — Tikiuosi, taip.

— Malonu girdėti. Aš pasižymėjau, panele Blumvud, ir tikiuosi išvysti tūkstantį svarų jūsų sąskaitoje kovo 27 dieną, pirmadienį.

— Gerai, — drąsiai tvirtinu aš. — Ar jau viskas?

— Šiam kartui — taip. Viso gero, panele Blumvud.

— Viso gero, — aš padedu ragelį.

Ačiū Dievui. Atsikabino.

Brompton‘s parduotuvė

PIRKĖJŲ SĄSKAITŲ SKYRIUS

Bromptono g. 1

Londonas SW4 7TH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų kovo 10 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

dėkojame Jums, kad taip greitai atsiuntėte čekį 43 svarams.

Nors čekis pasirašytas, jame nurodyta 2200’iįjų vasario 14 d. data.

Be abejo, Jūs suklydote.

Bromptons parduotuvė negali priimti čekio, kuriame nurodyta neteisinga data, todėl grąžinu jį ir prašau atsiųsti mums tokį čekį, kuriame būtų dienos, kada jį pasirašote, data.

Be to, šią sumą Jūs galite sumokėti ir grynaisiais arba pagal pridedamą banko žiro kredito pervedimą. Siunčiame Jums informacinį lapelį.

Laukiu Jūsų apmokėjimo.

Nuoširdžiai Jūsų Džonas Hanteris,

Klientų sąskaitų skyriaus viršininkas

Devintas skyrius

Tą vakarą grįžusi namo prieškambaryje randu krūvą laiškų. Man jie nerūpi, nes sulaukiau savo paketo iš „Nuostabiųjų rėmelių“! Nors kainavo 100 svarų (o tai gana brangu), tačiau po kelių valandų jis man atneš 300 svarų. Pakete randu lapelį, pilną nuotraukų. Tai žmonės, susikrovę turtus, darydami tuos puikiuosius rėmelius. Kai kuriems pavyko užsidirbti net šimtą tūkstančių per metus! Labai įdomu, kodėl aš turiu dirbti žurnaliste.

Taigi pavakarieniavusi sėdu žiūrėti „Ist Endo gyventojų“ serialo ir išpakuoju komplektą. Sjuzi šį vakarą nėra, galėsiu žmoniškai susikaupti.

„Sveikiname, atvėrus duris į didžiausią paslaptį Britanijoje... — rašoma tame lapelyje. — Tai visų namie dirbančiųjų „Nuostabiųjų rėmelių“ firmoje šeima! Tapkite jos nare ir užsidirbkite £££, neišeidama iš savo jaukių namų. Mūsų pateikiamos instrukcijos yra tokios paprastos, kad jūs kaipmat įvaldysite pelningiausią verslą savo gyvenime. Galbūt už sukauptas pajamas nusipirksite automobilį arba valtį, o gal tokia dovana pradžiuginsite sau brangų žmogų. Svarbiausia, nepamirškite, kad tai, ką uždirbsite, bus tiktai jūsų!“

Fantastiškas projektas! Ir kur, po galais, aš buvau anksčiau? Padirbėsiu išsijuosusi porą savaičių, apmokėsiu visas skolas, išvažiuosiu atostogų, prisipirksiu krūvas drabužių. Dieve, iš karto reikia kibti į darbą.

Atlupinėjant pakuotę, ant grindų išvirsta šūsnis audinių atraižėlių. Raštuotų ir ne. Tiesą pasakius, tos gėlėtos medžiagėlės šlykščios, bet argi man svarbu? Mano reikalas — padaryti rėmelius ir susižerti pinigus. Instrukcijas randu po kartono krūva. Žinoma, tai vienas juokas: paimi kartoninį rėmelį, priklijuoji pamušalą, viršų uždengi medžiagėle, kad sudarytų prabangaus gobeleno įspūdį, ir nugarėlėje priklijuoji juostelę, kad nesimatytų sujungimo. Ir rėmelis baigtas! Už tokį menkniekį gauni du svarus. Pakuotėje yra 150 rėmelių. Jeigu kas vakarą padarau po trisdešimt, po savaitės rankoje turiu tris šimtus svarų. Kaip niekur nieko! Viskas daroma laisvu laiku!

Gerai, pirmyn! Rėmelis — pamušalas — klijai — medžiaga — juostelė.

O Dieve. O Dieve. Ir kam į galvą šovė šitie prakeikti daiktai? Medžiagos gabalai per maži, neuždengia rėmelio su pamušalu. Pabandai patempti — tas skystas audinys yra. Ant kilimo — klijų dėmės, du kartoniniai rėmeliai sulankstyti, nes per stipriai tempiau, o tas vienintelis baigtas — visas iškleręs. O prie jo prasėdėjau...

Nusižiovauju ir pasižiūriu į laikrodį. Jėzau, pusė dvyliktos! Dirbau tris valandas, o sukurpiau tik vieną išklibusį rėmą, kurį jie, ko gero, išbrokuos, dar du sugadinau. Negaliu nė pažiūrėti į tas šlykštynes. Ir kam žmonėms reikia tų kvailų, gobelenu aptrauktų rėmelių?

Virsteli durys — grįžta Sjuzi.

— Sveika! Kaip vakaras? — čiauška ji, įeidama į kambarį.

— Nieko gero, — suniurzgu. — Dariau šituos daiktus...

— Mesk juos, nes žinai ką? Įsigijai slaptą gerbėją.

— Ką? — pašoku aš.

— Kai kas tavimi labai domisi, — aiškina ji, nusivilkdama paltą. — Šiandien išgirdau. Neatspėsi kas!

Mano galvon šauna kvaila mintis — Lukas Brendonas. Bet kaip ta Sjuzi atkapstė? Kvaila. Labai kvaila. Neįmanoma.

Man knibžda mintis, kad Sjuzi galėjo jį sutikti kino teatre. Juk vis dėlto pažįsta jį? Ir jis galbūt pasakė...

— Mano pusbrolis! — džiūgauja ji. — Tarkvinas. Jis tikrai įsižiūrėjo tave.

O Dieve brangiausias.

— Jis aistringai tave įsimylėjo per patį pirmąjį jūsų susitikimą ir nuo to karto jam jokia kita neberūpi.

— Ne tokia jau čia paslaptis... — sarkastiškai pradedu, bet sutinku nustebusį Sjuzi žvilgsnį ir nutylu. Nesinori jos užgauti.

— Tai tu jau žinai?

— Na... — gūžteliu pečiais. Ką man sakyti? Juk nepasakysi, kad tas jos mylimas pusbrolis purto mane. Sėdžiu ir pešioju medžiagą ant rėmelio, o Sjuzi patenkinta išsišiepia.

— Tu jam taip rūpi! Aš jam ir sakau — paskambink ir pakviesk kur nors. Juk tu nieko prieš, ar ne?

— Aišku, ne, — pralemenu.

— Tai bent būtų! Jeigu judu tuoktumėtės, aš būčiau pamergė!

— Tikrai, — prisiverčiu nusišypsoti. — Nuostabu.

„Padarysiu taip, — manau sau. — Iš mandagumo sutiksiu eiti į pasimatymą, o paskutinę akimirką atsisakysiu.“ Tikėkimės, Tarkvinui prireiks grįžti į savo Škotiją ar panašiai, ir viskas tuo baigsis.

Tiesą pasakius, galėčiau apsieiti ir be to. Dabar jau bus dvi priežastys drebėti dėl telefono skambučių.

Mano laimei, ateina šeštadienis, o iš Tarkvino — nė garselio. Nė iš Dereko Smito. Pagaliau galiu ramiai gyventi!

Kad ir kaip bjauru prisipažinti, tačiau mano planas šią savaitę padaryti 150 rėmelių neišdegė. Kol kas padariau tik tris, o ir tie nepanašūs į pavyzdį paveikslėlyje. Vienam per mažas pagrindas, kito nesusieina kampai, trečiam ant priekio užtiško klijų. Ir kodėl man taip sunkiai einasi? Žmonės kaip niekur nieko padaro šimtus kas savaitę. Ponia S. iš Ruislipo užsidirba tiek, kad kasmet su visa šeima gali išsiruošti į kruizą. Jie gali, o aš ne? Tokia mintis tiesiog slegia. Juk aš sumani, protinga, ar ne? Dėl Dievo meilės, juk baigiau mokslus.

„Na, nėra ko nusiminti,“ — guodžiu save. Šiandien pradedu dirbti Ally Smith parduotuvėje, pagaliau „užsikalsiu“ pinigų iš šalies.

Aš jau džiūgauju. Štai pradedu karjerą madų pasaulyje! Ilgai renkuosi, kuo apsirengti pirmąją darbo dieną. Pagaliau apsisprendžiu: juodos kelnės iš Jigsaw, aptempti kašmyro (na, pusiau kašmyro) marškinėliai ir rausva, ant viršaus užmetama palaidinukė, abu pirkti Ally Smith.

Savo išvaizda esu patenkinta ir tikiuosi, kad Danielė atitinkamai pakomentuos, kai pasirodysiu parduotuvėje. Deja, ji nieko nepastebi, tik tarsteli:

— Sveika. Kelnes ir marškinėlius rasi sandėlyje. Išsirink savo dydį ir persirenk kabinoje.

Aha. Dabar prisimenu, kad visos Ally Smith pardavėjos vilki vienodus drabužius. Tarytum... na, uniformą. Nenoromis persirengiu ir pasižiūriu į save. Žinote, esu nusivylusi. Pilkos kelnės skandina mane, į marškinėlius verčiau nė nežiūrėti. Man knieti paklausti Danielės, ar galėčiau išsirinkti kitą apdarą, tačiau ji lyg ir užsiėmusi, todėl šį klausimą atidedu kitai savaitei.

Nors ir nesu patenkinta savo apranga, vis dėlto, įeidama į parduotuvę, virpu iš jaudulio. Prožektoriai spindi, švarutėlės grindys žvilga, groja muzika — ore sklando laukimas. Jaučiuosi tarytum scenoje. Žvilgteriu į save veidrodyje ir parepetuoju: „Kuo galiu jums padėti?“ O gal geriau: „Kuo galiu jums padėti?“ Tokios žavios pardavėjos jie dar neturėjo! Žmonės ateis čia vien dėl mano aptarnavimo, o aš su visais pirkėjais palaikysiu tikrai fantastiškus santykius. Po to Evening Standard laikraštis aprašys mane kokiame nors įmantriame skyrelyje apie mėgstamiausias parduotuves. Gal net turėsiu savo televizijos laidą.

Man dar niekas nepasakė, ką turiu daryti, todėl imuosi iniciatyvos: prieinu prie šviesiaplaukės moters, kuri darbuojasi prie kasos, ir sakau:

— Gal man greitosiomis prabėgti?

— Ką? — ji net nepakelia galvos.

— Turbūt man dabar geriausia išmokti dirbti kasos aparatu? Kol dar nėra pirkėjų?

Dabar ji jau pakelia galvą ir prapliumpa juoktis.

— Su kasos aparatu? Manai, taip iš karto ir dirbsi prie kasos?

— Mm, — aš rausteliu, — na, aš pagalvojau...

— Tu dar tik pradedi, brangioji, tad prie kasos nė nesiartinsi. Eik pas Kėlę. Ji parodys, ką šiandien darysi.

* * *

Lankstau džemperius. Lankstau tuos prakeiktus džemperius, štai ką aš čia darau. Zylioju paskui pirkėjus, kurie ištraukė nertinius ir paliko sumaigytus, o aš sulanksčiusi dedu juos į vietą. Vienuoliktą valandą jau nepastoviu ant kojų ir, atvirai kalbant, visiškai niekuo nesidžiaugiu. Ar įsivaizduojate, kaip nyku lankstyti megztinius būtent taip, kaip reikalauja Ally Smith standartai? Po to kuo dailiausiai dedi atgal į lentyną vien tam, kad kas nors vėl šalčiausiai juos ištrauktų, permestų akimis ir pasivaipęs nutrenktų į šoną! Taip ir norisi spiegti: „JEIGU NEŽADI PIRKTI, TAI IR NEKIŠK NAGŲ!“ Stebėjau, kaip viena panelė pakėlė lygiai tokį patį megztinį, kokį buvo apsivilkusi! Tai kur jos protelis, leiskite paklausti?

Apie pasišnekučiavimą su pirkėjais nėra nė kalbos. Regis, jie mato kiaurai, kad nesu pardavėja. Niekas nesiteikė paklausti ko nors įdomesnio, pavyzdžiui, „Ar šie marškiniai tinka prie šitų batų?“ arba „Kur galėčiau rasti gražų juodą sijonuką, kuris kainuotų ne daugiau kaip 60 svarų?“ Džiaugčiausi, galėdama atsakyti. Bet kur tau! Sulaukiu tik tokių: „Ar čia yra tualetas?“ ir „Kur yra artimiausias Midlendo bankomatas?“ Dar su niekuo neužmezgiau ryšio.

Uch, kaip liūdna. Mane palaiko tik parduotuvės gale esantis stovas, kur sukrauti prekių likučiai sumažintomis kainomis. Vis taikausi prisigretinti prie jo, nes ten guli dryžuoti džinsai, kurie dabar kainuoja nebe 180, bet 90 svarų. Aš juos puikiai prisimenu, kartą net bandžiau pasimatuoti. O dabar štai — nukrito lyg iš dangaus, atpigę perpus. Negaliu atitraukti akių. Ten yra ir 12 dydis. Maniškis.

Puikiai žinau, kad negaliu leisti pinigų, bet juk čia unikalus atvejis, vienintelė proga. Ir dar tokių puikių džinsų nesu mačiusi. 90 svarų? Tiesiog nieko už tokius gerus džinsus. Gucci tokių negautum be 500 svarų. O Dieve, kaip aš jų noriu. Noriu.

Slampinėju gale ir vis užmetu akį į džinsus. Kai Danielė prisigretina prie manęs, net šokteliu lyg nusikaltusi. Tačiau ji tepasako:

— Ar gali eiti prie matavimosi kabinų? Sara pamokys, ką ir kaip daryti.

Pagaliau nereikės lankstyti džemperių! Ačiū Dievui!

* * *

Tos matavimosi kabinos — visai kita dainelė. Ally Smith gali didžiuotis erdviomis atskiromis kabinomis. Man tereikia stovėti priešais jas ir stebėti, kiek žmogus įsineša prekių. Labai įdomu žiūrėti, ką jie matuojasi. Viena panelė perka glėbius drabužių ir vis aiškina, kad vaikinas liepė jai eiti iš proto per savo gimtadienį, o jis sumokės.

Mhm. Gera jai kalbėti. Na, nėra ko nusiminti, aš bent pati užsidirbu. Jau pusė dvyliktos, vadinasi, kol kas turiu... 14,40 svarų. Ne taip ir blogai, tiesa? Kokiai nors veido kosmetikos priemonei jau užtektų.

Tik aš nežadu leisti tam pinigų. Aišku, kad ne, juk ne dėl to čia atėjau. Būsiu protinga. Ką darysiu? Ogi nusipirksiu tuos dryžuotus džinsus vien dėl to, kad tai — vienintelis toks atvejis, ir būtų nusikaltimas praleisti progą. O visus likusius pinigus atiduosiu bankui. Negaliu sulaukti, kada galėsiu juos apsimauti. Kai tik pusę trijų gausiu pertraukėlę, iškart lėksiu prie nukainotų prekių stovo, nusinešiu džinsus į darbuotojų kambarį ir pažiūrėsiu, ar jie man geri, paskui...

Aš sustingstu. Palaukite.

Sekundėlę palaukite. Ką ta panelė ten laiko rankoje? Ogi mano dryžuotus džinsus!!! Ir žirglioja prie matavimosi kabinų. O Viešpatie Dieve. Ji matuosis mano džinsus!

— Sveiki! — gyvai sveikinasi artėdama prie manęs.

— Sveiki, — išstenu aš, stengdamasi išlikti rami. — Amm... Kiek nešatės drabužių?

— Keturis, — ji parodo man pakabus. Už manęs, ant sienos, kabo žetonėliai, sunumeruoti nuo 1 iki 4. Panelė laukia, kol gaus skaičiuką 4 ir aš įleisiu ją į kabiną. Bet aš negaliu.

Fiziškai negaliu leisti jai eiti ten su mano džinsais.

— Tiesą sakant, — girdžiu savo balsą, — leidžiama įsinešti tik tris daiktus.

— Tikrai? — nustemba ji. — Bet... — ji mosteli į žetonėlių pusę.

— Žinau, tačiau taisyklės pasikeitė. Labai gaila, — ir nusišypsau jai šalta pardavėjos šypsena.

Tiesą sakant, čia galima kaip reikiant pakišti koją. Gali neleisti žmonėms pasimatuoti drabužių! Gali sugriauti jų gyvenimus!

— Gerai, gerai, — sutinka panelė. — Aš paliksiu...

— Šituos, — čiumpu dryžuotus džinsus.

— Ne, aš kaip tik...

— Mes turime nuimti viršutinę prekę, — paaiškinu jai ir vėl šaltai nusišypsau. — Labai apgailestauju.

Dėkui Dievui, kad pilna nepaslaugių pardavėjų ir kvailų, beprasmiškų taisyklių. Žmonės taip prie jų pripratę, kad net ilgai neklausinėdami su viskuo sutinka. Ir ši panelė tik pavarto akis, čiumpa žetonėlį „3“ ir prasibrauna pro mane į kabiną. Aš lieku su savo džinsais.

O kas toliau? Girdžiu, kaip kabinoje traška užtrauktukas, barška pakabai. Matuodamasi tris drabužėlius, ji ilgai neužtruks. O paskui išlįs ir pareikalaus šitų džinsų. O varge. Ką daryti? Niekaip neapsisprendžiu. Girdžiu, kaip subrazda atitraukiama durų užuolaida, to užtenka, kad veikčiau žaibiškai: užkišu džinsus už užuolaidos ir stoviu nekalčiausiu veidu.

Iš kažkur ateina Danielė su popieriaus lapu rankose.

— Viskas gerai? — klausia ji. — Susidoroji?

— Labai gerai, — atsakau jai ir nusišypsau.

— Aš sudarinėju tvarkaraštį, — sako ji. — Jeigu ištempsi iki trijų, galėsi turėti vieną valandą laisvą.

— Gerai, — atsakau tokiu balsu, tarsi būčiau išdirbusi visą mėnesį, nors galvoje siaučia mintis: „Iki trijų? Aš mirsiu iš bado!“

— Gerai, — sako Danielė ir pasisuka kampan užsirašyti.

O čia pat pasigirsta:

— Klausykite, ar galiu dabar pasimatuoti tuos džinsus?

O Dieve mano, ir vėl ta mergelė. Kaip ji taip greitai apsisuko? Gal ji kokia prakeikta Houdini?

— Klausau! — aš nereaguoju į jos klausimą. — Ar kas nors tiko? Tas juodas sijonukas tikrai gražus. Skeltukas...

— Visai ne, — nutraukia ji mane ir grūda man visus daiktus, turiu pasakyti, suveltus ir nuimtus nuo pakabų. — Aš norėjau tų džinsų. Ar galiu juos paimti?

Mano širdis netelpa krūtinėje.

— Kokie ten buvo džinsai? — užjaučiamai suraukiu kaktą. — Mėlyni? Juos rasite ten, prie...

— Ne! — pykteli ji. — Tie dryžuoti, kuriuos ką tik laikiau rankoje.

— Ak, — abejingai tarsteliu, — taip. Nežinau, kur jie. Turbūt kas nors paėmė.

— Bet aš padaviau jums! Turėjote palaikyti juos.

— Ach, — šypsausi ta pardavėjų šypsena. — Deja, mes neatsakome už daiktus, kurie duodami mums palaikyti, kol pirkėjai būna kabinose.

— Dėl Dievo meilės! — mergelė žiūri į mane lyg į nevisprotę. — Tiesiog juokinga! Padaviau jums vos prieš pusę minutės! Kaip jūs galite nežinoti, kur jie dingo?

Velnias. Ji tikrai įsiuto. Taip plyšauja, kad net žmonės sužiūra.

— Kokie rūpesčiai? — suskamba saldus balselis. Pašiurpstu išvydusi prieinančią Danielę. Veido išraiška meili, bet nieko gero nežadanti. „Ramiai,“ — primenu sau. Niekas nieko neįrodys. Visiems aišku, kad pirkėjai amžinai kelia rūpesčių.

— Aš padaviau šiai pardavėjai palaikyti džinsus, nes nešiausi keturis daiktus pasimatuoti, bet, pasirodo, per daug, — aiškina panelė.

— Keturis daiktus? — nustemba Danielė. — Bet jums ir leidžiama įsinešti keturis, — ji atsisuka į mane, atvirai pasakysiu, nelabai draugiška veido išraiška.

— Tikrai? — nekaltai sakau. — O Dieve, labai atsiprašau. Aš maniau, kad tik tris. Aš naujokė, — atsiprašinėju.

— Aš taip ir maniau, kad keturis! — nerimsta ta mergiščia. — Juk turite žetonus su skaičiumi 4! — ji nekantriai atsidūsta. — Tai va, aš padaviau jai tuos džinsus ir nuėjau pasimatuoti kitų drabužių, paskui išeinu — o džinsai jau dingę.

— Dingę? — aštriai paklausia Danielė. — Kur dingę?

— Nežinau, — atsakau stengdamasi atrodyti kuo labiau sutrikusi. — Gal kita pirkėja paėmė.

— Bet jūs laikėte juos rankose! Tai ką, gal kažkas priėjo ir tiesiog išlupo jums iš rankų?

Atsiknisk. Koks jos reikalas? Kas ją apsėdo dėl kažkokių sumautų džinsų?

— Gal galėtumėte pasiimti kitus džinsus nuo to stovo? — mėginu atrodyti paslaugi.

— Ten daugiau tokių nėra, — lediniu balsu atrėžia ji. — Jie kabėjo prie nukainotų prekių.

— Rebeka, pagalvok! — reikalauja Danielė. — Gal tu kur nors juos padėjai?

— Turbūt taip ir atsitiko, — aš pučiu į tą pačią dūdą. — Čia buvo tiek žmonių, kad aš, matyt, automatiškai juos pakabinau atgal, o kitas pirkėjas ir nuėjo su jais. — Aš kukliai gūžteliu pečiais, tarsi sakyčiau: „Žinote, tie pirkėjai.“

— Minutėlę! — griežtai visus sustabdo ta panelė. — O kas čia?

Aš nuseku jos žvilgsnį ir apšąlu. Dryžuotieji džinsai kyšo iš po užuolaidos ir tampa visų mūsų stebėjimo objektu.

— Vajetau! — pagaliau atsipeikėju. — Štai kur jie!

— Ir kaip jie ten atsidūrė? — domisi Danielė.

— Nežinau! Gal jie... — aš nuryju seilę, nesugalvodama, ką pasakyti. — Gal...

— Jūs pasiėmėte juos! — ta panelė šokiruota. — Jūs pati juos pasiėmėte, po velnių! Neleidote jų pasimatuoti ir po to nuslėpėte nuo manęs!

— Gal juokaujate? — nors mano balsas turėtų skambėti įtikinamai, skruostai kaltai plyksteli. Viešpatie, ir kodėl aš amžinai nuraustu? Kodėl?

— Tu, netikusi... — panelė nutyla ir grįžteli į Danielę. — Aš noriu parašyti skundą.

— Rebeka, — girdžiu Danielę sakant, — prašau eiti į mano kabinetą.

Pala, pala. Nejau ji manęs neužstos? Negins savo darbuotojos viešoje vietoje? Kur tas išgirtasis solidarumas?

— Tuoj pat! — sukomanduoja Danielė, ir aš net pašoku iš vietos. Lėtai pėdinu į jos kabinetą (labiau panašų į šluotų sandėliuką), o visos darbuotojos tik vėpso į mane ir baksi viena kitą alkūnėmis. Viešpatie, kaip nesmagu. Bet viskas bus gerai. Iš karto atsiprašysiu, pasižadėsiu daugiau taip nedaryti ir gal net pasisiūlysiu padirbėti viršvalandžius. Svarbu, kad ne...

Negaliu patikėti. Ji mane išvijo. Neišdirbau nė dienos, o jau išspyrė pro duris. Aš vos neapsiašarojau, kai Danielė pareiškė savo nuosprendį. Juk, išskyrus tuos dryžuotus džinsus, aš dirbau tikrai gerai. Matyt, automatiškai šveičia visus iš darbo, jeigu tik jie slepia prekes nuo pirkėjų. (Šitaip irgi nesąžininga, nes pokalbio metu ji nieko apie tai neužsiminė.)

Persirenginėju apsunkusia širdimi. Mano mažmeninės prekybos karjera baigėsi net neprasidėjusi. Danielė man davė tik 20 svarų už išdirbtas valandas ir dar liepė džiaugtis, kad ji tokia kilni. O kai paklausiau, ar galėčiau ką nors nusipirkti pasinaudodama darbuotojo teise gauti nuolaidą, pamaniau, kad ji užmuš mane savo žvilgsniu.

Viskas velniop. Nei darbo, nei pinigų, nei nuolaidos. Tik tie susmirdę dvidešimt svarų. Susikišu rankas į kišenes ir nukiūtinu gatve. Kur man kišti tuos susmirdusius dvidešimt?

— Rebeka! — aš kilsteliu galvą. Prieš mane lyg ir matytas veidas, bet kas jis? Pala... pala... pala...

— Tomai! — rikteliu iš karto. — Sveikutis! Tai bent staigmena!

Velniai rautų. Tomas Vebsteris maklinėja po Londoną. Ir ką jis čia veikia? Tegul sau tupi Raigeite ir šveičia savo garsiąsias virtuvės plyteles ar dar ką nors.

— Susipažink, čia — Liusė, — išdidžiai pristato jis panelę, laikančią gal šešiasdešimt penkis pirkinių maišelius. Negaliu patikėti. Čia ta pati panelė, kuri vos neišpirko visos Ally Smith ir kurios vaikinas už viską sumoka. Nejaugi ji turėjo galvoje...

— Judu draugaujate? — paklausiu lyg kokia kvailelė.

— Taip, — šypsosi Tomas. — Jau senokai.

Nieko nesuprantu. Kodėl Dženisė su Martinu neminėjo Tomo panelės? Kiekvieną smulkmenėlę tai sugebėjo nupasakoti.

Įsivaizduokite, Tomas ir panelė!

— Labas, — sako Liusė.

— Labas, — atsakau. — Mano vardas Rebeka. Artimiausia kaimynė. Vaikystės draugė ir taip toliau.

— O, jūs — Rebeka, — sako ji ir dirsteli į Tomą.

Kas čia dabar? Gal jiedu kalbėjo apie mane? Dieve, gal Tomas vis dar varvina seilę dėl manęs? Nebežinau nė ką galvoti.

— Taip, aš! — linksmai atsakau ir susijuokiu.

— Žinote, aš tikrai jus kažkur mačiau, — mąsliai pareiškia Liusė. Staiga jos akys nušvinta. — Juk jūs dirbate Ally Smith, ar ne?

— Ne! — gal kiek šaižokai atkertu.

— Aaa... man pasirodė, kad mačiau jus...

Jėzau, negaliu leisti, kad mano tėvus pasiektų kalbos, jog dirbu parduotuvėje. Jie pamanys, kad visą laiką melavau apie savo gyvenimą Londone, kad jau kapituliavau, gyvenu kokiame nors apsmurgusiame kambarėlyje ir apie viską nutylėjau.

— Atlikau tyrimą, — šaltai paaiškinu. — Juk aš — žurnalistė.

— Rebeka yra finansų žurnalistė, — dėsto Tomas. — Savo dalyką išmano kaip penkis pirštus.

— Iš tikrųjų, — sako Liusė, ir aš nusišypsau visažinės šypsena.

— Mama su tėčiu visada klauso, ką Rebeka pasako, — toliau aiškina Tomas. — Aną dieną tėtis tik ir kalbėjo, kad tu jam labai padėjai išspręsti finansinius klausimus. Pinigų pervedimą kitur ar panašiai.

— Kiek galiu, tiek padedu, — kuklinuosi ir nusišypsau jam kaip sena bičiulė. Žinoma, aš nepavydžiu, bet matant, kaip Tomas šypsosi Liusei, širdyje kažkas dilgteli. Na, kas ta Liusė? Nesvarbu, kad apsirengusi gana neprastai, bet plaukai... Kai pagalvoji, tai ir Tomo drabužiai gana dailūs. Kas čia darosi? Kažkas ne taip. Tomas turėtų sėdėti savo name Raigeite, o ne šlaistytis po prabangias parduotuves.

— Na, mums laikas, — sukrunta jis.

— Skubate į traukinį? — globėjiškai teiraujuosi. — Turbūt ne pyragai, gyvenant taip toli nuo Londono.

— Ne taip ir blogai, — aiškina Liusė. — Kiekvieną rytą važinėju į darbą Wetherby’s ir sugaištu tik keturiasdešimt minučių.

— Jūs dirbate Wetherby’s? — išsižioju aš. Oho, aplink mane — Sičio karjeristai?

— Taip. Esu viena iš jų politinių patarėjų.

Ką? Kas čia dabar? Ji turi smegenų? O Dieve, viskas tik blogyn ir blogyn.

— Kol kas dar nesėsime į traukinį, — sako Tomas, šypsodamasis Liusei. — Pirmiausia užeisime į Tiffany. Kitą savaitę Liusės gimtadienis, turime dar kai ką išsirinkti, — ant piršto jis ima sukti Liusės garbanėlę.

Aš jau negaliu tverti. Kur teisybė? Kodėl aš neturiu vaikino, kuris pirktų man dovanas Tiffany parduotuvėje?

— Na, buvo malonu susitikti, — taršku. — Perduok linkėjimus savo tėvukams. Keista, kad jie nieko nepasakojo apie Liusę, — nesusilaikau neįgėlusi. — Aną dieną kalbėjomės, tai jie nė žodelio neužsiminė apie ją.

Aš nekaltai dirsteliu į Liusę. Aha! Kieno dabar viršus?

Tačiau jiedu tik susižvalgo.

— Matyt, jie nenorėjo... — Tomas staiga nutyla.

— Ko? — klausiu aš.

Tyla. Liusė sukrunta:

— Tomai, aš sekundėlei nubėgsiu pasižiūrėti į aną vitriną, — ji palieka mus vienus.

Dieve, kokia drama! Matyt, aš esu tas Trečiasis Asmuo meilės trikampyje.

— Tomai, kas čia vyksta? — susijuokiu.

Bet ir taip aišku! Jis dar negali pamiršti manęs, o Liusė viską supranta.

— O Dieve, — murma Tomas, trindamasis veidą. — Klausyk, Rebeka, man labai nesmagu, bet reikalas tas, kad mama su tėčiu žino apie tavo... jausmus man. Jie nenorėjo nieko sakyti tau apie Liusę, nes galvojo, kad tu... — jis giliai įkvepia, — nusiminsi.

Ką? Gal jis juokauja?. Man dar gyvenime nebuvo šitaip užėmę kvapo. Kurį laiką net negaliu pajudėti.

— Apie mano jausmus tau? — šiaip taip pralemenu. — Gal tu juokauji?

— Klausyk, juk viskas labai aišku, — Tomas krypteli pečius. — Tėvukai sakė, kad kai kalbėjotės, tu vis klausinėjai apie mane, apie mano namą... — jo užjaučiantis žvilgsnis verčia mane iš kojų. Negaliu pakęsti viso šito. Ir kaip jis drįsta galvoti... — Tu man tikrai patinki, Beki, — priduria jis, — tik aš ne...

— Aš tik stengiausi būti mandagi, — užriaumoju aš. — Man tu nerūpi!

— Klausyk, — sako jis, — pamirškime viską, gerai?

— Klausyk! — siuntu aš. — Tu man niekada nerūpėjai! Todėl ir nėjau su tavimi, kai kvietei mane! Prisimeni, kai mums abiem buvo šešiolika?

Aš triumfuoju žiūrėdama į Tomą, bet jis nė negirdi. O jeigu ir girdi, tai turbūt galvoja, kad paauglystę prisiminiau, nes vis dar esu pametusi galvą dėl jo. Ir kuo daugiau ginsiuosi, tuo labiau manys, kad aš jį įsimylėjusi. O Dieve, kokia nesąmonė!

— Gerai, — aš sukaupiu visą išdidumą. — Taigi, regis, mudu nesusišnekame. Galvok sau, kas patinka, — dirsteliu į Liusę, tyrinėjančią vitriną ir, matyt, apsimetančią, kad nesiklauso. — Garbės žodis, man nerūpi tas tavo vaikinas, — šūkteliu jai. — Ir niekada nerūpėjo. Viso.

Aš ryžtingai patraukiu gatve, užsiklijavusi nerūpestingą šypseną.

Pasukus už kampo, šypsenėlė pamažu blėsta. Aš sudrimbu ant suoliuko. Noriu nenoriu, bet jaučiuosi pažeminta. Galima juoktis iki nukritimo. Tomas Vebsteris įsivaizduoja, kad aš esu jį įsimylėjusi. Taip man ir reikia, kam stengiausi būti mandagi su jo tėvais ir kamantinėjau apie tą sumautą jų sūnelio ąžuolinį virtuvės baldų komplektą. Kitą kartą plačiai nusižiovausiu arba išsyk drošiu tolyn. Arba sukursiu pasakėlę apie savo vaikiną. Iš karto užsičiaups. Ai, ko čia sukti galvą — tegul svaičioja, ką nori!

Aš suprantu. Žinau, kad man nė motais, ką Tomas Vebsteris ar jo panelė prisisvajoja. Tačiau... prisipažinsiu, man liūdnoka. Kodėl aš neturiu vaikino? Šiuo metu nėra nė vieno, kuris man bent kiek rūpėtų. Su Robertu Heimanu, paskutiniu savo vaikinu, išsiskyriau prieš tris mėnesius. Jis man visiškai nepatiko. Vadindavo mane „mieląja“, o žiūrint filmus ranka uždengdavo akis, kad nematyčiau negražių scenų. Nors ir sakiau, kad liautųsi, jis neklausė. Tiesiog varė mane iš proto. Net dabar, prisiminusi tai, negaliu ramiai nusėdėti.

Šiaip ar taip, jis buvo mano vaikinas. Ir paskambindavo man į darbą, ir turėdavau su kuo nueiti į vakarėlius, ir žinojau, kad bus kas gina, jeigu prisikabintų koks iškrypėlis. Gal ir nereikėjo jo atstumti. Gal Robertas — visai nieko vyrukas?

Sunkiai atsidususi, pakylu ir nužingsniuoju gatve. Dienelė sumauta. Netekau darbo ir dar užpuoliau ant Tomo Vebsterio. O vakaras laukia tuščias ir nykus. Galvojau, kad po darbo būsiu nusivariusi nuo kojų, todėl nieko ir neorganizavau.

Na, bent jau dvidešimt svarų kišenėje.

Dvidešimt. Pasivaišinsiu gardžia kapucino kavute ir šokoladiniu pyragėliu. Ir dar nusipirksiu porą žurnalų.

Gal reikėtų užšokti į „Aksesuarus“? Arba pasižiūrėti batų? Man verkiant reikia naujų batų. Hobbs parduotuvėje mačiau pakankamai gerus — nukirstais galais, neaukštais kulnais. Išgersiu kavos ir nueisiu. Dar dirstelsiu ir į sukneles. Dieve, kaip man šiandien reikia pasilepinti. Man reikia naujų pėdkelnių ir dildės nagams. Būtų gerai nusipirkti knygą, kad turėčiau ką skaityti traukinyje...

Į eilę Starbucks parduotuvėje atsistoju jau visiškai pralinksmėjusi.

PGNI First Bank Visa

Kemelo aikštė 7

Liverpulis L1 5NP

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų kovo 15 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

Dėl PGNI First Bank Visa kortelės Nr. 1475839204847586

Dėkojame Jums už laišką, kurį gavome kovo 11 dieną.

Džiaugiamės gavę Jūsų pasiūlymą dėl nemokamo Successful Saving žurnalo bei pakvietimą vakarienei Ivy restorane. Deja, PGNI First Bank darbuotojams draudžiama priimti tokias dovanas.

Laukiu, kad kuo greičiau padengtumėte savo 105,40 svarų skolą.

Nuoširdžiai Jūsų

Peteris Džonsonas,

Klientų sąskaitų skyriaus viršininkas

Dešimtas skyrius

Pirmadienio rytą pabundu anksti, jausdama tuštumą širdyje. Akys grybšteli neiškrautus maišelius, sustatytus kambario kampe, bet iš karto krypsta tolyn. Žinau, kad šeštadienį išleidau daugybę pinigų. Žinau, kad nereikėjo pirktis dviejų porų batų. Suprantu, nereikėjo ir tos purpurinės suknelės. Iš viso išleidau... Geriau negalvoti, kiek išleidau. Galvok apie ką nors kitą, įsakau sau. Apie ką nors kitą. Apie bet ką.

Pasąmonėje tyliai dunksi siaubingos dvynės — Kaltė ir Panika.

Kaltė, kaltė, kaltė, kaltė.

Panika, panika, panika, panika.

Tik įsileisk jas, ir užgoš protą. Jau ir taip mane paralyžiavo liūdesys su baime. Tačiau aš jau išmokau vieno triuko: paprasčiausiai jų negirdėti ir nejausti. Išjungi pasąmonę — ir ramu. Paprasčiausia savigyna. Mano smegenys jau išdresuotos.

Kitas triukas — nukreipti mintis ir užsiimti kuo nors kitu. Taigi atsikeliu, įsijungiu radiją, palendu po dušu ir apsirengiu. Būgnų dundėjimas pamažu tolsta, o kai atsisėdu gerti kavos virtuvėje, visiškai dingsta. Palengvėja, lyg išgėrus vaistų nuo galvos skausmo. Galiu atsipalaiduoti. Viskas bus gerai.

Prieškambaryje sustoju dirstelėti į veidrodį (River Island palaidinukė, French Connection sijonas, Pretty Polly Velvets pėdkelnės, Ravel bateliai) ir pasiimti paltą (House of Fraser, pirktas per išpardavimą). Tada pro angą duryse šlepteli atnešta korespondencija. Ranka rašytas laiškas Sjuzi ir atvirukas iš Maldyvų. Man skirti du grėsmingai atrodantys vokai su langeliais. Vienas — iš VISA, antras — iš Endvičo banko.

Širdis trumpam sustoja plakusi. Kodėl tas bankas vėl rašo? Ir VISA. Ko jie nori? Ar vieną kartą jie gali palikti mane ramybėje?

Sjuzi skirtus laiškus atsargiai padedu ant atbrailos, o savuosius įsikišu kišenėn. Paskaitysiu pakeliui į darbą. Kai jau sėdėsiu metro traukinyje, atplėšiu juos ir perskaitysiu, kad ir kokie jie būtų nemalonūs.

Einu šaligatviu, nusiteikusi perskaityti tuos laiškus. Tikrai nusiteikusi.

Pasuku į kitą gatvę. Priešais vieną namą stovi šiukšlių konteineris. Didžiulis, geltonas, iki pusės prikrautas. Statybininkai siuva tarp to namo ir konteinerio ir vis meta į jį senos medienos gabalus, apmušalų skutus. Krūva šiukšlių, grūdamų vienon vieton.

Man dingteli mintelė.

Sulėtinu žingsnį ir priartėjusi prie konteinerio sustoju. Žiūriu į jį susikaupusi, tarsi būčiau susidomėjusi užrašu ant jo šono. Stoviu, širdis daužosi, taigi laukiu, kol statybininkai sugarmės į namą ir niekas nežiūrės į mane. O tada greitai kyšteliu ranką kišenėn, ištraukiu vokus ir įmetu juos į konteinerį.

Dingo.

Man bestovint vienas statybininkas atitempia du maišus, pilnus tinko gabalų, ir suverčia juos į konteinerį. Dabar tai jie tikrai dingo. Palaidoti po tinko sluoksniu. Neperskaityti. Niekas jų neatkas.

Dingo amžiams.

Greitai nusisuku ir žingsniuoju tolyn. Mano žingsnis palengvėjo, pati pažvalėjau.

Netrukus jaučiuosi visai nekalta: apsivaliau. Juk aš nekalta, kad laiškai liko neperskaityti, tiesa? Eidama į metro stotį nuoširdžiai tikiu, kad tų laiškų niekada ir nebuvo.

Atėjusi į darbą iš karto įsijungiu kompiuterį, ekrane atsiverčiu naują lapą ir pradedu rašyti straipsnį apie pensijas. Man kilo mintis: jeigu dirbsiu iš peties, Filipas turėtų padidinti man atlyginimą. Sėdėsiu po darbo, įrodysiu, kokia esu pasišventusi, ir redaktorius supras, kad man moka per mažai. Galbūt jis net paaukštins pareigose, pavyzdžiui, paskirs mane redaktoriaus pavaduotoja arba dar kuo nors.

„Šiandien, — greitai spausdinu, — nė vienas negalime pasikliauti vyriausybe, kad ji pasirūpins mumis senatvėje. Todėl savo pensijas turime planuoti kuo anksčiau, geriausia — vos pradėję dirbti ir gauti pajamų.“

— Labas, Klere, — į kabinetą įeina Filipas, dar nenusirengęs palto. — Labas, Rebeka.

Cha! Pats laikas pasirodyti ir jam.

— Labas rytas, Filipai, — atsakau draugiškai, bet kartu ir oriai. Aš neatsilošiu kėdėje ir neklausiu, kaip praėjo savaitgalis, bet gręžiuosi atgal prie kompiuterio ir spausdinu toliau. Aš taip greitai skrieju klavišais, kad ekranas net mirga nuo rašybos klaidų. Turiu pastebėti, kad nesu pati geriausia spausdintoja ar mašininkė pasaulyje. Bet kam tai svarbu? Svarbiausia, kad atrodau labai dalykiška.

„Pastikimiausias keelias yra ermtis savo imonnės daarbo infastruktūra, bt jei tsai neįmanoma, rynkoje gaalite rastii daughybe įvairų peenzijų pkanų, prasededant...“ — aš liaujuosi spausdinusi, čiumpu brošiūrą apie pensijas ir greitai verčiu lapus, tartum ieškočiau kokios mirtinai svarbios informacijos.

— Kaip savaitgalis, Rebeka? — kalbina Filipas.

— Gerai, ačiū, — aš pakeliu akis nuo brošiūros, tarsi stebėdamasi, kaip galima trukdyti dirbantį žmogų.

— Šeštadienį buvau tavo krašte, — nenutyla jis. — Fulhamo kelyje. Moderniajame Fulhame.

— Iš tikrųjų, — abejingai tarsteliu.

— Šiais laikais tas rajonas labai išgarsėjęs, ar ne? Mano žmona skaitė straipsnį apie jį. Ten pilna merginų, gyvenančių iš patikėtosios nuosavybės fondų.

— Tikriausiai, — neaiškiai atsiliepiu.

— Ir mes tave tuojau pradėsime taip vadinti, — savo žodžius Filipas palydi juoku. — Tikra biuro mergina.

Tikra mergina? Ką jis, po velnių, čia mala?

— Gerai, — šypsausi. Vis dėlto jis mano bosas. Gali vadinti mane kaip tik nori...

O Dieve, palaukite sekundėlę. Pa-lau-ki-te. Tikėkimės, Filipas neįsivaizduoja, kad esu turtuolė, ką? Gal nesapnuoja, kad aš gyvenu iš turto patikėtinių fondo ar ko nors panašaus?

— Rebeka, — Klerė žiūri į mane, laikydama telefoną. — Tau skambina. Kažkoks Tarkvinas.

Filipas šypteli, girdi, „o kas gi daugiau?“, ir nupėdina prie savo stalo. Susinervinusi nuseku jį akimis. Blogai. Jeigu Filipas mano, kad turiu asmeninių pajamų, — didesnio atlyginimo nesitikėk iki gyvenimo galo.

Bet kas, po perkūnais, jam įkalė tokią mintį?

— Beki, — Klerė nerimastingai mosteli į telefoną.

— Gerai, — sakau. — Gerai, gerai, — aš pakeliu ragelį. — Sveiki. Čia Rebeka Blumvud.

— Beki, — mane pasiekia spiegiantis balsas. Aišku, Tarkvinas. Ir dar susinervinęs, lyg būtų laukęs šimtą metų, kol prisiskambins. O gal ir laukė. — Malonu girdėti tavo balsą. Žinai, aš visą laiką galvoju apie tave.

— Tikrai? — kuo abejingiau atsakau. Žinau, jis Sjuzi pusbrolis ir taip toliau, tačiau...

— Aš... aš norėčiau su tavimi praleisti daugiau laiko, — tarška Tarkvinas. — Ar galiu pakviesti tave vakarienės?

O Viešpatie. Ką jam atsakyti? Labai jau nepavojingas jo klausimas. Žinote, jis juk neklausė „Ar galiu su tavimi permiegoti?“ arba „Ar galiu tave pabučiuoti?“ Jeigu atsisakysiu kartu pavakarieniauti, tai prilygtų tokiam atsakymui: „Aš taip tavęs nekenčiu, kad net neištverčiau poros valandų prie bendro stalo.“

Tai būtų labai arti tiesos, tačiau juk negaliu jam taip pasakyti. Ir Sjuzi man tokia gera visą laiką. Jeigu atstumsiu jos mylimą Tarkį, ji baisiausiai nusimins.

— Manyčiau, kad taip, — atsakau, žinodama, kad mano balsas toli gražu nevirpa iš džiaugsmo. Dar pagalvoju, ar nevertėjo išdrožti tiesiai: „Man tu nerūpi.“ Bet negaliu. Bus paprasčiau nueiti ir pavakarieniauti su juo. Rimtai, kas čia blogo?

Dar yra ir kita galimybė: paskutinę akimirką paskambinti ir atsisakyti. Paprasta.

— Londone būsiu iki sekmadienio, — sako Tarkvinas.

— Tuomet šeštadienio vakare! — guviai išpoškinu. — Prieš tau išvykstant.

— Septintą valandą?

— Gal geriau aštuntą?

— Gerai, — sutinka Tarkvinas. — Aštuntą valandą, — jis padeda ragelį nepasakęs, kur susitinkame. Tačiau man nerūpi, nes vis tiek neketinu eiti. Padėjusi telefono ragelį, nepatenkinta atsidūstu ir grįžtu prie darbo.

„Geriausia pasikonsultuoti su nepriklausomu patarėju finansų klausimais, kuris patars, atsižvelgdamas į jūsų poreikius, ir rekomenduos tinkamą fondą. Šiais metais rinkoje yra naujas... — aš vėl atsiverčiu brošiūrą. — Sun draudimo pensijos planas „Vėlesnieji metai“, kuris...

— Ar tas vaikinas kvietė tave susitikti? — parūpo Klerei Edvards.

— Taip, pakvietė, — abejingai atsiliepiu. Nors ir nenoriu, tačiau balse spragtelėjo pasitenkinimas. Juk Klerė nežino, kas tas Tarkvinas. Tegul įsivaizduoja, kad jis gražuolis ir šaunuolis. — Susitinkame šeštadienio vakarą, — aš atsainiai šypteliu ir vėl imuosi spausdinti.

— Na, ir gerai, — pritaria ji ir apsuka gumelę ant laiškų krūvos. — Žinai, kažkurią dieną Lukas Brendonas teiravosi, ar tu turi vaikiną.

Aš nieko nesuprantu. Lukui Brendonui rūpi, ar aš turiu vaikiną?

— Tikrai? — stengiuosi kalbėti kuo normaliau. — Kada... kada jis klausė?

— Kažkurią dieną, — sako Klerė. — Buvau Brandon Communications vakarėlyje, tai jis ir paklausė. Lyg tarp kitko. Juk žinai.

— O ką atsakei?

— Pasakiau, kad neturi, — šypteli Klerė. — Tau jis nerūpi, ar ne?

— Žinoma, ne, — aš net pavartau akis.

Negaliu paneigti, kad klavišais ėmiau tarškinti gerokai linksmiau. Lukas Brendonas. Nei jis man patinka, nei ką, vis dėlto — Lukas Brendonas.

„Šis lankstus planas, — rašau toliau, — siūlo pašalpas mirties atveju bei vienkartinę išmoką, išeinant į pensiją. Tarkim, keturiasdešimtmetis žmogus, kas mėnesį investavęs po 100 svarų...“

Žinote, ką? Aš nebaigiu sakinio. Nusibodo. Nusipelniau kur kas geresnio darbo nei šis.

Aš sugebu kur kas daugiau, nei sėdėti šiame pasmirdusiame kabinete ir perrašinėti faktus iš brošiūros, mėgindama paversti tai patikima žurnalistika. Aš nusipelniau įdomesnio darbo. Arba geriau apmokamo. Arba ir vieno, ir kito.

Pasiremiu rankomis smakrą ir susimąstau. Laikas imtis ko nors naujo. Kodėl man nepasekti Elės pėdomis? Aš juk nesibaidau sunkaus darbo. Reikia susitvarkyti gyvenimą. Kodėl man nesikreipus į Sičio kvalifikuotų kadrų paieškos biurą ir nenustvėrus tokio darbo, dėl kurio visi sprogtų iš pavydo? Gausiu krūvą pinigų, įmonės automobilį ir kasdien vilkėsiu Karen Millen drabužiais. Ir nereikės sukti galvos dėl pinigų.

Aš pralinksmėju. Taip! Štai tau ir atsakymas į visus klausimus. Aš būsiu...

— Klere? Kas daugiausia uždirba Sityje? — klausiu lyg tarp kitko.

— Nežinau, — Klerė net susiraukia galvodama. — Gal terminuotų sandorių brokeriai?

Aišku. Aš tokia ir būsiu. Paprasta.

Iš tikrųjų paprasta. Taip paprasta, kad jau kitą rytą, dešimtą valandą, įsitempusi prieinu prie Wiliam Green — žymiausios Sityje kadrų paieškos agentūros. Stumdama duris spoksau į savo atvaizdą stikle, o skrandis nerimsta. Ar aš tikrai einu čia?

Ir dar kaip einu. Apsirengusi puikiausią juodą kostiumėlį, apsiavusi pėdkelnes, aukštakulnius, o po pažastimi, be abejo, nešuosi FT. Rankoje — lagaminėlis su slaptu užraktu. Mama padovanojo per kažkurias Kalėdas, bet aš jį išsitraukiau tik dabar. Jis perdėm sunkus ir nepatogus, be to, užmiršau užrakto kodą, todėl negaliu jo atidaryti. Užtat prie mano aprangos šiam atvejui jis — kaip tik. Neatskiriama detalė, taip sakant.

Džilė Fokston, su kuria dabar susitiksiu, pasirodė labai maloni, kai kalbėdama telefonu pasakiau, jog noriu keisti darbą. Mano patirtis paliko jai itin gerą įspūdį. Po to aš greitai atsispausdinau savo gyvenimo aprašymą ir nusiunčiau jai elektroniniu paštu, be abejo, pagražinusi šį bei tą, tačiau jie to ir tikisi, tiesa? Tiesiog parduodi save. Viskas tiko, nes po dešimties minučių Džilė Fokston man paskambino ir pasakė, kad galiu užeiti, nes ji turinti man keletą įdomių pasiūlymų.

Įdomių pasiūlymų man! Aš taip susijaudinau, kad neberadau sau vietos. Nuėjau pas Filipą ir paprašiau laisvos dienos, esą turiu nuvesti savo sūnėną į zoologijos sodą. Jis nė velnio neįtarė. Redaktorius bus kaip perkūno trenktas, kai sužinos, kad per naktį virtau plačių užmojų, terminuotų sandorių brokere.

— Labas rytas, — oriai pasisveikinu su sekretore. — Aš atėjau susitikti su Džile Fokston. Aš esu Rebeka Blumvud.

— Iš...

O Dieve. Juk nesakysiu, kad iš Successful Saving žurnalo! O kas, jeigu Filipo ausis pasieks žinia, kad ieškojau kito darbo?

— Iš... tiesiog iš niekur, — savo žodžius palydžiu pakrizenimu. — Tiesiog Rebeka Blumvud. Susitikimas paskirtas dešimtai valandai.

— Puiku, — nusišypso ji. — Prisėskite.

Aš pasiimu lagaminėlį ir traukiu prie juodų minkštų fotelių, stengdamasi neparodyti, kad nervinuosi. Atsisėdu, akimis permetu ant žemo staliuko sudėtus žurnalus (nieko įdomaus, visi The Economist pakraipos) ir patogiai atsilošusi dairausi. Turiu pripažinti, kad fojė gana įspūdingas. Viduryje — fontanas, aukštyn vingiuoja stiklo laiptai ir, regis, už kelių mylių matyti daugybė modernių liftų. Ne vienas ir ne du, o apie dešimt. Patikėkite! Matyt, ši agentūra užima pakankamai didelį plotą.

— Rebeka? — priešais mane išdygsta blondinukė šviesiu kostiumėliu su kelnėmis. Gražus kostiumas. Labai gražus kostiumas.

— Sveika! — pasisveikinu aš. — Džile!

— Ne, aš — Emė, — šypsosi ji. — Džilės asistentė.

Oho! Siunčia savo asistentę, kad atvestų lankytojus, tarsi pati būtų per didelė ir labai užsiėmusi ponia. Gal ir aš pasiųsiu savo asistentę, kai būsiu ori terminuotų sandorių brokerė, o Elė ateis papietauti. O gal turėsiu asistentą, ir mudu įsimylėsime! Jergutėliau, būtų visai kaip filme. Aukštų siekių moteris ir žavus, bet jausmingas...

— Rebeka? — Emė smalsiai žiūri į mane. — Ar jūs pasirengusi?

— Žinoma! — linksmai atsakau ir pasiimu lagaminėlį. Kol žingsniuojame žvilgančiomis grindimis, vogčia apžiūrinėju Ėmės kostiumėlį, galiausiai pastebiu į akis nekrentančią Emporio Armani etiketę. Ką?! Emporio Armani! Asistentės dėvi Emporio Armani? Tai kuo tada rengiasi pati Džilė? Couture Dior? Viešpatie, aš dievinu šią įstaigą.

Mes pakylame į šeštą aukštą ir žingsniuojame kilimu išklotu koridoriumi, kurio galo nematyti.

— Tai norite tapti terminuotų sandorių brokere? — po kurio laiko klausia Emė.

— Taip, — patvirtinu aš. — Turiu tokią mintį.

— Ir jau šiek tiek išmanote tą darbą.

— Na, žinote, — aš kukliai šypsausi, — man teko nemažai rašyti apie įvairius finansinius dalykus, todėl jaučiuosi gerai pasirengusi.

— Tai gerai, — nusišypso Emė. — Kai kurie žmonės kreipiasi visiškai nieko nenutuokdami. Užtenka Džilei paklausti keleto standartinių klausimų ir... — ji išraiškingai mosteli ranka. Nors man tas mostas nesuprantamas, tačiau aišku, kad jis nieko gero nežada.

— Tikrai! — stengiuosi kalbėti kuo laisviau. — Tai... kokie tie klausimai?

— Nieko ypatingo! Ji turbūt paklaus... na, nežinau. Gal „Kaip jūs įpirštumėte peteliškę?“ arba „Kuo skiriasi atviroji sąmata nuo operacinių apskaičiavimų?“, o gal „Kaip apskaičiuotumėte terminuoto sandorio dokumento galiojimo laiką?“ Tiesiog elementarūs dalykai.

— Iš tiesų, — sakau aš ir nuryju seilę. — Puiku.

Man jau norisi apsisukti ir sprukti, tačiau per vėlu, — pagaliau priėjome šviesaus medžio duris.

— Štai ir atėjome, — Emė šypsosi. — Gal norėtumėte arbatos arba kavos?

— Prašyčiau kavos, — gaila, kad negaliu pareikšti: „Prašyčiau stipraus džino.“

Emė pabeldžia į duris ir atidariusi pristato mane:

— Rebeka Blumvud.

— Rebeka! — iš už stalo pakyla tamsiaplaukė moteris ir ištiesia ranką.

Mano nuostabai, jos drabužiai nė iš tolo nepanašūs į Ėmės. Džilė apsirengusi mėlynu beformiu kostiumėliu ir neįdomiais bateliais. Na, vienaip ar kitaip, ji viršininkė. Ir jos kabinetas gana įspūdingas.

— Malonu jus matyti, — Džilė mosteli ranka į priešais jos stalą stovinčią kėdę. — Leiskite iš karto pasakyti, kad jūsų gyvenimo aprašymas man padarė didžiulį įspūdį.

— Tikrai? — aš lyg ir lengviau atsikvepiu. Gal viskas ne taip blogai? Padarė didžiulį įspūdį. Gal nieko baisaus, kad neatsakysiu į tuos klausimus?

— Ypač jūsų užsienio kalbos, kurias mokate, — priduria Džilė. — Labai gerai. Jūs tikrai atrodote esanti viena iš tų retai pasitaikančių universalių žmonių.

— Na, iš tiesų tai aš moku tik šnekamąją prancūzų kalbą, — kukliai prisipažįstu. — Void la plume de ma tante ir panašiai!

Džilė supratingai susijuokia, aš irgi džiugiai šypsausi.

— Užtat suomių kalba! — pastebi ji ir siekia kavos puoduko. — Labai neįprasta.

Aš tebesišypsau ir viliuosi, kad apie kalbas jau baigta. Jeigu atvirai, tai frazę „laisvai kalbu suomių kalba“ prirašiau tik dėl to, kad mano nurodyta „šnekamoji kalba“ visame kontekste atrodė labai jau plika. Galų gale, kas gi kalba suomiškai? Nerasi nė vieno.

— Ir jūsų patirtis finansų srityje, — Džilė prisitraukia mano gyvenimo aprašymą. — Regis, dirbant žurnaliste jums teko aprėpti nemažai įvairių finansinių sričių, — ji pakelia akis. — Kas būtent jus traukia prie derivatų?

Ką? Apie ką ji čia kalba? A, derivatai. Tai turbūt tie terminuoti sandoriai?

— Na, — oriai pradedu aš, bet mane nutraukia Emė, atnešusi puodelį kavos.

— Ačiū, — sakau aš ir pažiūriu į Džilę, tikėdamasi, kad tas klausimas jau baigtas. Tačiau ji laukia atsakymo. — Manau, terminuoti sandoriai ir reiškia terminus, — rimtai dėstau. — Tai labai viliojanti sritis, ir manau... — o ką aš manau? O Dieve. Gal man užsiminti apie peteliškes ar galiojimo terminus, ar dar ką nors? Ne, verčiau nereikia. — Manau, aš tikrai tinku tai specifinei sričiai, — pagaliau pareiškiu.

— Supratau, — Džilė Fokston atsilošia. — Žinote, kodėl klausiu? Turime vieną vietą banke, ji jums turėtų tikti. Nežinau, ką pasakysite.

Vieta banke? Ji rimtai kalba? Nejaugi rado man darbą? Netikiu!

— Na, būtų gerai, — kaip galėdama stengiuosi neparodyti džiaugsmo. — Žinoma, tų terminuotų sandorių nebus, tačiau ir bankininkystė gerai, tiesa?

Džilė juokiasi. Jaučiu, ji galvoja, kad aš juokauju ar panašiai.

— Klientas, užsienio bankas, kurio reitingas AAA, ieško naujo darbuotojo savo skolų finansavimo skyriui Londono filiale.

— Taip, — supratingai linkteliu.

— Nežinau, ar jums žinomi Europos kompensacinio arbitražo principai?

— Kuo puikiausiai, — oriai atsakau. — Pernai šia tema rašiau straipsnį.

Pala, koks tas žodis? Kažkoks „arbi“.

— Aš jokiu būdu nenoriu versti jūsų priimti skubotą sprendimą, — dėsto Džilė, — tačiau jeigu iš tiesų esate nusiteikusi keisti darbą, sakyčiau, šitas pasiūlymas — idealus. Be abejo, bus pokalbis, tačiau nematau jokių kliūčių, — ji nusišypso. — O mes galėsime susitarti dėl labai patrauklaus paketo.

— Tikrai? — man net kvapą užgniaužė. Ji tarsis su manimi dėl patrauklaus paketo. Man!

— Be abejo! — užtikrina Džilė. — Matote, jūs lyg ir skirta šiam ypatingam atvejui. — Ji konfidencialiai nusišypso. — Žinote, kai vakar gavau jūsų gyvenimo aprašymą, tiesiog aiktelėjau iš džiaugsmo! Šitoks sutapimas!

— Visiškas sutapimas, — ir aš šypsausi. Viešpatie, argi ne fantastiška? Prakeikta svajonė išsipildė. Būsiu bankininkė! Ir ne kokiame išsekusiame, o AAA reitingo banke!

— Tai kaip? — paprastai paklausia Džilė, — gal eikime ir susipažinkime su jūsų naujuoju darbdaviu?

— Ką? — aš pastėrstu, o ji dar plačiau išsišiepia.

— Nenorėjau nieko sakyti, kol nepamačiau jūsų, tačiau Helsinkio banko personalo skyriaus direktorius šiuo metu susitinka su mūsų generaliniu direktoriumi. Tiesiog žinau, kad jis trokšta su jumis susipažinti. Galėsime viską sutvarkyti tiesiog šią popietę!

— Nuostabu! — sakau aš ir atsistoju. Cha-cha-cha! Aš būsiu bankininkė!

Mes jau buvome įpusėjusios kelionę koridoriumi, kai jos žodžiai trinktelėjo man į smegenis. Helsinkio bankas.

Helsinkio bankas. Ar tik ne... Pala, ar tik ji nemano...

— Bus taip smagu paklausyti, kaip jūs kalbėsitės suomiškai, — čiauška Džilė, kai jau kopiame laiptais aukštyn. — Aš nemoku nė vieno suomiško žodelio.

O Dieve mieliausias. O Dieve mieliausias. Gelbėk.

— Tačiau užsienio kalboms aš visada buvau beviltiška, — guodžiasi Džilė. — Jokio talento šioje srityje. Ne taip, kaip jūs!

Aš šypteliu ir toliau einu nelėtindama žingsnio. Užtat širdis dunksi ir kvapas stringa gerklėje. Velnias. Ką aš dabar darysiu? Ką, velniai griebtų, dabar daryti?

Pasukame į kitą koridorių. Kol kas viskas gerai. Kol kas tik žingsniuojame.

— Ar sunku išmokti suomių kalbą? — domisi Džilė.

— Nelabai, — mano balsas pašiurkštėjo. — Mano... mano tėvas pusiau suomis.

— O, aš ir maniau kažką panašaus. Juk tokių dalykų neišmoksi mokykloje, — Džilė susijuokia.

Gera jai šnekėti. Jos niekas neveda į kartuves. O Dieve, baisiau ir būti negali. Koridoriuje prasilenkiame su žmonėmis, kurie šypsosi man lyg sakydami: „Tai štai kokia ta suomiškai kalbanti panelė!“

Ir koks velnias liepė man įkišti liežuvį dėl tos suomių kalbos?

— Kaip jaučiatės? Nesinervinate? — kalbina mane Džilė.

— Nė kiek! — iš karto atsakau per jėgą šypsodamasi. — Ir ko man jaudintis!

O gal man pavyks išsisukti? Juk tas vyrukas negali surengti to sumauto pokalbio tik suomių kalba, tiesa? Jis pasakys Maalla“ ar dar kaip nors, aš atsakysiu „Haalle“ ir išsyk užčiaupsiu jį pridurdama: „Žinote, aš šiek tiek primiršau techninius terminus suomių kalba. Ar galėtume kalbėtis angliškai?“ O jis sakys...

— Jau beveik atėjome, — šypsosi Džilė.

— Gerai, — drąsiai atsakau ir prakaituota ranka tvirtai suspaudžiu lagaminėlio rankeną. O Dieve. Išgelbėk mane. Meldžiu...

— Štai mes ir čia! — Džilė sustoja prie durų su iškaba POSĖDŽIŲ SALĖ. Dukart pabeldusi, ji praveria duris. Ten pilna žmonių, apgulusių apvalų stalą, ir visi sužiūra į mane.

— Janai Virtanenai, — kreipiasi Džilė, — susipažinkite su Rebeka Blumvud.

Iš už stalo pakyla barzdotas vyras ir plačiai šypsodamasis tiesia man ranką.

— Neiti Blumvud, — linksmai sako jis. — On oikein hauska tavata. Pitaakdpaikkansa etta teilla on jonkinlainen yhteys Suomeen?

Aš prarandu amą, jaučiu, kaip veidą pila karštis. Visi laukia, ką atsakysiu.

— Aš... em... em... Haalle! — kilsteliu ranką, draugiškai pamojuoju pirštais ir apsidairau.

Niekas nesišypso.

— Em... man reikia... — aš traukiuosi atgal. — Man reikia...

Apsisuku. Ir išlekiu.

Vienuoliktas skyrius

Fojė pasiekiu šiek tiek uždususi. Nereikia stebėtis, juk lėkiau pusiau maratoną nesibaigiančiais koridoriais, kad tik greičiau išneščiau sveiką kailį. Įveikusi paskutinius laiptelius (leistis liftu nerizikavau, kad nesusidurčiau su suomių brigada), stabteliu atsikvėpti. Patampau sijonėlį, paimu lagaminėlį kita prakaituota ranka ir ramiai suku prie durų, lyg būčiau ką tik išėjusi iš įprasto, visiškai neypatingo susirinkimo. Nesidairau nei į kairę, nei į dešinę. Negalvoju nė apie tai, kad ką tik paleidau vėjais progą tapti žymiausia Sičio bankininke. Galvoje tik viena mintis: greičiau pasiekti tas stiklines duris ir dingti už jų, pakol niekas...

— Rebeka! — už manęs pasigirsta balsas. Velnias. Pasivijo.

— Haallo! — žiopteliu ir apsisuku aplink. — Haal... O. La... Labas.

Lukas Brendonas stovi tiesiai priešais mane ir dėbso tuo savo keistu žvilgsniu.

— Jau šitoje vietoje mažiausiai tikėčiausi tave sutikti, — sako jis. — Ar tik neieškai darbo Sityje?

O kodėl ne? Gal jis mano, kad aš turiu per mažai smegenų?

— Tiesą pasakius, svarstau apie galimybę pakeisti darbą. Gal net pasukti į užsienio bankininkystę. Arba į terminuotų sandorių maklerių sritį, — išdidžiai atrėžiu.

— Tikrai? Kaip apmaudu.

Apmaudu? Ką jis turi galvoje? Kodėl apmaudu? Mūsų žvilgsniai susitinka, ir man kažkas sukirba viduje. Galvon dingteli Klerės žodžiai: „Lukas Brendonas klausė, ar tu turi vaikiną!

— Ką... — aš atsikrenkščiu, — ką tu čia veiki?

— O, aš labai dažnai čia susirandu sau darbuotojų. Čia jie gana produktyviai dirba. Nors beširdžiai, bet dirba produktyviai, — jis gūžteli pečiais ir dirsteli į mano lagaminėlį. — Ar jie jau rado tau ką nors?

— Turiu... keletą variantų. Dabar svarstau, ką daryti toliau.

Ir labai aišku: nešti kudašių pro duris.

— Aha, — kiek patylėjęs Lukas paklausia: — Ar paprašei laisvos dienos, kad vaikštinėji čia?

— Taip. Aišku, kad paprašiau.

Ką, jis gal galvoja, kad iščiuožiau iš darbo, apsimesdama, jog einu į spaudos konferenciją?

Gal ir nebloga mintis. Kitą kartą reikės taip padaryti.

— Ir... ką dabar ketini daryti? — teiraujasi jis.

Tik nesakyk „nieko“. Niekada nesakyk „nieko“.

— Na, turiu šiokių tokių reikaliukų. Reikia kai kam paskambinti, su kai kuo susitikti.

— A, — linksi jis. — Taip. Gerai. Tada netrukdysiu, — jis apžvelgia fojė. — Tikiuosi, tau pasiseks susirasti darbą.

— Dėkui, — sakau, dalykiškai nusišypsodama.

Lukas išeina pro duris, o aš lieku stovėti, spausdama savo vargšą lagaminėlį ir šiek tiek nusivylusi. Lukteriu, kol jis dingsta, tada ir pati sliūkinu prie durų. Lauke sustoju. Atvirai kalbant, net nežinau, ką toliau daryti. Jau seniai planavau, kad visą dieną skambinėsiu ir apšviesiu visus, kokį pasakišką darbą gavau. Terminuotų sandorių brokerė. O dabar... Et, būta — nebūta. Verčiau negalvoti apie tai.

Žinoma, nekiurksosiu visą dieną prie William Green durų. Dar žmonės pagalvos, kad išdygo kokia statula ar panašiai. Eisiu šaligatviu metro stoties link, tada ir nuspręsiu, ką toliau daryti. Prieinu sankryžą ir laukiu, kada galėsiu pereiti gatvę. Priešais mane sustoja taksi.

— Žinau, kad tu labai užsiėmusi moteris, — Luko Brendono balsas. Nagi, pro taksi langą išlindusi jo galva, akys tik ir šaiposi. — Bet jeigu išpuola laisvas pusvalandis, kodėl nenuėjus apsipirkti?

Ši diena kažkokia nereali. Visiškai nereali.

Įlipusi į taksi, lagaminėlį pasidedu ant grindų, sėsdamasi dar nervingai dėbteliu į Luką. Lyg ir gailiuosi sutikusi. O jeigu jis pradės kamantinėti apie palūkanų normas? Arba užsimanys pakalbėti apie Bundesbank ar amerikiečių perspektyvas? Kol kas jis nurodo vairuotojui vežti į Harrods.

Taksi švilpia gatve, o aš negaliu sulaikyti šypsenos. Na, argi ne puiku! Jau maniau, kad teks visą kelią vienai pūškuoti namo, o dabar — mane veža į Harrods, ir dar nereikia mokėti. Geriau ir negali tikėtis.

Žiūriu pro langą. Gatvėse pilna praeivių. Nors jau kovas, tačiau kai kurių parduotuvių vitrinose nuo sausio mėnesio tebešviečia iškabos IŠPARDAVIMAS. Stengiuosi įžiūrėti, kas siūloma, mat rūpi, kad nepražiopsočiau ko nors gero. Taksi stabteli ties Lloyds banko skyriumi. Viduje matau stovinčią eilutę žmonių ir nė nepajuntu, kaip lepteliu:

— Žinote, ką? Ir bankai turėtų pasirūpinti sausio mėnesio nuolaidomis. Kaip visi kiti.

Tyla. Pasižiūriu — nagi Luko Brendono veidas linksmutėlis.

— Bankai? — pasitikslina jis.

— O kodėl ne? — spiriuosi aš. — Jie kokį mėnesį galėtų sumažinti mokesčius. Ir statybinės organizacijos. Įsivaizduokite languose didžiulius plakatus: „Mažesnės kainos“. — Truputį pamąstau. — Arba jie galėtų sumažinti mokesčius balandžio mėnesį, pasibaigus mokestiniams metams. Ir investicinės įmonės galėtų neatsilikti. Pavyzdžiui, paskelbtų penkiasdešimties procentų nuolaidą parinktai fondų grupei.

— Investicinių fondų nuolaidos, — lėtai sako Lukas Brendonas. — Visų avansinių mokesčių sumažinimas.

— Būtent. Nerasi nė vieno, kurio nesudomintų nuolaidos. Net turtuoliai susivilioja.

Taksi pajuda iš vietos. Matau einančią moterį, apsirengusią puošniu baltu paltu. Įdomu, ar tik ne Harrods pirktas? Būtų gerai ir man įsigyti baltą paltą. Visą žiemužę tik ir rengčiausi baltai. Baltas kaip sniegas paltas, balta kailinė skrybėlaitė. Žmonės sakytų: „Ta mergaitė baltu paltu.“

Dirsteliu į Luką. Jis kažką rašosi mažame bloknotėlyje, paskui pakėlęs į mane akis sako:

— Rebeka, ar tu tikrai meti žurnalistiką?

— Na, atvirai kalbant, jau pamiršau, kad noriu išeiti. Dar nežinau. Gal.

— Ir manai, kad bankininkystė tau tiks labiau?

— Kas žino? — jam gera kalbėti, nereikia rūpintis darbu, turint savo multimilijoninės vertės įmonę. Aš tegaliu pasigirti multimilijoniniu kredito perviršiu. — Elė Greindžer išeina iš Investor’s Weekly News, — priduriu aš. — Eina į Wetherby’s, bus fondų valdytoja.

— Girdėjau, — sako jis. — Tačiau tu visiškai nepanaši į Elę Greindžer.

Tikrai? Gana intriguojanti pastaba. Tai įdomu, į ką tuomet aš panaši? Į tokią didybę kaip Kristina Skot Tomas?

— Tu turi tai, ko jai trūksta, — vaizduotę.

Oho! Jis tikrai mane pribloškė. Lukas Brendonas mano, kad aš turiu vaizduotę? Jergutėliau. Gerai skamba. Ir glosto širdį. Tu turi vaizduotę. Mmm, taip. Man patinka. Nebent...

Palūkėkite. Tikėkimės, tai nebuvo mandagus pasakymas, kad esu kvailelė, ką? Arba melagė? Panašiai kaip „kūrybinė buhalterija“. Gal jis nori pasakyti, kad nė vienas mano straipsnis nėra tikslus?

O Dieve, dabar žinok, žmogau, ar būti patenkintai, ar ne.

Slėpdama sumišimą, žiūriu pro langą. Mes sustojame prie šviesoforo, ir aš stebiu, kaip stora moteriškė rausvu sportiniu kostiumėliu mėgina pereiti gatvę. Ji laiko kelis polietileninius pirkinių maišelius ir šunelį. Jai vis kas nors sprūsta iš rankų ir tenka kažką padėti ant žemės. Taip ir norisi šokti iš taksi ir pagelbėti. Staiga vienas maišelis krenta ant žemės, iš jo išbyra trys didžiulės ledų porcijos ir nurieda gatve.

„Tik nesijuok! — drausminu save. — Elkis kaip suaugusi. Nesijuok.“ Aš kietai sučiaupiu lūpas, tačiau negaliu sulaikyti krizenimo.

Pasižiūriu į Luką — to lūpos sučiauptos.

Moteris puola vytis ledus, šuo neatsilieka. Aš vis dar krizenu. O kai šuo, aplenkęs savo šeimininkę, pasiekia ledus pirmas ir mėgina dantimis nukrimsti ledų dangtelį, aš vos nemirštu iš juoko. Ir — stebuklas! Lukas kvatojasi ir šluostosi ašaras. Dieve, aš maniau, kad Lukas Brendonas niekada nesijuokia.

— O varge, — pagaliau man pavyksta ištarti žodį. — Žinau, kad negražu juoktis iš žmonių nelaimių, tačiau...

— Tas šuo! — Lukas vėl pratrūksta juoku. — Tas prakeiktas šuo!

— Ir ta jos apranga! — mes jau važiuojame pro moteriškę. Ji palinkusi virš ledų, didžiulis rausvas užpakalis atkištas pasauliui. — Atsiprašau, bet rausvi veliūriniai treningai turėtų būti uždrausti šioje planetoje.

— Visiškai sutinku, — rimtai linksi Lukas. — Rausvi veliūriniai treningai uždraudžiami. Ir kaklaskarės.

— Ir trikampės dekoltė, — per vėlai susizgrimbu, kad tokių dalykų nereikėjo minėti girdint Lukui Brendonui, paraustu ir skubiai priduriu: — Ir irisais kvepiantys kukurūzų spragėsiai.

— Teisingai, — sutinka Lukas. — Tada uždraudžiame rausvus veliūrinius treningus, kaklaskares, gilias iškirptes, irisais kvepiančius kukurūzų spragėsius...

— Ir klientus, kurie nepalieka arbatpinigių, — pareiškia vairuotojas.

— Labai teisingai, — patvirtina Lukas. — Ir juos.

— Dar vemiančius klientus. Tie tai blogiausi.

— Gerai...

— Ir klientus, kurie, po perkūnais, nežino, kur juos reikia nuvežti.

Mudu su Luku susižvalgome ir vėl kikename.

— Ir dar tuos klientus, kurie nemoka mūsų kalbos. Su tokiais gali iš proto išeiti.

— Tvarka, — pripažįsta Lukas. — Žodžiu, beveik visi klientai turi būti uždrausti.

— Tik nesupraskite manęs neteisingai, — susigriebia vairuotojas. — Aš neturiu nieko prieš užsieniečius... — jis jau sustoja priešais Harrods. — Atvažiavome. Einate apsipirkti?

— Taip, — sako Lukas, traukdamas piniginę.

— Ir... ko ieškosite?

Aš žiūriu į Luką. Jis nesakė, ką pirksime. Drabužius? Naują losjoną po skutimosi? Tai gal man teks uostinėti jo skruostą? (Visiškai dėl to nesijaudinčiau.) Baldus? Gal naują rašomąjį stalą?

— Lagaminą, — trumpai atsako Lukas ir ištiesia vairuotojui dešimtinę. — Grąžą pasilikite.

Lagaminą! Vadinasi, gali būti lengvas lagaminėlis, kelionės krepšys arba dar kas nors. Vaikštau po skyrių, žiūrinėju į Louis Vuitton lagaminus ir veršiuko odos krepšius. Po perkūnais, kodėl anksčiau negalvojau apie juos?

Galiu paaiškinti. Daugybę metų mane buvo įsukęs nevaržomas apsipirkimo ratas. Jis lyg ir panėšėtų į ūkininko sėjomainos sistemą. Skirtumas tik toks, kad vietoje kviečių — kukurūzų — miežių — pūdymo maniškę sudaro drabužiai — kosmetika — bateliai — drabužiai. (Pūdymas man nerūpi.) Pirkimas išties labai panašus į ūkininkavimą. Juk negali nuolatos pirkti tą patį daiktą, reikia įvairovės, kitaip viskas nusibos ir nebeteiks džiaugsmo.

Aš maniau, kad perku įvairiausius daiktus, apimu visas sritis. Kalbėsiu atvirai, niekada nesusimąstydavau, kad vieną tokį svarbų skyrių galėjau paleisti iš savo akiračio. Atsisakyti tokių galimybių! Lagaminėliai, krepšiai savaitgaliui, dėžutės skrybėlėms su monogramomis... Nuėjusi į kampą, atsisėdu ant kilimu užtiestos pakylos, šalia raudonų odinių rankinių dėžės. Prieina Lukas.

— Na, kaip manai, ar verta ką nors pirkti?

Jaučiuosi kaip paskutinė mulkė. Ir kodėl jis neįsigeidė nusipirkti kokių tikrai gerų marškinių ar kašmyro šaliko? Ar bent rankų kremo? Tada galėčiau ir patarti, ir apie kainas padiskutuoti. O lagaminai man — naujovė.

— Na, kaip pažiūrėsi. Jie visi puikūs.

— Iš tikrųjų, — Lukas nuseka mano žvilgsnį. — O kurį tu išsirinktum, jeigu reikėtų?

Prastai. Nepavyks išsisukti.

— Prisipažinsiu, čia ne mano sritis.

— Kas ne tavo sritis? Pirkimas? — jis, regis, negali patikėti.

— Lagaminai. Tiesiog niekada jais nesidomėjau. Žinau, reikėjo, bet...

— Tiek to, — Luko lūpose žaidžia šypsenėlė. — Nesvarbu, kad nesi ekspertė. Vis dėlto kurį išsirinktum?

Na, čia jau kitas reikalas.

— Hmm, — aš atsistoju ir dalykiškai pasakau: — Reikia geriau apžiūrėti.

Na, ir smagumėlis. Mudu išrikiuojame aštuonis nedidelius lagaminus ir imame vertinti jų išvaizdą, svorį, pamušalo kokybę, vidinių kišenių skaičių ir ratukų stiprumą. (Tam aš pervežu juos per visą skyrių. Pardavėja, jau seniai praradusi viltį, nuėjo.) Paskui žiūrime, ar yra prie jų derančių kelioninių krepšių, ir juos aptarinėjame.

Kainos Luko nedomina. Ir ačiū Dievui, nes jos astronominės, tokios siaubingos, kad man norisi lėkti tolyn ir rėkti. Keista, bet netrukus tūkstantis svarų pasirodo visiškai priimtina kaina, užtenka prisiminti didžiulius Louis Vuitton firmos lagaminus su monogramomis: jie dešimt kartų brangesni. Reikės ir man rimtai pagalvoti, kad jau laikas investuoti į gerą nedidelį lagaminėlį, kad nereikėtų tampytis savo aplamdyto brezentinio krepšio.

Tačiau šiandien — Luko apsipirkimo diena, ne mano. Keisčiausia, jog daug smagiau rinkti prekę kitam, o ne sau. Pagaliau išsirenkame tamsiai žalią odinį lagaminą su puikiai besisukančiais ratukais ir blyškios smėlio spalvos veršiuko odos lagaminą, kuris mažumėlę sunkesnis, tačiau jo labai gražus šilkinis pamušalas. Negaliu atitraukti nuo jo akių. Iš tiesų tai visas komplektas: dar yra ir kelionmaišis, ir rankinė. Lygiai tokie pat gražūs. Dieve, jeigu taip man reikėtų...

Bet ko aš jaudinuosi? Juk Lukas perka, tegul pats ir renkasi. Mudu susėdame ant grindų šalia jų ir spoksome.

— Žalias daug praktiškesnis, — pagaliau prabyla Lukas.

— Mmm, ko gero, taip, — aš išsisuku nuo tiesaus atsakymo.

— Lengvesnis ir ratukai geresni.

— Mmm.

— Ta veršiuko oda kaipmat nusitrins. Žalia spalva praktiškesnė.

— Mmm, — apsimetu pritarianti.

Lukas klausiamai dirsteli į mane ir sako:

— Gerai. Regis, jau išsirinkome, ar ne? — jis pasikviečia pardavėją, bet vis dar sėdi ant grindų.

— Taip, pone?

— Aš norėčiau nusipirkti šiuos smėlio spalvos lagaminėlius.

— Oi! — aš negaliu suvaldyti džiugios šypsenos. — Man jie labiausiai patiko!

— Tokia jau gyvenimo taisyklė, — sako Lukas, stodamasis ir nusipurtydamas kelnes. — Jeigu klausi patarimo, tai ir turi jo klausyti.

— Bet aš nesakiau, kuris...

— Ir be žodžių supratau, — Lukas ištiesia ranką ir padeda man atsistoti. — Tavieji „mmm“ viską išdavė.

Jo ranka stebėtinai tvirta, man net apsiverčia skrandis, kai jis timpteli. O kaip skaniai Lukas kvepia, tik negaliu atpažinti losjono, kurį jis naudoja po skutimosi. Kažkoks brangus. Kurį laiką patylime.

— Gerai. Manyčiau, reikia užmokėti.

— Taip, tikrai, — kažkodėl nervinuosi.

Jis nueina prie kasos ir šnekučiuojasi su pardavėju. Aš stabteliu šalia odinių krepšių. Jaučiuosi keistokai. Tai yra, apsipirkta, o kas toliau?

Nagi, turbūt mandagus atsisveikinimas, kas gi daugiau? Garantuotai, Lukui reikia grįžti į darbą, juk jis negali bastytis po parduotuves visą dieną. O jeigu kartais jam parūptų, ką aš veiksiu, žinoma, atsakysiu esanti užsiėmusi. Apsimesiu, kad laukia koks nors rimtas susitikimas ar panašiai.

— Viskas gerai, — pareiškia jis, grįždamas nuo kasų. — Rebeka, nė neįsivaizduoji, koks esu dėkingas tau už pagalbą.

— Puiku! — linksmai atsakau. — Na, turiu judėti... — Lukas neleidžia man baigti sakinio.

— Aš pagalvojau, gal norėtum kartu papietauti?

Kuo tolyn, tuo daugiau pragiedrulių šiandien: apsipirkimas Harrods, pietūs Harvey Nichols restorane. Ar begali būti geriau? Mes patraukiame tiesiai į penktą aukštą, Lukas užsako atšaldyto baltojo vyno butelį ir šypsodamasis skelbia tostą:

— Už lagaminą!

— Už! — patenkinta atsakau ir gurkšteliu. O! Ko gero, šitokio skanaus vyno dar neteko ragauti. Lukas jau sklaido valgiaraštį, aš irgi seku jo pavyzdžiu. Prisipažinsiu, neskaitau nė žodelio, tik sėdžiu, spindėdama iš laimės lyg kūdikėlis ir mėgaudamasi žvalgausi aplinkui. Seku akimis visas čia pietaujančias prašmatnias ponias ir mintyse svarstau, pavyzdžiui, kur štai ten sėdinti panelė galėjo pirkti tuos raudonus batus. Nei iš šio, nei iš to prisimenu Luko atsiųstą atviruką. Kažin ar tai buvo tik draugiškas mostas ar... slepiasi gilesnė prasmė?

Nuo tos minties skrandis taip sujuda, kad net ima pykinti, aš skubiai gurkšteliu vyno. Tiksliau, gerokai maukteliu. Tada padedu taurę, suskaičiuoju iki penkių ir atsainiai prabylu:

— Beje, ačiū už atviruką.

— Ką? — jis pakelia galvą. — A, nėra už ką, — siurbteli vyno. — Buvo malonu taip netikėtai susidurti tą vakarą.

— Ten labai šauni aplinka. Galima prisėsti prie kitų staliukų, — ir koks velnias traukė mane už liežuvio? Iškart tirštai nuraustu, bet Lukas tik šypsosi.

— Iš tikrųjų, — patvirtina jis ir padeda taurę ant stalo. — Ar jau išsirinkai?

— Amm... — greitai užmetu akį į meniu. — Aš noriu tik... em... bulvinių paplotėlių su žuviena. Ir dar salotų.

Velnias. Tik dabar pastebėjau, kad jie turi kalmarų. Verčiau būčiau išsirinkusi juos. Et, šaukštai popiet.

— Geras pasirinkimas, — šypsosi man Lukas. — Ir dar kartą ačiū, kad man padėjai šiandien. Gerai, kai yra kas pataria.

— Nėra už ką, — aš vėl gurkšteliu vyno. — Tikiuosi, tau patiks lagaminas.

— O, jis ne man, — ištaria jis patylėjęs. — Sečai.

— Ak, taip, — maloniai pritariu. — O kas yra Seča? Sesuo?

— Mano mergina, — atsako Lukas ir mosteli padavėjui.

Aš tik spoksau į jį visa susikausčiusi...

Jo panelė. Aš padėjau išrinkti lagaminą jo panelei.

Man dingo apetitas. Nebenoriu jokių paplotėlių nei salotų. Net nenoriu sėdėti čia. Kūdikėlio spindesys blėsta, telieka sutrikusi kvailelė. Lukas Brendonas turi paną. Aišku, kad turi. Kažkokia gražutė, madinga, dailiais nagučiais mergelė, vardu Seča, tik ir keliauja visur, nešina prabangiais lagaminėliais. Argi aš ne kvailė? Turėjau nujausti, kad kažkur arenoje gali sukiotis tokia Seča. Argi dar neaišku?

Tiktai... nevisiškai aišku. Tiksliau, visiškai neaišku. Visą rytą Lukas nė žodeliu neužsiminė apie savo panelę. Kodėl? Kodėl iš pat pradžių nepasakė, kam reikalingas tas lagaminas? Sėdinėjau kaip žioplė su juo ant grindų Harrods skyriuje ir kvatojau, tampydama pirmyn atgal tuos lagaminus, mat tikrinau, ar ratukai tvirti. Ir pats turėjo suprasti, kad nieko panašaus nebūčiau dariusi, jeigu būčiau įtarusi tikrąją padėtį. Jis turėjo tai žinoti.

Man darosi šalta. Viskas blogai.

— Viskas gerai? — atsigręžia Lukas.

— Ne, — girdžiu save sakant, — ne, negerai. Nesakei, kad tas lagaminas tavo merginai. Net nesakei, kad turi merginą.

O Viešpatie. Nusišnekėjau. Labai jau nemandagiai pasielgiau. Bet man nerūpi.

— Aišku, — patylėjęs ištaria Lukas. Pasiėmęs duonos riekelę, perlaužia. Paskui pakelia į mane akis. — Mudu su Seča jau senokai draugaujame. Atsiprašau, jeigu sudariau... kitokį įspūdį.

Aš negaliu pakęsti to atsiprašinėjimo ir guodžiamo tono.

— Ne tai svarbu, — sakau jausdama, kaip tirštai nurausta skruostai. — Iš viso... nereikėjo taip daryti.

— Taip daryti? — regis, Luką ima juokas.

— Reikėjo pasakyti, kad renkame lagaminą tavo merginai, — laikausi savo, įbedusi akis į stalą. — Viskas būtų buvę... kitaip.

Pasidaro taip tylu, kad aš net pakeliu akis: Lukas gi spokso į mane kaip į beprotę.

— Rebeka, — sako jis, — tu viską perdedi. Man tik reikėjo tavo nuomonės dėl lagaminų. Tik tiek.

— Ir tu pasakysi savo panelei, kad klausei manęs patarimo?

— Žinoma! — Lukas susijuokia. — Ji tik nusijuoks.

Aš negaliu patikėti. Didesnio pažeminimo ir nuoskaudos negali būti. Man veržia gerklę ir spaudžia krūtinę. Tik nusijuoks. Seča tik nusijuoks išgirdusi apie mane.

Kurgi ne. Rask tu žmogų, kuris nežvengtų sužinojęs, kaip viena panelė visą rytą marširuoja po Harrods, tikrindama, kaip sukasi lagaminų rateliai, dėl kitos moters? Ta panelė prašovė degdama ne tą žvakės galą. Ta panelė tokia kvaiša, kad net įsivaizdavo, jog Lukas Brendonas iš rimtųjų galėjo įsižiūrėti ją.

Visas pažeminimas kyla gerkle aukštyn, ir aš skubiai jį nuryju. Aiškiau ir būti negali, ką dabar Lukas Brendonas galvoja apie mane? Ką jie visi galvoja apie mane? Geresnės komedijos nesugalvosi. Aš esu ta lengvabūdė panelė, kuri būtinai viską padaro atvirkščiai ir juokina žmones. Aš — ta panelė, kuri nežinojo, kad SBG ir Rutland bankas susivienijo, ta, kurios niekas niekada rimtai nevertins. Aš — tuščia vieta, užtat Lukas nesivargino ir nepasakė, kam mes rinkome tą lagaminą. Jis vaišina mane pietumis, nes neturi daugiau ką veikti. O gal tikėjosi, kad jį pralinksminsiu, pavyzdžiui, paleisdama šakutę iš nagų, tada grįžęs į darbą turėtų iš ko skaniai pasijuokti.

— Atsiprašau, — suveblenu ir atsistoju. — Vis dėlto aš neturiu laiko pietauti.

— Rebeka, nekvailiok, — sukrunta Lukas. — Klausyk, aš atsiprašau, mano kaltė, kad tu nežinojai apie mano merginą. — Bežiūrint, kaip jis... išriečia antakius, man norisi užvožti. — Tačiau mudu juk galime likti draugai, tiesa?

— Ne, — išdrožiu kietai, jausdama, kaip ima perštėti akis. — Negalime. Draugai turi gerbti vienas kitą, o tu juk negerbi manęs, tiesa, Lukai? Tau atrodo, kad esu tik pajuokos objektas. Tuščia vieta. Na... — aš sunkiai nuryju. — Na, aš tokia nesu.

Nelaukdama, kol jis ką nors leptels, apsisuku ir kuo skubiau neriu iš restorano, pro nevilties ašaras beveik nematydama kelio.

PGNI First Bank Visa

Kemelo aikštė 7

Liverpulis LI 5NP

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų kovo 20 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

Dėl PGNI First Bank Visa kortelės Nr. 1475839204847586

Dėkojame Jums už sumokėtą 10,00 svarų sumą.

Manau, jau ne kartą minėjau, kad minimali mokėtina suma yra 105,40 svarų.

Taigi šiuo metu Jūsų įsiskolinimas — 95,40 svarų. Laukiu skubaus apmokėjimo.

Jeigu ši suma nebus sumokėta per septynias dienas, imsimės atitinkamų priemonių.

Nuoširdžiai Jūsų

Piteris Džonsonas,

Klientų sąskaitų skyriaus viršininkas

LONDONO BANKAS

London Haus Milo gatvė

EC3R 4DW

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų kovo 20 d.

Gerbiamoji panele Blumvud, tik pagalvokite...

Kaip asmeninė paskola galėtų pakeisti Jūsų gyvenimą?

Galbūt tai reikštų naują automobilį. Gyvenimo sąlygų pagerinimą. Valtį maloniems savaitgaliams. O gal tiesiog suteiktų dvasios ramybę, žinant, kad visos tos neapmokėtos sąskaitos daugiau nekels rūpesčių.

Ilgai nedvejokite — Londono bankas siūlo Jums paskolas įvairiausiems poreikiams patenkinti! Pagaliau Jūsų gyvenimo būdas bus toks, kokio esate nusipelniusi.

Naudojantis Londono banko Easifone Loan paslaugomis, Jums net nereikės pildyti jokių dokumentų. Tiesiog paskambinkite mūsų operatoriams, kurie Jūsų skambučio laukia visą parą, ir jie viskuo pasirūpins. Operatoriaus telefono numeris:

0100 45 46 47 48

Tik pagalvokite...

Laukiame Jūsų skambučio.

Nuoširdžiai Jūsų Sju Skeper,

Rinkodaros skyriaus viršininkė

P. S. Nieko nelaukite! Tiesiog surinkite numerį: 0100 45 46 47 48. Nėra nieko paprastesnio.

Dvyliktas skyrius

Po pietų visa apsmurgusi ir nukabinusi nosį grįžtu namo. Tie AAA lygio darbai bankininkystės srityje ir Lukas Brendonas su visa Harrods parduotuve nutolsta už šimtų mylių. Malimasis taksi po Naitsbridžo mikrorajoną ir nardymas tarp tūkstančio svarų vertės lagaminų dar nėra tikrasis gyvenimas, tiesa? Tikrasis gyvenimas štai čia, namuose, mažame butelyje, kuris tebekvepia kariu, kuriame laukia krūva nykių, beviltiškų laiškų iš banko.

Vos spėju atrakinti duris, jau girdžiu rėkiant Sjuzę:

— Bekse, čia tu?

— Aš! — pasistengiu kuo linksmiau atsiliepti. — Kur tu?

— Čia, — Sjuzi išlenda iš mano miegamojo. Visa įkaitusi, akys tik žiburiuoja. — Spėk, kokia staigmena tavęs laukia!

— Kokia? — aš ramiai pasidedu lagaminėlį. Tiesą pasakius, Sjuzi staigmenos dabar man nė motais. Greičiausiai ji bus arba pastūmusi lovą į kitą vietą, arba dar ką nors panašaus padariusi. Aš tenoriu atsisėsti, išgerti arbatos ir šio to užkąsti. Pietų juk nepavalgiau.

— Ateik ir pamatysi. Ne... Pirmiausia užsimerk. Aš tave nuvesiu.

— Gerai, — nenoriai sutinku. Užsimerkiu, ji paima mane už rankos ir nuveda koridoriumi. Nieko nepadarysi, mane jau kutena malonus laukimas. Tokia jau esu.

— Ja-au! Gali atsimerkti!

Atsimerkiu ir dairausi apsvaigusi, kokią nesąmonę Sjuzi iškrėtė šįkart. Sienos neperdažytos, užuolaidos tebekabo, kompiuteris išjungtas. Tai ką, po perkūnais, ji...

O, taip. Mano vargšė lovytė. Užversta medžiaga apmuštais rėmeliais. Visi jie dailučiai, nei kampai neišklerę, nei juostelės neišsiklaipiusios. Gal aš sapnuoju?

— Padariau šimtą, — džiūgauja Sjuzi, stovėdama už manęs. — O rytoj padarysiu likusius! Na, argi jie ne pasakiški?

— Tu... tu juos visus pati padarei?

— Taip! — išdidžiai patvirtina ji. — Kai įsivažiuoji, visiškai paprasta! Darbavausi, žiūrėdama „Ryto kavutės“ programą. O, kad tu būtum mačiusi. Jiems į studiją paskambino vienas bičas. Buvo kalbama apie vyrus, besirengiančius moteriškais drabužiais!..

Man apsisuko galva.

— Palauk, — sakau, — Sjuzi, aš nesuprantu. Tu turėjai prie jų sėdėti šimtą metų. Kodėl... kodėl tu, po galais... — negaliu patikėti, kad matau tą didžiulę rėmelių kupetą.

— Ei, juk tau nelabai sekėsi, tiesa? Tiesiog sugalvojau tau padėti.

— Padėti? — sumekenu.

— Rytoj baigsiu, ir tu galėsi paskambinti firmai, kad pasiimtų, — dėsto Sjuzi. — Žinai, čia labai gera sistema. Tau nereikia jų siųsti paštu ar dar kaip nors nugabenti. Jie atvažiuoja ir pasiima! O paskui tau atsiunčia čekį. Turėtų būti apie 284 svarai. Visai neblogai, ką?

— Pala, pala, — atsisuku į ją. — Ką tuo nori pasakyti — „tau atsiunčia čekį“? — Sjuzi žiūri į mane kaip į kokią kvaišą.

— Bekse, šitie rėmeliai juk tavo.

— Bet tu juos padarei, Sjuzi, tu ir užsidirbai tuos pinigus!

— Aš padariau juos už tave! Kad užsidirbtum tris šimtus svarų!

Jaučiu, kaip gerklę užspaudžia kamuolys. Sjuzi rinko šituos rėmelius dėl manęs. Atsisėdu ant lovos ir, paėmusi vieną rėmelį, perbraukiu pirštu per audeklą. Jis atrodo idealiai. Galėtum parduoti jį Liberty parduotuvėje.

— Sjuzi, tie pinigai bus tau, ne man, — galiausiai pasakau. — Dabar šis projektas tavo.

— Nieko panašaus. Aš turiu savo projektą, — triumfuoja Sjuzi.

Ji prieina prie lovos ir kažką ištraukia iš už gatavų rėmelių krūvos.

Tai irgi rėmelis, tačiau nė kiek nepanašus į „Nuostabiųjų rėmelių“ produktus. Jis padengtas sidabro spalvos kailiniu audeklu, o ant viršaus — rausva aplikacija: ANGELAS, kampučiuose — po sidabrinį bumbuliuką. Nuostabesnio rankų darbo rėmelio nesu regėjusi.

— Patinka? — sunerimsta ji.

— Nuostabu! — aš griebiu rėmelį jai iš rankų ir prisikišu prie akių. — Kur tu jį gavai?

— Niekur. Pati padariau.

— Ką? — išsižioju aš. — Tu... jį padarei?

— Taip. Žiūrėdama „Kaimynus“. Kad tu žinotum, kaip baisu: Betė sužinojo apie Džėjų ir Skają.

Aš priblokšta. Sjuzi tokia talentinga?!

— Kaip manai, — klausia ji, paėmusi tą rėmelį ir sukiodama tarp pirštų, — ar kas nors juos pirktų?

Ar kas nors pirktų?!

— Sjuzi, — sakau rimtai, — tu būsi milijonierė.

Visą vakarą kvailiojame, planuodamos Sjuzi, tai yra būsimos Anitos Rodik stiliaus verslininkės, karjerą. Galų gale pasiekiame tokią stadiją, kad imame svarstyti, ar jai derės vilkėti Chanel, ar Prada dizainerių drabužius, kai eis susitikti su karaliene. Atėjus laikui miegoti, iš mano galvos jau seniai buvo išdulkėję visi lukai brendonai, Helsinkio bankai ir visos kitos pragaištys.

Užtat kitas rytas man — tarsi siaubo filmas. Pabundu perbalusi, krečiama šiurpo. Verkiant noriu nusimuliuoti šią dieną. Trokštu būti namuose, gulėti po šilta antklode, žiūrėti televizorių ir drauge su Sjuzi tapti milijoniere verslininke.

Deja, ši mėnesio savaitė — labiausiai užversta darbais. Filipas niekada nepatikėtų, kad sergu.

Šiaip taip išsliuogiu iš lovos, apsirengiu ir slenku į metro stotį. Ludo kavinėje nusiperku didžiausią porciją kapucino kavos, keksiuką ir šokoladinį pyragaitį. Na ir kas, kad apsinešiu taukais? Man tiesiog reikia kuo daugiau cukraus, kofeino ir šokolado.

Laimės, redakcijoje visi pasinėrę į darbus, niekam nerūpi kalbos, todėl galiu būti rami, kad nereikės pasakoti, ką veikiau vakar. Klerė kažką barškina prie kompiuterio, o manęs laukia šūsnis korektūrų. Patikrinu elektroninį paštą — tuščias, ir užsikvempiu ant stalo tikrinti pirmąjį lapą.

„Fondų biržos investicijų rizikingumo ir pelningumo subalansavimas gali būti pavojinga veikla, ypač pradedančiajam investuotojui.“

O, Viešpatie, kokia nuobodybė.

„Nors kai kuriuose rinkos sektoriuose įplaukos gali būti didelės, tai dar nieko negarantuoja, o smulkiajam investuotojui...“

— Rebeka? — prie mano stalo artinasi Filipas, laikydamas kažin kokį popierių. Redaktoriaus veidas rūškanas, ir man jau dilgteli mintis, kad jam bus tekę pasikalbėti su Džile Fokston iš William Green. Viską išklausęs jis tuoj pakiš man P45 formą — atleidimą. Kai jis prieina arčiau, matau, kad ten tik nutrintas pranešimas spaudai.

— Aš norėčiau, kad tu nueitum vietoj manęs, — pareiškia jis. — Penktadienį. Eičiau pats, bet būsiu užsiėmęs rinkodaros reikalais.

— Gerai, — sakau be jokio entuziazmo ir paimu lapą. — Gerai. Kas ten?

— Asmeninių finansų mugė „Olimpijoje“. Mes visada rašome apie tai.

Užsižiooovauusiu...

— Per priešpiečius Barclays bankas rengia priėmimą su šampanu.

— Labai gerai, — jau įdomiau. — Gerai, nueisiu. O kas ten tiksliai bus?..

Dirsteliu į lapą ir man širdis net apmiršta: puslapio viršuje — didžiausias Brandon Communications firmos ženklas.

— Ten vyks didžiulė mugė, — aiškina Filipas. — Visi asmeninių finansų sektoriai. Kalbos, stendai, įvykiai. Tau tiesiog reikės nušviesti, kas pasirodys įdomiausia. Palieku pačiai spręsti.

— Gerai, — patylėjusi sutinku. — Nueisiu.

O man nusispjauti, jeigu ten bus pats Lukas Brendonas. Tiesiog ignoruosiu jį. Parodysiu Lukui tokią pat pagarbą, kokios sulaukiau iš jo. O jeigu pamėgins su manimi šnektelėti, užriesiu nosį, apsisuksiu ant kulno ir...

— Kaip sekasi taisyti korektūrą? — teiraujasi Filipas.

— O, gerai, — aš vėl paimu viršutinį lapą. — Jau greitai baigsiu, — redaktorius linkteli ir nueina, o man belieka skaityti toliau.

„...smulkiajam investuotojui rizika, susijusi su tokiais fondais, gali viršyti potencialų pelną.“

O Dieve, kaip nuobodu. Negaliu susikaupti, net nesuprantu, apie ką kalbama.

„Todėl atsiranda vis daugiau investuotojų, reikalaujančių, kad fondų biržos operacijoms būtų suteiktos didžiausios garantijos. Vienas tokių būdų — investuoti į Tracker fondą, kuris automatiškai bet kuriuo metu randa 100 geriausių įmonių...“

Hmm. Gera mintis. Atsivertusi užrašų knygutę, surenku tiesioginį Elės telefono numerį Wetherby’s įmonėje.

— Eleonora Greindžer, — prisistato ji. Balsas ataidi lyg iš tolybės. Matyt, prastas ryšys.

— Sveikutė, Ele, čia Beki. Klausyk, kaip ten laikosi Tracker barai? Kiek prisimenu, pilna gardumynų. Seniai bevalgiau...

Linijoje pasigirsta kažkoks čežėjimas, ir aš bemat užsičiaupiu. Tolumoje girdžiu Elės balsą: „Atsiprašau. Aš tuojau...“

— Beki! — šnypščia ji. — Aš buvau įjungusi garsiakalbį, o mano kabinete stovėjo skyriaus viršininkas!

— O Viešpatie! — žiopteliu aš. — Atleisk! Ar jis vis dar ten?

— Ne, — atsidūsta Elė. — Dievai žino, ką jis dabar pagalvos apie mane.

— Niekis, — raminu ją, — tikėkimės, jis supranta humorą?

Elė tyli.

— Niekis, — pakartoju jau ne taip užtikrintai. — Tai kaip, ar turėsi laiko kokiai taurelei per pietų pertrauką?

— Tikrai ne. Nepyk, Beki, bet aš tikrai neturiu laiko, — ir ji padeda ragelį.

Aš jau niekam nerūpiu. Mane vėl nupurto šaltis, tad dar labiau susigūžiu kėdėje. O Viešpatie, kokia bjauri diena. Nekenčiu visko. Noriu namooo.

* * *

Turiu pasakyti, kad penktadienio sulaukiu visiškai giedros nuotaikos. Pirmiausia todėl, kad:

1. Šiandien penktadienis.

2. Neisiu į darbą.

3. Vakar paskambino Elė, atsiprašė už šiurkštumą, tačiau ji negalėjo kalbėti, nes kažkas vėl užėjo į kabinetą. Be to, ji irgi bus Asmeninių finansų mugėje. Puiku.

4. Visiškai išmečiau iš galvos incidentą su Luku Brendonu. Kam jis gali rūpėti?

Aš vėl žvali ir pasitikinti savimi. Ant trumpų juodų marškinėlių apsivelku naująjį pilką megztinį ir apsiaunu naujuosius Hobbs batus. Tuos tamsiai pilkus, zomšinius. Turiu pasakyti, atrodau pasiutusiai gerai. Jėzau, dievinu naujus drabužius. Jeigu visi kasdien galėtų rengtis naujais drabužiais, jaučiu, depresijos neliktų nė kvapo.

Besiruošiant išeiti, įkrenta pluoštas laiškų. Regis, pristatė kelias sąskaitas, vienas ir vėl iš Endvičo banko. Dabar aš jau protingesnė: šitokius laiškus įmetu į tualetinio staliuko stalčių ir jį užtrenkiu. Vienintelis būdas išvengti streso. Tvarka. Išeidama pro duris pamirštu juos.

Kai nueinu, konferencija jau pačiame įkarštyje. Priimamajame užsiregistravusi, mainais gaunu didelį, blizgantį plastikinį krepšelį, ant kurio šono švyti HSBC banko firminis ženklas. Viduje randu didžiulį spaudos konferencijos paketą, kuriame ir visų konferencijos organizatorių, bekeliančių šampano taures, nuotrauka (aha, gal mes iš tikrųjų panaudosime ją savo žurnale), taloną dviem gėrimams prie Sun Alliance Pimm stendo, loterijos bilietą 1000 svarų lošimui (jie investuoti kokiame nors mano pasirinktame investiciniame fonde), didelis ledinukas, reklamuojantis Eastgate draudimo įmonę, ir kortelė su mano pavarde, kurios viršuje užrašyta ŽINIASKLAIDA. Dar randu baltą voką, — jame įdėtas bilietukas į Barclays priėmimą, kur bus vaišinama šampanu. Tą atsargiai įsidedu į savo krepšį. Ant atlapo prisisegu vardinę kortelę ir keliauju į areną.

Žinoma, paprastai laikomasi tokios taisyklės: kuo greičiau ir giliau nukišti savo vardinę kortelę. Tačiau jeigu esi ŽINIASKLAIDA, tokiuose renginiuose pravartu kortelę prisisegti kuo matomesnėje vietoje, mat visi stengiasi užversti tave nemokamais daikčiukais. Žinoma, dauguma jų — senos, nudilusios proklamacijos apie taupymo planus, tačiau būna ir nemokamų dovanėlių bei užkandžių. Taigi po valandos aš jau turiu du tušinukus, peiliuką popieriui pjaustyti, mažytę Ferrero Rocher šokoladų dėžutę, pripūstą balioną su užrašu „Taupyk ir klestėk“ bei teniso marškinėlius, ant kurių nupieštas kažkoks šaržas. Pastaraisiais aprūpina kažkokia mobiliųjų telefonų firma. Dar dykai gavau du puodelius kapucino kavos, pain au chocolat, kažkokio sidro (iš Somerset Savings), mažytį pakelį Smarties saldainiukų ir gėrimų iš Sun Alliance. (Dar neteko užsirašyti nė vieno žodelio nei paklausti menkiausio klausimėlio. Menka bėda. Visada galiu ką nors nurašyti nuo gauto informacinio paketo.)

Matau, kad kai kurie žmonės nešasi dailius, sidabrinius stalinius laikrodukus. Būtų gerai ir man vieną gauti, todėl vaikštinėju, mėgindama nustatyti, kurioje pusėje juos dalina. Čia pat išgirstu:

— Beki!

Elė! Stovi prie Wetherby’s stendo su dviem kostiumuotais vyrukais ir moja, kad prieičiau.

— Sveika! — džiugiai pasisveikinu. — Kaip tu?

— Puikiai! — ji visa švyti. — Tikrai viskas gerai klostosi, — šventa teisybė, nieko nepridursi. Skaisčiai raudonas kostiumėlis (be abejo, Karen Millen prekė), tikrai dailūs batukai nukirstais galais, plaukai surišti užpakalyje. Tik tie auskarai... Kodėl ji įsisegė perlinius auskarus? Matyt, kad neišsiskirtų iš kitų.

— Dieve, negaliu patikėti — tu priklausai jiems! — aš trupučiuką pritildau balsą. — Tuojau pat imu iš tavęs interviu! — Aš kuo rimčiausiai pakreipiu galvą kaip tas Martinas Bašyras iš „Panoramos“. — Gerbiamoji Deivis, gal galėtumėte pasakyti, kokie yra Wetherby’s International tikslai ir principai?

Elė susijuokia ir kiša ranką į šalia stovinčią dėžutę.

— Aš tau duosiu štai šitą, — ji tiesia man brošiūrą.

— Labai dėkui, — ironiškai padėkoju ir kišu ją į savo krepšį. Jaučiu, kad Elė nori pasirodyti prieš savo kolegas.

— Mūsų įmonei dabar išties puikus metas, — tęsia Elė. — Žinai, kitą mėnesį mes sudarome visiškai naują fondų grupę. Iš viso turėtų būti penki: „Jungtinės Karalystės augimo fondai“, „Jungtinės Karalystės perspektyva“, „Europos augimo fondai“, „Europos perspektyva“ ir...

Kodėl ji man čia viską pasakoja?

— Ele...

— Ir „JAV augimo fondai“! — pergalingai baigia ji, žaižaruodama akimis.

— Gerai, — ištariu po pertraukėlės. — Na, skamba... fantastiškai!

— Galėčiau suorganizuoti, kad tau paskambintų mūsų visuomenės informavimo ir reklamos žmonės. Jie daugiau papasakotų.

Ką?

— O, ne, — skubu atremti, — nebūtina. Na, em... ką darysi paskui? Gal nori nueiti kur nors išgerti?

— Jokiu būdu, — lyg ir atsiprašo ji. — Važiuosiu apžiūrėti buto.

— Tu persikraustai? — nustembu. Elė gyvena prašmatniame bute Kemdene. Ten yra dar du vyrukai, grojantys kažkokioje džiazo grupėje. Jie nuolat parūpina Elei nemokamų bilietų į koncertus ir taip toliau. Keista, kad ji nori išsikraustyti.

— Ne, perku. Dairausi po Strethemą, Tutingą... Norisi uždėti koją ant pirmojo laiptelio, kopiant nuosavybės kopėtėlėmis.

— Teisingai, — manęs jau neima juokas. — Gera mintis.

— Žinai, Beki, ir tau jau laikas imtis to paties. Juk negali tūnoti studentiškame butelyje visą amžių. Kada nors juk reikia pradėti tikrą gyvenimą! — Elė dirsteli į vieną kostiumuotąjį sėbrą, ir tas sukrizena.

Aš pasipiktinu: mano butas visai ne studentiškas! Šiaip ar taip, kas gali apibrėžti „tikrą gyvenimą“? Kas pasakys, kad kilimas „nuosavybės kopėčiomis“ ir šlykštūs perliukai ausyse jau reiškia „tikrą gyvenimą“? Greičiau visa tai pavadintum „velniškai nuobodžiu gyvenimėliu“.

— Ar eisi į Barclays priėmimą? — metu meškerę paskutinį kartą.

Vis dėlto būtų neblogai drauge pakvailioti. Tačiau ji tik patempia lūpą ir purto galvą.

— Gal ir užsuksiu, bet kol kas esu pririšta čia.

— Gerai. Tada... iki.

Palieku jų stendą ir traukiu į salės kampą, kur Barclays surengė priėmimą su šampanu. Einu šiek tiek nukabinusi nosį. Nenorom svarstau: gal Elė teisi, o aš — ne? Gal ir man reikėtų kalbėti apie nuosavybės laiptelius bei augimo fondus. O Dieve, gal man ne visi namie. Gal trūksta kokio nors geno, be kurio negaliu subręsti ir nusipirkti buto Stretheme arba kiekvieną savaitgalį sukiotis Homebase prekybos centre. Visi tik ir neria į tą pasaulį, kurio aš visai nesuprantu.

Artėdama prie priėmimo vietos, jaučiu, kaip nuotaika taisosi. Kažin kam ji nepasitaisytų žinant, jog gausi šampano už dyką? Jie įsikūrę gremėzdiškoje patalpoje, papuoštoje didžiuliu plakatu. Groja kažkokia grupė, o prie įėjimo stovinti panelė, užsirišusi juostą, dalina raktų pakabukus su užrašu Barclays“. Ji žvilgteli į mano vardinę kortelę ir plačiai šypsodamasi įteikia baltą, blizgantį informacinį paketą. Tarstelėjusi „Sekundėlę palaukite“, ji nueina prie grupelės žmonių, kažką pašnabžda vienam kostiumuotam vyrui į ausį ir kaipmat grįžta.

— Tuojau kai kas pas jus ateis, — sako ji. — Leiskite pasiūlyti šampano taurę.

Dabar suprantate, ką reiškia būti ŽINIASKLAIDA? Kad ir kur eitum, su tavimi elgiasi ypatingai. Paėmusi taurę, baltąjį informacinį paketą įkišu į krepšį ir gurkšteliu šampano. O, koks geras. Šaltutėlis, aštrus, putojantis. Manyčiau, vertėtų pasilikti čia kokia porą valandų, kol baigsis šampanas. Esu ŽINIASKLAIDA, niekas nedrįs manęs išprašyti. O gal...

— Rebeka, džiaugiuosi, kad atėjai.

Pasaulio pabaiga. Tas kostiumuotas vyras — Lukas Brendonas. Stovi priešais ir žiūri tiesiai man į akis visiškai nesuprantamu žvilgsniu. Man pasidaro bloga. Visas mano susiplanuotas šaltumas ir išdidumas dingsta: užteko išvysti Luko veidą, ir mane vėl išpylė karštis dėl patirto pažeminimo.

— Labas, — sakau nudelbusi akis. Ir kurių velnių jam sakau „labas“?

— Tikėjausi, kad ateisi, — sako jis žemu, rimtu balsu. — Aš labai norėjau...

— Taip, — nutraukiu jį. — Na, aš... neturiu kada kalbėtis. Kaip žinai, atėjau dirbti, turiu sukinėtis tarp žmonių.

Kalbu kaip galėdama oriau, nors balsas ir dreba, be to, ima kaisti skruostai, nes Lukas tebespokso į mane. Nieko nelaukdama nusisuku ir žygiuoju į kitą tento galą. Pati nežinau, kur einu, svarbu, kad rasčiau ką užkalbinti.

Bėda, kad nematau nė vieno pažįstamo veido. Aplinkui vien bankininkų tipo grupelės, visi kvatoja ir plepa apie golfą. Visi aukštaūgiai ir plačiapečiai, negaliu aptikti nė vienos poros akių, nukreiptų į mane. Jėzau, kaip bjauru. Jaučiuosi lyg kokia šešiametė, patekusi į suaugusiųjų šventę. Kampe pastebiu Moirą Čening iš Daily Herald dienraščio, ji lyg ir atpažįsta mane, bet prie jos tai tikrai nesiartinsiu. Gerai, Beki, tik žingsniuok pirmyn. Apsimesk, kad eini ten, kur tau reikia. Nepanikuok.

Kitoje tento pusėje matau Luką Brendoną. Jis kilsteli galvą ir, pamatęs mane, traukia artyn. O, Dieve, reikia greičiau judėti. Nedelsiant. Prie ko čia prisikabinus pakalbėti?

Štai ten stovi dviese. Pusamžis vyriškis ir gerokai jaunesnė moteris. Regis, ir jie menkai ką tepažįsta. Ačiū Dievui. Kad ir kas jie būtų, tiesiog prieisiu ir paklausiu, kaip jiems patinka Asmeninių finansų mugė, ar naudinga jiems, ir apsimesiu, kad užsirašau pastabas būsimam straipsniui. Kol Lukas Brendonas priplauks, būsiu taip įnikusi į pokalbį, kad nė nepastebėsiu jo. Gerai, pirmyn.

Gerokai gurkšteliu šampano, prieinu prie to vyriškio ir skaisčiai nusišypsau.

— Sveiki. Rebeka Blumvud, žurnalas Successful Saving.

— Labas, — jis atsisuka ir tiesia man ranką. — Derekas Smitas iš Endvičo banko. O čia mano asistentė Erika.

O Dieve šventas.

Aš negaliu pratarti nė žodžio. Negaliu paspausti jam rankos. Negaliu pabėgti. Mane suparalyžiavo.

— Sveika! — draugiškai nusišypso Erika. — Aš Erika Parnel.

— Taip, — išlemenu po ilgiausios pauzės. — Taip, labas.

Prašau, tik neprisimink mano pavardės. Prašau, tik neprisimink mano pavardės.

— Tai jūs žurnalistė? — Erika žiūri į mano kortelę ir suraukia kaktą. — Jūsų pavardė kažkur girdėta.

— Taip, — sumekenu aš. — Taip, jūs... jums turbūt teko skaityti vieną kitą mano straipsnį.

— Tikriausiai taip ir yra, — ji abejingai gurkšteli šampano. — Kabinete turime visus finansinius žurnalus. Kai kurie išties geri.

Pamažu mano kraujas vėl ima cirkuliuoti. Dabar jau bus gerai. Jie neįtaria, kas aš.

— Manau, kad jūs, žurnalistai, esate ekspertai visose srityse, — sako Derekas. Jis jau prarado viltį paspausti man ranką ir ima siurbčioti šampaną.

— Taip, tai tiesa, — atsakau ir išdrįstu nusišypsoti. — Turime žinoti viską apie asmeninius finansus, pradedant bankais bei investiciniais fondais ir baigiant gyvybės draudimu.

— Ir kaip jūs įgyjate tokių žinių?

— O, tiesiog dirbdami, — nesutrinku aš.

Ir žinote ką? Aš visiškai atsipalaiduoju. Taip ir norisi uždainuoti: „Jūs manęs nepažįstate!“ Iš pažiūros tas Derekas Smitas visai nebaisus. Tiksliau, draugiškas ir malonus lyg koks geraširdis dėdulė iš serialų.

— Aš dažnai pagalvoju, — sako Erika Parnel, — kad pasitelkus slaptą kamerą vertėtų sukurti dokumentinį filmą. — Ji laukia, ką pasakysiu, o aš energingai linksiu galvą.

— Puiki mintis! Būtų nepaprastai įdomu.

— Jūs pamatytumėte, kokių tipų mes prisirenkame! Žmonės tiesiog nieko neišmano apie finansus. Tiesa, Derekai?

— O, jūs nustebtumėte, — pritaria Derekas. — Sunku patikėti, ko tik jie nesigriebia, kad išvengtų mokėjimų ar net pokalbių su mumis!

— Tikrai? — vaidinu sukrėstą.

— Nepatikėsite! — tęsia Erika. — Aš kartais klausiu savęs...

— Rebeka! — pašiurpusi atsisuku — su šampano taure rankoje man šypsosi Filipas. Iš kur jis išdygo?

— Sveika, — sako jis. — Rinkodaros skyrius atšaukė susirinkimą, todėl sugalvojau užšokti čia. Kaip reikalai?

— O, puikūs! — aš gurkšteliu šampano. — Susipažink, čia — Derekas ir Erika, o čia — mano redaktorius Filipas Peidžas.

— Aha, Endvičo bankas? — Filipas žiūri į Dereko Smito kortelę. — Tada turėtumėte pažinoti Martiną Golingerį.

— Deja, mes ne iš centrinės įstaigos, — Derekas susijuokia. — Aš esu Fulhamo skyriaus valdytojas.

— Fulhamo! — aidu atkartoja Filipas. — Moderniojo Fulhamo!

Staiga mano ausyse suskamba visi pavojaus varpai. Din-din-din!

Reikia ko nors griebtis, ką nors pasakyti, keisti temą! Per vėlu. Stoviu kalno viršūnėje ir matau, kaip apačioje, slėnyje, susiduria du traukiniai.

— Rebeka gyvena Fulhame, — prasižioja Filipas. — Rebeka, kokio banko paslaugomis tu naudojiesi? Tu turbūt esi Dereko klientė! — jis nusižvengia iš savo sąmojo, Derekas irgi mandagiai sukrizena.

Aš nesijuokiu. Stoviu apmirusi ir matau, kaip keičiasi Erikos Parnel veidas. Mat pagaliau ji atsibudo. Jaučiu, kaip nuo jos žvilgsnio mano nugara rieda ledo krisleliai.

— Rebeka Blumvud, — jos balsas visiškai pasikeičia. — Sakiau, kad man ši pavardė girdėta. Ar jūs, Rebeka, gyvenate Burnėjaus gatvėje?

— Kaip pirštu į akį! — nudžiunga Filipas. — Iš kur žinote? — jis gurkšteli šampano.

Užčiaupk srėbtuvę, Filipai. Už-čiaupk.

— Ar tikrai? — Erikos Parnel balsas saldus, bet aštrus. O Dieve, dabar ir Filipas dėbso į mane, laukdamas patvirtinimo.

— Taip, — dusliai atsakau jausdama, kaip ima kaisti veidai.

— Derekai, tik tu pagalvok, — maloniai sako Erika. — Čia Rebeka Blumvud, mūsų klientė. Manau, tu kažkada kalbėjaisi su ja. Prisimeni? — jos balsas sukietėja. — Čia ta, kurios šuo nusprogo.

Mus užgula tyla. Negaliu pakelti akių į Dereką Smitą. Drįstu žiūrėti tik į grindis.

— Ką tu pasakysi, koks sutapimas! — ištaria Filipas. — Gal dar kas nori šampano?

— Rebeka Blumvud, — Dereko Smito balsas gana blankus. — Negaliu patikėti.

— Taip! — aš makteliu paskutinį šampano gurkšnį. — Cha cha cha! Gyvename didžiuliame kaime. Na, man reikia eiti, laukia interviu...

— Palaukite! — žiebia lyg durklu Erika. — Mes tikėjomės pasikalbėti su jumis, Rebeka. Tiesa, Derekai?

— Teisingai, — paantrina Derekas. Baugščiai pakeliu į jį akis: gerasis dėdulė iš serialų dingo, dabar prieš mane — siaubingas stebėtojas, nutvėręs mane nusirašinėjančią per egzaminą. — Reikia suprasti, — kandžiai priduria jis, — kad jūsų abi kojos sveikutėlės ir nebekankina jokia negalia?

— Kas čia dabar? — linksmai teiraujasi Filipas.

— Beje, kaip jūsų koja? — saldžiai klausia Erika.

— Puikiai, — vapu. — Ačiū, puikiai, — kvaila kalė.

— Gerai, — sako Derekas Smitas. — Tuomet, tarkim, pirmadienį pusę dešimtos, gerai? — jis pažiūri į Filipą. — Jūs neprieštarausite, kad Rebeka užbėgtų pas mus pirmadienio rytą?

— Žinoma, ne! — atsako Filipas.

— O jeigu ji nepasirodys, — tęsia Derekas Smitas, — mes jau žinosime, kur ją rasti, tiesa? — jis taip rūsčiai pasižiūri, kad man net skrandis susitraukia iš išgąsčio.

— Rebeka ateis! — užtikrina Filipas. — O jei ne, pakursiu jai pirtį! — jis juokingai šypteli man, kilsteli šampano taurę ir pėdina šalin. O Dieve. Nepalik manęs vienos su jais.

— Na, tada iki pasimatymo! — sako Derekas. Patylėjęs jis perveria mane žvilgsniu. — Jeigu teisingai pamenu, kai aną dieną kalbėjomės telefonu, jūs sakėte, kad netrukus turėsite pajamų.

O velnias. Maniau, jis bus pamiršęs apie tai.

— Teisingai, — patvirtinu patylėjusi. — Visiškai. Mano tetos pinigai. Puikiai prisimenate! Mano teta paliko man pinigų, — paaiškinu Erikai Parnel.

— Gerai, — sako Derekas Smitas. — Lauksiu jūsų pirmadienį.

— Puiku, — nusišypsau jam labai pasitikinčiai. — Jau laukiu pirmadienio!

OCTAGON

nuojauta... stilius... įžvalgumas.

Finansinių paslaugų skyrius

Tauer Hausas, 8 aukštas

Londono kelias Vinčesteris S044 3DR

Panelei Rebekai Blumvud

Kreditinės kortelės Nr. 7854 4567

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų kovo 20 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

PASKUTINIS PRIMINIMAS

Kaip buvo minėta mano laiške, rašytame kovo 3 d., Jūsų Octagon kreditinėje kortelėje vis dar neapmokėta 245,57 svarų skola. Jeigu nesumokėsite per septynias dienas, Jūsų sąskaita bus įšaldyta ir bus imamasi tolesnių veiksmų.

Malonu girdėti, kad Jūs suradote Dievą ir priėmėte Jėzų Kristų kaip savo išganytoją. Deja, su šiuo klausimu tai neturi nieko bendra.

Laukiu skubaus apmokėjimo.

Nuoširdžiai Jūsų

Grantas Elesmoras,

Klientų lėšų skyriaus viršininkas

Tryliktas skyrius

O Dieve. Dabar tai blogai. Ne, aš juk ne paranojike. Dabar tai jau tikrai blogai.

Sėdžiu metro traukinyje, važiuoju namo ir žiūriu į savo atvaizdą stikle: iš išorės esu rami, atsipalaidavusi. Užtat viduje mintys blaškosi it voras, nerandantis, kur išlįsti. Eina ir eina ratu, kuldamas visomis kojomis... Gerai, užteks. Stop! Nusiramink ir dar sykį apgalvok visas galimybes.

Pirmas kelias: nueiti į susitikimą ir iškloti tiesą.

Negaliu. Negaliu, ir baigta. Negaliu apsireikšti ten pirmadienį ir prisipažinti, kad jokių paveldėtų 1000 svarų nėra ir niekada nebus. Ką jie man padarys? Mes visus juokus į šalį, pasisodins mane ir pradės pirštu rodyti mano išlaidas ir... O Dieve. Baisu ir pagalvoti. Negaliu to padaryti. Negaliu ten eiti. Taškas.

Antras kelias: eiti į susitikimą ir meluoti.

Pasakyti, kad tas 1000 svarų jau pakeliui ir netrukus gausiu dar daugiau pinigų. Hmmm. Galima. Bėda, kad jie vargu ar patikės manimi. Vis viena jie susirauks, pasisodins mane ir paskaitys pamokslą. Ne. Jokiu būdu.

Trečias kelias: neiti.

Tačiau jeigu nepasirodysiu, Derekas Smitas paskambins Filipui, ir jiedu pasišnekės. Tuomet jis sužinos, kad kojos nenusilaužiau ir kad nesirgau jokiu liaukų uždegimu. O po to man jau nereikės grįžti ir į kabinetą. Būsiu bedarbė. Gyvenimas baigsis, sulaukus tik dvidešimt penkerių. O gal ir turiu sumokėti tokią kainą?

Ketvirtas kelias: nueiti ir nunešti čekį, išrašytą 1000 svarų.

Idealu. Nerūpestingai įeinu, įteikiu čekį ir sakau: „Ar dar yra kokių klausimų?“ ir iščiuožiu. Idealu.

Tik iš kur gauti tą 1000 svarų iki pirmadienio ryto? Kaip?

Penktas kelias: pabėgti.

Labai jau vaikiška. Neverta nė svarstyti.

Įdomu, kur galėčiau dingti? Gal į užsienį. Į Las Vegasą. Aha, ir galėčiau išlošti nemenką sumelę kazino. Kokį milijoną svarų. O gal ir daugiau. O tada nusiųsčiau faksą Derekui Smitui, girdi, uždarau savo banko sąskaitą, nes jis nepasitiki manimi.

Tai bent! „Gerbiamasis pone Smitai, mane truputėlį nustebino jūsų išvada, kad aš neturiu pakankamai pinigų savo kredito perviršiui apmokėti, bei jūsų sarkazmas. Kaip rodo šis čekis 1,2 milijono svarų sumai, aš turiu pakankamai lėšų, ir netrukus jas pervesiu į jūsų konkurentų banką. Tikiuosi, su manimi jie elgsis kur kas pagarbiau.

P. S. Šio laiško kopija bus nusiųsta jūsų viršininkams.“

Aš taip nusitveriu šios idėjos, kad tiesiog maudausi joje, taisydama ir taisydama tekstą. „Gerbiamasis pone Smitai, kaip ir mėginau diskretiškai jus informuoti paskutinio mūsų susitikimo metu, aš iš tiesų esu milijonierė. Viskas būtų pakrypę kitaip, jeigu tik būtumėte pasitikėję manimi.“

Dievaži, kaip jis gailėsis! Aš jį pamokysiu. Ko gero, jis puls skambinti man ir atsiprašinėti. Šliaužios keliais, kad tik sudarytų sandėrį su manimi, ir dievagosis nė nemanęs įžeisti. Tačiau bus per vėlu. Traukinys bus nuvažiavęs. Cha! Chachacha...

O rupūže. Pravažiavau savo stotelę.

Grįžusi namo randu Sjuzę, sėdinčią ant grindų tarp blizgančių žurnalų.

— Sveikutė! — ji linksmai pasitinka mane. — Žinai ką? Ogi aš patekau į Vogue!

— Ką? — netikiu savo ausimis. — Ar tave sustabdė gatvėje, ar kaip? — Staiga sumetu, kad be reikalo stebiuosi. Tiksliau, Sjuzi turi nuostabią figūrą. Laisvai gali būti modelis. Bet kad... Vogue!

— Nenusikalbėk! — pristabdo ji mane. — Mano rėmeliai.

— Tavo rėmeliai bus Vogue žurnale? — dabar jau tikrai netikiu.

— Birželio numeryje! Ten yra toks skyrelis: „Jūsų poilsiui: dizaineriai, kurie pagyvins jūsų interjerą.“ Šaunu, ar ne? Bėda, kad kol kas turiu tik du rėmelius. Reikės padaryti daugiau, juk žmonės norės nusipirkti.

— Aha, — aš mėginu perkrimsti šį riešutėlį. — O kaip Vogue sužinojo apie tave?

Kaip jiems pavyko sužinoti apie ją, juk Sjuzi padarė tuos rėmelius vos prieš keturias dienas!

— Kvailutė! — krykščia ji. — Paskambinau Lelei. Ar žinai ją? — Aš purtau galvą. — Na, dabar ji yra Vogue madų skyrelio redaktorė. Lėlė pakalbėjo su Perde, interjero skyrelio redaktore. Perdė paskambino man, aš papasakojau, kaip tie rėmeliai atrodo, ir ji jau eina iš proto dėl jų.

— Tai bent.

— Ji man patarė, ką sakyti pokalbio metu, — Sjuzi reikšmingai kosteli. — Aš noriu kurti taip, kad žmonės patirtų malonumą, o ne vien grožėtųsi. Kiekvienas mūsų tebėra vaikas. Gyvenimas per trumpas, kad pasitenkintume minimalizmu.

— Iš tikrųjų. Nuostabu!

— Ne, palauk, tai dar ne viskas, — Sjuzi mąsliai susiraukia. — O taip, mano kompozicijų įkvėpėja — kūrybingoji Gaudžio dvasia. Dabar reikės paskambinti Čarliui, — patenkinta priduria ji. — Esu tikra, kad jis yra svarbi asmenybė Tatler žurnale.

— Nuostabu.

Tikrai.

Džiaugiuosi dėl Sjuzi. Aišku, džiaugiuosi.

Vis dėlto negaliu susilaikyti nepagalvojusi: kaip jai viskas taip lengvai klostosi? Galiu lažintis — jai neteko susidurti su prakeiktais bankų valdytojais ir neteks. Aš beviltiškai susmunku ant grindų ir imu vartyti žurnalą.

— Vos nepamiršau, — Sjuzi atsisuka nuo telefono. — Prieš valandą tau skambino Tarkvinas, — ji šelmiškai šypsosi. — Lauki pasimatymo?

— Aišku, laukiu, — niūriai atsiliepiu.

Tiesą pasakius, apie jį buvau pamiršusi. Nieko tokio, palauksiu iki rytojaus ir popiet pasakysiu, kad surietė mėnesinių skausmai. Paprasta. Kaipmat užsičiaupia visi, ypač vyrai.

— Štai, — Sjuzi rodo į atverstą Harpers & Queen žurnalą, — žiūrėk, ką aptikau „100 turtingiausių viengungių“ sąraše! O, labas, Čarli, — ji jau kalba telefonu. — Čia Sjuzi! Klausyk...

Aš apmirštu, žiūrėdama į tą atverstą puslapį: į mane žiūri besišypsantis Lukas Brendonas. „Nr. 31“ — parašyta po nuotrauka. „Amžius: 32 m. Apytikris turtas: 10 milijonų svarų. Nepaprastai sumanus verslininkas. Gyvena Čelsyje. Šiuo metu susitikinėja su Seča de Bonevil, prancūzų milijardieriaus dukra.“

Man nerūpi. Kodėl turėčiau domėtis, su kuo susitikinėja Lukas Brendonas? Įnirtingai atverčiu puslapį atgal ir skaitau apie Nr. 17. Regis, tas malonesnis. „Deivas Kingtonas, 28 m. Apytikris turtas: 20 milijonų svarų. Buvęs Manchester United komandos vadovas. Dabar — administracijos vadovas ir sportinės aprangos įmonės savininkas. Gyvena Hertfordšyre. Neseniai išsiskyrė su savo mergina, modeliu Čerise.“

Beje, Lukas Brendonas labai nuobodus. Visi taip kalba. Jam terūpi darbas. Turbūt apsėstas pinigų manijos.

„Nr. 16. Ernestas Flaitas, 52 m. Apytikris turtas: 22 milijonai svarų. Flight Foods korporacijos pirmininkas ir pagrindinis akcininkas. Gyvena Notingemšyre. Neseniai išsiskyrė su trečiąja žmona Suzana.“

Nepasakyčiau, kad jis gerai atrodo. Pernelyg aukštas. Turbūt nė nesportuoja. Labai užsiėmęs. Nuogas turėtų atrodyti baisiai.

„Nr. 15. Tarkvinas Klytas-Stiuartas, 26 m. Apytikris turtas: 25 milijonai svarų. Žemvaldys nuo to laiko, kai būdamas 19-os paveldėjo didžiulį šeimos turtą. Drovus. Gyvena Pertšyre ir Londone su sena aukle. Šiuo metu vienišas.“

Galų gale, koks vyras pirks dovanų lagaminą? Dėl Dievo meilės, paprasčiausią lagaminėlį, kai visas Harrods lūžta nuo prekių. Galėjo išrinkti savo panelei vėrinį ar kokį drabužį. Arba galėjo... galėjo...

Luktelėkite, kas čia toks?

Kas čia toks?

Ne. Negali būti... tik jau ne...

O Dievuli.

Man trūksta oro. Nebegaliu pajudėti. Aš visa susigūžiu virš neryškios nuotraukos po nosimi. Tarkvinas Klytas-Stiuartas? Tarkvinas — Sjuzi pusbrolis? Tarkvinas?

Tarkvinas... turi... 25... milijonus... svarų?

Bijau, kad jeigu paleisiu iš pirštų tą lapą, iškart nualpsiu. Priešais mane — penkioliktas tarp turtingiausių Britanijoje viengungių, ir aš jį pažįstu.

Ir ne tik pažįstu: jis mane pakvietė į pasimatymą.

Rytoj su juo vakarieniausiu.

O DIEVE ŠVENTAS.

Aš būsiu milijonierė. Multimilijonierė. Taip ir žinojau, gal ne? Žinojau. Tarkvinas įsimylės mane, pasipirš, ir mudu susituoksime didingoje škotiškoje pilyje, kaip tame „Ketverių vestuvių“ filme (tik niekas nenumirs). Ir aš turėsiu 25 milijonus svarų.

Kažin ką tada užgiedos Derekas Smitas? Cha!

Cha!

— Gal nori arbatos? — Sjuzi pagaliau atsitraukia nuo telefono. — Tas Čarlis toks meilutis. Jis ketina reklamuoti mane „Kylančiuose Britanijos talentuose“.

— Nuostabu, — neaiškiai sumurmu ir atsikrenkščiu. — Aš žiūriu į Tarkviną.

Turiu įsitikinti. Gal čia kitas Tarkvinas Klytas-Stiuartas, kurio aš nepažįstu. O Dieve, leisk man rytoj susitikti su turtuoliu.

— A, — atsainiai tarsteli Sjuzi. — Jis visada tenai, — ji permeta akimis tekstą ir kraipo galvą. — Dieve, jie visada viską išpučia. 25 milijonai!

Mano širdis nuščiūva.

— Tai jis neturi tų 25 milijonų? — abejingai paklausiu.

— O, ne! — Sjuzi juokiasi. — Tas dvaras vertas maždaug... Et, aš nežinau. Gal 18 milijonų svarų.

18 milijonų svarų. Užteks ir tiek. Tikrai užteks.

— Jau tie žurnalai! — užjaučiamai pavartau akis.

— Earl Grey ar paprastos? — Sjuzi keliasi nuo grindų.

— Earl Grey, — sakau, nors man labiau patinka Typhoo. Bet jeigu žadu būti vyro, vardu Tarkvinas Klytas-Stiuartas, mergina, laikas pratintis prie aukštuomenės manierų.

Rebeka Klyt-Stiuart.

Beki Klyt-Stiuart.

Sveiki, čia Rebeka Klyt-Stiuart Taip, Tarkvino žmona. Mes susitikome... Taip, buvau apsirengusi Chanel suknele. Kokia jūs sumani!

— Klausyk, — susizgrimbu aš, — ar Tarkvinas sakė, kur mudu susitiksime?

— O, jis atvažiuos pasiimti tavęs, — atsako Sjuzi.

Tikrai. Penkioliktas pagal turtingumą Britanijos viengungis gal nepaskirs pasimatymo metro stotyje! Ir nesakys: „Susitiksime po didžiuoju laikrodžiu Vaterlo metro stotyje.“ Jis užvažiuos pasiimti.

Štai taip. Štai taip! Pagaliau prasidės tikras gyvenimas.

Dar gyvenime neteko šitaip ruoštis į pasimatymą. Niekada. Visas procesas prasideda šeštadienį aštuntą ryto, kai atsidarau spintą ir nerandu nė vieno tinkamo drabužėlio, o baigiasi pusę aštuonių vakaro, kai dar kartą pasidažau blakstienas, pasipurškiu Coco Chanel ir einu į svetainę laukti Sjuzi nuosprendžio.

— Oho! — ji pakelia akis nuo rėmelio, kurį apvelka nutrintu džinsiniu audiniu. — Atrodai... pasiutusiai stulbinamai!

Negaliu nesutikti. Aš visa juoda, prabangiai juoda. Minkštutė juoda berankovė suknelė iš Whistles — geriausias Jimmy Choos modelis, ir nešlifuoto ametisto auskarai. Tik jau prašau neklausti jų kainos, tai nesvarbu. Galima sakyti, investuotas kapitalas. Didžiausia investicija mano gyvenime.

Visą dieną nieko nevalgiau, kad būčiau graži ir liekna. Net mano plaukai pagaliau atrodo žmoniškai. Atrodau... na, dar niekada taip gerai neatrodžiau.

Žinoma, išvaizda tėra viso paketo dalis, tiesa? Todėl grįždama namo ir sustojau Waterstone’s knygyne, kur nusipirkau knygą apie Vagnerį. Ją skaičiau visą popietę, laukdama, kol nudžius nagų lakas, ir netgi kai ką įsiminiau, kad galėčiau sumaniai panaudoti pokalbyje.

Nežinau, ką Tarkvinas dar mėgsta, be Vagnerio. Na, šiam kartui užteks ir tiek. Šiaip ar taip, tikėkimės, nusives į kokią prašmatnią vietelę, kur gros džiazas, vadinasi, būsime užsiėmę šokiu ir glaustymusi, pokalbiai nerūpės.

Čirkštelėjus durų skambučiui, aš net pašoku. Prisipažinsiu, mano širdis šokinėja nuo nervinės įtampos. Bet kartu jaučiuosi keistai rami. Štai taip. Prasideda naujas multimilijoninės vertės gyvenimas. Papūsk man į uodegą, Lukai Brendonai.

— Sjuzi!

Aš dirsteliu į veidrodį, giliai įkvepiu ir laiku atsigręžiu, nes Tarkvinas jau tarpduryje. Jo galva kaulėta kaip visada, vilki vieną iš tų atgyvenusių, keistai atrodančių kostiumų. Tačiau man tai nerūpi. Aš neatplėšiu nuo jo akių. Žiūriu ir žiūriu tylėdama. Mintyse skrajoja tik tie dvidešimt penki milijonai svarų.

Ši mintis svaigina ir džiugina taip, tarsi sukčiausi atrakcionų rate. Norisi lakstyti po kambarį ir klykti: „Dvidešimt penki milijonai svarų!“ ir dar mėtyti į orą banknotus tarsi kokioje Holivudo komedijoje.

Taip nesielgiu. Žinoma, ne.

— Sveikas, Tarkvinai, — sakau plačiai šypsodamasi.

— Labas, Beki. Tu atrodai nuostabiai.

— Ačiū, — aš droviai nudelbiu akis į savo suknelę.

— Gal ko nors išgersite? — klausia Sjuzi. Ji žiūri į mane lyg kokia mamytė, kurios dukrelė susiruošė į šokių vakarą ir susitikinėja su populiariausiu mokykloje berniuku.

— Emm... ne, mes jau eisime, — sako Tarkvinas, žiūrėdamas man į akis. — Kaip sakai, Beki?

— Žinoma, — atsakau. — Eikime.

Keturioliktas skyrius

Tarkvinas įsodina mane į taksi, kuris jau pupsėjo gatvėje. Atvirai kalbant, galėtų būti limuzinas su vairuotoju, bet tiek to. Ir taip gerai, juk mane vežasi vienas geidžiamiausių Britanijos viengungių... Į... nežinia kur. Į Savoy? Claridges? O gal pašokti į Annabel’s? Tarkvinas dar nepasakė.

O Dieve, gal aš atsidursiu kokiame beprotiškame restorane, kur viską patiekia uždengtą sidabriniu gaubtu ir būna pridėliota milijonas šakučių su peiliais, o padavėjai tik ir žiūri, kaip netikėtai užklupti. Viskas bus gerai, tik nereikia panikuoti, o elgtis ramiai ir nepamiršti taisyklių. Palaukite, kokios jos? Stalo įrankiai: pradėti nuo kraštinių ir taip toliau. Duona: nepjaustyk, bet laužyk mažais gabalėliais ir kiekvieną atskirai užtepk sviestu. Pomidorų padažas: gink Dieve, neprašyk jo.

O jeigu atneš omarų? Gyvenime nesu valgiusi omaro. Velnias. Pamatysite, ir bus omaras, o aš nežinosiu, nuo kurio galo pradėti jį knebinėti. Ir kodėl man neteko valgyti omarų? Kodėl? Tėvų kaltė. Jie privalėjo vedžiotis mane į brangius restoranus, kai buvau maža. Dabar galėčiau ramiausiai narstyti įmantrų valgį.

— Aš pagalvojau, kad mudu atsisėsime kur nors ir ramiai pavakarieniausime, — atsigręžia į mane Tarkvinas.

— Puiku, — sakau aš. — Ramiai pavakarieniausime. Idealu.

Ačiū Dievui, tikėkimės, nebus nei omarų, nei sidabrinių gaubtų.

Nuvažiuosime į kokią nedidukę nuošalią vietelę, apie kurią ne visi ir žino. Pasuksime į kokį mažą privatų klubą nuošalioje gatvėje, kur užtenka pabelsti į neutraliai atrodančias duris, ir tave įleidžia į vidų, o ten apstu įžymybių, besielgiančių kaip paprasti žmonės. Taip! Ir, ko gero, Tarkvinas visus juos pažįsta!

Žinoma, pažįsta. Juk Jis multimilijonierius!

Matau, kaip pravažiuojame Harrods parduotuvę. Mano skrandis sekundėlę susitraukia prisiminus tą paskutinį kartą, kai ten buvau. Prakeikti lagaminai. Prakeiktas Lukas Brendonas. Uch. Ot, norėčiau, kad jis dabar žingsniuotų gatve, o aš jam abejingai pamočiau, sėdėdama šalia penkiolikto tarp turtingiausių britų.

— Gerai, sustokite čia, — staiga Tarkvinas nurodo vairuotojui ir šypsosi man. — Atvažiavome prie pat durų.

— Puiku, — sakau aš ir atidarau dureles.

Prie kokių durų atvažiavome? Dairausi ir nieko nematau, po velnių. Esame prie Haid Parko kampo. Kas čia gali būti? Pagaliau išvystu iškabą. Štai kaip! Mes einame į Leinsboro restoraną!

Oho. Klasiška. Vakarienė Leinsboro. Kitaip ir būti negali. Pirmas pasimatymas, kitur ir negali eiti.

— Na, štai, — Tarkvinas atsiranda pašonėje. — Pagalvojau, kad pirmiausia užkąsime, o po to... žiūrėsim.

— Skamba neblogai.

Šaunu! Vakarieniausime Leinsboro, o paskui patrauksime į kokį nors prašmatnų naktinį barą. Geriau ir būti negali.

Mudu praeiname pro paradines Leinsboro duris, tačiau aš nesijaudinu. Visi žino, kad žymūs svečiai visada traukia prie užpakalinių durų, kad nesusidurtų su paparacais. Nors, tiesą sakant, nematau nė vieno paparaco. Matyt, jau įprasta sukti iškart prie užpakalinių durų. Patrauksim šonine gatvele ir įeisime pro virtuvę. Virėjai apsimes, kad nieko nemato, o mes ramiai nueisime į fojė. Kaip įdomu!

— Tikiuosi, tau ne kartą čia teko lankytis, — lyg ir atsiprašinėja Tarkvinas. — Ne pats originaliausias pasirinkimas.

— Nekalbėk niekų! — mudu pasukame prie stiklinių durų. — Aš paprasčiausiai dievinu...

Pala, pala, kur mes? Čia joks ne užpakalinis įėjimas. Čia...

„Pica prie parko“.

Tarkvinas vedasi mane į piceriją. Ką? Penkioliktas iš eilės turtuolis šalyje vedasi mane į sumautą piceriją?

— ...picą, — baigiu suglebusiu liežuviu. — Mėgstu ją.

— Tai gerai! — apsidžiaugia Tarkvinas. — Pamaniau, kad mums gal nesinorės ko nors prašmatnaus.

— Ką tu, — stengiuosi nutaisyti kuo įtikinamesnį veidą. — Nekenčiu prašmatnių restoranų. Jau verčiau ramiai suvalgyti picą.

— Ir aš taip galvojau, — Tarkvinas atsisuka į mane. — Bet dabar man nesmagu. Tu taip pasipuošusi... — Jis žiūri į mano aprangą. (Ir tegul spokso. Aš nesiruošiau pakloti krūvos pinigų Whistles parduotuvėje vien dėl kažkokios picerijos.) Na, jeigu nori, galime eiti į kokią nors geresnę vietelę. Čia pat už kampo yra Leinsboras...

Jis klausiamai išriečia antakį, ir man vos nenuslysta nuo liežuvio: „O, taip, prašau!“ Tačiau staiga susigriebiu. Juk čia išbandymas, tiesa? Prisimenate pasaką, kur reikia išsirinkti vieną iš trijų dėžučių? Visi žino, kuo tai kvepia. Niekada nesirink nei auksinės, nei sidabrinės. Reikia imti tą paprastą, švininę, kurią atidarius tvyksteli šviesa, ir ji pavirsta perlų krūva. Štai taip. Tarkvinas tiria mane, ar man patinka jis, ar jo pinigai.

Žinote, vis dėlto tai grynas įžeidimas. Kuo jis mane laiko?

— Ne, likime čia, — aš paliečiu jo ranką. — Bus daug ramiau. Ir... smagiau.

Nė kiek neperdedu. Be to, aš mėgstu picą. Ir tą gardžią česnakinę duonelę. Žinote, manau, pasirinkta puikiai.

Padavėjas atneša valgiaraščius, ir aš prabėgomis dirsteliu į lapą, juk ir taip žinau, ko noriu. Kada beužlėkčiau į Pizza Express, visada imu „Florentiną“. Su špinatais ir kiaušiniu. Tegul šaiposi, kas nori, bet ji man skaniausia.

— Gal norėsite aperityvo? — pasiūlo padavėjas, ir aš jau noriu pateikti įprastą: „O, tiesiog atneškite butelį vyno“, bet, velniai griebtų, juk sėdžiu šalia multimilijonieriaus, tai kodėl nepasigardžiavus džinu su toniku!

— Džino ir toniko! — tvirtai išrėžiu ir žiūriu, ar neišmušiau Tarkvino iš klumpių. Bet jis šypsosi ir sako:

— O gal norėtum šampano?

— O! — mane pačią pribloškia.

— Aš visada manau, kad šampanas ir pica — puikus derinys, — sako jis. — Prašau Moet butelį.

Čia tai bent. Čia tai geras. Šampanas ir pica. Tas Tarkvinas visai normalus.

Atnešamas šampanas, mudu pasikeičiame tostais, ir aš gurkšteliu kelis gurkšnelius. Jau darosi smagiau. Staiga regiu — kaulėta Tarkvino ranka per stalą tiesiasi prie manosios. Tiesiog instinktyviai, tikrai nevalingai, aš kilsteliu ranką, tarsi man būtų panižusi ausis. Jo veidu nuslysta nusivylimas. Jaučiu, kaip apmulkinau jį, kosteliu ir įbedu akis į kairėje ant sienos kabantį paveikslą.

O Dieve, lr kodėl aš taip apsižioplinau? Jeigu ketinu tekėti už šito vyruko, reikia ruoštis ne tik laikytis už rankučių.

Aš galiu susižavėti juo, tereikia didesnės savikontrolės, na, ir turbūt nusigerti. Pakeliu taurę ir patraukiu kelis gerus gurkšnius. Jaučiu, kaip galvoje linksmai spragsi burbuliukai: „Aš būsiu milijonieriaus žmona! Aš būsiu milijonieriaus žmona!“ Dirsteliu į Tarkviną — jis jau gražėja (tarytum keičia kailiuką). Regis, alkoholis ir bus raktas į mūsų laimingą santuoką.

Galvoje jau skrieja džiugi mūsų vestuvių dienos vizija. Aš pasipuošusi pasakiška, kokio nors garsaus dizainerio sukurta vestuvine suknele, o mama su tėčiu neatitraukia nuo manęs išdidžių žvilgsnių. Rūpesčių dėl pinigų daugiau nebus. Niekada. Penkioliktas tarp turtingiausių vyrų šalyje. Namas Belgravijoje. Ponia Tarkvin Klyt-Stiuart. Vien nuo šios minties pasidaro silpna.

O Dieve, visa tai bus mano. Tai gali būti mano.

Aš kuo šilčiau šypsausi Tarkvinui, o jis padvejojęs irgi nusišypso. Och. Aš juk nieko nesugadinau. Dabar mums dera nustatyti, kad esame dvasiškai artimi, turime tiek daug bendro.

— Aš dievinu... — pradedu aš.

— Ar tu... — tuo pat metu prataria jis.

— Atsiprašau, — skubu pasakyti. — Tęsk.

— Ne, tu tęsk.

— Ak. Na, aš tik norėjau pasakyti, kad man labai patinka tas paveikslas, kurį dovanojai Sjuzi, — nepakenks pagirti jo skonį. — Aš dievinu žirgus, — dėl viso pikto priduriu.

— Tada mums reikia kartu pajodinėti. Netoli Haid Parko yra labai geras žirgynas. Žinoma, nepalyginsi su tais arkliais, kokie yra kaime...

— Nuostabi mintis! Būtų labai smagu!

Niekas manęs neužsodintų ant arklio. Net ir Haid Parke. Bet tiek to, pritarsiu planui, o kai išmuš lemtinga valanda, pasakysiu, kad pasitempiau pėdos raiščius ar dar ką nors.

— O tau patinka šunys? — teiraujasi Tarkvinas.

— Myliu šunis, — užtikrinu.

Beveik nemeluoju. Tik pati nenorėčiau laikyti šuns: per daug vargo ir plaukų aplinkui. Tačiau gražu pažiūrėti, kaip parke laksto labradorai. Arba Andrekso šunyčiai...

Mes patylime, aš vėl siurbteliu šampano.

— Ar tau patinka „Ist Endo gyventojų“ serialas? Arba... „Karūnavimo gatvė“?

— Bijau, kad nė vieno neteko matyti, — atsiprašinėja Tarkvinas. — Tikiuosi, jie labai geri.

— Na... neblogi. Kartais labai nieko, o kartais... — aš pakraipau pirštus ir nusišypsau. — Juk žinai.

— Žinoma, — šūkteli Tarkvinas, tarytum būčiau pasakiusi ką nors ypač įdomaus.

Ir vėl keista tyla. Nei šis, nei tas.

— Ar ten, kur gyveni Škotijoje, yra gerų parduotuvių? — pagaliau paklausiu. Tarkvinas patempia lūpą.

— Kad ir nežinau. Aš einu į jas tik būtiniausiu atveju.

— Tikrai, — aš gerokai gurkšteliu šampano. — Ne, aš... aš irgi nekenčiu parduotuvių. Negaliu pakęsti jų.

— Tikrai? — nustemba Tarkvinas. — Aš maniau, kad visos panelės mėgsta eiti apsipirkti.

— Tik jau ne aš! Man labiau patiktų būti... laukuose, jodinėti. O šalia liuoksėtų du šunys.

— Puiku, — šypsosi Tarkvinas. — Kada nors taip ir padarysime.

Jau panašiau! Bendri interesai. Bendri pomėgiai.

Galbūt aš ir nebuvau visiškai nuoširdi, dabar mano interesai šiek tiek kitokie, bet jeigu reikės, jie pasikeis. Aš tikrai galiu pamėgti šunis ir arklius.

— Arba... arba klausytis Vagnerio, — lyg tarp kitko priduriu. Cha! Genijus!

— Tau tikrai patinka Vagneris? Ne visi jį mėgsta.

— Dievinu Vagnerį, — užakcentuoju. — Jis mano mėgstamiausias kompozitorius, — oi, ką ten rašė knygoje? — Man patinka... ee... tie skambūs, melodingi garsai, įausti preliude.

— Kuriame preliude? — susidomi Tarkvinas.

O velnias. Tai yra ne vienas preliudas? Aš lėtai siurbteliu šampano, norėdama laimėti laiko ir prisiminti šį tą daugiau iš skaitytos knygos. Prisimenu tik tiek: „Ričardas Vagneris gimė Leipcige.“

— Visuose preliuduose, — išpoškinu aš. — Mano manymu, jie visi pasakiški.

— Tikrai, — Tarkvinas lyg ir nustebęs. O Dieve. Matyt, ne tą pasakiau. Keisk temą. Keisk temą.

Mano džiaugsmui, padavėjas atneša česnakinės duonos, tad Vagnerio temą galime pamiršti. Tarkvinas užsako daugiau šampano. Man regis, jo gali prireikti mums abiem.

Tai reiškia, kad įpusėjusi savo „Florentiną“, jau išdažiau beveik visą butelį šampano, ir aš... Taip, aš visiškai pasigėriau. Mano veidai dega, akys kibirkščiuoja, o rankų mostai absoliučiai nekoordinuoti. Bet argi tai svarbu. Labai gerai, pasigėrusi jaučiuosi sąmojingesnė, gyvesnė ir beveik viena pati palaikau pokalbį. Tarkvinas irgi girtas, tik gal šiek tiek mažiau nei aš. Jis vis labiau tyla, lyg ir susimąstęs. Ir nenuleidžia nuo manęs akių.

Baigusi picą, palaimingai atsilošiu kėdėje. Tarkvinas patyli, spoksodamas į mane, o paskui, ištraukęs iš kišenės mažą dėžutę, tiesia man.

— Imk. Čia tau.

Akimirksnį net pagalvoju: „Štai! Jis pasiperša!“ (Juokinga, bet kitą akimirksnį mane perveria jau kita mintis: „Ačiū Dievui, galėsiu susimokėti bankui.“ Hmmm. Kai jis pasipirš iš tikrųjų, reikės pasistengti, kad aplankytų romantiškesnės mintys.)

Aišku, kad jis nesiperša. Čia tik mažytė dovanėlė.

Taip ir žinojau.

Dėžutėje randu kitą odinę dėžutę, o viduje — mažą auksinę sagę, vaizduojančią žirgą. Labai įspūdinga, gražiai padaryta. Akies vietoje — žalias akmenukas (smaragdas?).

Šitas daikčiukas tai jau tikrai ne man.

— Tai bent žavumėlis, — kvėpteliu pagarbiai. — Tiesiog... stulbinamas.

— Gana žavus, ar ne? Pagalvojau, kad tau patiks.

— Aš dievinu ją, — apverčiu sagę (praba yra — gerai), po to pažiūriu į Tarkviną ir sumirksiu. Akys kažin kokios miglotos. Dieve, aš pasigėriau. Žiūriu lyg pro šampaną. — Tu toks supratingas, — sumurmu.

Beje, aš sagėmis nesipuošiu. Įdomu, kur jas galima segti? Tiesiai į vidurį krūtinės? Na, jau ne. Kad po to paliktų skyles?

Ėėė! Ji sudirbs mano puikiąją Whistles suknelę! Įdomu, kuriai patiktų, kad arklys šuoliuotų per papus?

— Turiu ją įsisegti, — sakau jam ir atsargiai duriu į suknelę. Vos spėju ją užsegti, suknelė praranda savo modelį. Turbūt kvailiau nebegalima atrodyti.

— Gražu, — giria Tarkvinas, žiūrėdamas man į akis. — Bet tu... visada graži.

Kai pamatau, kaip Tarkvinas svyra artyn, mano skrandis padaro salto. Ar tik jis vėl nesitaiko paimti man už rankos? O gal ir pabučiuoti. Bežiūrint į jo pravertas, drėgnas lūpas mane nupurto šaltis. O Dieve, aš dar nepasiruošusi tam. Ne, aš tikrai noriu Tarkviną pabučiuoti, kaipgi kitaip. Jis iš tiesų patrauklus. Tiktai... manyčiau, kad man dar reikėtų išgerti šampano.

— Mane sužavėjo tas šalikas, kurį mačiau aną vakarą ant tavo kaklo. Žiūrėjau į tave ir galvojau...

Dabar jo ranka visiškai priartėjo prie manosios.

— A, tas Denny and George šalikas? — linksmai čiaušku, nelaukdama, kol jis baigs sakinį. — Išties gražus. Buvo mano tetos, bet ji mirė. Labai liūdna.

Nesiliauk kalbėti. Čiauškėk linksmai ir daug gestikuliuok.

— Tai va, ji man paliko savo šaliką, — skubu pasakoti toliau, — kad visada ją prisiminčiau. Vargšelė teta Ermintrūda.

— Labai užjaučiu, — Tarkvinas atrodo nustebęs. — Aš nežinojau.

— Ne. Ją primins visi jos nuveikti darbai, — aš šypteliu. — Teta buvo labai labdaringa. Nuolat kam nors aukodavo.

— Ar yra įkurtas koks nors fondas jos vardu? — domisi Tarkvinas. — Kai mano dėdė mirė...

— Taip! Ermintrūdos Blumvud fondas... smuikininkams, — improvizuoju aš, pastebėjusi plakatą, skelbiantį apie muzikos vakarą. — Smuikininkams Malavyje. Tokia buvo jos valia.

— Smuikininkams Malavyje? — pakartoja Tarkvinas.

— Tikrai taip! — taršku. — Ten beviltiškai trūksta klasikinės muzikos atlikėjų. Be to, praturtės ir kultūra.

Negaliu patikėti, ką aš paistau! Aš baimingai dirsteliu į Tarkviną, o šis, regis, rimtai susidomėjęs!

— Tai kokia tiksliai to fondo paskirtis? — klausia jis.

O Dieve. Į kur aš dabar įsivėliau?

— Remti... šešis smuiko dėstytojus per metus, — atsakau po pauzės. — Be abejo, jiems reikia ir specialistų, ir gerų smuikų. Tačiau galutinis rezultatas vertas to. Be to, jie dar mokys žmones daryti smuikus, o tada ekonomiškai nepriklausys nuo Vakarų.

— Tikrai? — Tarkvinas suraukia antakius. Gal aš nusišnekėjau?

— Na, — aš susijuokiu, — užteks kalbėti apie mane ir mano šeimą. Ar matei kokių nors gerų filmų?

Gerai. Dabar pakalbėsime apie filmus, paskui atneš sąskaitą, o po to...

— Palauk, — sako Tarkvinas. — Pasakyk, kaip tas projektas vykdomas?

— O! Mm... gana gerai. Tiesą pasakius, pastaruoju metu aš nelabai juo domėjausi. Juk žinai, tokie dalykai visuomet...

— Aš labai norėčiau įnešti šiokį tokį indėlį, — nutraukia mane Tarkvinas.

Ką?

Jis norėtų — ką?

— Gal žinai, kieno vardu turėčiau išrašyti čekį? — jis jau kiša ranką į švarko kišenę. — Ar tai Blumvud fondas?

Aš sėdžiu suparalyžiuota ir žiūriu, kaip jis išsitraukia Coutts čekių knygelę.

Penkioliktas šalies turtuolis.

— Aš... aš nesu tikra, — girdžiu savo balsą kažkur tolumoje. — Nelabai žinau tikslų, pavadinimą.

— Tuomet išrašysiu jį tavo vardu, gerai? Tu jį galėsi persiųsti, — ir Tarkvinas puola rašyti:

Išmokėti Rebekai Blumvud

Penkių...

Turbūt rašys penkis šimtus svarų. Gi nepaliks tik penkių svarų...

... tūkstančių svarų sumą,

T. A. Klytas-Stiuartas

Netikiu savo akimis. Man išrašytas penkių tūkstančių svarų vertės čekis. Penki tūkstančiai svarų, priklausantys tetai Ermintrūdai ir smuiko mokytojams Malavyje.

Tik jeigu jie egzistuotų.

— Prašau, — Tarkvinas duoda čekį, o aš tiesiu ranką tarsi sapnuodama.

Išmokėti Rebekai Blumvud penkis tūkstančius svarų.

Aš dar kartą lėtai skaitau kiekvieną žodį. Man taip palengvėja, kad vos nepuolu į ašaras. Penki tūkstančiai. Daugiau negu sudėtum mano kredito perviršį ir VISA sąskaitą. Šitas čekis išspręstų visus mano rūpesčius. Iš karto. Na, gerai, aš nesu tie smuikininkai iš Malavio, bet Tarkvinui jokio skirtumo, ar ne? Jis niekada nepatikrins. O jeigu ir taip, sukurčiau kokią nors istoriją.

Galų gale, ką reiškia 5 tūkstančiai svarų tokiam milijonieriui kaip Tarkvinas? Jis gal net nepastebės, ar aš sumokėjau juos, ar ne. Menkutė sumelė, turint 25 milijonus! Tiesiog juokinga dalelė, gal ne? Paprastam žmogui tai tarsi penkiasdešimt pensų. Aš kalbu apie 50 pensų nugvelbimą. Tai ko laukti?

— Rebeka?

Tarkvinas spokso į mane, o aš vis dar laikau ranką vos per kelis colius nuo čekio. Greičiau imk. Jie tavo. Paimk tą čekį ir įsidėk į rankinę. Aš didvyriškai įsitempiu ir tiesiu pirštus, belieka juos sugniaužti. Artyn... artyn... pirštai tik tiesiasi, tiesiasi, dreba ir tiesiasi.

Nieko nebus. Negaliu. Tiesiog negaliu paimti tų jo pinigų.

— Aš negaliu jų imti, — skubu pasakyti ir atitraukiu ranką. Jaučiu, kaip raudonuoju. — Tiksliau... aš nežinau, ar tas fondas priima pinigus.

— Gerai, — sako Tarkvinas. Matau, kad jis suglumęs.

— Kai žinosiu daugiau, pasakysiu, kieno vardu išrašyti čekį, — aš gerokai maukteliu šampano. — Tu geriau jį suplėšyk.

Aš nežiūriu, kaip jis plėšo tą lapelį. Spoksau į šampano taurę ir, rodos, tuoj apsižliumbsiu. Penki tūkstančiai būtų pakeitę visą mano gyvenimą. Tarkvinas paima ant stalo gulinčią degtukų dėžutę ir peleninėje padega skutelius. Abu žiūrime, kaip jie bematant virsta pelenais.

Jis padeda degtukus, nusišypso ir sako:

— Aš atsiprašysiu minutėlei.

Tarkvinas nueina į kitą restorano galą, o aš siurbčioju šampaną. Paskui pasiremiu galvą rankomis ir atsidustu. Reikia mąstyti filosofiškai. Gal man pavyks išlošti tuos 5 tūkstančius svarų. O gal Dereko Smito kompiuteris užstrigs ir visos mano skolos dings. O gal kas nors netyčia ims ir apmokės mano VISA sąskaitą.

O gal Tarkvinas pasipirš grįžęs iš tualeto.

Mano akys nukrypsta į Coutts čekių knygelę, kurią Tarkvinas paliko ant stalo. Milijonieriaus čekių knygelė. Oho. Įdomu, kaip ji atrodo iš vidaus? Gal Tarkvinas visada išrašo milžiniškas sumas? Ko gero, jis išleidžia daugiau pinigų per dieną negu aš per metus.

Prisitraukiu čekių knygelę ir atverčiu. Ir pati nesuprantu, ko ieškau. Tiesiog tikiuosi išvysti milžinišką sumą. Pirmoji šaknelė terodo 30 svarų. Niekai! Atverčiu žiupsnelį toliau. 520 svarų. Skirta kažkokiems Arundel & Son. Dar toliau randu 7515 svarų American Express. Jau panašiau. Kaip sau norite, tačiau tokiais skaičiukais pasaulio neapstulbinsite. Čia galėtų būti bet kieno čekių knygelė. Praktiškai galėtų būti ir mano.

Užvertusi pastumiu ją atgal ir pakeliu akis. Šakės. Į mane žiūri Tarkvinas.

Jis stovi prie baro, o padavėjas rodo jam į kitą restorano pusę. Tačiau jis žiūri ne į padavėją, o į mane. Mūsų akys susitinka, mano skrandis susitraukia. Prakeikimas.

Velniai griebtų. Kažin ką jis tiksliai pamatė?

Aš greitai atitraukiu ranką nuo tos knygelės ir čiumpu taurę. Nurijusi gurkšnį pažvelgiu į Tarkviną, tarsi tik dabar jį būčiau pastebėjusi. Pasiunčiu jam žavią šypseną, o po minutėlės jis atsako tuo pačiu. Po to vėl dingsta, o aš plazdančia širdimi susmunku kėdėje.

Tik nepanikuok. Elkis natūraliai. Gal jis net nematė, ką aš dariau, o jeigu ir matė — dirstelėjimas į svetimą čekių knygelę dar nėra didžiausias pasaulyje nusikaltimas. Jeigu Tarkvinas paklaustų, ką aš dariau, pasakyčiau, kad... patikrinau, ar jis teisingai užpildė šaknelę. Taip. Kaip tik šitaip ir atsakysiu, jeigu jis užsimins.

Tarkvinas neužsimena. Grįžęs prie stalo, tylomis knygelę įsikiša į kišenę ir mandagiai klausia:

— Ar jau baigei?

— Taip. Taip, baigiau, ačiū.

Mėginu kalbėti natūraliai, bet girdžiu, kad balsas skamba kaltai, o veidai dega.

— Gerai, — sako jis. — Aš jau užmokėjau... gal eisime?

Ir viskas. Pasimatymas baigtas. Tarkvinas nepriekaištingai galantiškai palydi mane iki „Pica prie parko“ durų, sustabdo taksi ir sumoka už mano kelionę į Fulhamą. Nedrįstu prasižioti, ar Tarkvinas norėtų važiuoti kartu namo arba į kokią kitą vietelę išgerti: jaučiuosi lyg ištikta stabo. Taigi pabučiuojame vienas kitą į skruostą, jis pasako, kad puikiai praleido laiką, o aš dar kartą padėkoju už nuostabų vakarą.

Visą laiką iki Fulhamo tik ir svarstau, ką jis spėjo pamatyti, ir raminu skrandį.

Taksi priveža mane prie namo, atsisveikinu su vairuotoju ir krapštausi raktų. Dabar išsitiesiu karštoje vonioje ir gerai pagalvosiu, kas tiksliai nutiko toje picerijoje. Ar Tarkvinas matė mane vartančią jo čekių knygelę? Gal tik pastebėjo, kad paslaugiai stumiu ją arčiau jo vietos? O gal visai nieko nematė.

Kodėl Tarkvinas staiga pasidarė toks šaltas ir mandagus? Kažką pastebėjo, kažką įtarė. Be to, dar išvydo, kaip nuraudau ir vengiau jo žvilgsnio. O Viešpatie, kodėl aš nuolat turiu atrodyti kalta? Aš juk nieko nepadariau. Tik smalsavau. Argi čia nusikaltimas?

Ko gero, iš karto reikėjo ką nors pasakyti, suskelti kokį juoką. Paversti viską paprastu, linksmu pokštu. Tik kažin kas leiptų iš juoko, regėdamas, kaip vartai svetimą čekių knygelę? O Dieve, kokia aš žiopla. Ir kas man liepė kišti nagus prie to prakeikto daikto? Reikėjo sau sėdėti ir ramiai laižyti šampaną.

Visgi būkim biedni, bet teisingi: kodėl Tarkvinas paliko ją ant stalo? Vadinasi, nieko slapto nėra. Be to, dar neaišku, ką jis matė. Galbūt aš tiesiog paranojike.

Kišu raktą į spyną jau visiškai nurimusi. Sakykim, Tarkvinas nebuvo visiškai draugiškas, bet gal pasijuto blogai ar panašiai. O gal nenorėjo skubinti įvykių. Reikės rytoj nusiųsti jam gražų laiškelį, dar kartą padėkoti ir pasiūlyti nueiti paklausyti Vagnerio. Puiki mintis. Tik reikės daugiau sužinoti apie tuos preliudus, kad žinočiau, ką atsakyti, jei paklaustų. Taip! Viskas bus gerai. Be reikalo panikavau.

Atidarau duris, sagstausi paltą, gi žiūriu — prieškambaryje manęs laukia Sjuzi. Sėdi ant laiptukų ir laukia. Jos veidas kažin koks keistas.

— O, Bekse, — priekaištingai kraipo galvą, — aš ką tik kalbėjausi su Tarkvinu.

— Gerai, — nors stengiuosi kalbėti natūraliu balsu, vis dėlto jis lyg ir cypia. Nusisukusi pakabinu paltą, nusivynioju šaliką — tempiu laiką. Ką jis pasakė?

— Na, nėra prasmės klausti — apie ką? — sumykiu. Man jau darosi bloga. Būtų gerai užtraukti dūmą.

— Aš tavęs nekaltinu ar panašiai. Tik pagalvojau... — Sjuzi krato galvą ir atsidūsta, — ... kad galėjai švelniau atstumti jį. Tarkvinas toks nuliūdęs. Juk žinai, vargšelis taip žavėjosi tavimi.

Kas čia dabar? Atstumti jį švelniau?

— Ką jis... — aš apsilaižau išdžiūvusias lūpas. — Ką jis tiksliai pasakė?

— Jis skambino norėdamas pasakyti, kad tu palikai lietsargį. Matyt, padavėjas pasivijo jį. Bet juk žinai, aš paklausiau, kaip praėjo pasimatymas...

— Ir... ką jis atsakė?

— Na, — Sjuzi gūžteli pečiais, — jis sakė, kad tau iš tikrųjų viskas patiko, bet tu labai aiškiai parodei nebenorinti daugiau jo matyti.

— O!

Aš susmunku ant grindų. Štai kaip. Tarkvinas viską matė. Aš pati sugrioviau visus tiltus.

Tačiau jis nepasakė Sjuzi visos tiesos. Gynė mane. Apsimetė, kad aš nusprendžiau padėti tašką. Jis tikras džentelmenas.

Tarkvinas visą vakarą elgėsi džentelmeniškai: buvo malonus, žavus, mandagus. O aš ištisai melavau.

Aš rimtai užsimanau pažliumbti.

— Man taip gaila, — sako Sjuzi. — Suprantu, čia tau spręsti, bet jis toks mielas vyrukas. Ir visą amžių buvo aistringai tave įsimylėjęs! Judu būtumėte ideali pora. — Ji žiūri į mane labai įsiteikiamai. — Nejaugi nėra jokios vilties, kad tu dar bent sykį išeitum su juo?

— Aš... aš tikrai taip nemanau, — šiurkštokai atsakau. — Sjuzi... aš pavargau. Eisiu į lovą.

Vengdama jos akių, atsikeliu nuo grindų ir nušliaužiu koridoriumi į savo kambarį.

LONDONO BANKAS

London Haus Milo gatvė

EC3R 4DW

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų kovo 23 d.

Gerbiamoji panele Blumvud, dėkojame, kad kreipėtės į Londono banko Easifone paskolų skyrių.

Deja, mūsų kreditų teikimo grupė atmetė Jūsų prašymą, kadangi „drabužių ir kosmetikos pirkimas“ nėra tinkama priežastis, kad būtų suteikta solidi neapdrausta paskola.

Dėkojame, kad kreipėtės į Londono banką.

Nuoširdžiai Jūsų

Margaret Hopkins, patarėja paskolų klausimais

Endvičo bankas

FULHAMO SKYRIUS

Fulhamo kelias 3

Londonas SW6 9JH

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų kovo 24 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

noriu patvirtinti mūsų susitikimą, kuris įvyks pirmadienį, kovo 27 d., 9.30 val., mūsų Fulhamo skyriuje. Priimamajame prašau pasakyti, kad atėjote pas mane.

Iki pasimatymo.

Nuoširdžiai Jūsų

Derekas Smitas, valdytojas

ENDVIČAS — MES RŪPINAMĖS JUMIS

Penkioliktas skyrius

Dar niekada gyvenime taip baisiai nesijaučiau, kaip pabudusi kitą rytą. Niekada.

Pirmiausia — siaubingas skausmas. Vos pakrutinu galvą — ji treška ir skyla pusiau. Nebandyk atmerkti akių, nebandyk svarstyti, kas esi, kokia dabar diena, o gal jau reikėjo kur nors būti šią akimirką.

Guliu paslika, vos gyva, švokšdama. Jaučiu, kaip pila karštis, dažnėja kvėpavimas. Reikia kvėpuoti ritmingai. Įkvėpk — iškvėpk, įkvėpk — iškvėpk. Viskas grįš į vėžes, jausiuosi geriau. Įkvėpk — iškvėpk, įkvėpk — iškvėpk. Gerai... Rebeka. Teisingai. Aš esu Rebeka Blumvud. Įkvėpk — iškvėpk, į — iš.

Kas dar? Vakarienė. Kažkur vakarieniavau vakar vakare. Į — iš, į — iš.

Pica. Valgiau picą. Pala, su kuo aš buvau? Į — iš, į...

Tarkvinas.

Iš.

O Dieve. Tarkvinas.

Varčiau čekių knygelę. Viską sudirbau. Pati kalta.

Mane vėl užvaldo neviltis. Užsimerkiu, kad bent kiek aprimtų tvinksėjimas galvoje. Jau prisimenu, kaip grįžusi nuėjau į savo kambarį ir ant tualetinio stalelio pamačiau škotiškos degtinės pusbutelį, kurį kažkada man buvo davusi Scottish Trudential įmonė. Nors ir nemėgstu viskio, tačiau atsidariau jį ir išgėriau... na, gal keletą stiklelių. Matyt, dėl to ir negaluoju dabar.

Šiaip taip atsisėdu ir klausausi, bene išgirsiu Sjuzę. Jokio garselio. Butas tuščias. Aš viena.

Viena su savo mintimis.

Tiesą pasakius, tų minčių man jau gana. Galva tvinksi, visa tvinksiu. Reikia kaip nors pajudėti ir išsiblaškyti. Išeiti, susirasti kokią tykią vietelę ir išgerti kavos puoduką. Galbūt kaip nors susilopysiu.

Išslenku iš lovos, nusvirduliuoju iki tualetinio staliuko ir pažvelgiu į veidrodį. Vaizdas prastas. Veidas pažaliavęs, lūpos suskirdusios, plaukai sulipę kuokštais. Prasčiausias tai žvilgsnis: bereikšmis, apgailėtinas. Šlykštu. Praėjusį vakarą ant sidabrinės lėkštutės man buvo patiektas fantastiškas šansas. Išverčiau jį į šiukšlinę. Dieve, kokia aš nevėkšla. Aš nenusipelniau gyventi.

Patraukiu į Kings Roud gatvę, norėdama pasinerti į beveidį bruzdesį. Oras gaivus, šviežias, jau galima pamiršti vakarykštę nesėkmę. Beveik įmanoma.

Nuėjusi į Aroma kavinę, užsisakau didelį puodelį kapucino kavos. Gurkšnoju ramiai, tarsi viskas klostytųsi kuo puikiausiai ir aš, kaip bet kuri kita panelė, sekmadienį susiruošiau apsipirkti. Niekur aš neisiu. Mano mintys — lyg sugedusi plokštelė: sukasi, sukasi, sukasi.

Jeigu nebūčiau lietusi Tarkvino čekių knygelės, jeigu nebūčiau tokia kvaila, viskas būtų susiklostę gerai. Aš jam patikau, mudu laikėmės už rankų, jis planavo vėl mane kur nors pasikviesti. O Dieve, kaip būtų gerai, kad galėčiau sugrąžinti praėjusį vakarą...

Nebegalvok. Nebepakeliama. Galėjau dabar čia su Tarkvinu gerti kavą. Būčiau kada nors tapusi penkiolikta turtingiausia šalyje moterimi.

O dabar...

Iki ausų paskendusi skolose. Pirmadienio rytą tas susitikimas su banko valdytoju. Nežinau, ką darysiu. Tiesiog nežinau.

Siurbteliu kavos ir išvynioju šokoladuką. Jis man visiškai nereikalingas, bet vis tiek įsikišu į burną.

Blogiausia, iš tikrųjų blogiausia, kad Tarkvinas man jau buvo pradėjęs patikti. Gal Dievulis ir pagailėjo jam išvaizdos, bet vyrukas labai malonus ir savotiškai linksmas. Ir dar sagę padovanojo.

Ir Sjuzi nepasakė, ką aš dariau. Ir patikėjo, kad mėgstu šunis, Vagnerį bei tuos sumautus smuikininkus Malavyje. Tarkvinas nė sekundėlę nesuabejojo.

O Dieve, aš tuoj apsižliumbsiu.

Skubiai nusišluostau akis, ištuštinu puodelį ir pakylu. Išėjusi į gatvę stabteliu, bet tuoj imu greitai žingsniuoti. Gal vėjas išpūs tas nelemtas mintis ir praskaidrins nuotaiką.

Pėdinu, pėdinu, bet kaip blogai, taip blogai. Galva plyšta, akys kaista. Tikrai praverstų koks stiklelis. Stiklelis arba cigaretė, arba...

Aš pakeliu akis: stoviu priešais Octagon, savo pamėgtąją parduotuvę. Trys aukštai drabužių, aksesuarų, baldų, dovanų, kavinukių, sulčių barų ir gėlių skyrius, į kurį vien pažiūrėjus norisi visus savo namus išpuošti gėlėmis.

Piniginę turiu prie savęs.

Ką nors menko, kad pakiltų nuotaika. Sportinius marškinėlius ar dar ką nors. Arba burbulų voniai. Man būtina ką nors nusipirkti. Daug neišleisiu. Tik įeisiu ir...

O Dieve, kaip gera. Šilta, šviesu. Štai kur mano vieta. Štai kur mano tikroji buveinė.

Nors ir artėju prie marškinėlių skyriaus, laimingesnė nesijaučiu. Naršau po lentynas, o to jaudulio, kurį visuomet patiriu, įsigydama kokį nors daikčiuką, kaip nėr, taip nėr. Išsirenku trumpučius marškinėlius su sidabrine žvaigžde per vidurį ir įtikinėju save, kad esu patenkinta. Akys užkabina stovą su chalatais. Ne pro šalį būtų įsigyti naują chalatą.

Čiupinėju dailutį, baltutėlį chalatą, o galvoje tarsi kas įjungė radiją: „Nedrįsk. Tu turi skolų. Nedrįsk. Tu turi skolų.“

Taip, gal ir turiu.

Dabar jau nesvarbu, nieko nepakeisi. Turiu skolų ir dar daugiau turėsiu. Įnirtingai čiumpu chalatą ir užsimetu ant rankos, o paskui siekiu tokių pačių šlepečių. Nėra prasmės pirkti tik pusę komplekto.

Kasa čia pat, kairėje, bet ji man kol kas nerūpi. Einu prie eskalatoriaus ir kylu į baldų skyrių. Laikas įsigyti naują antklodę su užvalkalu. Baltu, kad derėtų prie chalato. Ir dvi pagalvėles. Dar dirbtinio kailio užtiesalą.

Kaskart papildydama didėjančią krūvą jaučiu, kaip plūsteli malonumas. Lyg fejerverkas. Tą akimirką viskas gerai, bet tvykstelėjusi šviesa ir kibirkštys išblėsta, o mane vėl gaubia aklina tamsa. Todėl karštligiškai dairausi toliau. Didžiulė kvapi žvakė. Jo Malone dušo želė ir drėkinamasis kremas. Maišelis aromatingų žiedlapių ir lapelių. Visą laiką tas fejerverkas švysteli ir vėl išblėsta. Tie švystelėjimai vis trumpėja ir trumpėja. Kodėl? Kodėl aš nė kiek nepralinksmėju?

— Gal galiu padėti? — kažin kieno balsas suardo mano mintis. Prie manęs stoviniuoja jaunas pardavėjas, apsirengęs Octagon apranga — baltais marškiniais ir lininėmis kelnėmis. Jis žiūri į mano pirkinių krūvą, gulinčią ant grindų. — Gal norėtumėte, kad ką nors palaikyčiau, kol jūs išsirinksite?

— O, — ant grindų iš tiesų susikaupė nemaža krūvelė. — Ne, nesirūpinkite. Aš jau... jau einu sumokėti.

Mudviem pavyksta susemti visus pirkinius ir nutempti iki stilingos granito kasos, stovinčios skyriaus viduryje. Kasininkė ima darbuotis. Pasirodo, tos atraminės pagalvėlės nukainotos, o aš ir nepastebėjau. Kol ji ieško tikslios kainos, už manęs nusidriekia eilutė.

— Iš viso 370,56 svarų, — pagaliau nusišypso ji. — Kaip mokėsite?

— Em... Switch kortele, — kol pardavėja tvarkosi su mano kortele, nužvelgiu visus savo krepšelius su pirkiniais. Įdomu, kaip reikės juos partempti namo?

Mano mintys kaipmat atšoka. Nenoriu galvoti apie namus. Nenoriu galvoti nei apie Sjuzę, nei apie Tarkviną, nei apie praėjusią naktį.

— Atleiskite, — atsiprašinėja panelė, — kažkas blogai. Jūsų kortelė negalioja. — Ji grąžina kortelę, — ar turite dar ką nors?

— O, — aš šiek tiek sutrinku. — Aš... turiu VISA kortelę.

Kaip nepatogu. Kas atsitiko tai kortelei? Ji atrodo visiškai normali. Reikės pasiskųsti bankui.

Bankas. Rytoj susitikimas su Dereku Smitu. O Dieve. Negalvok apie tai. Nukreipk dėmesį. Žiūrėk į grindis. Dairykis po parduotuvę. Už manęs jau nutįsusi geroka eilė. Girdžiu kosulius ir krenkštimus. Visi laukia. Aš dirsteliu į už manęs stovinčią moteriškę ir nesmagiai šypteliu.

— Ne, — sako toji panelė. — Ir šita netinka.

— Ką? — aš bematant atsisuku į ją. Mano VISA kortelė negera? Dėl Dievo, tai juk VISA kortelė. Ji galioja visame pasaulyje. Kas čia darosi? Nieko nesuprantu. Nieko ne...

Mintis nutrūksta. Mane ima krėsti šaltis. Tie laiškai, kuriuos nugrūsdavau į tualetinio staliuko stalčių. Nejaugi jie...

Ne. Tik nesakykite, kad jie sustabdė jos galiojimą. Jie negali taip pasielgti.

Mano širdis netelpa krūtinėje. Aš ir pati žinau, kad man nepavyksta apmokėti savo sąskaitų, bet man žūtbūt reikia VISA kortelės. Šitaip anuliuoti mano kortelę! Imu drebėti.

— Žmonės laukia, — kasininkė mosteli ranka į eilę. — Jeigu negalite sumokėti...

— Žinoma, galiu, — mano skruostai dega. Virpančiais pirštais sužvejoju rankinėje savo sidabrinę Octagon kreditinę kortelę, kuri buvo giliai nukišta, nes jau seniai ja nesinaudojau. — Prašom. Įskaičiuokite viską.

— Puiku, — trumpai atrėžia kasininkė ir brūkšteli kortele.

Mes tyliai laukiame, kol aparatas atliks operaciją, ir tik dabar man šmėkšteli klausimas, ar esu padengusi savo skolą Octagon parduotuvei. Kažkada buvau gavusi bjaurų laišką apie kažkokią neapmokėtą sąskaitą, bet jau seniausiai turėjau atsiskaityti. Jeigu ne viską, tai bent tam tikrą dalį. Ar tikrai? Garantuoju, kad...

— Aš turiu paskambinti, — tarsteli kasininkė, spoksodama į kasos aparatą. Ji greitai surenka numerį. — Sveiki, — sako ji. — Taip. Aš noriu patikrinti sąskaitos numerį...

Už manęs kažkas garsiai dūsauja. Mano skruostai įsiliepsnoja, bijau dairytis, bijau pajudėti.

— Aišku, — pagaliau baigia pokalbį kasininkė. Vien nuo jos žvilgsnio man susuka skrandį: neliko jokio mandagumo nei atsiprašinėjimų. Vien priešiškumas.

— Mūsų finansų apskaitos skyrius prašo skubiai jiems paskambinti, — šiurkščiai sako ji. — Aš duosiu numerį.

— Gerai, — mėginu ramiai atsakyti, tarsi būčiau išgirdusi paprasčiausią prašymą. — Gerai. Paskambinsiu. Dėkui. — Ištiesiu ranką į savo kortelę. Velniop visus pirkinius. Man rūpi kuo greičiau išnešti sveiką kailį.

— Atleiskite, regis, jūsų sąskaita įšaldyta, — kasininkė nė nemano pritildyti balso. — Turiu paimti jūsų kortelę.

Žiūriu į ją netikėdama. Ima trūkčioti mano veidas. Už manęs kyla bruzdesys, matyt, žmonės, pagauti ekstazės, vienas kitam varpo alkūnėmis šonus.

— Na, tai jeigu negalite apmokėti kitaip... — priduria kasininkė, žiūrėdama į mano pirkinių kalną: chalatą, lovos užtiesalų komplektą, kvapnią žvakę ir taip toliau, ir taip toliau. Visas bereikalingas šlamštas, už kurį negaliu susimokėti. Žiūrint į visa tai, man net pasidaro bloga.

Aš papurtau galvą. Jaučiuosi taip, tarsi jie būtų nutvėrę mane vagiančią.

— Elza, — šaukia pardavėja. — Ar gali ateiti pagalbon? Pirkėja viso šito nebeperka. — Ji mosteli į krūvą. Kita pardavėja bereikšmiu veidu viską pastumia šalin, kad netrukdytų kitiems.

— Kitas, prašau.

Už manęs stovinti moteris pajuda pirmyn, vengdama pažvelgti man į akis, ir aš lėtai nusisuku. Tokio pažeminimo dar neteko patirti. Rodos, visi pirkėjai ir pardavėjai tik ir žiopso į mane, kuždasi ir baksi vienas kitą alkūnėmis. Matei? Matei, kas atsitiko?

Tirtančiomis kojomis einu šalin, nesižvalgydama nei į kairę, nei į dešinę. Košmaras. Turiu kuo greičiau nešdintis iš čia. Kuo greičiau į gatvę ir eiti...

Kur eiti? Turbūt namo.

Negaliu ten eiti ir pažiūrėti Sjuzi į akis, klausytis, koks tas Tarkvinas mielas. Arba dar blogiau — sutikti jį patį. O Dieve. Vien nuo tos minties man pasidaro bloga.

Ką dabar daryti? Kur dėtis?

Linkstančiomis kojomis žengiu šaligatviu, nusisukusi nuo pašaipiai blizgančių vitrinų. Ką daryti? Kur eiti? Nuo panikos svaigsta galva.

Sustoju ties sankryža ir laukiu, kol užsidegs žalia šviesa. Akys nukrypsta į vitriną kairėje, kur išdėlioti kašmyro megztiniai. Aš vos neapsiverkiu iš palengvėjimo, išvydusi skaisčiai raudoną Pringle nertinį stačia apykakle. Yra kur eiti. Yra viena vieta, kur bet kada galiu nueiti.

Namo, pas mamą ir tėtį.

Šešioliktas skyrius

Kai tą popietę nueinu į tėvų namus be jokio išankstinio įspėjimo, norėdama pasakyti, kad pabūsiu pas juos keletą dienų, jie nei nustemba, nei apstulbsta.

Tiesiog tokie ramutėliai, tarsi tik to ir būtų tikėjęsi nuo tada, kai atsikrausčiau į Londoną. Tai ką, gal jie kiekvieną savaitę laukė, kad apsireikšiu prie jų namų slenksčio be jokio lagamino ir dar paraudusiomis akimis? Jie iš tikrųjų elgiasi taip ramiai tarsi ligoninės priimamojo brigada, kuri dar prieš savaitę buvo surepetavusi visą skubios pagalbos procedūrą.

Tik, žinoma, priimamajame medikai nerengtų debatų, koks geriausias būdas išgelbėti pacientą. Po kelių minučių man norisi sprukti į lauką, palaukti, kol jiedu priims veiksmų planą, ir vėl paspausti durų mygtuką.

— Dabar lipk į viršų ir įlįsk į karštą vonią, — sako mama, vos spėju pasidėti rankinę. — Tikiuosi, tu labai išvargusi!

— Gal ji visai nenori į vonią! — atremia tėtis. — Gal ji nori ko nors išgerti. Ar nori išgerti, mieloji?

— Ar tu protauji? — mama reikšmingai žvilgteli į jį. Tas žvilgsnis turėtų reikšti: „O jeigu ji alkoholikė?“ — ir man nedera jo pastebėti.

— Aš nenoriu išgerti, ačiū, bet arbatos tikrai neatsisakyčiau.

— Žinoma, žinoma! — sukrunta mama. — Greimai, užkaisk virdulį, — ji ir vėl pasiunčia tėčiui reikšmingą žvilgsnį. Vos jis spėja dingti virtuvėje, mama prieina prie manęs ir tyliai klausia: — Ar tu gerai jautiesi, brangioji? Gal kas... atsitiko?

O Jėzau, niekas taip nenustumia į ašarų pakalnę, kaip užjaučiamas mamos balsas, kai ir taip jautiesi susmurgusi.

— Na, — sakau šiek tiek virpančiu balsu, — viskas lyg ir buvo gerai. Tiktai... šiuo metu kiek kitaip. Galiausiai viskas susitvarkys, — aš gūžteliu pečiais ir nusisuku.

— Matai... — mama dar labiau pritildo balsą. — Tavo tėvas nėra toks senamadiškas, kaip atrodo. Aš žinau, kad jeigu mums tektų prižiūrėti... mažutėlį, kol tu sieksi karjeros...

Ką?

— Mama, nesirūpink! — aštriai šūkteliu. — Aš nesu nėščia!

— Aš ir nesakiau, kad esi, — ji net rausteli. — Tik norėjau pasiūlyti savo pagalbą.

Kad jį velniai, į ką pavirto mano tėvai! Per daug prigulę prie tų savo „muilo operų“, štai kur bėda. Aišku, jie tikėjosi, kad aš nėščia. O paskui tą žiaurų, vedusį mano meilužį nuknekcintų ir pakastų po velėna.

Kažin ką reiškia tas „norėjau pasiūlyti savo pagalbą“? Kol kasdien nežiūrėjo „Rikio ežero“, tol nebuvo tokių kalbų.

— Nagi, nagi, — bruzda mama. — Eikime gerti arbatos.

Nuseku paskui ją į virtuvę, susėdame prie jaukiai garuojančios arbatos. Turiu pasakyti, pasidaro labai gera. Karšta, stipri arbatėlė ir šokoladinis biskvitas. Nuostabu. Užsimerkiu, gurkšteliu kvapnios arbatos ir atsimerkiu: tėvų veidai net persikreipę iš smalsumo. Mama iš karto keičia veido išraišką nusišypsodama, o tėvas kosteli. Aišku, laukia išsižioję, kol pasipasakosiu, kas nutiko.

— Na, — atsargiai pradedu aš, — jūs turbūt laikotės gerai?

— Taip, taip, mes tai gerai, — skuba patvirtinti mama.

Vėl visi tyli.

— Beki? — liūdnai prabyla tėtis, ir mudvi su mama pasisukame į jį. — Gal tau atsitiko kokia bėda, apie kurią mums reikėtų žinoti? Jeigu tu nieko prieš, pasakyk mums, — skuba pridurti jis. — Žinok, mes viską dėl tavęs padarysime.

Dar vienas sumauto „Rikio ežero“ motyvas. Jiems reikėtų daugiau pakvėpuoti grynu oru.

— Ar viskas gerai, mieloji? — švelniai klausia mama. Ji tokia gera, tokia supratinga, kad nesusilaikau ir, virpančia ranka padėjusi puoduką, sakau:

— Prisipažinsiu, turiu šiokią tokią bėdą, tik nenorėjau jums sakyti, kad per daug nesirūpintumėte... — jaučiu, kaip akyse tvenkiasi ašaros.

— Kas dabar? — jau panikuoja mama. — O Dieve, gal tu vartoji narkotikus?

— Ne, nevartoju jokių narkotikų! — šūkteliu. — Aš tik... tik... — greitai gurkšteliu arbatos. Viskas ne taip lengva, kaip maniau. Nagi, Rebeka, klok tiesą.

Užsimerkiu ir kietai suspaudžiu puoduką.

— Tiesą pasakius... — pradedu aš.

— Taip? — sako mama.

— Tiesą pasakius, — atsimerkiu, — mane persekioja. Toks vyras... vardu Derekas Smitas.

Tylą nutraukia švilpiantis tėvo įkvėpimas.

— Aš taip ir žinojau! — mamos balsas aštrus. — Taip ir žinojau, kad kažkas blogai!

— Mes visi žinojome, kad kažkas blogai! — tėtis sunkiai remiasi alkūnėmis į stalą. — Ar seniai tai tęsiasi, Beki?

— O, mm... jau kelis mėnesius, — aš spoksau į savo arbatą. — Tai tiesiog grizina. Nepagalvokit, čia nieko rimto, bet aš jau negaliu pakęsti.

— O kas tas Derekas Smitas? — sukrunta tėtis. — Ar mes jį pažįstame?

— Nemanau. Aš susipažinau su juo... susipažinau darbe.

— O kaipgi kitaip! — nenustygsta mama. — Šitokia jauna, graži mergaitė kaip tu ir dar toks svarbus darbas... Taip ir jaučiau, kad kažkas atsitiks!

— Ar jis irgi žurnalistas? — klausia tėvas, o aš papurtau galvą.

— Jis dirba Endvičo banke. Jis... skambinėja ir apsimeta, kad yra atsakingas už mano banko sąskaitą. Ir kalba labai įtikimai!

Tėvai tylomis virškina, ką išgirdę, o aš imu kitą biskvitą.

— Na, — pagaliau prabyla mama, — manau, reikia kreiptis į policiją.

— Ne! — rikteliu aš, apipurkšdama trupiniais stalą. — Jokios policijos! Jis juk man negrasino ar panašiai. Ir jis tikrai nėra koks nors persekiotojas. Tiesiog tikra rakštis. Pagalvojau, kad jeigu kuriam laikui dingčiau iš akiračio...

— Aišku, — tėtis dirsteli į mamą. — Suprantama.

— Aš siūlau šitaip, — sakau, tvirtai sugniauždama ant kelių rankas. — Jeigu jis paskambintų, sakykite, kad aš išvažiavau į užsienį ir jūs neturite mano telefono numerio. Kad ir kas paskambintų, sakykite tą patį. Net Sjuzi.

— Tikrai? — mama suraukia antakius. — Ar ne geriau būtų nueiti į policiją?

— Ne! — skubu užprotestuoti. — Dėl to jis pasijustų esąs labai svarbus. Aš tiesiog noriu trumpam dingti.

— Gerai, — sutinka tėtis. — Dėl mūsų, tavęs čia nėra.

Tėvas suima mane už rankos. Jo veidas toks susirūpinęs, kad negaliu savęs pakęsti, jaučiu tokią kaltę, jog norisi bliauti ir iškloti visą tiesą.

Bet... negaliu. Tiesiog negaliu pasakyti savo mylintiems tėvams, kad jų atseit klestinti dukrelė, turinti vadinamąjį garbingą darbą, tėra niekam tikusi melagė, apsčiai prisivirusi košės ir iki kaklo paskendusi skolose.

Pavakarieniaujame (buvo Waitrose Kamberlendo apkepas), kartu pažiūrime filmą pagal Agatos Kristi romaną, o tada užlipu į savo senąjį miegamąjį. Apsivelku senuosius naktinius marškinius ir lendu į lovą. Kitą rytą atsibudusi pirmą kartą po daugelio savaičių jaučiuosi pailsėjusi ir kur kas laimingesnė.

Svarbiausia, jaučiuosi saugi. Tarsi kokiame vatos kokone. Visiškai pasislėpusi nuo pasaulio. Čia niekas manęs nepasieks. Niekas net nežino, kad aš čia. Nebus nei tų bjaurių laiškų, nei telefono skambučių. Anei šlykščių lankytojų. Esu lyg šventovėje. Rūpesčiai nebeslegia pečių. Tarsi vėl būčiau penkiolikmetė, kuriai nerūpi niekas, tik namų darbai. (Net jų neturiu.)

Iš lovos išsiropščiu gal tik kokią devintą valandą ir iš karto pagalvoju, kad kažkur už šimtų mylių, Londone, Derekas Smitas sėdi ir tikisi po pusvalandžio sulaukti manęs. Paširdžiuose neramu, lyg ir rūpėtų skambtelėti į banką ir sukurti kokį nors pasiteisinimą. Tačiau aišku, kad taip nepadarysiu, nes esu linkusi nepripažinti, jog apskritai toks bankas egzistuoja. Aš noriu visiškai ištrinti tą banką iš atminties.

Daugiau jis man neegzistuoja. Nėra jokio banko, jokios VISA, jokios Octagon. Dingo iš mano gyvenimo vienu sprigtelėjimu.

Paskambinu tik į darbą, kad neatleistų man nesant. Paskambinu dvidešimt minučių po devynių, kol dar nepasirodęs Filipas, ir šnekuosi su Meive iš priėmimo.

— Sveika, Meive! — sugergždžiu. — Čia Rebeka Blumvud. Gal gali pasakyti Filipui, kad susirgau?

— Vargšelė! Tau bronchitas? — teiraujasi Meivė.

— Dar nežinau, — gergždžiu toliau. — Užsiregistravau pas gydytoją, eisiu vėliau. Tai tiek. Iki.

Štai taip. Vienas skambutis — ir aš laisva. Niekas nieko neįtaria ir neįtars. Man taip palengvėja ant širdies. Labai lengva pabėgti. Seniai reikėjo taip padaryti.

Tolimiausioje smegenų kertelėje kažin koks nykštukas šnibžda, kad visą amžių juk nesislėpsiu. Anksčiau ar vėliau visi reikalai pasivys mane.

Svarbiausia — ne dabar. Dar nutekės nemažai vandens. Dabar nė negalvosiu apie tai. Eisiu išgerti skanios arbatos, pažiūrėsiu „Ryto kavutės“ laidą, užtrenksiu visas duris į praeitį.

Virtuvėje randu tėtį, prie stalo skaitantį laikraštį. Ore plevena skrebučių kvapas, fone — „Radijo 4“ garsai. Visai kaip tada, kai dar gyvenau namuose. Tada gyvenimas buvo toks paprastutis, lengvas. Jokių sąskaitų, reikalavimų, grasinamų laiškų. Pilant į virdulį vandenį, mane užplūsta nostalgija, net tenka pamirkčioti akimis.

— Įdomios naujienos, — tėtis baksteli į Daily Telegraph.

— Tikrai? — įsidedu į puoduką arbatos maišelį. — Kas gi?

— Scottish Prime perėmė Flagstaff Life.

— Teisybė, — neaiškiai suburbu. Aha, girdėjau, kad taip gali nutikti.

— Visi Flagstaff Life investuotojai dabar gaus krūvas pinigų. Rodos, tokių didelių išmokų dar nebuvo.

— Vaje, — aš vaidinu susidomėjusią. Pasiėmusi Good Housekeeping žurnalą, imu skaityti savo horoskopą.

Kažkas spurda galvoje. Flagstaff Life. Kur aš girdėjau apie šią įmonę? Su kažkuo kalbėjausi...

— Mūsų kaimynai Martinas su Dženise! — šūkteliu aš. — Juk jie yra investavę į Flagstaff Life. Jau penkiolika metų tiedu su jais!

— Tada jiems pasisekė. Pasirodo, kuo ilgiau su jais buvai, tuo daugiau pelnysi.

Tėtis verčia kitą puslapį, o aš atsisėdu prie stalo su puodeliu arbatos ir Good Housekeeping, ketindama skaityti straipsnį, kaip kepti velykinius pyragus. Nėra teisybės pasaulyje. Kodėl man iš dangaus nenukrenta krūva pinigų? Kodėl Endvičo bankas nieko neperima? Tada aš gaučiau išmoką ir neliktų jokių skolų. Būtų gerai, kad kartu Dereką Smitą išvytų iš darbo.

— Ar šiai dienai turi kokių nors planų? — pakelia akis tėtis.

— Jokių, — aš gurkšteliu arbatos.

Ar turiu kokių nors planų likusiam gyvenimui? Jokių.

Mėgaujuosi maloniu rytmečiu ir padedu mamai atrinkti krūvą drabužių, kuriuos ji ketina atiduoti labdaros parduotuvei, o pusę pirmos einame į virtuvę tepti sumuštinių. Dirstelėjusi į laikrodį sumetu, kad prieš tris valandas turėjau sėdėti Endvičo banke, tačiau tas signalas, rodos, atskamba iš tolybės. Dabar mano gyvenimas Londone nutolęs ir nerealus. Aš priklausau šiai dabarčiai: toli nuo pamišusios minios, namie su mama ir tėčiu, kur galiu būti atsipalaidavusi, kur nekamuoja jokie rūpesčiai.

Po pietų pasiimu vieną mamai atsiųstų katalogų, pagal kuriuos galima užsisakyti prekes paštu, ir nueinu į sodą. Paskaitinėsiu, atsisėdusi ant suoliuko po obelimi. Po sekundėlės išgirstu balsą iš už tvoros. Kaimynas Martinas. Hmmm. Šiuo metu pasimatymo su Martinu nelabai pageidauju.

— Sveika, Beki, — maloniai sveikinasi jis. — Kaip laikaisi?

— Ačiū, gerai, — aš nesileidžiu į kalbas. Taip ir norisi pridurti: „Ir man nė kiek nerūpi tavo sūnelis.“ Aišku, jie tik pagalvotų, kad ginuosi.

— Beki, — šalia Martino išdygsta Dženisė su kastuvėliu rankoje. Ji žiūri į mane su didžiausia pagarba. — Mes girdėjome apie tavo... persekiotoją, — šnabžda ji.

— Tai kriminalas, — tūžta Martinas. — Tokius žmones reikia sodinti už grotų.

— Jeigu mes galime kuo nors padėti, bet kuo, — sako Dženisė, — sakyk iš karto.

— Viskas gerai, — man jau suminkštėja širdis. — Aš tik noriu šiek tiek pabūti čia. Pasitraukti nuo visko.

— Žinoma, reikia, — pritaria Martinas. — Protinga mergaitė.

— Aš ir sakau vyrui šį rytą: jai reikia nusisamdyti asmens sargybinį.

— Šiais laikais atsargumas gėdos nedaro, — tvirtina kaimynas.

— Garbės kaina, — sielojasi Dženisė ir kraipo galvą. — Tokia jau ta garbės kaina.

— Na, o kaip jums sekasi? — noriu kuo greičiau pakeisti temą.

— Manau, mudu laikomės neblogai, — keista, bet Martino smagumas lyg ir dirbtinas. Jis patyli, dirsteli į Dženisę, o ši tik susiraukia ir kresteli galvą.

— Jus turbūt pradžiugino naujienos apie Flagstaff Life, — linksmai užvedu kalbą.

Tyla.

— Na, būtume pasidžiaugę... — neaiškiai murma Martinas.

— Kas galėjo žinoti? — Dženisė trūkteli pečiais. — Toks jau tas gyvenimas. Loterija.

— Ką jūs norite pasakyti? — suklustu aš. — Maniau, gausite didžiulę išmoką.

— Pasirodo... — Martinas pasitrina kaktą. — Pasirodo, ta laimė — ne mums.

— Bet... bet kodėl?

— Martinas paskambino jiems šį rytą, — aiškina Dženisė. — Norėjo sužinoti, kiek mes gausime. Laikraščiuose rašė, kad ilgamečiai investuotojai gaus tūkstančius. Bet... — ji žvilgteli į vyrą.

— Bet — kas? — man jau neramu.

— Pasirodo, šis sprendimas mums netaikomas, — nesmagiai aiškina Martinas, — nes mes savo investicijas pervedėme kitur. Jeigu būtume palikę savo senuosius indėlius ten pat, tuomet... — jis kosteli. — Na, šiek tiek gausime. Gal kokį šimtą svarų.

Aš netenku žado.

— Bet jūs pervedėte tiktai...

— Prieš dvi savaites, — sako jis. — Ironiška. Jeigu bent kiek būtume lukterėję... Na, kas padaryta — padaryta. Šaukštai popiet, — Martinas nuolankiai gūžteli pečiais ir šypteli Dženisei, kuri atsako tuo pačiu.

Aš nukreipiu akis į šalį ir prikandu lūpą.

Mane bjauriai nukrečia šaltis. Jie juk apsisprendė pervesti savo pinigus kitur, pasikliaudami mano patarimu, juk taip? Jie klausė manęs, ar verta tą daryti, ir aš juos paskatinau. Gerai pagalvojus... ar tik nebuvau girdėjusi gandų apie būsimą susiliejimą? O Dieve. Nejaugi aš žinojau? Gal būčiau sulaikiusi juos?

— Juk mes negalėjome žinoti, kad jie suteiks tokias išmokas, — Dženisė raminamai paliečia Martino ranką. — Tokius dalykus jie slepia iki paskutinės minutės, tiesa, Beki?

Man taip suveržia gerklę, kad negaliu išspausti nė žodelio. Dabar aiškiai prisimenu. Pirmiausia Alisija užsiminė apie įmonių susiliejimą, po to Filipas kažką minėjo darbe. Kažką apie tai, jog labai pasiseks tiems akcininkams, kurie turi teisę į pelno dalį. Tačiau... aš nesiklausiau. Rodos, tuo metu tvarkiausi nagus.

— Jie apskaičiavo, kad būtume gavę dvidešimt tūkstančių svarų, — niūriai pasakoja Martinas. — Net galva sukasi išgirdus tokią sumą. Tačiau Dženisė teisi: negalėjome žinoti. Niekas nežinojo.

O Dieve. Mano kaltė. Tik mano. Jeigu būčiau bent kartą gyvenime pamąsčiusi...

— O Beki, nenusimink! — ramina Dženisė. — Tu juk nekalta! Tu nežinojai! Niekas nežinojo! Niekas negalėjo...

— Aš žinojau, — girdžiu savo apgailėtiną balsą.

Visi apstulbę tyli.

— Ką? — cypteli Dženisė.

— Aš visko tiksliai nežinojau, — sakau nunėrusi galvą, — bet prieš kurį laiką gandai jau sklandė. Turėjau jus įspėti, kai klausėte mano nuomonės. Turėjau patarti, kad lukterėtumėte... Bet aš... nepagalvojau. Buvau užmiršusi, — vargais negalais pakeliu akis ir susiduriu su apstulbusiu Martino žvilgsniu. — Aš... labai labai atsiprašau. Tai mano kaltė.

Dženisė su Martinu susižvalgo, o aš susigūžiu, neapkęsdama savęs. Tylą nutraukia kažkur suskambėjęs telefonas ir kažkieno skubūs žingsniai.

— Štai kaip, — pagaliau prabyla Martinas. — Na... didelio čia daikto... Visko pasitaiko.

— Nekaltink savęs, Beki, — švelniai prataria Dženisė. — Juk mes patys nutarėme pervesti savo indėlius kitur, o ne tu.

— Nepamiršk, kad tave irgi slėgė rūpesčiai, — priduria Martinas, raminamai suimdamas mane už rankos. — Visas tas baisus persekiojimas.

Regis, aš jau pratrūksiu ašaroti. Aš nenusipelniau šitų žmonių gerumo. Per mane jie neteko 20 tūkstančių svarų. Ir vien dėl to, kad buvau prakeikta tinginė, nesugebėjusi sekti įvykių, kuriuos privalėjau žinoti. Dėl Dievo meilės, aš juk finansų analitike!

Stoviu tėvų sode ir jaučiuosi patekusi į didžiausią atoslūgį savo gyvenime. Ką aš galiu pasakyti apie save? Ogi nieko. Nė vieno gero žodelio. Nesugebu leisti savo pinigų, nesugebu dirbti darbo, neturiu berno. Įžeidžiau geriausią savo draugę. Prisimelavau tėvams. Ir dar, po velnių, sužlugdžiau kaimynus. Man tereikia spjauti į viską ir eiti į kokį nors budistų vienuolyną ar panašiai.

— Beki?

Mus pasiekia tėvo balsas, ir aš nustembu pamačiusi, kaip jis baisiausiai sunerimęs skuba mūsų link.

— Beki, tik tu neišsigąsk, — sako jis, — bet aš ką tik kalbėjau su tuo vyruku, Dereku Smitu.

— Ką? — jaučiu, kaip visas kraujas suteka į padus.

— Tas persekiotojas? — aikteli Dženisė. Tėvas tik linkteli.

— Gana nemalonus vyrukas, sakyčiau. Su manimi jis iš tikrųjų kalbėjo labai agresyviai.

— Bet iš kur jis sužinojo, kad Beki čia? — nustemba Dženisė.

— Matyt, taikė aklai, — atsako tėtis. — Aš pasakiau tiesiai: tavęs čia nėra, ir mes visiškai nenumanome, kur tu esi.

— O... o ką jis tada sakė? — sužiopčioju.

— Pradėjo pliurpti apie kažkokį susitikimą, kurį buvai jam paskyrusi, — tėtis kraipo galvą. — To vyruko galva pilna iliuzijų.

— Jums reikia pakeisti telefono numerį, — pataria Martinas. — Ir pasirūpinti, kad jis nebūtų įtrauktas į abonentų knygą.

— Bet iš kur jis skambino? — sunerimsta Dženisė. — Jis gali bet kur slampinėti! — moteris persigandusi dairosi po sodą, tarytum Derekas Smitas galėtų iššokti iš krūmo.

— Tikrai, — sukrunta tėtis. — Beki, tu geriau eik į vidų. Niekada nežinai, ko gali tikėtis iš tokio laukinio.

— Gerai, — sutinku negalėdama atsipeikėti. Tėčio veide toks susirūpinimas, kad man net ašaros trykšta. Ir kodėl aš nepasakiau tėvams visos teisybės? Kodėl įsivėliau į tokią padėtį?

— Tu labai sukrėsta, brangute, — guodžia Dženisė ir paplekšnoja man per petį. — Dabar eik ir ramiai išgerk puodelį arbatos.

— Taip, — sutinku, — taip ir padarysiu.

Tėtis veda mane, švelniai apkabinęs, lyg būčiau kokia ligonė.

Aš visiškai sutrikusi. Ne tik esu netikėlė, bet ir visai nesaugi. Neliko nei kokono, nei ramybės. Esu pažeidžiama, sėdžiu lyg ant adatų. Mudvi su mama geriame arbatą ir žiūrime „Kritiškos akimirkos“ laidą. Vos tik lauke pasigirsta koks nors garsas, aš pašoku.

O jeigu Derekas Smitas jau keliauja čia? Per kiek laiko jis atvažiuotų iš Londono? Per pusantros valandos? Per dvi, jeigu kelyje kamščiai?

Derekas Smitas neturėtų važiuoti. Juk yra užsiėmęs žmogus.

Tačiau garantijos nėra!

Arba atsiųs kokius nors antstolius. O Dieve. Tuos grėsmingus vyrus odinėmis striukėmis. Iš baimės man susitraukia skrandis. Jaučiuosi taip, tarsi tikrai persekiotojas liptų man ant kulnų.

Reklamos pertraukėlė. Mama atsiverčia sodo reikmenų katalogą.

— Tu tik pažiūrėk, kokia miela maudyklė paukščiukams. Reikės nusipirkti vieną į sodą.

— Labai gerai, — sumurmu. Aš visiškai negaliu susikaupti.

— Žiūrėk, jie turi ir dėžučių gėlėms ant palangės, — rodo mama toliau. — Galėtum ir tu prisikabinti kelias prie savo buto langų.

— Aha. Gal ir taip.

— Ar nori, kad užsakyčiau kokias dvi? Jos nebrangios.

— Ne, nereikia.

— Gali sumokėti čekiu arba VISA kortele... — tarška mama, versdama puslapius.

— Ne, tikrai, mama, — mano balsas aštrėja.

— Jeigu atsiskaitai VISA kortele, gali tiesiog paskambinti, o jie pristatys...

— Mama, užteks! — rikteliu. — Man jų nereikia, gerai?

Nustebusi mama priekaištingai pažvelgia į mane ir verčia toliau.

Aš jau panikuoju. Mano VISA kortelė negalioja. Switch kortelė negalioja. Niekas negalioja. Mama to nė neįsivaizduoja.

Negalvok apie tai. Negalvok apie tai. Pastvėrusi seną „Radijo laidų“ žurnalą, imu vartyti.

— Kaip gaila, kad Martinui su Dženise taip nepasisekė, ar ne? — pakelia akis mama. — Ir sugalvok tu man pervesti savo lėšas kitur, likus dviem savaitėms iki tų įmonių susivienijimo. Tai nenusisekė!

— Žinau, — suburbu. Niekas neprašo priminti man apie Martiną ir Dženisę.

— Tiesiog baisus sutapimas, — kraipo galvą mama. — Imk tu man ir atsitik šitaip. Žinai, turbūt daug kas nukentėjo taip, kaip Martinas su Dženise. Baisu, — ji pažiūri į televizorių. — O, žiūrėk, jau prasidėjo.

Pasigirsta linksma muzika ir triukšmingi plojimai. Aš nieko nesiklausau ir nematau. Svarstau ką tik ištartus mamos žodžius. Baisus sutapimas. Jokio čia sutapimo nebuvo, tiesa? Bankas pats jiems parašė, kad pervestų savo indėlius. O paskatindami dar siūlė dovanėlę. Laikrodį.

Kodėl jie taip darė?

Man knieti pamatyti tą laišką, kurį Dženisei su Martinu atsiuntė Flagstaff Life, ir sužinoti, prieš kiek laiko iki susivienijimo jį gavo.

— GALŪNĖ, — skaito mama. — Šešios raidės. Ooo, dar yra raidė S. Ar galėtų būti GALŪNĖS?

— Aš tuoj... lekiu pas kaimynus, — įspėju mamą.

Kai Martinas atidaro duris, pamatau, kad ir jiedu su Dženise žiūri tą patį televizijos žaidimą.

— Labas, — nedrąsiai sveikinuosi. — Kažin... ar negalėtume šnektelėti?

— Žinoma! — sutinka Martinas. — Užeik! Gal norėtum chereso?

— O, — sutrinku aš. Ne, aš nesu nusistačiusi prieš gėrimą, ką jūs, tačiau dar nėra nė penkių valandų. — Na, gal ir nieko būtų.

— Cheresą galima gerti bet kada! — užtikrina Martinas.

— Įpilk ir man, Martinai. Ačiū, — atskrieja skardus Dženisės balsas iš svetainės.

Šakės. Tai bent porelė alkoholikų!

O Dieve, gal aš ir dėl to kalta? Gal finansinė nesėkmė privertė juos nusiraminimo ieškoti alkoholyje ir dieninėje televizijos programoje?

— Tiesiog norėjau sužinoti... — aš nervinuosi stebėdama, kaip Martinas į didelę taurę pila tamsiai rudą cheresą. — Dėl įdomumo, ar galėčiau žvilgtelėti į tą laišką, kurį Flagstaff Life jums atsiuntė dėl indėlių pervedimo kitur? Tiesiog parūpo pamatyti išsiuntimo datą.

— Jį gavome tądien, kai tu viešėjai čia, — dėsto Martinas. — O kodėl tu nori jį pamatyti? — vyras kilsteli taurę. — Į tavo sveikatą.

— Į sveikatą! — atsakau aš ir siurbteliu gurkšnį. — Man tiesiog įdomu...

— Eikim į kambarį, — nutraukia jis mane ir vedasi koridoriumi. — Prašau, širdele, — jis paduoda Dženisei taurę. — Iki dugno!

— Ššš, — tildo ši. — Čia žaidimas su skaičiais! Man reikia susikaupti.

— Sugalvojau šiek tiek patyrinėti tą reikalą, — šnabždu Martinui, nes televizoriuje tiksi sekundės. — Niekaip negaliu nusiraminti.

— Penkiasdešimt kart 4 yra 200, — staiga prabyla Dženisė. — Iš 6 atimk 3, bus 3, padaugink iš 7, bus 21 ir dabar reikia sudėti.

— Puiku, mano meile, — pagiria Martinas ir ima raustis raižyto ąžuolo indaujoje. — Radau. Tai gal žadi rašyti straipsnį, ar ką?

— Galbūt. Jūs nieko prieš?

— Ne, kodėl turėčiau būti prieš? — gūžteli pečiais vyras.

— Ššš! — vėl tildo Dženisė. — Galvosūkis.

— Gerai, — šnabždu aš. — Tuomet aš... pasiimsiu jį, gerai?

— Išplėtoti! — šaukia Dženisė. — Ne! Išnaudotas!

— Ir... ačiū už cheresą, — baigiu gerti vienu gaištu, nusipurtau nuo lipnaus saldumo ir, padėjusi taurę, ištipenu iš kambario.

Po pusvalandžio sėdžiu savo miegamajame. Perskaičiusi tą laišką iš Flagstaff Life, padarau išvadą: labai jau nekoks kvapelis iš jo sklinda. Kažin kiek investuotojų pervedė savo indėlius kitur po to, kai gavo šį sumautą pasiūlymą dėl laikrodžio ir prarado galimybę gauti išmokas? Tiksliau, kiek pinigų sutaupė Flagstaff Life? Aš jau rimtai užsikabinau. Pirmą kartą gyvenime aš iš tikrųjų susidomiu finansine istorija.

Žinoma, neturiu nė mažiausio noro ką nors parašyti Successful Saving vardu.

Aš išsiimu iš rankinės Eriko Formeno vizitinę kortelę. Jo telefono numeris — pačiame viršuje. Kurį laiką žiūrėjusi į ją, skubiai žingsniuoju prie telefono, kol dar neapsigalvojau.

— Erikas Formenas, Daily World, — ataidi jo balsas.

O Dieve. Nejaugi aš tikrai tai darau?

— Sveiki, — nervingai pradedu. — Nežinau, ar prisimenate mane. Čia Rebeka Blumvud iš Successful Saving. Mes buvome susitikę Sacrum lėšų valdymo“ spaudos konferencijoje.

— Prisimenu, kaipgi neprisiminsiu? — linksmai užtikrina jis. — Kaip gyveni, mano meile?

— Gerai, — kietai suspaudžiu ragelį. — Labai gerai. Mm... Norėjau paklausti, ar jūs vis dar rašote straipsnių seriją „Ar galime tikėti finansininkais?“

— Taip, rašome, — patvirtina Formenas. — Kodėl klausi?

— Matote... — aš nuryju seiles. — Matote, man regis, turiu istoriją, kuri galėtų jus sudominti.

Septynioliktas skyrius

Aš dar niekada nerašiau nė vieno tokio rimto straipsnio. Niekada.

Nepamirškite, kad anksčiau man nereikėjo taip skubiai rašyti. Successful Saving žurnale mums duoda visą mėnesį, kad sukurptume straipsnį, ir tai dar skundžiamės. Kai Erikas Formenas paklausė, ar parašysiu rytdienai, iš pradžių pamaniau, kad jis juokauja, ir gyvai atsakiau: „Žinoma!“ Ir vos neleptelėjau: „Galiu pristatyti po penkių minučių!“ Gerai, kad laiku susizgribau, jog jis kalba rimtai.

Kitą rytą pirmiausia nuskuodžiu pas Martiną ir Dženisę. Pasiimu ir diktofoną, kaip patarė Erikas, reikia tiksliai užrašyti visą informaciją apie investicijas ir surinkti kuo daugiau graudinančių detalių.

— Turime patraukti žmonių dėmesį, — nurodė jis telefonu. — Žiūrėk, kad tai nebūtų sausa finansinė ataskaita. Reikia jų gailėtis. Kad spaustų ašaras. Parodyk, kad ši sunkiai dirbusių, paprastų žmonių pora patikėjo jiems savo menkas santaupas, norėdami užsitikrinti ramią senatvę. O piniguočiai viską sudarkė. Kokiame name jie gyvena?

— Mmm... atskirame name su keturiais miegamaisiais. Sario grafystėje.

— Jėzau, tik to nerašyk! — užbaubė Erikas. — Parodyk, kad jie sąžiningi, neturtingi ir garbingi. Iš valstybės niekada neprašė nė grašio, o taupė, kad galėtų patys išsilaikyti. Pasitikėjo garbinga finansų institucija. O ką ši padarė? Tiesiog spjovė jiems į akis. — Jis nutilo. Sprendžiant iš jo skleidžiamų garsų, pamaniau, kad jis krapšto dantį. — Va, taip. Ar susidorosi?

— Aš... em... taip! Žinoma! — sumekenau.

O Dieve. Į kokią peklą įsivėliau dabar?

Kad ir kaip būtų, per vėlu trauktis. Dabar reikia įkalbėti Dženisę su Martinu, kad tiedu sutiktų patekti į Daily World puslapius. Gaila, kad tai ne Financial Times. Arba paprastas Times laikraštis. (Tačiau, primenu jiems, galėjo nutikti ir blogiau. Jeigu jie būtų patekę į Sun laikraštį, garantuotai būtų buvę įsprausti tarp kokio nors modelio pliku biustu ir padūmavusio vaizdelio, kurį paparacams pavyko pagriebti kokiame nors palaidų garsenybių klube.)

Tačiau, mano džiaugsmui, Dženisė su Martinu tokie nustebę, jog aš vargstu jų labui, kad jiems nė motais, kokiam laikraščiui rašau. O kai išgirdo, kad apie vidurdienį atvyks fotografas, galėjai pamanyti, kad pati karalienė juos aplankys.

— Mano plaukai! — pasibaisi Dženisė priešais veidrodį. — Kažin ar suspėtų Morena padaryti šukuoseną?

— Ne. Jie puikiai atrodo, — užtikrinu kaimynę. — Be to, geriau, jei atrodysite kuo paprasčiau. — Aš apsidairau, norėdama užfiksuoti kokią nors širdį graudinančią detalę savo straipsniui.

Ant židinio atbrailos išdidžiai stovi atvirukas, kurį jų sūnus atsiuntė jubiliejaus proga. Deja, šiais metais Martinui ir Dženisei Vebsteriams šventės nebus.

— Aš turiu paskambinti Filei! — nenustygsta Dženisė. — Ji nepatikės savo ausimis!

— Gal jums teko būti kareiviu ar panašiai? — mąsliai kamantinėju Martiną. — O gal... gaisrininku? Kuo nors panašiu. Iki to, kai pradėjote dirbti kelionių agentu?

— Ne, brangute, — Martinas suraukia kaktą. — Tik kadetu mokykloje buvau.

— O, kaip gerai, — nušvintu. — Ir šito užteks.

Martinas Vebsteris varto tarp pirštų kadeto ženklelį, kuriuo taip didžiavosi jaunystėje. Visą gyvenimą jis sunkiai dirbo ir tarnavo kitiems. Dabar, išėjęs į užtarnautą poilsį, turėtų džiaugtis pelnytu atpildu.

Deja, verslininkai apgaule išviliojo jo santaupas, atidėtas juodai dienai. Daily World prašo...

— Aš padariau tau visų dokumentų kopijas, — aiškina Martinas. — Nežinau, gal pravers...

— Ačiū. Aš juos atidžiai perskaitysiu.

Kai dorasis Martinas Vebsteris gavo laišką, kuriame Flagstaff Life siūlė pervesti savo investuotus pinigus kitur, jis patikėjo, kad finansų. specialistai nusimano geriau.

Po dviejų, savaičių Martinas Vebsteris sužino, kad jie išviliojo iš jo 20 tūkstančių svarų išmoką.

„Mano žmona net sunegalavo, — pasakė jis. — Aš taip jaudinuosi.“

Hmmm.

— Dženise, — lyg tarp kitko klausiu, — ar jūs gerai jaučiatės? Na... nesergate ar panašiai?

— Prisipažinsiu, mieloji, esu šiek tiek susinervinusi, — ji atsisuka nuo veidrodžio. — Aš visada jaudinuosi prieš fotografuodamasi.

"Mano nervai pakriko, — išvargusiu balsu prisipažįsta ponia Vebster. — Pirmą kartą gyvenime jaučiuosi šitaip išduota.“

— Na, manau, turiu pakankamai medžiagos, — sakau keldamasi iš vietos ir išjungdama diktofoną. — Ar jūs neprieštarausite, jeigu šituos įrašus aš pakreipsiu šiek tiek kitaip?

— Žinoma, ne! Rašyk, kaip tau patinka, Beki! Mes tavimi pasitikime, — tvirtina Dženisė.

— O tai kaip bus toliau? — klausia Martinas.

— Turėsiu nueiti ir į Flagstaff Life pasikalbėti. Pažiūrėsiu, kaip jie išsigins.

— Išsigins? — pasipiktina Martinas. — Jie negali išsiginti to, ką mums padarė!

— Būtent, — nusišypsau jam.

Grįžtu namo į savo miegamąjį kupina adrenalino. Dabar tereikia citatos iš Flagstaff Life, ir galėsiu rašyti. Laiko nedaug: jeigu noriu, kad patektų į rytdienos laikraštį, straipsnį turiu parengti iki antros valandos. Dievulėli, kaip įdomu. Kodėl anksčiau darbas neatrodė toks įdomus?

Aš energingai surenku Flagstaff Life numerį, tačiau iš komutatoriaus operatorės išgirstu tik tiek, jog visi su spauda susiję klausimai sprendžiami ne jų įmonėje. Ji padiktuoja numerį, kuris pasirodo man įtartinai pažįstamas, tačiau vis tiek jį surenku.

— Laba diena, — maloniai atsiliepia balsas. — Brandon Communications.

O Dieve, aišku! Aš jau nesijaučiu tvirtai. Vien žodis „Brendon“ susuko man pilvą. Lukas Brendonas buvo visiškai išgaravęs man iš galvos. Tiesą pasakius, visas mano ankstesnis gyvenimas buvo išgaravęs iš galvos. Atvirai kalbant, nė nenoriu prisiminti.

Tačiau man juk neteks su juo kalbėti asmeniškai, tiesa?

— Laba diena! Čia Rebeka Blumvud. Emm... Su kuo galėčiau pakalbėti apie Flagstaff Life?

— Tuoj pažiūrėsiu... Taip, tai Luko Brendono klientas. Aš tuojau sujungsiu su jo asistente... — balsas dingsta, nespėjus man nė prasižioti.

O Dieve.

O Dieve, aš negaliu kalbėtis su Luku Brendonu. Priešais mane guli visi užsirašyti klausimai, tačiau aš jų neskaitau. Galvoje atgimsta Harrods parduotuvėje patirtas pažeminimas. Jo užjaučiamas balsas gerokai rėžė man į paširdžius, kai supratau, ką jis pagalvojo apie mane. Iš manęs pasišaipė. Palaikė mazgote.

Gerai, aš galiu užsiimti šituo. Galiu. Būsiu griežta, dalykiška ir išklosiu visus savo klausimus, ir...

— Rebeka! — sučiulba balsas man į ausį. — Kaip tu? Čia Alisija.

— O, — nustembu aš. — Maniau, kad kalbėsiu su Luku. Apie Flagstaff Life.

— Na, Lukas Brendonas yra labai užsiėmęs žmogus. Esu tikra, kad galėsiu atsakyti į visus tavo klausimus.

— Gerai, — atsakau ir patyliu. — Tačiau jie juk nėra jūsų klientai, tiesa?

— Nemanau, kad šiuo atveju tai svarbu, — sako Alisija ir susijuokia. — Ką norėtum sužinoti?

— Gerai, — aš žvilgteliu į savo sąrašą. — Ar Flagstaff Life sąmoningai skatino savo investuotojus, turinčius teisę į pelno dalį, pasitraukti prieš pat paskelbdami apie išmokas? Žinai, kai kurie žmonės gana daug prarado.

— Tuoj... — sako ji. — Ačiū, Kamila. Aš valgysiu lašišą su salotomis.

— Ką? — nesuprantu aš.

— Atsiprašau, taip, aš jau čia, — tarška Alisija. — Aš užsirašau... Bijau, kad mano atsakymas šiek tiek užtruks. Aš tau paskambinsiu.

— Na, atsakymo man reikia tučtuojau! Turiu tik kelias valandas.

— Supratau, — sako Alisija. Staiga girdžiu, kaip ji prislopina balsą. — Ne, rūkytą lašišą. Na, gerai, tada kinišką viščiuką. Taip. — Ji vėl prabyla normaliai. — Taigi, Rebeka, turi dar klausimų? Žinai, aš tau išsiųsiu visą medžiagą, parengtą paskutinei spaudos konferencijai. Ten rasi atsakymus į visus klausimus. Arba tu gali atsiųsti savo klausimus faksu.

— Puiku, — atšaunu aš, — taip ir padarysiu. — Ir numetu ragelį.

Sėdžiu ir spoksau į vieną tašką. Sumauta karvė! Nesiteikia net rimtai išklausyti mano klausimų.

Pamažu mano sąmonė atgyja: jokio čia stebuklo — kada bepaskambinčiau į spaudos padalinius, tinkamo dėmesio niekada nesulaukiu. Niekas neskuba atsakyti į mano klausimus. Teišgirsi: „Nesirūpinkite, mes jums tuojau paskambinsime ir atsakysime.“ Anksčiau nė kiek dėl to nesijaudinau, ramiausiai „kabėdavau“ linijoje ir klausydavausi muzikėlės (bent jau nereikia dirbti). Nerūpėdavo, ar žmonės rimtai klausosi manęs, ar ne.

Šiandien — kita kalba. Šiandien aš turiu svarbų, reikalą ir su manimi turi būti elgiamasi rimtai.

Na, aš jai parodysiu! Visiems parodysiu, įskaitant ir Luką Brendoną. Tegul pamato, kad aš, Rebeka Blumvud, nesu pajuokų objektas.

Ryžtingai prisitraukiu tėčio rašomąją mašinėlę, įkišu popieriaus lapą, įjungiu diktofoną ir giliai įkvėpusi imuosi darbo.

REBEKA BLUMVUD

„PUŠYS“

ELTONO KELIAS 43

OKSŠOTAS

SARIO GRAFYSTĖ

FAKSAS ERIKUI FORMENUI,

DAILY WORLD

NUO REBEKOS BLUMVUD

2000-ųjų kovo 28 d.

Gerbiamasis Erikai,

pridedu 950 žodžių straipsnį apie Flagstaff Life ir prarastas išmokas. Labai tikiuosi, kad Jums patiks.

Su geriausiais linkėjimais

Rebeka Blumvud,

finansų žurnalistė

Aštuonioliktas skyrius

Kitą rytą pabundu šeštą valandą. Žinau, kvaila, bet jaučiuosi tokia susijaudinusi lyg mažas vaikas per Kalėdas (o jeigu tiksliau, kaip aš pati Kalėdų dieną).

Guliu ir nurodinėju sau elgtis kaip suaugusiai, tiesiog liepiu gulėti ir nieko negalvoti. Bet kaip atsispirti? Mintyse plaukia krūvos laikraščių visuose šalies spaudos kioskuose; regiu visus šio ryto Daily World egzempliorius, numetamus ant kilimėlių prie durų; žmones, kurie žiovaudami juos atsiverčia, ieškodami naujienų.

Ir ką gi jie išvys?

Mano vardą ir pavardę! Rebeka Blumvud rašo Daily World puslapiuose! Rebeka Blumvud pirmą kartą šalies dienraštyje! Puiku, ką?

Žinau, kad mano straipsnį išspausdino, nes vakar po pietų skambino Erikas Formenas ir pasakė, kad redaktorius labai patenkintas. Išspausdino jį spalvotame puslapyje, vadinasi, Dženisės ir Martino nuotrauka bus spalvota. Išties aukštas lygis. Negaliu patikėti. Daily World.

Įsivaizduoju, kokia krūva šitų laikraščių pūpso už kampo, parduotuvių spaudos skyriuose. Kada juos atidaro? Prisimenu — šeštą. O dabar jau penkios po šešių. Jeigu norėčiau, teoriškai galėčiau nulėkti ir nusipirkti. Tereikia išlipti iš lovos, šmurkštelėti į kokius nors drabužėlius, nueiti į kioską ir nusipirkti.

Aišku, nei aš taip darysiu, nei ką. Nesu jau tokia pakvaišusi, kad lėkčiau į parduotuvę, vos spėjus ją atidaryti, vien tam, jog pamatyčiau atspausdintą savo pavardę. Kuo jūs mane laikote?! Aš padarysiu taip: vėliau, gal vienuoliktą ar vidudienį, iš lėto nužingsniuosiu, nusipirksiu laikraštį, kaip niekur nieko pavartysiu ir paržingsniuosiu namo. Apskritai nėra reikalo ir pirkti. Tiksliau, ir anksčiau esu mačiusi savo pavardę atspausdintą. Baisus čia dalykas! Kam tiek triukšmo dėl nieko?

Dar griūsiu ant šono ir numigsiu. Nesuprantu, kodėl aš taip anksti pabudau. Gal paukščiai prižadino, ar kas? Hmmm... užsimerk, papurenk pagalvę, galvok apie ką nors... Kažin kas bus pusryčiams?

Tačiau Daily World laikraštyje dar nesu mačiusi savo pavardės, knibžda mintis. Ne, dienraštyje mano pavardės dar nėra buvę.

O Dieve, ta mintis mane pribaigs. Nebegaliu ilgiau laukti, turiu jį pamatyti.

Aš staigiai iššoku iš lovos, užsimetu drabužius ir tylutėliai leidžiuosi laiptais žemyn. Uždarydama paskui save duris, jaučiuosi lyg ta panelė, bėganti iš namų Beatles dainoje. Lauke oras gaivus, tyras, gatvė tylutėlė. Uch, na ir smagu atsikėlus taip anksti. Kodėl, po galais, aš dažniau neatsikeliu šeštą ryto? Kas rytą reikėtų taip pratintis. Atsikeli, pavaikštai lauke kaip kiti žmonės, sudegini nereikalingas kalorijas. O grįžusi namo jau gali sėstis prie energijos suteikiančių pusryčių — avižų dribsnių ir šviežiai spaustų apelsinų sulčių. Šitoks ir bus mano naujas režimas.

Kuo arčiau parduotuvės, tuo labiau nerimsta mano širdis, žingsnis lėtėja, kol visiškai velkuosi lyg per laidotuves. Aš nervinuosi. Kažin ar benoriu išvysti savo pavardę. Turbūt nusipirksiu Mars batonėlį ir keliausiu namo. Arba MintAreo, jeigu jie turės.

Pamažėle stumteliu duris ir net sumirksiu, kai dzingteli varpelis. Aš visiškai nepageidauju patraukti kieno nors dėmesį šį rytą. O jeigu tas bernelis už prekystalio jau perskaitė mano straipsnį ir sudirbo jį į miltus? O Dieve, man jau nervai nelaiko. Kurių velnių aš tapau žurnaliste? Reikėjo būti kosmetologe, kaip ir svajojau. Dar ne vėlu, galiu pakeisti darbo pobūdį, įkurti saloną...

— Labas, Beki!

Man net skruostas sutrūkčioja iš netikėtumo. Nagi, prie prekystalio stovi Martinas Vebsteris su Daily World rankoje!

— Kažkaip atsibudau ir, sakau, nueisiu žvilgterėti, — suglumęs teisinasi.

— O. Emm... aš irgi, — atsainiai trūkteliu petį. — Jeigu jau pabudau...

Vien pažvelgus į tą laikraštį, susuka vidurius. O Dieve, jau visiškai pakriko nervai. Greičiau pribaikite ir mane pačią.

— Na... ir... kaip jis atrodo? — klausiu dusliu balsu.

Martinas žiūri į puslapį lyg ir apstulbęs.

— Tikrai nusisekęs, — sako jis ir atsuka puslapį į mane. Aš vos nenualpstu: iš spalvotos nuotraukos į mane liūdnai žvelgia Martinas ir Dženisė, o apačioje antraštė: FLAGSTAFF LIFE VERSLININKAI APGAUNA SUTUOKTINIŲ PORĄ.

Virpančiomis rankomis paimu iš Martino laikraštį ir išsyk metu žvilgsnį į pirmą teksto skiltį. Štai! Rebeka Blumvud. Mano pavardė! Taigi čia aš!

Dzingteli durų varpelis, mudu atsisukame. Nagi, mano tėtušis!

— O, — jis net kosteli sutrikęs. — Mama norėjo, kad nupirkčiau vieną egzempliorių. O kadangi jau buvau pabudęs...

— Aš irgi, — skuba įsiterpti Martinas.

— Ir aš taip pat, — prisipažįstu.

— Tai ar yra? — klausia tėtis.

— Taip, yra, — patvirtinu ir atsuku puslapį į jį.

— Oho, ale ir nemažas!

— Nuotrauka gera, ką? — entuziastingai įvertina Martinas. — Pažiūrėkit, kaip gražiai atrodo gėlės ant užuolaidos.

— Teisybė, nuotrauka puiki, — sutinku.

Aš tai jau neketinu klausti, ką jis mano apie straipsnį. Ne, taip žemai nepulsiu. Jei norės pagirti, tai ir pagirs, o jei nenorės — didelio čia daikto. Svarbu, kad aš didžiuojuosi juo.

— Galvoju, kad ir Dženisė labai gražiai atrodo, — Martinas neatplėšia akių nuo nuotraukos.

— Labai gražiai, — sutinka tėtis. — Tik gal kiek liūdnoka.

— Matai, tie profesionalai visada žino, kokiu kampu pasukti fotoaparatą, — dėsto Martinas. — Šviesa krenta tiesiai čia, ant jos...

— O kaip mano straipsnis? — suinkščiu aš. — Ar patiko?

— O, jis labai geras! — užtikrina Martinas. — Atleisk, Beki, seniai turėjau tai pasakyti! Dar iki galo neperskaičiau, bet, regis, visą padėtį tiksliai užfiksavai. Iš manęs padarei tikrą didvyrį! — Jis susiraukia. — Žinok, Folklandų salose tai neteko kariauti.

— Vaje, — skubu įsikišti. — Nei šis, nei tas, iš tikrųjų.

— Tai tu viską parašei vakar? — nustemba tėtis. — Mano rašomąja mašinėle?

— Taip, — išdidžiai patvirtinu. — Atrodo gerai, ar ne? Ar matėte autorę — Rebeka Blumvud?

— Dženisė bus priblokšta. Aš paimsiu du egzempliorius, — sukrunta Martinas.

— Aš tai tris, — sako tėtis. — Tavo senelė norės pamatyti.

— Aš irgi nusipirksiu vieną, — sakau. — Ne, gal du? — Aš nerūpestingai suimu pluoštą ir mesteliu ant prekystalio.

— Šeši egzemplioriai? Teisingai? — pasitikslina pardavėjas.

— Man jų reikia užregistruoti, — paaiškinu rausteldama.

Mama su Dženise jau laukia prie mūsų namo durų.

— Mano plaukai! — suaimanuoja Dženisė, įbedusi akis į nuotrauką. — Taip baisiai atrodo! Ką jie padarė?!

— Ne, mieloji! — protestuoja Martinas. — Tu atrodai labai gražiai.

— Pažiūrėk, kaip gražiai atrodo jūsų užuolaidos, Dženise...

— Iš tikrųjų, ar ne? — sukrunta Martinas. — Ir aš taip sakiau.

Aš pasiduodu. Perkūnas, kokia ta mano šeima: jiems labiau rūpi užuolaidos, o ne aukščiausio lygio finansinė žurnalistika. Na, ir tegul. Aš esu apakinta straipsnio autorės pavardės. Rebeka Blumvud. Rebeka Blumvud.

Kai visi atsižiūrėjo į laikraštį, mama pakviečia Dženisę ir Martiną užeiti kartu papusryčiauti, tad tėtis skuba kaisti kavinuką. Atmosfera labai šventiška, tik ir aidi aplinkui juokas. Kažin ar kuris nors iš mūsų tiki, kad Dženisė su Martinu galėjo atsidurti Daily World dienraštyje. (O ir aš pati vis dar netikiu, kad virš straipsnio puikuojasi mano pavardė — Rebeka Blumvud.)

Dešimtą valandą jau atsipeikėju ir lyg tarp kitko skambinu Erikui Formenui. Tegul sužino, kad jau mačiau straipsnį.

— Klausyk, atrodo gerai, ar ne? — linksmai tarška jis. — Redaktoriui ši tema labai prie širdies, tad šūktelk man, kai vėl aptiksi panašių istorijų. Man patinka tavo stilius — kaip tik toks, kokio reikia Daily World!

— Puiku, — sakau aš, nors nelabai suprantu, ar čia komplimentas, ar ne.

— O, kol nepamiršau. Tu man geriau dabar pasakyk savo banko sąskaitos rekvizitus.

Mano širdis nusminga į padus. Kodėl Erikui Formenui prireikė mano banko sąskaitos duomenų? Velnias. Gal jis nori patikrinti, ar mano finansai tvarkingi, ar ką? Gal sugalvojo patikrinti mano kreditinius reikalus?

— Dabar honorarai pervedami į banko sąskaitas, — aiškina Erikas. — Keturi šimtai šlamančiųjų. Ar užteks?

Ką? Ką jis čia?..

O, Dievuli, jis man sumokės. Aišku, kad taip. Aišku, kad sumokės!

— Viskas gerai, — girdžiu savo balsą. — Jokių problemų. Aš tuojau... mm... padiktuosiu savo sąskaitos numerį.

Keturi šimtai svarų! Aš niekaip nesukrapštau savo čekių knygelės. Va, šitaip! Negaliu patikėti.

— Puiku, — sako Erikas Formenas, kai baigia rašytis mano sąskaitos numerį. — Aš tuojau susisieksiu su mūsų buhalterija. — Patylėjęs jis priduria: — Klausyk, o tu nenorėtum rašyti bendro pobūdžio straipsnių? Tokių, kuriuos mėgsta publika?

Ar aš nenorėčiau? Gal jis juokauja?

— Kodėl ne, — aš valdausi, kad jis nesuuostų, kaip jaudinuosi. — Tiesą pasakius... ko gero, tokios temos man patiktų labiau už finansines.

— Gerai, turėsiu galvoje, ir kai tik ką nors tinkamo nutversiu, iškart tau paskambinsiu. Kaip sakiau, tavo stilius — kaip tik mums.

— Puiku. Ačiū.

Padedu ragelį išsišiepusi iki ausų. Mano stilius tinka Daily World dienraščiui! Cha! Pagaliau radau vietą gyvenime!

Telefonas suskamba, ir aš griebiu ragelį, svarstydama, ar tik Erikas Formenas nebus jau radęs man kokio darbelio.

— Alio. Rebeka Blumvud, — atsiliepiu labai dalykiškai.

— Rebeka, — pasigirsta šiurkštus Luko Brendono balsas. Aš nutirpstu. — Gal pasakysi, kokia čia velniava dedasi?

Velnias.

Velnias, jis iš tikrųjų įsiutęs. Akimirką sėdžiu suparalyžiuota. Burna sausutėlė, delnai šlapi. O Dieve. Ką dabar sakyti? Ką dabar jam pasakyti?

Lukterėkite — aš tai nieko blogo nepadariau.

— Nesuprantu, apie ką kalbi, — sakau norėdama laimėti šiek tiek laiko. Laikykis ramiai. Ramiai ir šaltai.

— Apie tą tavo šlamštą Daily World dienraštyje, — niekinamai teškia jis. — Tą vienašališką, neturinčią pagrindo, gal net šmeižikišką istorijėlę.

Mane taip pribloškia, kad negaliu nė žodžio pratarti. Šlamštas? Šmeižikiška istorijėlė?

— Joks šlamštas! — pratrūkstu aš. — Puikus straipsnis. Ir visiškai ne šmeižikiškas. Galiu viską patvirtinti.

— O sužinoti kitą šios istorijos pusę buvo neparanku, ar ne? — jis nutraukia mane. — Bekurdama gražią pasakėlę, matyt, pritrukai laiko susisiekti su Flagstaff Life ir išklausyti jų nuomonę? Tau buvo svarbiau sukurpti pritrenkiančią istoriją, negu pasistengti sugretinti faktus. Kurgi ne, juk būtų sugadintas efektas.

— Aš mėginau išklausyti kitą pusę! — piktai rikteliu. — Vakar skambinau tai jūsų asilų kompanijai, užsiimančiai visuomenės informavimu ir reklama! Sakiau, kad rašau straipsnį!

Tyla.

— Su kuo kalbėjai? — pagaliau paklausia Lukas.

— Su Alisija, — atsakau. — Aš jos labai aiškiai paklausiau apie Flagstaff politiką dėl fondų pervedimo kitur, o ji pasakė, kad man perskambins. Aš jai sakiau, kad negaliu laukti.

Lukas nekantriai atsidūsta.

— Kokių velnių kalbėtis su Alisija? Flagstaff mano klientas, ne jos.

— Žinau! Taip jai ir sakiau! Tačiau Alisija pareiškė, kad tu esi labai užsiėmęs žmogus, ir ji pati galinti atsakyti į mano klausimus.

— Ar tu sakei, kad rašai straipsnį į Daily World?

— Ne, — jaučiu, kaip truputėlį paraustu. — Konkrečiai nesakiau, kam rašau, bet jeigu ji būtų paklaususi, būčiau pasakiusi. Jai visiškai nerūpėjo. Jai tiesiog buvo sunku įsivaizduoti, kad galiu ką nors svarbaus padaryti, — mano balso tonas jau kyla. — Deja, Alisija klydo. Jūs visi klydote. Gal bent dabar imsite pagarbiau elgtis su kitais. Ne vien su tais, kurie, jūsų manymu, yra svarbūs.

Aš net uždusau. Kurį laiką tvyro nejauki tyla.

— Rebeka, — pagaliau prabyla Lukas, — jeigu čia viskas daroma dėl to, kas atsitiko tarp mudviejų aną dieną, jeigu tai niekingas kerštas...

Jėzau, dabar tai aš jau tikrai sprogsiu.

— Dar tu, po perkūnais, įžeidinėsi mane! Tik nebandyk visko paversti kažin kokiu niekingu asmeniniu reikalu! Tai neturi nieko bendra! Kaltink savo įmonę nekompetentingumu! Aš dirbau profesionaliai. Padariau viską, kad išgirsčiau jūsų šios istorijos versiją. Viską padariau. O jeigu patys prakišot, tai ir kaltinkit save!

Ir nelaukdama nieko nutrenkiu ragelį.

Virtuvėn žingsniuoju pakankamai netvirtai. Tik pamanykit: kažkada Lukas Brendonas net patiko man. Net ėjau prie jo staliuko pakalbinti. Net leidau jam paskolinti man dvidešimt svarų. Šitas arogantiškas, egocentriškas, moteris diskriminuojantis...

— Telefonas, — sako mama. — Ar man atsakyti?

O Dieve. Aišku, kad ir vėl jis. Sugalvojo atsiprašyti. Neišdegs. Taip lengvai neapsuks manęs aplink pirštą. Neatsiimsiu nė vieno savo žodelio. Ir dar pridursiu...

— Čia tau, Beki, — sako mama.

— Gerai, — ramiai atsakau ir einu prie telefono. Neskubu. Nepanikuoju. Sugebu susitvardyti.

— Klausau?

— Rebeka? Čia Erikas Formenas.

— O, — nustembu aš. — Sveikas!

— Turiu šiokių tokių naujienų apie tavo straipsnį.

— Tikrai? — stengiuosi kalbėti ramiai, nors skrandis jau verčiasi kūliais. O jeigu Lukas Brendonas pasikalbėjo su juo? O jeigu aš iš tiesų ką nors ne taip surezgiau? Velnias. Bet juk patikrinau visus faktus, ar ne?

— Aš ką tik telefonu kalbėjau su „Ryto kavutės“ rengėjais, — sako jis. — Juk žinai tą televizijos programą, kurią veda Roris ir Ema? Jie susidomėjo tavo istorija.

— Ką? — cypteliu.

— Jie pradėjo naują laidų apie finansus ciklą „Ar mokame taupyti“. Kiekvieną savaitę pasikviečia kokį nors finansų specialistą ir moko žiūrovus, kaip reikėtų tvarkyti savo pinigėlius, — Erikas Formenas pritildo balsą. — Atvirai kalbant, jie jau pritrūko temų. Išsėmė viską: užstatus, parduotuvių kreditines korteles, pensijas ir visas įprastas nesąmones...

— Tikrai, — kuo supratingiau atsakau. Tačiau kuo giliau sminga jo žodžiai, tuo labiau man sukasi galva. Roris ir Ema skaitė mano straipsnį? Roris ir Ema? Jau matau, kaip jie traukia vienas kitam iš rankų laikraštį.

Ką aš čia nusišneku! Juk jie tikrai turėjo po atskirą egzempliorių.

— Tai va, rytoj rytą jie nori pasikviesti tave į laidą, — aiškina Erikas Formenas. — Nori pakalbėti apie tą istoriją su išmokomis, įspėti žiūrovus, kad ir jie neįkliūtų. Ar tave domina šitas reikalas? Jeigu ne, aš tiesiog pasakysiu jiems, kad tu labai užsiėmusi.

— Ne! — skubiai atsakau. — Ne. Pasakykite jiems... — aš nuryju seilę, — kad mane domina.

Beveik alpdama padedu ragelį. Negaliu patikėti. Mane rodys per televizorių.

HELSINKIO BANKAS

HELSINKIO RŪMAI

LOMBARDO g. 124

LONDONAS EOD 9YF

Panelei Rebekai Blumvud

per William Green įdarbinimo agentūrą

Faringdono a. 39

Londonas EC4 7TD

2000-ųjų kovo 27 d.

Hyva Rebeka Blumvud,

Oli erittain hauska tavata teidat viime viikolla, vaikka tapaaminen jaikin lyhyeksi. Olitte selvasti hermostunut, mika on aivan ymmarrettavaa. Siita huolimatta mina ja kollegani ihailimme tavallisuudesta poikkeavaa luonteenlaatuanne. Olemme varmoja, etta teista olisi yhtiollemme paljon hyotya, ja mielellamme tapaisimme teidat uudestaan, ehka lounaan merkeissa.

Haluaisin onnitella teita suurenmoisesta artikkelistanne „Daily World“ — lehdessa. Olette selvasti taitava ilmaisemaan ajatuksianne, ja on suuri ilo paasta pian keskustelemaan kanssanne aidinkielellani. Toivoisin etta ottaisitte minuun yhteytta ylla mainitulla osoitteella.

Parhain terveisin

Ystavallisesti

Jan Virtanen

Devynioliktas skyrius

Automobilis, turintis nuvežti mane į televizijos studiją, atvažiuoja kitą rytą lygiai pusę aštuonių. Nors jau dešimt minučių mama, tėtis ir aš sėdėjome įsitempę bežadėje tyloje, išgirdę durų skambutį, pašokame.

— Na, — sugergždžia tėtis, — vadinasi, vis dėlto atvažiavo.

Vos tik vakar pasakiau apie šio ryto planus, tėtis ėmė panikuoti, kad joks automobilis neatvažiuos ir jam pačiam teks vežti mane į studiją. Visą vakarą tyrinėjo maršrutą, galiausiai dar paskambino dėdei Malkolmui. (Atvirai kalbant, man pasirodė, kad jis kaip tik to ir laukė.)

— O Beki, — mamos balsas virptelėjo, — sėkmės, brangute. — Ji žiūri į mane ir kraipo galvą. — Kas galėjo pagalvoti — mūsų Bekytę rodys per televizorių.

Aš kylu iš vietos, tačiau tėtis dar sulaiko už rankos.

— Neskubėk atidaryti, — sako jis. — Ar tu tikrai supranti, kaip rizikuoji? — Tėtis žiūri į mamą, o ši tik prikanda lūpą.

— Viskas bus gerai! — raminu jį. — Tikrai, tėti, juk jau kalbėjome apie tai.

Kai vakar vakare viską aptarinėjome, staiga tėčiui dingtelėjo, kad jeigu mane rodys per televizorių, tai mano persekiotojas iškart sužinos, kur esu. Iš pradžių tėtis griežtai reikalavo, kad viską atšaukčiau. Turėjau gerokai paprakaituoti, kol įtikinau jį su mama, jog studijoje būsiu visiškai saugi. Ar galite įsivaizduoti — jie net prakalbo apie asmens sargybinio pasamdymą! Po galais, įdomu, kaip atrodyčiau, apsireiškusi ten su asmens sargybiniu pašonėje?

Beje, atrodyčiau labai šauniai ir paslaptingai, ar ne? Velnias. Gal ir ne prasta idėja.

Vėl čirkšteli skambutis, ir aš pašoku ant kojų.

— Na, tik būk atsargi, — perspėja tėtis.

— Būsiu, nesijaudink! — aš pasiimu rankinę ir stengiuosi kuo ramiau eiti prie durų, nors viduje viskas kunkuliuoja.

Neįtikėtina, kaip viskas puikiai klostosi. Negana to, kad mane rodys per televiziją, bet ir visi tokie geri man! Vakar keletą kartų telefonu kalbėjomės su tikrai labai miela mergina Zelda. Ji — „Ryto kavutės“ vedėjo pavaduotoja. Mudvi suderinome, ką tiksliai kalbėsiu laidoje, o paskui Zelda užsakė automobilį nuvežti mane į studiją. Kai aš pasiguodžiau, kad dabar esu pas tėvus ir neturiu pasiėmusi tinkamų drabužių, Zelda pagalvojo ir pasiūlė, kad galėsiu pasirinkti ką nors iš jų garderobo. Geras, ar ne? Galėsiu pasirinkti, ką norėsiu, iš jų garderobo! Tikėkimės, leis juos ir išsinešti.

Išeinu pro duris, ir man vos neiššoka širdis, išvydus stuomeningą vidutinio amžiaus vyrą mėlynu klasikiniu kostiumu ir kepure šalia blizgančio sedano. Mano asmeninis vairuotojas! Kuo toliau, tuo geriau.

— Panelė Blumvud? — pasitikslina vairuotojas.

— Taip, — negaliu sulaikyti šypsenos. Jau siekiau durų rankenėlės, tačiau stuomeningasis pralenkė mane ir plačiu mostu atidarė dureles, negana to, dar palaukė, kol įlipsiu. Dieve, tarsi aš būčiau kino žvaigždė ar panašiai!

Dirsteliu atgal: mama su tėčiu netekę amo stovi prie paradinių durų.

— Na, tai iki! — atsainiai atsisveikinu, tarsi kasdien važinėčiau su asmeniniu vairuotoju. — Iki greito!

— Beki, ar čia tu? — iš už gyvatvorės išnyra chalatu apsivilkusi Dženisė. Jos akys tik plečiasi, o kai žvilgteli į mamą, toji tik gūžteli pečiais, tarsi sakytų: „Žinau, argi ne stebuklas?“

— Labas, Dženise, — sveikinasi tėtis.

— Labas, Greimai, — kaimynės balsas tarsi negyvas. — Ak, Beki! Dar niekada nemačiau tokių dalykų. Jei Tomas dabar matytų... — ji dirsteli į mamą. — Ar nufotografavote?

— Ne! — nuliūsta mama. — Mums net į galvą neatėjo. Greimai, atnešk fotoaparatą!

— Palaukite, aš atsinešiu filmavimo kamerą! — sukrunta Dženisė. — Aš tuoj. Automobilis įvažiuoja į keliuką, o Beki išeina pro duris. Gal dar įjunkime grotuvą, kad...

— Ne! — skubiai užprotestuoju, nes matau, kaip šiepiasi vairuotojo lūpos. Dieve, kaip nesmagu. Ko verta mano ori ir profesionali laikysena? — Mes neturime laiko nuotraukoms. Turiu skubėti į studiją!

— Taip, — staiga susirūpina Dženisė, — tau nevalia pavėluoti. — Ji pasižiūri į laikroduką, tarytum pasitikslindama, ar programa dar neprasidėjo. — Vienuoliktą, ar ne?

— Programa prasideda vienuoliktą, — aiškina tėtis, — bet vaizdo įrašą reikia nustatyti be penkių vienuoliktą. Taip visiems pasakiau.

— Ir mes taip darysime. Dėl viso pikto, — sutinka Dženisė ir atsidūsta. — Visą rytą baiminsiuosi eiti į tualetą, kad nepražiopsočiau!

Lydima pagarbios tylos sėdu į automobilį. Vairuotojas užtrenkia dureles ir nueina į savo vietą. O aš nuleidžiu langelį ir šypsausi mamai su tėčiu.

— Beki, brangute, o ką darysi po to? — susizgrimba mama. — Grįši čia ar į savo butą?

Mano šypsena išblėsta, aš pasilenkiu, tarsi staiga man prireikė pasikrapštyti prie durelių rankenėlių. Dabar ne laikas galvoti, kas bus toliau.

Net neįsivaizduoju, ką darysiu po to. Dabar važiuoju į televizijos studiją. Taškas, daugiau niekas neegzistuoja. Visas mano gyvenimas sandariai paslėptas pasąmonėje, nenoriu jo prisiminti.

— Dar nežinau. Pamatysiu, — tiek tepasakau.

— Ko gero, jie nusives tave papietauti, — išmanančiai dėsto tėtis. — Tie pramogų verslo atstovai visada pietauja drauge.

— Pietūs su visu aplaistymu, — sukrizena Dženisė.

— Ivy restorane, — tvirtina mama. — Juk ar ne ten renkasi visi aktoriai?

— Ivy — senamadiškas! — atšauna tėtis. — Jie nusiveš ją į Groucho klubą.

— Groucho klubą! — Dženisė net suploja rankomis. — Ar tik ne ten lankosi Keitė Mos?

Darosi juokinga.

— Verčiau važiuokime, — sakau, ir vairuotojas linkteli.

— Sėkmės, mieloji, — dar šūkteli tėtis. Aš uždarau langą, atsilošiu, ir automobilis pajuda.

Kurį laiką važiuojame tylėdami. Abejingai žvalgausi pro langą, ar kas nors žiūri į mane, sėdinčią automobilyje su vairuotoju, ir svarstau, kas aš tokia (turbūt ta naujokė iš „Ist Endo gyventojų“ serialo). Vargu ar kas nors įžiūrėtų mane, nes lekiame visu greičiu palei skiriamąją kelio juostą.

— Tai jūs pasirodysite „Ryto kavutėje“? — po kurio laiko pasidomi vairuotojas.

— Taip, — niekaip nesuvaldau džiugios šypsenos, prilipusios man prie lūpų. Dieve, turiu liautis. Garantuoju, toks Džeremis Paksmanas kvailai nesišiepia, pasirodydamas laidoje „Universitetas kviečia“. Ko gero, jis tik pašaipiai šypteli, tai turėtų reikšti: „Žinoma, aš pasirodau šioje laidoje, jūs tuščiagalviai...“

— Tai kokie tikslai? — nutraukia mano mintis vairuotojas.

Aš vos nelepteliu: „Išgarsėti ir galbūt veltui gauti drabužių“, bet laiku susizgrimbu, kas jį domina.

— Tai istorija, susijusi su pinigais, — ramiai atsakau. — Laidos rengėjai perskaitė mano straipsnį Daily World dienraštyje ir pakvietė į laidą.

— Ar anksčiau teko dalyvauti?

— Ne, — nenoriai prisipažįstu. — Neteko.

Sustojame prie šviesoforo, ir vairuotojas atsisuka į mane.

— Viskas bus gerai, nesinervinkite, — padrąsina.

— Nervintis? — aš susijuokiu. — Aš nesinervinu, paprasčiausiai laukiu to pokalbio.

— Tai ir puiku, — jis nusisuka prie vairo. — Kai kurie žmonės sėdasi ant tos sofos, manydami esą drąsūs, atsipalaidavę, linksmi kaip jaunas mėnesėlis... O kai tik blyksteli raudona lemputė, puola į paniką, staiga suvokę, kad juos stebės du su puse milijono šalies gyventojų. Nesuprantu, ko jie panikuoja.

— O, — ištariu po pertraukėlės. — Na, man taip nebus!

— Gerai, — pagiria vairuotojas.

— Gerai, — pakartojau ne taip tvirtai ir nusuku akis į langą.

Žinoma, viskas bus gerai. Niekada nesinervinau, nesinervinsiu ir dabar...

Du su puse milijono žmonių.

Perkūnėlis. Kai gerai pagalvoji, gana daug, tiesa? Du su puse milijono sėdi namuose ir žiūri į ekraną. Spokso į mano veidą. Laukia, ką toliau pasakysiu.

O Dieve. Gerai, negalvok apie tai. Svarbiausia nepamiršti, kad esu tikrai labai gerai pasirengusi. Vakar visą vakarą praleidau repetuodama priešais veidrodį, praktiškai žinau mintinai kiekvieną žodį.

Zelda sakė, kad viskas vyks kaip įprasta, nes maždaug 76 procentai „Ryto kavutės“ žiūrovų — namų šeimininkės, prižiūrinčios vaikučius, todėl jų dėmesys nebūna prikaustytas prie ekrano. Ji vis atsiprašinėjo dėl, jos žodžiais, „senkančio intelektualumo“ ir sakė, kad tokia finansų specialistė kaip aš turėčiau jaustis nusivylusi. Žinoma, aš jai pritariau.

Tačiau jeigu kalbėsime atvirai, man nuo to tik geriau. Mano atveju, kuo labiau nusmukęs jų intelektas, tuo geriau. Aš kalbu labai rimtai. Vienas dalykas rašyti straipsnį į Daily World, pasidėjus po ranka visus užrašus, visiškai kitas — atsakinėti į visokius suktus klausimus tiesioginėje televizijos laidoje. (Siaubinga, kai pagalvoji, tačiau Zeldai apie tai neprasižiojau, kad nepamanytų, jog esu visiška besmegenė.)

Na, kad ir kaip būtų, pradėsiu šitaip: „Jeigu jums pasiūlytų, ką pasirinktumėte — laikrodį, tinkamą pastatyti ant židinio atbrailos, ar 20 tūkstančių svarų?“ Roris ar Ema atsakys: „Žinoma, dvidešimt tūkstančių svarų!“ O aš sakysiu: „Būtent. Dvidešimt tūkstančių svarų.“ Po to palauksiu, kad šitas skaičius pasiektų žiūrovų smegenis, ir pasakysiu: „Deja, kai Flagstaff Life pasiūlė klientams laikrodį už tai, jog šie pervestų savo santaupas kitur, neperspėjo, kad tokiu būdu jie praras 20 tūkstančių svarų išmoką!“

Kaip manote, gerai skamba? Roris ir Ema užduos keletą lengvučių klausimėlių, pavyzdžiui, „Kaip žmonėms apsisaugoti?“, tada aš labai gražiai ir paprastai atsakysiu. O pabaigoje, kad problema skambėtų solidžiau, dar padiskutuosime, ką galima nusipirkti už 20 tūkstančių svarų.

Kaip tik ši diskusijos vieta mane labiausiai žavi. Aš jau prigalvojau daugybę dalykų. Ar žinojote, kad turint 20 tūkstančių svarų galima nupirkti penkiasdešimt du Gucci laikrodžius ir dar pakankamai liks rankinei?

„Ryto kavutės“ studija įsikūrusi Maida Vale pastate. Privažiuojame vartus, kurie gerai žinomi, nes visada rodomi laidos pradžioje. Dilgteli jaudulys. Aš iš tiesų čia! Mane tikrai rodys per televiziją!

Durininkas mus praleidžia pro barjerą, vairuotojas sustoja priešais didžiules dvivėres duris ir atidaro man automobilio dureles. Keliai šiek tiek virpa, bet prisiverčiu oriai užlipti laipteliais ir įeiti į priimamąjį, tiesiai prie registratorės.

— Aš atvykau į „Ryto kavutę“, — prisistatau ir susijuokiu. — Noriu pasakyti...

— Aš žinau, ką norite pasakyti, — maloniai, bet vangiai taria registratorė. Ji susiranda sąraše mano pavardę ir surenka numerį. — Džeine? Rebeka Blumvud jau čia, — paskui mosteli minkštų kėdžių pusėn ir sako: — Netrukus pas jus ateis.

Nuėjusi prie kėdžių, atsisėdu priešais vidutinio amžiaus moterį tamsiais susitaršiusiais plaukais ir didžiuliais gintariniais karoliais ant kaklo. Ji prisidega cigaretę. Nors jau seniai mečiau rūkyti, tačiau dabar mielai užtraukčiau dūmą.

Ne dėl to, kad nervinčiausi ar panašiai, tiesiog būtų smagu parūkyti.

— Atleiskite, — šūkteli registratorė, — čia nerūkoma.

— Prakeikimas, — sugergždžia moteris ir, prieš užgesindama cigaretę į lėkštutę, dar gerai patraukia. Po to sąmokslininkiškai nusišypso man. — Ar jūs studijos viešnia?

— Taip. O jūs?

Moteriškė linkteli.

— Pristatysiu savo naująjį romaną „Kraujo raudonumo saulėlydis“, — ir virpančiu balsu sušnabžda: — Stulbinamas pasakojimas apie meilę, godumą ir žmogžudystę. Nuožmių Pietų Amerikos verteivų pasaulį.

— Oho, — sakau jai. — Skamba išties...

— Padovanosiu jums vieną egzempliorių, — nutraukia mane moteris. Ji kiša ranką į šalia esantį Mulberry kelioninį krepšį ir ištraukia knygą kietais ryškiaspalviais viršeliais. — Priminkite man savo vardą?

Priminti?

— Rebeka. Rebeka Blumvud.

— Beki, — taria ji, rašydama ant pirmojo knygos lapo. — Su meile ir atsidavimu. — Ji užraito parašą ir paduoda knygą.

— Vaje, ačiū... — greitai dirsteliu į viršelį, — Elizabete.

Elizabetė Plover. Niekada tokios negirdėjau.

— Tikiuosi, jus domina, iš kur aš tiek daug žinau apie žiaurų, pilną pavojų pasaulį, — sako Elizabetė. Ji palinksta prie manęs ir įsmeigia savo didžiules žalias akis. — Tiesa ta, kad ištisus tris mėnesius aš gyvenau su sukčiumi. Mylėjau jį, mokiausi iš jo... ir galų gale išdaviau, — moteris ima šnabždėti. — Vis dar prisimenu žvilgsnį, kai policija jį išsitempė. Jis suprato, ką padariau. Žinojo, kad tai aš buvau tas Judas Iskariotas. Tačiau, manau, kad vis dėlto jis mane mylėjo už tai.

— Oho, — mane tikrai nustebino ši istorija. — Ar visa tai atsitiko Pietų Amerikoje?

— Houve, — atsakė Elizabetė Plover patylėjusi. — Tačiau visame pasaulyje vertelgos vienodi.

— Rebeka? — išgirstu balsą, ir mudvi pamatome artėjančią panelę tamsiais lygiais plaukais, dėvinčią džinsus ir juodą, atverčiama apykakle, megztinį. — Aš Zelda. Mudvi vakar kalbėjomės?

— Zelda! — sušunka pašokdama Elizabetė. — Kaip tu laikaisi, brangute? — ji ištiesia rankas. Zelda sužiūra į ją.

— Atleiskite, ar mes... — ji žvilgteli į mano laikomą „Kraujo raudonumo saulėlydį“. — O, taip. Elizabetė Plamer. Vienas iš mūsų apžvalgininkų tuojau pas jus nusileis. O kol kas pasivaišinkite kavute, — Zelda nusišypso ir atsisuka į mane: — Na, kaip, Rebeka, pasirengusi?

— Taip! — guviai atsiliepiu ir pašoku nuo kėdės. (Turiu prisipažinti, kad jaučiuosi pamaloninta, nes Zelda pati atėjo. Tiksliau, matyt, ne pas kiekvieną pati ateina.)

— Malonu susipažinti, — sako Zelda, spausdama man ranką. — Puiku, kad dalyvausi mūsų laidoje. O mes kaip visada beprotiškai skubame. Jeigu nieko prieš, iš karto nuvesiu tave pas kirpėją ir grimuotoją, o pakeliui pasikalbėsime.

— Puiku, — sutinku aš, valdydamasi, kad neišsiduočiau, kaip pakiliai jaučiuosi.

Kirpėja ir grimuotoja! Tai bent!

— Šiek tiek pasikeitė mūsų planas, tačiau aš tuojau tave supažindinsiu, — kalba Zelda. — Nieko ypatingo... Ar dar nieko negirdėti iš Belos? — klausia ji registratorės.

Pastaroji papurto galvą, o Zeldos murmesį iššifruoju kaip „kvaila karvė“.

— Na, gerai, eime, — ji jau neria sukamųjų durų link. — Sakyčiau, šiandien pati beprotiškiausia diena. Vienas mūsų nuolatinių lankytojų nepasirodė, todėl skubiai ieškome, kas jį pakeistų. Virtuvėje — avarija, — Zelda pastumia besisukančias duris. Dabar žingsniuojame žaliu kilimu išklotu koridoriumi, kuriame dūzgia minia žmonių. — Be to, pas mus šiandien atvyko Heaven Sent 7, — meta per petį, — o tai reiškia, kad komutatoriaus operatorę užgulė aistruolių skambučiai. Toms septynioms didžiausioms ypatoms mes dar turime rasti persirengimo kambarį.

— Iš tikrųjų, — tarsteliu atsainiai, tačiau man jau gniaužia kvapą. Heaven Sent 7? Klausykit... bet jie tikrai įžymūs! Ir aš dalyvausiu su jais toje pačioje laidoje? Aš su jais susitiksiu ir taip toliau? Galbūt po visko nueisime kartu ko nors išgerti ir susidraugausime. Jie šiek tiek jaunesni už mane, bet argi tai svarbu. Būsiu tarsi vyresnė jų sesuo.

O gal aš išeisiu su kuriuo nors vienu? Dieve, taip. Su tuo tamsiaplaukiu. Natanu. (O gal jis Etanas? Et, koks skirtumas.) Po laidos mudviejų akys susitiks, ir jis tyliai pakvies mane vakarienės. Mudu nuvažiuosime į kokį nors mažytį restoranėlį, viskas vyks tyliai, diskretiškai, tačiau netrukus žurnalistai suseks, ir mes tapsime viena tų įžymybių porų, kurios visada vaikšto į premjeras. O aš vilkėsiu...

— Štai ir atėjome, — Zelda grąžina mane į žemę.

Mudvi stovime tarpduryje. Prieš mus — veidrodžiais ir prožektoriais užgrūstas kambarys. Trys žmonės su pelerinomis ant pečių sėdi prieš veidrodžius. Juos grimuoja džinsuota stileiva. Dar vienai džiovinami plaukai. Kažkur groja muzika, girdisi draugiškos šnekos, ore plevena plaukų lako, pudros ir kavos kvapas.

Dieviška aplinka.

— Na, štai, — sako Zelda, vesdama mane prie rudaplaukės panelės. — Chloja tave pagrimuos, po to eisime į drabužinę. Gerai?

— Puiku, — mano lūpos pačios šiepiasi, bespoksant į Chlojos turimą kosmetikos arsenalą. Akys raibsta nuo daugybės teptukų, šepečių šepetėlių, indelių ir tūbelių. Ir viskas aukščiausios kokybės: Chanel, MAC ir taip toliau.

Dieve, koks nuostabus darbas. Seniai žinojau, kad man vertėjo būti kosmetike.

— Dabar apie tau skirtą laiką laidoje, — tęsia Zelda, kai atsisėdu į sukamąją kėdę. — Kaip sakiau, mes beveik visiškai pakeitėme formą, taigi ji bus kitokia, negu vakar aptarėme...

— Zelda! — iš kažkur šūkteli vyriškas balsas. — Tau skambina Bela!

— O velnias, — sako Zelda. — Klausyk, Rebeka, turiu lėkti prie telefono, bet netrukus grįšiu, gerai?

— Gerai! — džiugiai atsiliepiu aš. Chloja apsiaučia mane pelerina ir atmeta visus mano plaukus atgal. Fone — mano mėgstama Lenio Kravico daina. Nuostabiau ir būti negali.

— Aš tiktai nuvalysiu veido odą, tonizuosiu ir uždėsiu pagrindą, — aiškina Chloja. — Prašau užsimerkti...

Po kelių sekundžių pajuntu vėsų, tirštą skystį, tepamą ir masažuojamą ant mano veido. Nuostabiausias jausmas pasaulyje. Galėčiau sėdėti šitaip visą mielą dieną.

— Tai apie ką kalbėsite laidoje? — domisi Chloja.

— Emm... apie finansus, — neaiškiai atsakau. — Šiek tiek apie finansus.

Atvirai kalbant, man čia taip gera, kad beveik ir pamiršau, kodėl čia atsiradau.

— O, taip, — dabar Chloja lygina pagrindą ant mano veido. — Jie kalbėjo apie kažkokius pinigus. — Grimuotoja paima šešėlių paletę, sumaišo keletą spalvų ir išsirenka teptuką. — Vadinasi, jūs finansų specialistė?

— Taip, — nežymiai trūkteliu petį, — žinoma.

— Oho, — Chloja ima tepti akių vokus. — Aš nieko neišmanau apie pinigus.

— Aš irgi! — įsiterpia tamsiaplaukė iš kito kambario galo. — Buhalteris jau prarado viltį viską man išaiškinti. Vien nuo jo žodžių „mokestiniai metai“ man apsisuka galva.

Aš jau ketinau įsitraukti į tą pokalbį ir pasakyti: „Aš irgi!“, bet laiku susizgribau. Šiaip ar taip, juk turiu atrodyti išmananti tokius reikalus.

— Nieko čia sudėtingo, — oriai pasakau ir šypteliu. — Svarbu nepamiršti trijų pagrindinių principų.

— Tikrai? — tamsiaplaukė net liaunasi džiovinusi plaukus. — O kokie tie principai?

— O, — aš atsikrenkščiu, — em, na, pirmasis yra toks... — pasitrinu nosį. Dieve, mano galva tuštutėlė.

— Atsiprašau, Rebeka, — sako Chloja, — turiu jus nutraukti. — Ir ačiū Dievui. — Manau, jums labiausiai tiks aviečių spalvos lūpų dažai. Ar gerai?

Per visą tą čiauškėjimą aš net nekreipiau dėmesio, ką ji darė mano veidui. Žiūriu į savo atvaizdą ir negaliu patikėti: akys didžiulės, skruostikauliai stulbinantys — aš visiškai kitokia. Kodėl negaliu atrodyti taip kasdien?

— Vaje! — kvėpteliu aš. — Fantastiška!

— Man lengva darbuotis, nes jūs labai ramiai sėdite, — pastebi Chloja, siekdama juodos rankinės. — Kartais čia atsisėda tokie, kurie iš nervų nenustygsta vietoje. Net garsenybės. Vargas, kol juos nugrimuojame.

— Tikrai? — aš net palinkstu į priekį — taip knieti išgirsti kokių nors paskalų, tačiau Zeldos balsas viską nutraukia.

— Atleisk, kad užtrukau, Rebeka! — šūkteli ji. — Na, tai kaip sekasi? Makiažas gerais. Kaip dėl plaukų?

— Kirpimas geras, — įvertina Chloja. Ji suima kelias sruogeles ir atmeta atgal. Lygiai kaip Nikis Klarkas dailindamas šukuoseną. — Aš tik sušukuosiu ir suteiksiu daugiau blizgesio.

— Gerai, o tada eisime į drabužinę, — sako Zelda. Ji pasižiūri į savo aplanką su užrašais ir atsisėda į sukamąją kėdę šalia manęs. — Tai va, Rebeka, mums reikia pakalbėti apie tavo klausimą.

— Puiku, — dalykiškai atsiliepiu. — Na, aš pasiruošiau kaip tik taip, kaip pageidavai. Viską išdėstysiu paprastai ir aiškiai.

— Taip, — sako Zelda. — Reikalas toks. Tu apsidžiaugsi sužinojusi. Vakar per susirinkimą mes nutarėme, jog to elementarumo vis dėlto nereikia. — Ji šypsosi. — Galėsi kalbėti kuo svariau, pasitelkti visą erudiciją! Pateikti diagramas... skaičius...

— Gerai, — aš jau priblokšta. — Puiku! Nors aš vis dėlto pasistengsiu kalbėti kuo paprasčiau...

— Mes norime, kad nebūtų menkinama mūsų žiūrovų kompetencija. Turiu galvoje, jie juk ne kokie idiotai! — Zelda šiek tiek pritildo balsą. — Be to, vakar mes atlikome naują savo žiūrovų įvertinimą. Pasirodo, 80 procentų jaučiasi taip, lyg jiems būtų pataikaujama, turiu galvoje laidos turinį. Faktiškai mums reikia atkurti pusiausvyrą. Todėl visiškai pakeitėme tavo programos numerio planą! — Zelda džiugiai šypsosi. — Taigi nutarėme, kad vietoj paprasto interviu surengsime efektyvius debatus.

— Efektyvius debatus? — valdausi, kad neišsiduočiau panikuojanti.

— Būtent! Norime tikrai karštos diskusijos! Nuomonių spiečiaus, pakeltų balsų — kaip tik šitokio efekto.

Nuomonių spiečiaus? Aš neturiu jokių nuomonių.

— Ar gerai? — susirūpina Zelda. — Tu atrodai truputėlį...

— Viskas gerai! — stengiuosi kuo giedriau šypsotis. — Tiesiog... negaliu sulaukti tų efektyvių debatų! Puiku! — atsikrenkščiu. — O... o su kuo aš diskutuosiu?

— Su Flagstaff Life atstovu, — triumfuoja Zelda. — Su priešu teks susiremti ragais ir nagais. Bus pasakiška laida!

— Zelda! — vėl rėkia balsas. — Skambina Bela!

— Dėl Dievo meilės! — pašoka Zelda. — Rebeka, aš tuoj grįšiu.

— Gerai, iki, — pralemenu.

— Na, kol jos nėra, padažysiu jums lūpas, — sukrunta Chloja. Grimuotoja pasiima ilgą teptuką, o aš stebiu, kaip ji tepa mano lūpas. Stengiuosi laikytis kuo ramiau, nepanikuoti, tačiau širdis pašėlusiai daužosi, gerklė suveržta, negaliu net seilių nuryti. Dar niekada gyvenime nebuvau tokia paklaikusi iš siaubo.

Negaliu veltis į jokius pritrenkiančius debatus! Negaliu. Aš neturiu jokių nuomonių ir jokių faktų, apskritai nieko neišmanau...

O Dieve, kodėl aš užsigeidžiau pasirodyti per televiziją?

— Rebeka, pasistenkite nekrutinti lūpų, — Chloja jau susirūpinusi. — Jos tikrai virpa.

— Atsiprašau, — sušnabždu žvelgdama į savo atvaizdą lyg sustingęs triušis. Teisybė, aš visa drebu. O Dieve, blogai, turiu nusiraminti. Kaip ten tie budistai sako? Galvok apie ką nors linksmo.

Akimis ieškau, kur nukreipti dėmesį. Veidrodyje matau, kaip koridoriuje Zelda kalba telefonu. Jos veide — tikras įtūžis.

— Taip, — girdžiu jos balsą, — taip. Tačiau mes mokame jums honoraro avansą už tai, kad galėtumėte ateiti. Tai ką, po velnių, man dabar daryti? — Ji pakelia akis ir kažkam pamoja ranka sveikindamasi. — Gerai, Bela, suprantu...

Zelda atsiprašydama linkteli prie jos artėjančiai grupelei. Blondinė moteris ir du vyrai. Nematau jų veidų, tačiau visi apsirengę dailiais paltais, rankose — lagaminėliai, o vienas vyras nešasi didžiulį aplanką, prigrūstą popierių. Blondinės paltas išties madingas. Ir dar ji turi asilo odos Fendi firmos segtuvą, įdomu, kas ji?

— Taip, — girdžiu Zeldą. — Taip. Jeigu jūs galite pasiūlyti alternatyvią temą laidai „Skambinkite-atsakysime“...

Ji kilsteli antakius, žiūrėdama į blondinę, o ši gūžteli pečiais ir nusisuka į ant sienos kabantį plakatą. Ir mano širdis apmiršta.

Alisija. Už penkių jardų nuo manęs stovi Alisija iš Brandon Communications.

Aš vos neužsikvatoju iš tokios nesąmonės. Ką ji čia veikia? Dėl Dievo meilės, kodėl čia sukiojasi šita ilgakojė kalė Alisija?

Vienas tų vyriškių pasisuka į ją, kažin ką sakydamas. Ir jo veidas tarsi matytas. Dar vienas iš Brendon C šutvės? Dar vieno stropuolio kūdikiškas veidelis.

Ir ką, po velnių, jie visi čia daro? Kas čia vyksta? Nejaugi...

Betgi jie negalėjo čia susirinkti dėl...

Ne. Tik ne tai. Staiga mane nukrečia šaltis.

— Lukai! — ataidi Zeldos balsas iš koridoriaus, ir aš pajuntu kylantį pykinimą. — Džiaugiuosi, kad galėjote atvykti. Jūs visada maloniai laukiamas mūsų laidoje. Kol Sendė nepasakė, aš ir nežinojau, kad jūs atstovaujate Flagstaff Life...

Matau, kaip veidrodyje bąla mano veidas.

Tai netiesa. Aš sapnuoju.

— Straipsnį parašiusi žurnalistė jau čia, — čiauška Zelda, — ir aš jau supažindinau ją su įvykių eiga. Jaučiu, bus neįtikėtina laida — judu galėsite ginčytis be galo, be krašto!

Zelda nueina koridoriumi, Alisija ir tas energingas jaunuolis seka iš paskos. Pagaliau veidrodyje išnyra ir antrojo vyro atvaizdas. Man sudiegia pilvą. Kai jis eina pro duris, nesusilaikau ir lėtai pasuku galvą.

Mūsų akys susitinka. Tamsios akys kelias sekundes grėsmingai žiūri į mane, paskui staigiai nusigręžia. Jis nužingsniuoja koridoriumi. Aš bejėgiškai dėbsau į savo ištepliotą atvaizdą. Iš panikos nežinau nė kur dėtis.

TELEVIZIJOS POKALBIO PUNKTAI PAPRASTI IR ELEMENTARŪS FINANSINIAI PATARIMAI

1. Kas geriau: laikrodis ar dvidešimt tūkstančių? Akivaizdu.

2. Flagstaff Life apiplėšė nekaltus klientus. Dėmesio. Emm...

3. Visada labai atsargiai elkitės su savo pinigais.

4. Neinvestuokite visų į vieną vietą, investuokite įvairiai.

5. Nepraraskite jų per klaidą.

6. Ne...

KĄ GALIMA NUSIPIRKTI UŽ 20 TŪKSTANČIŲ SVARŲ

1. Gerą automobilį, pvz., nedidelį BMW

2. Perlų ir deimantų vėrinį iš Asprey’s ir žiedą su dideliu deimantu

3. Tris madingas vakarines sukneles, pvz., iš John Galliano

4. Steinway fortepijoną

5. Penkias įspūdingas odines sofas iš Conran parduotuvės

6. 52 Gucci rankinius laikrodžius ir rankinę

7. Gėlių, kurias jums kas mėnesį pristatytų į namus ištisus keturiasdešimt dvejus metus

8. 55 veislinius labradorų šunyčius

9. 80 kašmyro megztinių

10. 666 Wonderbras liemenėles

11. 454 Helena Rubinstein drėkinamojo kremo indelius

12. 800 butelių šampano

13. 2860 Fiorentina picų

14. 15 tūkstančių 384 Pringles tūbeles

15. 90 tūkstančių 909 Polos ledinukų pakelius

16.

Dvidešimtas skyrius

11 val. 25 min. Aš sėdžiu studijos poilsio kambaryje ant rudos, gobelenu aptrauktos sofos. Esu apsirengusi tamsutėliu mėlynu Jasper Conran kostiumėliu, mūviu plonytes pėdkelnes ir aviu zomšinius aukštakulnius batelius. Jeigu pridėsime makiažą ir šukuoseną, galiu pasakyti, kad gyvenime nesu taip gražiai atrodžiusi. Tačiau savo išvaizda negaliu nei mėgautis, nei gėrėtis. Mano galvoje plevėsuoja tik viena mintis: po penkiolikos minučių sėdėsiu ant sofos ir tiesioginėje laidoje su Luku Brendonu aptarinėsiu svarbius finansinius klausimus.

Man norisi verkti. Arba kvatotis. Klausykite, čia jau panašu į juodąjį humorą. Lukas Brendonas — prieš mane. Lukas Brendonas su visu savo genialiuoju intelektu ir prakeikta fotografiška atmintimi kovos su manimi. Ir iš karto sudirbs mane. Sutriuškins.

— Brangute, suvalgyk raguoliuką, — įkalbinėja Elizabeta Plover, sėdinti priešais mane ir čiaumojanti pain au chocolat. — Tiesiog pasaka. Tarsi auksinės Provanso saulės spindulio atsikąstum.

— Ne, ačiū. Aš... aš nealkana.

Nesuprantu, kaip ji gali valgyti. Jaučiuosi taip, tarsi bet kurią sekundę galiu apsivemti. Ir kaip, po velnių, žmonės gali sėdėti prieš kameras kiekvieną mielą dieną? Pavyzdžiui, Fiona Filips? Nėra ko stebėtis, kad jie tokie sudžiūvę kaip šakaliai.

— Netrukus! — girdime Rorio balsą, sklindantį iš televizoriaus kambario kampe. Mudvi automatiškai atsisukame į ekraną. Ten — saulėlydžio nutviekstas pajūris. — Ką reiškia gyventi su gangsteriu ir po kurio laiko, viskuo rizikuojant, jį išduoti? Netrukus susitiksime su savo viešnia, parašiusia pribloškiantį romaną, pagrįstą tamsiais ir pavojingais autorės išgyvenimais...

— O vėliau pristatysime naują karštų diskusijų seriją, — įsiterpia Ema. Ekrane vaizdas pasikeičia: ant grindų lyja vieno svaro vertės monetomis. Man suspazmuoja skrandį. — „Ryto kavutės“ dėmesio centre — finansinis skandalas. Aptarti šio klausimo akis į akį susidurs du finansų ekspertai.

Čia apie mane? O Jėzau, aš nenoriu būti jokia finansų ekspertė. Noriu traukti namo ir ramiai išgerti arbatos.

— Tačiau pirmiausia! — linksmai praneša Roris. — Skotas Robertsonas skelia kibirkštis virtuvėje.

Ekrane švysteli vyriškis, pasipuošęs vyriausiojo virėjo kepure — besišypsantis ir mosikuojantis litavimo lempa. Man jis nerūpi. Žiūriu į sterblėje besigniaužančias savo rankas. Jau greitai teks sėstis ant sofos. Tuojau pat ir mane parodys ekrane. Reikia sugalvoti, ką protingo pasakysiu.

Gal tūkstantąjį kartą atsiverčiu tą savo sumautą A4 formato popieriaus lapą ir skaitinėju apgailėtinas pastabas. Vis dar viliuosi, kad viskas baigsis ne taip jau prastai, ir vėl permetu akimis tuos kelis sakinėlius. Nėra čia ko jaudintis. Turbūt mes paprasčiausiai šnekučiuosimės. Paprastai ir draugiškai. Galų gale...

— Labas rytas, Rebeka, — pasigirsta nuo durų. Apmirusia širdimi lėtai pakeliu akis. Tarpduryje stovi Lukas Brendonas. Tamsus kostiumas — kaip parodoje, plaukai žvilga, veidas nuo grimo bronzinis. Veide — nė šešėlio draugiškumo. Lūpos suspaustos, akys šaltos ir dalykiškos. Sutikusios mano žvilgsnį, net nemirkteli.

Taip keletą sekundžių tylėdami žiūrime vienas į kitą. Girdžiu, kaip visu garsumu daužosi mano širdis. Po grimu kaista skruostai. Susikaupiu ir ramiai išspaudžiu:

— Labas, Lukai.

Jam įeinant į kambarį, tvyro įtempta tyla. Net Elizabeta Plover sukruta ir palinksta į priekį.

— Pažįstamas veidas. Jūs aktorius, tiesa? Šekspyro dramos, žinoma. Manau, prieš trejus metus mačiau jus „Karaliuje Lyre“.

— Nemanau, — nukerta Lukas.

— Teisingai! — Elizabeta net pliaukšteli į stalą. — „Hamlete“! Puikiai prisimenu. Baisus skausmas, kaltė, tragedija... — ji pompastiškai kraipo galvą. — Aš niekada nepamiršiu to balso. Kiekvienas žodis — tarsi dūris į žaizdą.

— Labai apgailestauju, — pagaliau tarsteli Lukas ir žiūri į mane. — Rebeka...

— Lukai, štai paskutinė statistika, — į kambarį įlekia Alisija ir kiša jam popieriaus lapą. — Sveika, Rebeka, — priduria ji, pašaipiai dėbtelėdama į mane. — Pasirengusi?

— O, taip, — atsakau, glamžydama savo lapą, — puikiai pasirengusi.

— Malonu girdėti, — Alisija net kilsteli antakius. — Turėtų būti įdomūs debatai.

— Taip, labai, — įžūliai atrėžiu jai.

Dieve, kokia ji karvė.

— Aš ką tik kalbėjau su Džonu iš Flagstaff, — ji jau tyliau raportuoja Lukui. — Jis labai nori, kad paminėtum naująją „Įžvalgaus taupymo“ programą. Be abejo, pasakiau jam...

— Čia yra žalos apribojimo ceremonija, o ne sumautos reklamos iškilmės, — atžariai kerta Lukas. — Galės džiaugtis, jeigu tik jam... — jis dirsteli į mane, ir aš nusuku akis į šalį, lyg man visiškai nerūpėtų jo kalbos. Žvilgteriu į laikrodėlį, širdis stabteli. Dešimt minučių. Tik dešimt minučių.

— Gerai, — sako įeidama Zelda. — Elizabeta, jau jūsų laukiame.

— Nuostabu, — atsiliepia Elizabeta, susigrūsdama burnon paskutinį pain au chocolat kąsnį. — Tai kaip, ar aš gerai atrodau? — Ji pakyla, pažerdama nuo sijono krūvą trupinių.

— Vienas trupinys įsivėlęs į jūsų plaukus, — pastebi Zelda ir jį išima. — O visa kita — kaip čia pasakius? — Ji žvilgteli į mane, ir aš vos isteriškai nesukikenu.

— Lukai! — dabar įlekia tas vyrukas kūdikišku veideliu ir kiša jam mobilųjį telefoną. — Jums skambina Džonas Beitsonas. Ir dar atvežė keletą paketų...

— Ačiū, Timai, — dėkoja Alisija ir atplėšia tuos paketus. Ištraukusi pluoštą popierių, skubiai permeta juos akimis, kažką vis pažymėdama pieštuku. O Timas atsisėda ir, atsidaręs nešiojamąjį kompiuterį, puola rašyti.

— Taip, Džonai, puikiausiai suprantu tą tavo prakeiktą nuomonę, — Luko balsas pritilęs, įsitempęs. — Tačiau jeigu tu bent minutėlę paklausytum, ką aš pasakysiu...

— Timai, — kreipiasi Alisija, — ar gali greitai patikrinti įplaukas į „Flagstaff Premium pensijų fondą“ per pastaruosius trejus, penkerius ir dešimt metų?

— Tuoj, — atsiliepia Timas ir vėl taukši klaviatūra.

— Timai, — Lukas trumpam nutraukia pokalbį telefonu, — gal gali skubiai atspausdinti Flagstaff pranešimo spaudai projektą apie „Įžvalgų taupymą“? Ačiū.

O Viešpatie, kas čia darosi. Nagi, jie čia, „Ryto kavutės“ poilsio kambaryje, įkūrė savo biurą. Visą Brandon Communications personalo skyrių, apginkluotą kompiuteriais, vertikliais ir telefonais, o aš vargšė sėdžiu viena su suglamžytu A4 lapu rankose.

Timo kompiuteris spjaudo lapus, Alisija juos renka ir perduoda Lukui. Mane vis labiau krečia šaltis. Viskas aišku. Šita šutvė man neįkandama. Jokių šansų. Reikėtų iš karto pasiduoti. Pasakyti, kad susirgau ar panašiai. Lėkti namo ir lįsti po antklode.

— Ar visi pasirengę? — pro duris įkiša galvą Zelda. — Po septynių minučių pradedame.

— Gerai, — sako Lukas.

— Gerai, — pralemenu aš.

— O, Rebeka, tau yra paketas, — sako Zelda ir įėjusi paduoda man didelę keturkampę dėžę. — Po minutėlės grįšiu.

— Ačiū, Zelda, — nustebusi padėkoju ir imu lupti dėžę. Nuotaika kažkodėl pasitaiso. Nesvarbu, kas ką atsiuntė, bet jaučiu, kad sulaukiau paramos. Turbūt speciali paskutinės minutės informacija iš Eriko Formeno. Gal kokia diagrama ar duomenų serija, kuriais galėsiu pasinaudoti lemiamu momentu. O gal koks slaptas dokumentas, apie kurį Lukas nė nenutuokia.

Akies krašteliu matau, kaip visi aplinkui metė savo darbus ir stebi, ką aš ištrauksiu. Tegul. Aš dar jiems parodysiu! Ne jiems vieniems siunčiami paketai tiesiai į poilsio kambarį. Ne tik jie turi savo šaltinius. Pagaliau nuplėšiu lipnią juostą ir atidarau dėžę.

Prieš visų akis į palubę pakyla raudonas pripūstas balionas su užrašų SĖKMĖS. Dar yra ir atvirukas. Nesidairydama atverčiu.

Ir iš karto pasigailiu.

„Sėkmės linkiu, sėkmės linkiu, kad ir ką darytum tu,“ — pragysta metalinis elektroninis balselis.

Skubiai užverčiu atviruką, jausdama, kaip užsiplieskė skruostai. Viešpatie, kaip bjauru. Kitoje kambario pusėje girdisi prunkštimas, o Alisija, matau, kvailai išsišiepusi. Ji kažin ką šnibžda Lukui į ausį, o to veide kaipmat nušvinta šypsenėlė.

Jis juokiasi iš manęs. Jie visi juokiasi iš Rebekos Blumvud ir jos giedančio baliono. Mirtinas pažeminimas. Negaliu pajudėti, veidas kaista, gerklę užspaudė. Gyvenime nesijaučiau tokia niekam tikusi svarbiausios pramonės šakos — finansų — ekspertė.

Vėl kitame pasienyje išgirstu pagiežingus Alisijos komentarus bei prunkštimą. Ir manyje kažin kas pratrūksta. Išgrauš. Tepasiunta visi. Jie turbūt plyšta iš juoko, ne kitaip. Gailisi, kad jiems niekas nesiunčia balionų.

Aš drąsiai atsiverčiu atviruką, norėdama perskaityti, kas parašyta.

Iš karto uždainuoja tas pats balselis:

„Ar lis, ar švies saulutė, mes žinome — tau viskas seksis puikiai. Galvą aukštyn, nusišypsok, svarbu — bandyk ir nepasiduok.“

„Beki — su meile ir dėkingumu už visą tavo nuostabią pagalbą.

Mes didžiuojamės tavimi. Tavo draugai Dženisė ir Martinas.“

Aš negaliu atitraukti akių, vis skaitau, skaitau tuos žodžius ir jaučiu, kaip ima graužti akis. Dženisė su Martinu visą amžių buvo tikri draugai, nesvarbu, kad tas jų sūnelis neišmanėlis. Jie išliko malonūs net ir tada, kai taip siaubingai patariau. Už tai esu jiems dėkinga. Ir tepasiunta visi kiti — aš savo draugų neapvilsiu.

Pamirksiu, giliai įkvepiu ir pakeliu akis. Lukas Brendonas spokso į mane. Jo žvilgsnis visiškai neįskaitomas.

Atverstą atviruką atsargiai padedu ant kavos staliuko — tegul sau dainuoja. Balioną patraukiu žemyn ir pririšu prie kėdės.

— Na, — girdžiu Zeldos balsą, — Lukai, Rebeka, ar pasirengę?

— Ir dar kaip pasirengę, — ramiai atsakau ir pėdinu pro Luką durų link.

Dvidešimt pirmas skyrius

Bežadė tyla. Mes žingsniuojame koridoriumi. Sukdama už kampo, dirsteliu į Brendoną: jo veidas dar labiau suakmenėjęs nei poilsio kambaryje.

Gerai, aš irgi galiu būti kieta, dalykiška. Išdidžiai pakeliu galvą ir žengiu platesniais žingsniais, kaip Aleksė Karington „Dinastijoje“.

— Ar jūs pažįstami? — klausia Zelda. Ji eina tarp mūsų.

— Pasirodo, pažįstami, — trumpai meta Lukas.

— Verslo prasme, — ir aš moku trumpai reikšti mintis. — Lukas nuolat stengiasi reklamuoti vienokį ar kitokį beviltišką finansinį produktą, o aš nuolat stengiuosi išsisukti nuo jo skambučių.

Zelda smagiai nusijuokia, o aš stebiu, kaip Luko akys žybteli pykčiu. O man nė motais, kad jis verda pykčiu. Tiesą pasakius, kuo jis labiau siunta, tuo man lengviau ant širdies.

— Na, Lukai, Rebekos straipsnis Daily World puslapiuose turbūt tave gerokai supurtė, — spėja Zelda.

— Nesidžiaugiau, — atšovė Lukas.

— įsivaizduokite, savo nepasitenkinimą jis man išsakė telefonu, — nerūpestingai pranešu aš. — Sunku pakęsti tiesą, ar ne, Lukai? Negali susitaikyti su tuo, kas slypi po visuomenės informavimo ir reklamos blizgesiu? Žinai, turbūt tau derėtų keisti darbą.

Tyla. Atsigręžiu į Luką, o to akyse toks nuožmus siutas, jau pamaniau, kad voš man. Tačiau jo veido išraiška greitai pasikeičia, ir jis iškošia lediniu balsu:

— Siūlau eiti į tą sumautą filmavimo aikštelę ir išspręsti šitą mažytę šaradą.

Zelda kilsteli antakius, aš jai nusišypsau. Tokio sutrikusio Luko man dar neteko regėti. Kai prisiartiname prie dvivėrių durų, Zelda įspėja:

— Mes jau čia. Įėję stenkitės laikytis kuo tyliau.

Zelda pastumia duris ir įleidžia mus vidun. Baigta — mano šaltumas išgaravo. Drebu ir jaučiu pagarbią baimę kaip Laura Dern „Juros parko“ filme, pirmą kartą išvydusi dinozaurus. Štai kur vyksta „Ryto kavutės“ laida. Sofa, visi augalai ir taip toliau, nutvieksti skaisčiausių, akinamų šviesų. Tokių dar nemačiau savo gyvenime.

Ne, tai nerealu. Kiek kartų, sėdėdama namie, žiūrėjau šią laidą? Dabar pati dalyvausiu joje. Negaliu patikėti.

— Dar liko kelios minutės iki reklamos pertraukėlės, — aiškina Zelda, vesdama mus tolyn per šimtus besidriekiančių kabelių. Roris ir Ema vis dar sėdi su Elizabeta prie bibliotekos dekoracijų.

Zelda mosteli ranka, kviesdama sėsti priešingose žemo staliuko galuose, ir aš nedrąsiai pritūpiu. Sofa daug kietesnė nei tikėjausi ir kažkokia... kitokia. Viskas atrodo kitaip. Dieve, kaip keista. Šviesos plieskia į akis, beveik nieko nematau ir nė neišmanau, kaip sėdėti. Priėjusi mergaitė mikrofono laidelį pakiša po palaidinuke ir prisega prie atvarto. Nespėju pakelti rankos, norėdama atmesti plaukus atgal, kaipmat prisistato Zelda.

— Rebeka, stenkis kuo mažiau judėti, gerai? — perspėja ji. — Kad nesigirdėtų jokio šlamesio.

— Gerai. Atsiprašau.

Mano balso stygos kažin kaip keistai dirba. Tarytum kas būtų įkišęs vatos gniužulą man į gerklę. Dirsteliu į netoliese stovinčią filmavimo kamerą — o, siaube, ji sukasi į mane!

— Ir dar viena auksinė taisyklė, Rebeka, — prišoka artyn Zelda. — Nežiūrėk į kamerą, gerai? Tiesiog būk natūrali!

— Gerai, — kimiai atsakau.

Būk natūrali. Paprastutis reikaliukas.

— Iki naujienų suvestinės liko trisdešimt sekundžių, — perspėja Zelda. — Viskas gerai, Lukai?

— Puikiai, — ramiai ištaria Lukas. Ant tos sofos jis sėdi taip, tarsi ant jos būtų praleidęs visą savo gyvenimą. Tipiška. Bepigu vyrams — jiems nusispjaut į išvaizdą.

Aš pasimuistau, nervingai timpteliu sijoną, patraukiu žemyn švarką. Sakoma, kad televizija visada prideda dešimt svarų, vadinasi, mano kojos tikrai atrodys storos. Gal jas kitaip sudėti? Sukryžiuoti? Atrodys dar storesnės!

— Sveiki! — iš kitapus aikštelės atskrieja šaižus balsas. Nespėjusi apsispręsti dėl kojų padėties, kilsteliu galvą. Nagi, artinasi pati Ema Mare! Ji vilki rausvu kostiumėliu. Nuo jos nė per žingsnį neatsilieka Roris. O jo smakras dar kampuotesnis nei paprastai. Vaje, kaip keista matyti tikras įžymybes. Tik jie kažin kodėl neatrodo tikri.

— Sveikučiai! — sučiauška Ema, sėsdamasi ant sofos. — Vadinasi, jūs esate finansininkai. Jėzau, mirsiu kaip noriu mažo. — Ji prisimerkia nuo šviesų. — Zelda, kiek laiko truks šitas numeris?

— Labas! — sako Roris, spausdamas man ranką. — Roberta.

— Čia Rebeka! — Ema net pavarto akis. — Jis beviltiškas, — ji muistosi ant sofos. — Vajėzau, man tikrai reikia nulėkti, neiškentėsiu.

— Nėra laiko, — sako Roris.

— Nesveika laikyti, kai nori! — susiraukia Ema. — Pameni, apie tai kalbėjome „Klausiate-atsakome“ laidoje? Viena keistuolė pareiškė, kad ji daro tik kartą per dieną. O gydytojas Džeimsas pasakė... ką jis pasakė?

— Iš kur aš galiu žinoti! — linksmai atšauna Roris. — Šitie telefonų skambučiai mane visada aplenkia. Turiu įspėti tave, Rebeka, — jis atsisuka į mane, — kad visos tos finansinės nesąmonės — ne mano vargšei galvai. — Jis plačiai išsišiepia, o aš silpnai vypteliu.

— Dešimt sekundžių, — primena Zelda. Mano skrandį sugnybia baimė. Iš garsiakalbių sklinda įprasta „Ryto kavutės“ muzika, skelbianti reklamos pabaigą.

— Kas pradeda? — Zelda prisimerkusi žiūri į telesuflerį. — Oi, aš.

Prasideda. Man svaigsta galva, nežinau, kur žiūrėti, nei ką turiu kalbėti. Keliai dreba, sugniaužtos rankos guli sterblėje. Šviesos akina, kamera slysta į kairę nuo manęs. Turiu viską ignoruoti.

— Sveiki! Mes vėl su jumis, — tarška Ema kamerai. — O dabar atsakykite, ką pasirinktumėte: laikrodį, kurį galėtumėte pastatyti ant židinio atbrailos, ar 20 tūkstančių svarų?

Ką? Čia juk mano eilutė! Šituos žodžius turiu sakyti aš!

— Be abejo, atsakymas aiškus, — toliau linksmai čiauška Ema. — Visi mes pasirinktume pinigus.

— Neabejotinai! — linksmai šypsodamasis pritaria Roris.

— Neseniai kai kurie Flagstaff Life investuotojai gavo laiškus, siūlančius pervesti santaupas kitur, — staiga Emos veidas surimtėja. — Tačiau tie vargšai žmonės nė neįtarė, kad taip pasielgę neteks galimybės gauti 20 tūkstančių svarų išmoką. Rebeka Blumvud yra žurnalistė, atskleidusi šią istoriją. Rebeka, jūsų manymu, tai įprasta suktybė?

Visi žiūri į mane, laukdami, ką atsakysiu. Televizijos kamera atkreipta į mano veidą, studijoje — tyla.

Prie televizorių ekranų sėdi 2,5 milijono žiūrovų.

O Dieve. Aš neprakvėpuoju.

— Ar manote, kad investuotojai turi būti apdairūs? — pasufleruoja Ema.

— Taip, — išstenu kažkokiu keistu, miglotu balsu. — Taip, manau, jie turi būti apdairūs.

— Lukai Brendonai, jūs atstovaujate Flagstaff Life, — pasisuka į jį Ema. — Ar manote...

Velnias. Tiesiog graudu. Niekinga! Kas, po perkūnais, atsitiko mano balsui? Kur dingo visi mano pasiruošti atsakymai?

Man jau nerūpi, ką atsako Lukas. Nagi, Rebeka. Susiimk. Susikaupk.

— Reikia nepamiršti, — lygiu balsu dėsto Lukas, — kad niekas neturi teisės gauti išmoką. Tai nėra jokia apgavystė! — Jis šypsosi Emai. — Šiuo atveju paprasčiausiai keli investuotojai pasitaikė beesą pernelyg gobšūs. Jie įsitikinę, kad praleido progą, todėl dabar sąmoningai viešai teršia įmonės vardą. Tačiau tūkstančiai žmonių išties turėjo naudos iš Flagstaff Life.

Ką? Ką jis sako?

— Suprantu, — sako Ema linkteldama galva. — Tad sakykite, Lukai, ar jūs pripažįstate, kad...

— Minutėlę! — girdžiu savo balsą. — Prašau... prašau lukterėti minutėlę. Pone Brendonai, ar jūs ką tik pavadinote investuotojus gobšuoliais?

— Ne visus, — sako Lukas, — tačiau kai kuriuos — taip.

Žiūriu į jį ir negaliu patikėti. Net mano oda ima peršėti iš pasipiktinimo. Prieš akis išnyra Dženisė su Martinu — maloniausi žmonės pasaulyje, neturintys nė trupinėlio gobšumo. Iš piktumo negaliu net žodžio pratarti.

— Tiesa ta, kad dauguma Flagstaff Life investuotojų matė įplaukų apskaitą per pastaruosius penkerius metus, — Lukas toliau aiškina Emai, kuri supratingai linksi galva. — Kaip tik tai juos turėtų dominti. Gera, solidi investicija, o ne atsitiktinės išmokos. Galų gale, Flagstaff Life buvo įkurta, kad suteiktų...

— Prašau pataisyti mane, Lukai, jeigu klystu, — nutraukiu jį, stengdamasi kalbėti kuo ramiau. — Prašau pataisyti, jeigu klystu, tačiau aš esu tikra, kad Flagstaff Life buvo įkurta kaip abipusiai naudinga įmonė. Tai yra, kad visi jos nariai turėtų abipusę naudą, o ne kad vieni pasipelnytų kitų sąskaita.

— Teisingai, — net nemirkteldamas patvirtina Lukas. — Tačiau tai dar nesuteikia kiekvienam investuotojui teisės gauti 20 tūkstančių svarų išmoką, tiesa?

— Gal ir taip, — mano balso tonas jau kyla, — tačiau tai neabejotinai suteikia teisę tikėtis, kad įmonė, į kurią jie penkiolika metų investavo pinigus, neapgaus jų? Dženisė ir Martinas Vebsteriai pasitikėjo Flagstaff Life, paklausė jų patarimo. Ir pažiūrėkime, prie ko juos tas pasitikėjimas privedė?

— Investavimas — sėkmės dalykas, — mandagiai porina Lukas. — Kartais laimi...

— Čia nekalbama apie jokią sėkmę! — girdžiu save šaukiant. — Apie jokią sėkmę nėra kalbos! Gal norite pasakyti, kad šie žmonės atsitiktinai gavo patarimą pervesti savo indėlius kitur, likus vos dviem savaitėms iki pranešimo apie išmokas?

— Mano klientai paprasčiausiai pateikė pasiūlymą, kuris, jų nuomone, turėjo padidinti investuotojų akcijų paketų vertę, — dėsto Lukas ir šaltai šypteli. — Jie mane užtikrino, kad tokiu būdu siekė naudos klientams. Jie mane užtikrino, kad...

— Iš jūsų žodžių reikia suprasti, kad jūsų klientai yra nekompetentingi? — atšaunu aš. — Sakote, ketinimai buvo patys kilniausi, tačiau jie viską supainiojo?

Luko akys dega pykčiu, tad aš net pagyvėju.

— Nematau...

— Regis, mūsų debatai gali tęstis visą dieną! — įsikiša Ema, šiek tiek pasimuistydama savo vietoje. — Tačiau pereinant...

— Palūkėkite, Lukai, — pertraukiu ją. — Liaukitės. Čia galima tik viena išvada, — aš pasvyru į priekį ir lenkiu pirštus. — Arba Flagstaff Life buvo nekompetentingi, arba jie sąmoningai siekė išsaugoti kapitalą. Kad ir kaip būtų, jie kalti. Vebsteriai buvo lojalūs klientai ir jie turėjo gauti tuos pinigus. Mano nuomone, Flagstaff Life sąmoningai skatino juos pasitraukti, kad nereikėtų mokėti šiems žmonėms išmokos, kuri priklausė pagal teisę į pelno dalį. Juk tai akivaizdu, tiesa? — aš dairausi, laukdama pritarimo, tačiau sutinku tik tuštutėlį Rorio žvilgsnį.

— Man ši sritis pernelyg sudėtinga, — sako jis ir susijuokia.

— Gerai, tada paaiškinsiu paprasčiau, — aš nenuleidžiu rankų, tik trumpam užsimerkiu laukdama įkvėpimo. — Tarkim, aš esu drabužių parduotuvėje, — vėl atsimerkiu. — Taigi išsirinkau puikų kašmyro Nicole Farhi paltą. Taip?

— Taip, — atsargiai prataria Roris.

— Aš dievinu Nicole Farhi! — atkunta Ema. — Puikūs trikotažo gaminiai.

— Būtent, — pritariu jai. — Taigi įsivaizduokime, kad aš stoviu eilėje prie kasos, užsiėmusi savais reikalais. Tik štai prie manęs prieina pardavėja ir sako: „Gal jūs verčiau nusipirktumėte kitą paltą? Jis kur kas kokybiškesnis už šitą, be to, dar padovanosiu kvepalų, už kuriuos nereikės mokėti.“ Man nė į galvą nešautų nepatikėti pardavėjos žodžiais, galvoju, puiku, nusipirksiu tą kitą.

— Aišku, — linkteli Roris. — Kol kas viskas aišku.

— Tačiau išėjusi iš parduotuvės pastebiu, jog įsigytas paltas visai ne Nicole Farhi firmos, net ne kašmyrinis. Grįžtu atgal į parduotuvę, tačiau pardavėja atsisako grąžinti man pinigus.

— Jus apiplėšė! — sušunka Roris.

— Būtent. Mane apiplėšė. Štai į kokią padėtį pateko tūkstančiai Flagstaff Life klientų. Juos atkalbėjo nuo pradinio tikslo investuojant, įkalbėjo pervesti savo lėšas kitur, tokiu būdu atimdami iš jų 20 tūkstančių svarų, — trumpam nutylu, rikiuodama savo mintis. — Galbūt Flagstaff Life nepažeidė įstatymų, neprasižengė jokiems nuostatams, tačiau šiame pasaulyje egzistuoja elementarus teisingumas, o jie sudaužė jį į šipulius. Klientai nusipelnė tų išmokų. Jie buvo ištikimi, todėl ir nusipelnė. Jeigu esate sąžiningas, Lukai Brendonai, jūs žinote, kad jie nusipelnė.

Kalbą baigiu kone pritrūkusi oro ir dirsteliu į Luką. Nuo jo įdėmaus, nors ir bereikšmio žvilgsnio man staiga suspaudžia paširdžius. Nuryju seiles, mėginu nukreipti akis kitur, tačiau negaliu pasukti galvos. Tarytum mudviejų akys būtų sulipusios.

— Lukai? — girdžiu Emos balsą. — Ar turite ką atsakyti Rebekai?

Lukas tyli. Ir žiūri į mane. O aš žiūriu į jį, nors širdis spurda it zuikelis.

— Lukai? — Ema jau nekantrauja. — Ar turite...

— Taip, — atsiliepia Lukas. — Turiu. Rebeka... — jis pakraipo galvą beveik šypsodamasis ir vėl žvilgteli į mane. — Rebeka, jūs teisi.

Studija apmiršta.

Aš prasižioju, bet negaliu išspausti nė žodžio.

Akies krašteliu regiu, kaip Roris su Ema suglumę susižvalgo.

— Atleiskite, Lukai, — ištaria Ema, — ar tai reiškia...

— Ji teisi, — nutraukia laidos vedėją Lukas, trukteldamas pečiais. — Rebeka absoliučiai teisi, — jis pasiima stiklinę vandens, atsilošia sofoje ir gurkšteli. — Jeigu norite išgirsti mano nuoširdžią nuomonę, štai ji — tie klientai nusipelnė išmokų. Labai norėčiau, kad jie būtų jas gavę.

Negali būti. Lukas pritaria man. Ar taip gali būti?

— Aišku, — Ema tarytum įsižeidusi. — Vadinasi, jūs pakeitėte savo poziciją?

Lukas patyli, žiūrėdamas į savo stiklinę, po to pakelia akis ir sako:

— Flagstaff Life nusamdė mano įmonę, kad pasirūpintume jų visuomeniniu įvaizdžiu. Tačiau tai nereiškia, kad aš asmeniškai pritariu viskam, ką jie daro, arba kad aš viską apie tai žinau, — jis patyli. — Tiesą pasakius, aš nieko nenumaniau apie tai, kas vyko, kol neperskaičiau Rebekos straipsnio Daily World dienraštyje. Beje, tai puikus tiriamosios žurnalistikos pavyzdys. Sveikinu, — priduria Lukas, linkteldamas man.

Aš sėdžiu be žado, nesugebėdama net padėkoti. Dar niekas nebuvo manęs užklupęs šitaip netikėtai. Man norisi griebtis už galvos ir tyliai, ramiai viską sugromuliuoti. Betgi negaliu! Esu tiesioginėje laidoje. Mane stebi 2,5 milijono žmonių visoje šalyje.

Velnias. Tikiuosi, mano kojos atrodo normaliai.

— Jeigu aš būčiau Flagstaff Life klientas ir man būtų taip atsitikę, — tęsia Lukas, — tikrai labai įpykčiau. Egzistuoja tokie dalykai kaip lojalumas bei sąžiningumas, ir labai noriu tikėti, kad bet kuris mano klientas, kuriam atstovauju, laikosi abiejų šių principų.

— Aišku, — sako Ema ir atsisuka į kamerą. — Ką gi — radikalus nuomonės pasikeitimas! Lukas Brendonas, čia atstovaujantis Flagstaff Life, dabar sako, jog tai, ką jie padarė, — neteisinga. Ar bus daugiau pastabų, Lukai?

— Atvirai kalbant, — kreivai šypteli Lukas, — nesu tikras, ar po to, kas paaiškėjo, aš beatstovausiu Flagstaff Life.

— Aha! — Roris vaidina protingą. — O ar galite mums pasakyti kodėl?

— Na, žinai, Rori! — neišlaiko Ema ir pavarto akis, o Lukas suprunkščia.

Staiga visi pratrūksta juokais, neatsilieku ir aš, bet manasis juokas šiek tiek isteriškas. Sugavus Luko žvilgsnį, krūtinėje kažkas sukirba, tad skubu nusukti akis.

— Na, štai, — staiga Ema susizgrimba ir šypsosi kamerai. — Finansų ekspertų debatai baigti. Po pertraukėlės ant pakylos grįžta aptempti moteriški šortai...

— ...ir anticeliulitiniai kremai. Ar jie tikrai padeda? — klausimu baigia Roris.

— O po to studijoje mūsų ypatingi svečiai — Heaven Sent 7. Pasiklausysime jų dainų.

Iš garsiakalbių pasklinda laidos melodija, ir Ema su Roriu strykteli iš vietų.

— Nepaprasti debatai, — įvertina Ema ir lekia tolyn. — Atleiskite, mirštu, kaip noriu mažo.

— Nuostabu, — rimtai pasako Roris. — Nesupratau nė vieno žodelio, bet laida nuostabi. — Jis paplekšnoja Lukui per petį, kilsteli ranką man ir išskuba.

Staiga ėmė ir pasibaigė viskas. Likome tik mudu su Luku. Sėdime vienas priešais kitą, prožektoriai tebeplieskia į akis, mikrofonai tebekybo prie atvartų. Jaučiuosi, lyg būčiau šiek tiek kontūzyta. Svaigsta galva.

Nejaugi viskas vyko iš tikrųjų?

— Tai štai, — pagaliau ištariu ir atsikrenkščiu.

— Tai štai, — pakartoja Lukas ir nežymiai šypteli. — Bravo.

— Ačiū, — padėkoju ir kvailai prikandu lūpą.

Įdomu, ar tik jis dabar nebus patekęs į bėdą. Kažin ar savo kliento atakavimas tiesioginėje televizijos laidoje yra tolygus nešvarių skalbinių dangstymui nuo klientų akių?

Kažin ar jis pakeitė nuomonę apie mano straipsnį? Apie mane.

Tačiau tokių dalykų juk negaliu klausti. O gal galiu?

Tyla darosi nebepakeliama ir aš neapsikentusi įkvepiu oro.

— Ar tu...

— Aš...

Mes prabylame vienu metu.

— Ne, ne, — jaučiu, kaip raustu, — sakyk tu. Aš nieko tokio... Sakyk.

— Gerai, — Lukas gūžteli pečiais. — Aš tik norėjau paklausti, ar nenorėtum šiandien kartu pavakarieniauti?

Aš priblokšta.

Ką jis turi galvoje? Ar tik ne...

— Pasikalbėsime apie reikalus, — tęsia jis. — Man labai patiko tavo idėja apie investicinių fondų propagavimą, remiantis sausio mėnesio išpardavimo pavyzdžiu.

Mano kuo?

Kokia idėja? Ką jis čia...

O, Dieve, aną kartą... Nejaugi jis rimtai? Juk tąkart aš paisčiau visokias nesąmones.

— Tai būtų gera reklama kuriam nors iš mūsų klientų, — dėsto Lukas, — ir norėjau paklausti, ar nesutiktum konsultuoti tokiam projektui. Žinoma, kaip neetatinė darbuotoja.

Konsultuoti. Neetatinė darbuotoja. Projektas.

Jis kalba rimtai.

— O, — pratariu aš ir nuryju seiles, kažkodėl nusivylusi. — Supratau. Na... manau, kad šį vakarą būsiu laisva.

— Gerai. Sakykim, Ritz restorane?

— Kaip nori, — atsainiai burbteliu, tarytum kas vakarą ten vaikščiočiau.

— Gerai, — Lukas šypsosi. — Lauksiu vakaro.

O tada — o Dieve, o siaube — girdžiu save vapant:

— O kaip Sečė? Ji šįvakar neturi jokių planų su tavimi?

Jaučiu, kaip kaistu. O velnias. Kas mane timptelėjo už liežuvio?

Tyla užsitęsia. Man jau norisi išslinkti ir kristi negyvai.

— Sečė išvažiavo prieš savaitę, — pagaliau prabyla Lukas.

— O, — pypteliu, — vaje.

— Neįspėjusi. Paprasčiausiai susikrovė lagaminą ir išvažiavo, — Lukas pakelia akis. — Na, galėjo būti ir blogiau. — Jis abejingai gūžteli pečiais. — Gerai, kad dar nenupirkau ir kelioninio krepšio.

O Dieve, aš jau prunkšiu. Laikykis. Negalima.

— Kaip gaila, — pagaliau išspaudžiu.

— Man — nė kiek, — Lukas rimtai žiūri į mane, ir man jau ne juokai galvoje, net širdis ima daužytis.

— Rebeka! Lukai!

Prie mūsų artėja Zelda su bloknotu rankoje.

— Fantastiška! — šūkteli ji. — Kaip tik šito mums ir reikėjo. Lukai, tu šaunuolis. Ir Rebeka... — Zelda atsisėda šalia manęs ir tapšnoja per petį. — Buvai tokia nuostabi, kad mes net pagalvojome: gal sutiktum vėliau dalyvauti kaip ekspertė mūsų „Klausiate-atsakome“ laidoje?

— Ką? — nustėrstu aš. — Bet... bet aš negaliu! Aš nesu jokia ekspertė.

— Cha cha cha, tai bent! Svarbiausia, Rebeka, tu moki bendrauti su paprastais žmonėmis. Mes įsivaizduojame tave kaip finansų srities patarėją paprastai namų šeimininkei. Informatyvi, tačiau draugiška. Nusimananti, tačiau žemiška ir praktiška. Tokia finansų specialistė, su kuria žmonės iš tiesų nori pasitarti. Kaip manai, Lukai?

— Manau, kad Rebeka puikiai atliktų šitą darbą, — atsako Lukas. — Kito tokio kvalifikuoto žmogaus nepažįstu. Manau, man jau metas trauktis jums iš kelio. — Jis pakyla ir nusišypso man. — Iki pasimatymo, Rebeka. Viso, Zelda.

Aš nuseku jį akimis iki pat išėjimo, vildamasi, kad jis ims ir atsigręš.

— Gerai, — sako Zelda ir spusteli man ranką. — Eikime suderinti reikalų.

Dvidešimt antras skyrius

Mane privertė dirbti televizijoje. Nė kiek nemeluoju. Verste privertė.

Mes vėl įsitaisę ant sofos. Mes — tai Roris, Ema ir aš. Girdime, kaip kitame telefono laido gale Enė iš Leeds įmonės drebančiu balsu prisipažįsta nė karto neužpildžiusi ir neišsiuntusi mokesčių deklaracijos.

Mudvi su Ema susižvalgome ir nusišypsome. Aš — komandos narė. Viena iš jų šutvės. Dar niekada man nebuvo taip jauku ir gera.

Keisčiausia, kad kai aš dalyvavau debatuose, jaučiausi ir susinervinusi, ir liežuvis pynėsi, tačiau dabar, sėdėdama kitoje pusėje, jaučiuosi kaip žuvis vandenyje. Dieve, šitaip galėčiau sėdėti visą dieną. Net prožektoriai nekliudo. Ir dar — sėdėdama namie prieš veidrodį, susiradau tinkamiausią kojų padėtį ir kaip reikiant pasitreniravau. Dabar taip ir sėdžiu: keliai suglausti, pėdos ties gurneliais sukryžiuotos.

— Neseniai pradėjau dirbti valytoja, — guodžiasi Enė. — Ramiausiai, nieko negalvodama dirbau, kol vieną dieną mano darbdavys paklausė, ar aš susimoku mokesčius. Man niekada net neatėjo tai į galvą.

— O varge. Enei išties ne pyragai, — sako Ema ir žiūri į mane.

— Tikrai, — užuojautos kupinu balsu ištariu aš. — Pirmiausia, Ene, jums reikėtų žinoti, kad jeigu gaunate mažesnį nei minimalų atlyginimą, jums nereikia mokėti jokių mokesčių. Be to, jūs vis dar turite daugybę laiko nusiųsti savo mokesčių deklaraciją ir viską susitvarkyti.

Ir dar viena keistenybė. Vienas Dievas težino, iš kur aš žinau atsakymus į visus klausimus. Išmanau viską apie užstatus, gyvybės draudimą ir pensijas. Visas šitas nesąmones! Vos prieš keletą minučių Kenetas iš St Austell paklausė, koks yra minimalus metinis įnašas į ISA draudimo bendrovę, ir aš nė nemirktelėjusi atsakiau: 5000 svarų. Galima pagalvoti, kad kažkuri mano smegenų dalis išsaugojo visą informaciją, kurią yra tekę rašyti Successful Saving, ir vos tik ko nors prireikia, ji kaipmat išnyra į paviršių. Galite klausti ko tik norite! Galite paklausti net apie... teisinius nuostatus dėl namų savininkams privalomų nekilnojamojo turto mokesčių. Prašau, prašau, klauskite.

— Ene, jumis dėta, — baigiu, — susisiekčiau su Valstybės mokesčių departamentu ir paklausčiau jų patarimo. Tik nebijokite!

— Ačiū, — Enės balsas trūkinėja, — labai jums ačiū, Rebeka.

— Na, tikiuosi, viskas išsispręs, Ene, — priduria Ema ir šypsosi kamerai. — O dabar grįžkime pas Daviną pasiklausyti žinių ir orų prognozės. O paskui ir vėl lauksime jūsų skambučių, kadangi labai daug žmonių domisi mūsų laidos rubrika „Kaip tvarkyti savo pinigus“.

— Akivaizdu, kad labai daug žmonių turi piniginių rūpesčių, — įsiterpia Roris.

— O, taip, — atsako Ema, — ir mes pasirengę padėti. Jeigu tik turite klausimų, skambinkite telefonu 0333 4567 — Rebeka Blumvud jums patars. — Ji sekundėlę įsitempia, šypsodamasi kamerai, tačiau prožektorius jau nusukamas į šalį, ir Ema su palengvėjimu atsilošia kėdėje. — Na, viskas klostosi labai gerai, ar ne, Zelda? — linksmai čiauška. Atskuba grimuotoja ir papudruoja jos veidą.

— Fantastiškai! — Zelda išnyra iš patamsio. — Linijos nebuvo tokios apgultos nuo mūsų laidos „Aš norėčiau susitikti su Spice Girlu, — ji keistai žvilgteli į mane. — Rebeka, ar jums kada nors teko lankyti kursus apie pasirodymą televizijoje?

— Ne, — nuoširdžiai prisipažįstu, — neteko, tačiau... aš labai daug laiko praleidžiu prie televizoriaus.

Zelda springsta iš juoko.

— Geras atsakymas! Gerai, jaunime, po trisdešimties sekundžių grįžtame į eterį.

Ema nusišypso man ir įbeda akis į priešais ją gulintį popieriaus lapą. Roris atsilošęs tyrinėja savo nagus. Niekaip negaliu suvaldyti džiaugsmo, kad jie mane laiko profesionalia bendradarbe. Viena iš saviškių.

Aš dar niekada nesijaučiau tokia laiminga. Niekada. Net tąkart, kai Harvey Nichols per išpardavimą aptikau Vivienne Westwood liemenėlę už 60 svarų. (Įdomu, kur aš ją nukišau. Reikėtų kada nors užsisegti.) Gyvenimas nuostabus.

Patenkinta atsilošiu ir tingiai dairausi. Akis užgriebia keistai pažįstamą figūrą. Kuo stipriau įtempiu žvilgsnį, tuo labiau šiurpsta oda. Studijos patamsiuose stovi vyras... Klausykite, arba čia haliucinacijos, arba... Jis atrodo tiksliai kaip...

— Dar kartą labas rytas, — prisistato Roris, ir mano dėmesys grįžta į studiją. — Šio ryto „Klausiate-atsakome“ laidoje — didelės ir nedidelės finansinės bėdos. Mūsų studijos viešnia — ekspertė Rebeka Blumvud, o mums ką tik paskambino Frenė iš Šrusberio. Frene?

— Taip, — atsiliepia Frenė. — Labas rytas. Labas rytas, Rebeka.

— Labas rytas, Frene, — aš šiltai šypsausi. — Kokie rūpesčiai užgulė jus?

— Aš visiškai sutrikusi, — sako Frenė. — Nežinau, ką daryti.

— Ar jūs turite skolų, Frene? — švelniai klausia Ema.

— Taip, — pašnekovė trūkčiojamai atsidūsta. — Aš pereikvojau visus savo kreditus. Esu įsiskolinusi visiems bankams. Pasiskolinau iš sesers... ir niekaip negaliu liautis leidusi pinigų. Aš tiesiog... dievinu parduotuves ir pirkimą.

— Ir ką jūs perkate? — domisi Roris.

— Kad nė nežinau, — po sekundėlės atsako Frenė. — Drabužius sau, vaikams, daikčiukus namams, tiksliau, visokius niekus. O gautas sąskaitas... išmetu.

Ema reikšmingai pasižiūri į mane, ir aš kilsteliu antakius.

— Rebeka? — sako ji. — Frenė tikrai pateko į bėdą. Ką jai reikėtų daryti?

— Pirmiausia, Frene, — maloniai pradedu aš, — turite drąsiai stoti akistaton su savo bėdomis. Paskambinkite į banką ir atvirai pasakykite, kad nesugebate protingai leisti pinigų. Jie ne pabaisos! Jie nori padėti. — Aš atsisuku į kamerą ir rimtai žiūriu tiesiai į objektyvą. — Frene, bėgimas problemų neišspręs. Kuo ilgiau viską atidėliosite, tuo bus blogiau.

— Žinau, — miksi Frenė. — Žinau, jūs teisi, tačiau tai ne taip lengva.

— Suprantu, — užjaučiamai sakau. — Be abejo, nelengva, tačiau nepasiduokite!

— Rebeka, — kreipiasi Ema, — kaip manote, ar tai dažna problema?

— Bijau, kad taip, — atsakau jai. — Gaila, tačiau yra labai daug žmonių, kurie nesugeba saugiai naudotis savo pinigais.

— O varge, — Ema kraipo galvą, — kaip blogai.

— Tačiau niekada nevėlu pasitaisyti, — tęsiu, — vos tik įveikiate šitą povandeninę srovę, suvokiate savo atsakomybę — gyvenimas iškart pasikeičia.

Kad būtų tikriau, dar atitinkamai mosteliu ranka. Tuo pačiu nužvelgiu visą studiją. O... Dieve, ten jis.

Tai ne haliucinacijos.

Ten tikrai jis. Stovi filmavimo aikštelės kampe, atlape įsegta svečio kortelė, gurkšnoja kažką iš plastikinio puodelio, tarytum jam čia priklausytų būti. Čia, „Ryto kavutės“ studijoje, už dešimties jardų nuo manęs, stovi Derekas Smitas.

Derekas Smitas iš Endvičo banko.

Bet... to negali būti.

Vis dėlto taip yra. Nesuprantu, ką jis čia veikia?

O Dieve, dabar jau spokso į mane.

Mano širdis spurda, ir aš skubiai nuryju seilę, mėgindama susivaldyti.

— Rebeka? — sako Ema, ir aš visą dėmesį sutelkiu į laidą. Net negaliu prisiminti, apie ką kalbėjome. — Tad jūs manote, kad Frenė turėtų nueiti pas savo banko valdytoją?

— Aš... amm... teisingai, — pritariu, jausdama degančius skruostus.

Ko man griebtis? Jis spokso tiesiai į mane. Juk negaliu dingti iš čia.

— Vadinasi, — tęsia Ema, — jūs manote, kad jeigu Frenė susitaikys su realybe, jai pavyks susitvarkyti gyvenimą?

— Teisingai, — automatiškai atsakau ir prisiverčiu nusišypsoti Emai, nors visas mano pasitikėjimas savimi jau išgaravo. Aš negaliu ištrinti Dereko Smito figūros. Negaliu išmesti jo iš galvos.

Viskas, ką buvau nugrūdusi į tolimiausią pasąmonės kampelį, pamažu ropoja į paviršių. Nors ir nenoriu nieko prisiminti, siaubinga tikrovė pati iriasi viršun...

— Tikėkimės, Frenė pasinaudos puikiu Rebekos patarimu, — paskelbia Roris.

Kivirčas su Sjuzi. Bjaurus pasimatymas su Tarkvinu. Per nugarą plūsta šaltis.

— Mums jau paskambino Džonas iš Liutono. Džonai? — kalbina pašnekovą Ema.

— Labas rytas, Rebeka, — pasigirsta balsas. — Bėda ta, kad vaikystėje buvau apdraustas, tačiau visus tuos dokumentus pamečiau. O dabar norėčiau tuos pinigėlius gauti, suprantate?

Mano VISA kortelė negalioja. Octagon kortelė konfiskuota visos minios akivaizdoje. Dieve, koks pažeminimas.

Liaukis. Susikaupk. Susikaupk.

— Taip pasitaiko labai dažnai, — girdžiu savo balsą. — Ar prisimenate, kokia bendrovė išdavė polisą?

— Ne, visiškai nenutuokiu, — atsako Džonas.

Mano banko sąskaita. Tūkstančiai svarų skolos. Derekas Smitas.

O Dieve. Man bloga. Norisi lėkti ir kur nors pasislėpti.

— Na, tą jūs galite sužinoti, — tęsiu, stengdamasi šypsotis. — Tereikia kreiptis į agentūrą, kuri užsiima tokiais reikalais. Galėčiau pasitikslinti, tačiau, regis, jos vadinasi...

Visas mano gyvenimas sumautas ir dezorganizuotas. Baigta. Didžiulis voras tik ir laukia, kada baigsis ši laida ir jis galės pulti mane.

— Bijau, kad mūsų laikas baigiasi, — praneša Ema, kai baigiu savo kalbą. — Labai dėkoju mūsų finansų ekspertei Rebekai Blumvud. Esu tikra, kad atkreipsime dėmesį į jos išmintingus žodžius. Po pertraukos — trumpai apie pasikeitimus Niukastlyje, o po to studijoje vėl Heaven Sent 7.

Visi sustingsta, o po minutėlės atsipalaiduoja.

— Gerai, — sako Ema, tyrinėdama savo lapą. — Kas toliau?

— Puikiai padirbėta, Rebeka, — linksmai tarška Roris. — Geri patarimai.

— Klausyk, Zelda, — pašoka Ema. — Ar galiu tave sutrukdyti minutėlei? Rebeka, tu nuostabi, — priduria ji. — Tikrai šauni.

Visi dingsta. Lieku aikštelėje viena, sutrikusi. Vengiu Dereko Smito žvilgsnio ir skubiai ieškau skylės, pro kurią galėčiau išsmukti.

O gal man niekur nejudėti, sėdėti ir laukti, kol jam nusibos ten stoviniuoti ir nueis. Tai yra, juk jis neišdrįs įžengti čia, į filmavimo aikštelę?

O gal man apsimesti kita? Dieve, taip. Juk esu taip nugrimuota, net nepanaši į save.

Beje, o kas sakė, kad jis mane pastebėjo? Galbūt Derekas Smitas išdygo čia dėl visai kitos priežasties. Ko gero, jis filmuosis kokioje nors laidoje ar panašiai. Aš čia niekuo dėta. Tiesiog atsistosiu ir kaip vėjas prašvilpsiu pro šalį.

— Atsiprašau, brangute, — sako iš kažkur atsiradęs džinsuotas vyras, — turiu nustumti šitą sofą kitur.

— Gerai, — pašoku ir netyčia užkliūvu už Dereko Smito žvilgsnio. Jis tebedėbso į mane. Laukia manęs.

O Dieve.

Nagi, viskas bus gerai. Tiesiog kulniuok ir apsimesk, kad nepažįsti jo.

Sąmoningai vengdama Dereko Smito žvilgsnio, aš atsistoju, giliai įkvepiu ir greitai žingsniuoju per aikštelę. Neklupinėju, mano veidas ramutėlis, akys įbestos tiesiai į dvivėres duris. Kol kas viskas gerai. Liko dar keletas žingsnelių. Dar keletas...

— Panele Blumvud, — jo balsas skelia man į pakaušį tarytum kulka. Aš noriu nereaguoti, gal net stryktelėti prie durų, bet čia pat stovi Zelda su Ema. Tos tai tikrai girdėjo, kaip jis pašaukė mane vardu. Dabar jau nepaspruksiu.

Taigi apsisuku ir net prisimerkusi įdėmiai pasižiūriu į jį, lyg būčiau išvydusi tik dabar.

— O, sveiki, čia jūs! — gyvai pasisveikinu. — Kokia staigmena. Kaip laikotės?

Kažkoks mechanikas moja mums kalbėtis tyliau, ir Derekas Smitas išveda mane iš studijos į fojė. Aš pasitikinčiai šypsausi. Gal sugebėsime išlikti žmoniški?

— Panele Blumvud...

— Puikus oras, — sakau jam, — tiesa?

— Panele Blumvud, mūsų susitikimas, — griežtai sako Derekas Smitas.

O Dieve. Tikėjausi, kad apie tai jis bus pamiršęs.

— Mūsų susitikimas, — mąsliai pakartoju. — Emm... Teisingai. Jis rytoj, ar ne? Tikrai labai jo laukiu.

Derekas Smitas, rodos, tuojau sprogs.

— Jokių rytoj! Jis buvo paskirtas pirmadienio rytą. Jūs nepasirodėte!

— O, tas susitikimas. Taip, labai atsiprašau. Aš tikrai planavau ateiti. Tiktai... Tiktai...

Nieko nesugalvoju. Visi resursai išsemti. Tad aš tik pabruku uodegą ir prikandu lūpą lyg koks išdykęs vaikas.

— Panele Blumvud, — sako Derekas Smitas nuvargusiu balsu. — Panele Blumvud... — jis trinasi skruostą. — Ar jūs suprantate, kiek laiko aš rašinėjau jums laiškus? Ar suprantate, kiek laiko laukiau, kol atvyksite į banką?

— Amm... Nesu visiškai...

— Šešis mėnesius, — Derekas Smitas padaro pauzę. — Šeši mėnesiai pasiteisinimų ir išsisukinėjimų. Labai norėčiau, kad pagalvotumėte, ką tai reiškia man. Tai reiškia nesibaigiančius laiškus, aibę telefono skambučių. Tiek sugaišta laiko bei įdėta mano ir mano asistentės Erikos pastangų. KalBekime atvirai: visa tai galėjo būti panaudota kitur. — Jis mosteli ranka, laikančia plastikinį puodelį, ir kava šliūkšteli ant grindų. — Galų gale išsireikalavau tvirto jūsų pažado atvykti pokalbio. Jau maniau, kad į šį klausimą jūs pažvelgsite rimtai... Tačiau jūs nepasirodote. Dingstate. Be viso to, kai paskambinu į jūsų namus paklausti, kur esate, esu apkaltinamas persekiojimu!

— Ak, taip, — aš stengiuosi nutaisyti apgailestaujančią veido išraišką. — Nepykite dėl to. Žinote, toks jau mano tėtis. Šiek tiek keistokas.

— Aš jau buvau beveik numojęs ranka į jus, — tęsia Derekas Smitas kylančiu balsu. — Beveik praradęs viltį. Tik šį rytą einu pro televizorių parduotuvę ir matau: šešiuose skirtinguose ekranuose ne kas kitas, o dingusioji be žinios, pražuvėlė Rebeka Blumvud duoda patarimus visai tautai. Ir dar kokius! — jis net kreta iš juoko. (Bent aš taip manau, kad iš juoko.) — Apie finansus! Jūs patarinėjate britams... kaip tvarkyti savo pinigus!

Aš jau visai piktai žiūriu į jį. Užteks žvengti!

— Klausykite, aš labai atsiprašau, kad negalėjau atvykti į pasitarimą, — prabylu oficialiu balsu. — Tuo metu turėjau šiokių tokių rūpesčių. Gal galėtume iš naujo susitarti...

— Iš naujo! — šūkteli Derekas Smitas, tarytum aš būčiau suskėlusi kokį nepaprastai juokingą pokštą. — Iš naujo!

Aš jau pasipiktinu. Jis mane laiko tuščia vieta. Net nesiklauso, ką jam sakau. Sakau, kad noriu ateiti į pasitarimą, o jam — nusispjauti. Kas aš jam — cirko artistė?

Nėra ko stebėtis, — knibžda balselis manyje. — Pažiūrėk, kaip elgeisi. Kuo jį laikei. Reikia tik stebėtis, kad jis su tavimi iš viso mandagiai kalba.

Pakeliu akis — Dereko Smito veidas vis dar susiraukšlėjęs nuo juoko. Aš pamažu atsipeikėju.

Juk, tiesą pasakius, jis galėjo būti man daug bjauresnis. Jau seniausiai galėjo paimti mano kortelę. Arba atsiųsti prie durų antstolius. Arba įtraukti į juodąjį sąrašą. Kad ir kaip būtų, su manimi jis elgėsi gana padoriai.

— Klausykite, — skubiai sakau, — prašau. Duokite man dar vieną progą. Aš išties noriu susitvarkyti savo finansinius reikalus. Sumokėti visus viršytus kreditus. Tačiau man reikia jūsų pagalbos. Aš... — nuryju seilę. — Pone Smitai, aš prašau jūsų pagalbos.

Derekas Smitas apsidairo ieškodamas, kur padėti kavos puodelį, paskui išsitraukia iš kišenės baltą nosinę ir pasitrina antakį. Įkiša nosinę atgal ir tik po to įbeda žvilgsnį į mane. Tyla užtruko.

— Jūs kalbate rimtai? — pagaliau prabyla jis.

— Taip.

— Jūs iš tiesų pasistengsite?

— Taip. Ir... — aš prikandu lūpą. — Esu jums labai dėkinga už visas nuolaidas man. Tikrai.

Aš kone apsiašaroju. Taip norisi būti gerutei. Taip trokštu susitvarkyti gyvenimą. Ir noriu, kad jis pasakytų man, ką daryti.

— Gerai, — pagaliau sutinka Derekas Smitas. — Pažiūrėkime, ką galima padaryti. Rytoj, lygiai 9 valandą 30 minučių, ateikite pas mane į kabinetą, ten ir pasikalbėsime.

— Ačiū. Labai jums ačiū. Aš ateisiu. Pažadu, — jaučiu, kaip visas mano kūnas atlėgsta.

— Žiūrėkite! Daugiau jokių išsisukinėjimų! — pagaliau jis lyg ir nusišypso. — Beje, — Derekas Smitas mosteli į studiją, — jūs labai šauniai kalbėjote. Labai tikslūs patarimai.

— O, — aš nustembu. — Ačiū. Iš tiesų... — krenkšteliu. — Beje, kaip jūs patekote į studiją? Man pasirodė, kad jų apsauga labai griežta.

— Griežta, — sutinka Derekas Smitas, — tačiau mano dukra dirba televizijoje. — Jis meiliai šypsosi. — Kaip tik šitoje laidoje.

— Tikrai? — negaliu patikėti.

Tai bent. Derekas Smitas turi dukterį. Ko gero, turi net visą šeimą. Žmoną ir taip toliau. Kas galėjo pagalvoti?

— Aš jau verčiau eisiu, — sukrunta jis ir baigia gerti savo kavą. — Čia buvo neplanuotas vizitas. — Jis griežtai pasižiūri į mane. — Tuomet iki rytojaus.

— Aš ateisiu, — greitai patvirtinu. — Ir... ačiū. Labai ačiū.

Jis dingsta už durų, o aš susmunku į gretimą kėdę. Nejaugi aš tikrai maloniai, civilizuotai kalbėjausi su Dereku Smitu?! Su pačiu Dereku Smitu! Jis pasirodė toks mielas. Ir geras man. O jo dukra dirba televizijoje... Kas žino, gal ir su ja susipažinsiu. Gal net susidraugausiu su visa jo šeima. Argi būtų ne puiku! Aš dažnai užsuksiu pasisvečiuoti, jo žmona šiltai apkabins mane sutikdama, paskui aš padėsiu jai ruošti salotas ir visa kita...

— Rebeka! — kažkas rėkia iš už nugaros. Atsisuku — nagi, Zelda ateina vis dar su bloknotu rankoje.

— Labas! — nudžiungu aš. — Kaip einasi?

— Puikiai, — sako ji ir prisitraukia kėdę arčiau manęs. — Noriu su tavimi pasikalbėti.

— O! Gerai. Apie ką?

— Mes vienbalsiai nutarėme, kad šiandien tu labai šauniai pasirodei, — Zelda užmeta džinsuotas kojas vieną ant kitos. — Ypač gerai. Pasikalbėjau su Ema, Roriu ir su mūsų vyresniuoju laidos rengėju, — ji stabteli. — Mes visi norėtume vėl tave matyti savo laidoje.

Aš spoksau negalėdama patikėti.

— Tu turi galvoje...

— Ne kiekvieną savaitę, — sako Zelda, — bet gana reguliariai. Gal tris kartus per mėnesį. Kaip manai, ar tavo darbdaviai leis tau čia atvykti?

— Aš... aš nežinau, — lemenu. — Tikiuosi, leis.

— Puiku! — sako Zelda. — Galbūt mes įtrauksime ir jūsų žurnalą, kad nepyktų. — Ji kažką pasižymi lape ir pakelia akis. — Tu neturi savo agento, ar ne? Tada apie atlyginimą turėsiu kalbėti su tavimi. — Zelda patyli žiūrėdama į savo bloknotą. — Už vieną laidą mes tau siūlome...

Dvidešimt trečias skyrius

Atrakinu buto duris ir tyliai jas praveriu. Regis, nebuvau čia kokį milijoną metų ir aš visiškai pasikeičiau. Suaugau. Arba panašiai.

— Labas, — atsargiai sujaukiu tylą ir metu krepšį ant grindų. — Ar kas nors yra?

— Bekse! — išsižioja Sjuzi, išlindusi iš svetainės. Apsitempusi juodas blauzdines, rankoje laiko pusiau baigtą rėmelį, aptrauktą džinsiniu audeklu. — O, Dieve! Kur tu buvai? Ką darei? Mačiau tave „Ryto kavutėje“ ir netikėjau savo akimis! Mėginau ten prisiskambinti ir pasikalbėti su tavimi, bet jie pasakė, kad privalau turėti finansinių bėdų. Tada aš pasakiau, kad noriu sužinoti, kaip investuoti pusę milijono. Tačiau jie pareiškė, kad negali... — ji nebaigia sakinio. — Bekse, kur tu buvai dingusi? Kas atsitiko?

O aš tyliu ir spoksau į krūvą man adresuotų laiškų, gulinčių ant stalo. Balti, oficialiai atrodantys vokai; rudi su langučiais vokai; vokai su grėsmingu užrašu „Paskutinis priminimas“. Pati siaubingiausia laiškų krūva, kokią tik įmanoma pamatyti.

Tik dabar... kažkodėl jie neatrodo tokie siaubingi.

— Buvau pas tėvus, — atsakau. — O paskui — televizijoje.

— Bet aš skambinau tavo tėvams! Jie atsakė, kad nežino, kur tu!

— Žinau, — aš rausteliu. — Jie saugojo mane nuo persekiotojo. — Pakeliu akis ir matau, kad Sjuzi stovi nieko nesuprasdama. Ir nieko nuostabaus. — Kad ir kaip būtų, — stengiuosi gintis, — aš palikau tau žinutę atsakiklyje. Kad nesirūpintum, kad žinotum, jog man viskas gerai.

— Žinau, — inkščia Sjuzi. — Filmuose taip rodo. O tai reiškia, kad patekai į banditų nagus ir tie laiko įrėmę pistoletą tau į pakaušį.

Žinok, maniau, jog tu jau negyva! Maniau, kad jau kur nors guli sukapota į milijoną gabalėlių.

Ne, ji nejuokauja. Iš tiesų susirūpinusi. Net pati pasibaisiu savimi. Nereikėjo taip dingti. Pasielgiau neapgalvotai, neatsakingai, egoistiškai.

— O Sjuzi, — aš pribėgu prie jos ir stipriai apkabinu. — Labai atsiprašau. Aš nenorėjau tavęs sunervinti.

— Gerai jau, gerai, — ir Sjuzi spaudžia mane glėbyje. — Aš tikrai šiek tiek nervinausi, bet pamačiusi per televiziją apsiraminau. Beje, tu pasirodei fantastiškai.

— Tikrai? Ar tikrai taip galvoji? — jaučiu kaip šiepiasi mano lūpos.

— Aišku! Daug geriau už tą... kaip ten jis... Luką Brendoną. Dieve, koks jis arogantiškas.

— Aha, — sakau po sekundėlės. — Regis, jis tikrai toks. Bet vėliau jis buvo gana draugiškas su manimi.

— Ką tu sakai, — abejingai ištaria Sjuzi. — Na, o tu atrodei nuostabiai. Ar nori kavos?

— Labai.

Sjuzi dingsta virtuvėje, o aš susirenku laiškus, sąskaitas ir pradedu iš lėto jas žiūrinėti. Seniau dėl šitokios krūvos būčiau supanikavusi. Tiksliau, jie būtų skridę į šiukšlių dėžę nė neskaityti. Bet žinote ką? Šiandien nejaučiu nė krislelio baimės. Kodėl aš buvau tokia mulkė, tvarkydama savo piniginius reikalus? Tokia bailė? Dabar tvarkysiuosi su jais kaip ir dera: atsisėsiu, pasiimsiu čekių knygelę, visas paskutines banko ataskaitas ir sutvarkysiu visą šitą makalynę.

Staiga pasijuntu tikrai suaugusi ir labai atsakinga. Toliaregė ir protinga. Nuo šiol gyvenimą ir finansus tvarkysiu rimtai. Mano požiūris į pinigus visiškai pasikeitė.

Be to...

Na, nenorėjau jums šito sakyti. Tačiau „Ryto kavutė“ moka man krūvą pinigų. Krūvą. Nepatikėsite, bet už vieną laidą gausiu...

Na, aš dabar labai susijaudinusi. Sakykim, tai yra... labai daug. Chi chi!

Negaliu užsičiaupti, lūpos pačios šiepiasi iki ausų. Kai tik jie pasakė, taip ir skrajoju padebesiais. Pasakysiu taip: nuo šiol galėsiu apmokėti visas savo sąskaitas. Susitvarkysiu ir VISA, ir Octagon sąskaitas, ir skolą Sjuzi grąžinsiu — viską! Pagaliau mano gyvenimas įeis į vėžes.

— Tai kodėl staiga dingai kaip dūmas? — aš net pašoku nuo Sjuzi žodžių. — Kas atsitiko?

— Kad ir pati nežinau, — atsidustu ir dedu visus laiškus atgal ant stalo. — Tiesiog turėjau dingti ir pamąstyti. Aš buvau visiškai susipainiojusi.

— Dėl Tarkvino? — iš karto klausia Sjuzi, ir aš net įsitempiu.

— Iš dalies, — pagaliau patvirtinu ir nuryju seiles. — Kodėl? Ar jis?..

— Žinau, kad Tarkis tau nelabai rūpi, — liūdnai prisipažįsta Sjuzi, — tačiau tu, atrodo, jam tikrai patinki. Vieną vakarą užėjęs jis paliko tau šį laišką.

Virpančiais pirštais paimu už veidrodžio krašto užkištą kreminį voką. O Dieve, ką jis čia sugalvojo? Šiek tiek paabejojusi plėšiu kraštelį. Ant grindų nukrenta bilietas.

— Opera! — sako Sjuzi, pakeldama jį. — Šį vakarą! Kaip gerai, kad tu grįžai šiandien, Bekse!

Mieloji Rebeka, — aš skaitau, netikėdama savo akimis. —

Labai atsiprašau, kad taip ilgai tylėjau. Dienos bėga, ir aš vis aiškiau suprantu, koks jaučiausi laimingas tą vakarą, kai buvome kartu, ir kaip stipriai visa tai noriu pakartoti.

Siunčiu tau bilietą į operą „Meisterzingeriai“. Eisiu į ją, todėl labai džiaugčiausi, jei ir tu sėdėtum šalia.

Nuoširdžiai tavo Tarkvinas Klytas-Stiuartas.

Ką visa tai reiškia? Nejaugi Tarkvinas nematė, kaip varčiau jo čekių knygelę? O gal matė, tačiau nusprendė man atleisti? Arba jis visiškas šizofrenikas.

— Bekse, būtinai eik! — kursto mane Sjuzi, perskaičiusi laišką pro mano petį. — Turi eiti. Tarkvinas labai nusimins, jeigu nepasirodysi. Aš iš tikrųjų manau, kad tu jam patinki.

— Negaliu, — aš numetu laišką ant stalo. — Šį vakarą turiu dalykinį susitikimą.

— Na ir kas? Gali jį atšaukti.

— Aš... negaliu. Jis labai svarbus.

— O kaip vargšelis Tarkis? — Sjuzi sukrėsta. — Sėdės ir lauks...

— Tu nueik vietoje manęs, — pasiūlau aš. — Tu eik.

— Tikrai? — ji nusiviepia ir žiūri į bilietą. — Aš tai galėčiau. Mėgstu operą. Tik, tiesą pasakius... O su kuo tu turi susitikti?

— Su... su Luku Brendonu, — stengiuosi kuo šalčiausiai paaiškinti. Tačiau nepavyksta — imu raudonuoti.

— Su Luku Brendonu? — suglumsta Sjuzi. — Bet juk... — jos veido išraiška pamažėle keičiasi. — O, ne. Bekse! Tik nesakyk...

— Tai tik dalykinis susitikimas, — aš vengiu jos žvilgsnio. — Tik tiek. Du verslininkai susitinka ir kalbasi apie verslą. Darbo reikalai. Ir viskas.

Aš išskubu iš kambario.

Dalykinis susitikimas. Drabužiai susitikimui verslo klausimais. Gerai, tuojau pažiūrėsiu.

Traukiu savo apdarus iš spintos ir kraunu ant lovos. Mėlynas kostiumėlis, juodas kostiumėlis, rausvas. Beviltiška. Dryžuotas kostiumėlis? Hmmm. Bijau persūdyti. Kreminis... kvepia vestuvėmis. Žalias... ar tik nereiškia nesėkmės ar dar ko nors?

— O kuo tu rengsiesi? — įkišą galvą Sjuzi. — Gal pirksi ką nors naujo? — Jos veidas nušvinta. — Klausyk, einam apsipirkti?

— Apsipirkti? — klausiu išsiblaškiusi. — Emm... gal.

Anksčiau būčiau kaipmat šokusi pro duris. Tačiau šiandien kažkodėl... Nežinau, netraukia. Esu per daug įsitempusi. Vargu ar galėčiau deramai susikaupti.

— Bekse, ar girdi, ką sakau? — nustemba Sjuzi. — Aš sakiau: „Einam apsipirkti!“

— Girdėjau, — aš žvilgteliu į ją ir, pakėlusi juodą palaidinukę, kritiškai apžiūrinėju. — Žinai, gal kitą kartą.

— Ką... — Sjuzi nutyla. — Tu nori pasakyti, kad nenori eiti apsipirkti?

— Tikrai taip.

Pasidaro taip tylu, kad aš net pakeliu akis. Sjuzi spokso į mane.

— Nieko nesuprantu, — nusiminusiu balsu taria ji. — Kodėl tu tokia keista?

— Aš visiškai ne keista! — sakau ir gūžteliu pečiais. — Tik nenoriu eiti į parduotuves.

— O Dieve, kažkas blogai, ar ne? — aimanuoja Sjuzi. — Taip ir žinojau. Gal tu rimtai susirgai? — ji atlekia per kambarį ir prideda ranką man prie kaktos. — Gal turi temperatūros? Ar nieko neskauda?

— Ne! — juokiuosi aš. — Žinoma, ne!

— Gal tu susitrenkei galvą? — draugė krutina pirštus man prieš nosį. — Kiek čia pirštų?

— Sjuzi, man nieko neatsitiko, — nustumiu jos ranką į šalį. — Tikrai. Man tiesiog nėra... nuotaikos vaikščioti po parduotuves. — Prisidedu pilkąjį kostiumėlį. — Kaip tau šitas?

— Žinai, Bekse, man neramu dėl tavęs, — Sjuzi kraipo galvą. — Tau reikia pasitikrinti. Tu... visiškai kitokia. Man darosi baisu.

— Aha, tikrai, — aš pasiimu baltą palaidinukę ir šypsausi jai. — Turbūt aš pasikeičiau.

Rinkdamasi drabužius, matuodamasi, derindama, keisdama detales arba staiga prisimindama, kad spintos gale yra dar kai kas užkišta (juk tuos violetinius džinsus kada nors reikia apsimauti), užtrunku visą popietę. Pagaliau nubalsuoju už paprastą stilių: savo dailiausią juodą kostiumėlį (prieš dvejus metus pirktą per išpardavimą Jigsaw), baltus berankovius marškinėlius (iš M&S) ir juodus zomšinius batus iki kelių (Dolce & Gabbana), nors mamai sakiau, kad iš BHS. Ir padariau klaidą, nes ji užsimanė tokių pačių, todėl man teko suregzti, kad jau visi parduoti). Apsirengiu, susuku plaukus į kuodelį ir žvelgiu į savo atvaizdą veidrodyje.

— Labai gražu, — įvertina Sjuzi nuo tarpdurio. — Labai seksualu.

— Seksualu? — sunerimstu. — Aš turiu atrodyti dalykiškai, praktiškai, o ne seksualiai.

— O ką — ir taip, ir anaip negali būti kartu?

— Aš... Ne, — šiaip taip ištariu ir suku akis į šalį. — Ne, nenoriu.

Tai reiškia nenorą, jog Lukas Brendonas pagalvotų, esą išsipūsčiau dėl jo. Neturiu duoti pagrindo manyti, kad aš neteisingai interpretavau šio susitikimo esmę. Užtenka ano karto.

Užtenka bent sekundėlę prisiminti tą vaizdą Harvey Nichols parduotuvėje, ir mane vėl nusmelkia pažeminimo banga. Papurtau galvą, nuvydama tas mintis ir apramindama užvirusį kraują. Ir koks velnias sugundė mane sutikti su jo pasiūlymu?

— Noriu atrodyti kuo rimčiau ir dalykiškiau, — griežtai užtikrinu.

— Tada aišku, — sako Sjuzi. — Tau reikia kokių nors dalykiškų aksesuarų.

— Kokių? Užrašų knygutės?

Sjuzi akimirką pasvarsto.

— Jau žinau. Palauk...

Į Ritz restoraną atvykstu vėluodama penkias minutes. Jau nuo slenksčio matau Luką, patogiai sėdintį ir kažką gurkšnojantį, regis, džiną su toniku. Jis vilki kitu kostiumu, tačiau negaliu nepastebėti naujutėlių tamsiai žalių marškinių. Atrodo tikrai... Na, gana gerai. Gana gražiai.

Tik nelabai dalykiškai.

Kai pagalvoji, šitas restoranas toli gražu ne paprastas. Visi tie sietynai, auksinės girliandos, rausvos, minkštos kėdės, gražiausios lubos, gėlės... Viskas tik švyti ir atrodo...

Į galvą šauna vienintelis žodis — romantiškai.

O Dieve. Iš jaudulio širdis plaka gerklėje, ir aš skubiai dirsteliu į save paauksuotame veidrodyje. Gerai, vilkiu juodąjį Jigsaw kostiumėlį, baltus marškinėlius ir aviu juodus zomšinius batus, kaip ir planuota. Dar turiu šlamantį Financial Times po pažastimi, ant viršugalvio uždėtus akinius vėžienos rėmeliais (skaidriais stiklais), vienoje rankoje — savo apdriskusį lagaminėlį, o kitoje, kaip įkalbėjo Sjuzi, — AppleMac nešiojamąjį kompiuterį.

Ko gero, būsiu persūdžiusi.

Jau noriu sukti atgal, gal galėčiau numesti lagaminėlį rūbinėje (gerai būtų tiesiog padėti ant kėdės ir nueiti), bet Lukas pamato mane ir šypsosi. Prakeikimas. Turiu žygiuoti tuo ištaigingu kilimu ir vaidinti, kad jaučiuosi visiškai laisva, nesuvaržyta, nors vieną ranką turiu tvirtai prispausti prie šono, kad tas FT neiškristų ant grindų, po perkūnais.

— Labas, — sako Lukas ir atsistoja pasisveikinti. Tačiau aš negaliu ištiesti jam rankos, nes joje — kompiuteris. Aš trupučiuką sutrinku, greitai lagaminėlį statau ant grindų, perimu kompiuterį į kitą ranką ir vos nenuskraidinu FT ant žemės. Pagaliau visa iškaitusi ištiesiu ranką.

Luko veide šmėsteli šypsena. Jis oriai paspaudžia man ranką, po to mosteli į kėdę ir stebi, kaip aš pasidedu kompiuterį ant stalo — darbui pasiruošta.

— Įspūdingas aparatas, — sako jis. — Labai... modernus.

— Taip, — šaltai šypteliu jam. — Dažnai naudojuosi juo verslo susitikimų metu.

— Aa, — linkteli galvą Lukas. — Viskas puikiai apgalvota.

Garantuoju, Lukas laukia, kad jį įsijungčiau, todėl pradžiai, pabandymui, nuspaudžiu klavišą „Atgal“. Anot Sjuzi, jį paspaudus, ekranas turi atgyti. Tačiau nieko panašaus neįvyksta.

Dar kartą lyg tarp kitko jį spusteliu, ir vėl — nieko. Apsimetu, kad nuslydo pirštas, tad dabar jau kaip reikiant mygiu. Nieko. Velnias, kaip bjauru. Ir kodėl paklausiau Sjuzi?

— Rūpesčiai? — klausia Lukas.

— Ne! — kaipmat paneigiu ir užvožiu dangtį. — Ne, aš tik... pagalvojau, kad šiandien juo nesinaudosiu. — Aš išsitraukiu užrašų knygutę. — Brūkštelsiu pastabas čia.

— Gera mintis, — Luko balsas romus. — Ar norėtum šampano?

— O, — sutrinku aš. — Na... gerai.

— Puiku. Aš tikėjausi, kad norėsi.

Užtenka jam pakelti akis, ir prisistato padavėjas su buteliu. O velnias, Krug.

Tačiau jis nesulauks, kad aš nusišypsočiau ir atrodyčiau patenkinta, ar panašiai. Būsiu šalta ir dalykiška. Išgersiu tik vieną taurę, o paskui gersiu mineralinį vandenį, juk turiu išlaikyti blaivią galvą.

Kol padavėjas pila šampaną, knygutėje užsirašau: „Rebekos Blumvud ir Luko Brendono susitikimas.“ Atrodo gerai. Pabrauksiu dviem brūkšniais. Štai. Atrodo labai kvalifikuotai.

— Tad — už verslą! — aš pakeliu taurę.

— Už verslą, — atsiliepia Lukas, kreivai šypteldamas, — kiek dar jo liko man.

— Ką? — suglumstu aš, bet kaipmat susivokiu. — Turi nemalonumų dėl to, ką pasakei „Ryto kavutėje“?

Lukui linktelėjus, man net pasidaro jo gaila.

Gerai ta Sjuzi sakė: Lukas ganėtinai arogantiškas. Tačiau aš galvoju, kad jis gerai pasielgė išdrįsęs viešai pareikšti savo nuomonę apie Flagstaff Life. Vaje, bet jeigu dėl to patirs katastrofą, reikalai prasti.

— Nejau viską praradai? — tyliai aikteliu, ir Lukas nusijuokia.

— Na, tiek tai aš nerizikuočiau. Tačiau po pietų turėjau užsiimti aiškinamuoju darbu kitiems savo klientams, — jis pasivaipo. — Turiu pripažinti, kad paprastai visuomenės informavimo ir reklamos agentai didžiausių savo klientų neįžeidinėja tiesioginėje televizijos laidoje.

— Manyčiau, jie turėtų gerbti tave už drąsą išsakyti savo nuomonę! — griežtai pareiškiu. — Juk šiais laikais tokių žmonių reta. Tai turėtų tapti... tavo įmonės devizu: „Mes sakome tiesą.“

Gurkšteliu šampano ir pažiūriu į jį. Lukas keistai spokso į mane.

— Rebeka, tu sugebi pasiutusiai taikliai pasakyti, dūri kaip pirštu į akį, — pagaliau išpoškina jis. — Kaip tik taip sakė ir keli mūsų klientai. Galima sakyti, savo principingumą mes tarytum antspaudu patvirtiname.

— O, — patenkinta išsižioju. — Labai gerai, vadinasi, tavęs nesužlugdė.

— Nesužlugdė, tik šiek tiek įkirto.

Iš kažkur išdygęs padavėjas papildo mano taurę, ir aš vėl gurkšteliu. Pakeliu akis — Lukas vėl spokso į mane.

— Žinai, Rebeka, tu esi nepaprastai įžvalgi. Matai, ko kiti nepastebi.

— Kurgi ne, — aš lengvai mosteliu šampano taure. — Gal negirdėjai Zeldos? Juk aš esu finansų patarėja paprastoms namų šeimininkėms. — Žiūrėdami vienas į kitą mes kvatojamės.

— Ne, tu esi informatyvi, tačiau draugiška.

— Gerai išmananti ir praktiška.

— Protinga ir žavinga, ir sumani, ir... — Lukas nutyla, kurį laiką dėbso į savo gėrimą ir pakelia akis.

— Rebeka, aš noriu atsiprašyti, — sako jis. — Jau seniai norėjau. Tie pietūs Harvey Nichols restorane... Tu buvai teisi. Aš neparodžiau tau tinkamos pagarbos. Pagarbos, kurios tu nusipelnai.

Lukas nutyla, o aš įbedu akis į staltiesę ir raustu. Ir nirštu. Gera jam kalbėti dabar! Gera jam užsakyti staliuką su visu šampanu Ritz restorane ir dar tikėtis, kad aš išsiviepsiu iki ausų ir pasakysiu: „O, nieko tokio!“ Smagu geraširdiškai pajuokauti, bet giliai širdyje man vis dar skauda. Šio ryto sėkmės paskatinta, esu nusiteikusi karingai.

— Mano straipsnis Daily World neturi nieko bendra su tais pietumis, — sakau nepakeldama akių. — Nieko. O tu prasimanei...

— Žinau, — atsidūsta Lukas. — Man nereikėjo taip sakyti. Tiesiog tai buvo gynyba, pikta replika, nes, prisipažinsiu, tu buvai užkūrusi mums pirtį.

— Tikrai? — negaliu nesišypsoti iš pasitenkinimo. — Užkūriau pirtį?

— O kaip tu manai? Visas Daily World puslapis apie mūsų klientą ant mūsų galvų nukrito lyg iš dangaus.

Cha. Čia tai man patinka. Dženisė ir Martinas Vebsteriai ant kojų sukėlė visą Brendon C.

— Ir Alisijai teko stovėti ant blakstienų? — negaliu atsispirti nepaklaususi.

— Ir dar kaip, — sausai patvirtina Lukas. — Ypač kai sužinojau, kad prieš dieną ji kalbėjosi su tavimi.

Cha!

— Ir gerai, — girdžiu savo vaikišką repliką ir pasigailiu. Žymios veikėjos nepiktdžiugauja, kai jų priešams trinkamos galvos. Reikėjo paprasčiausiai linktelėti arba reikšmingai tarstelėti: „Ak“.

— Tai aš ir tave priverčiau pašokinėti? — lyg tarp kitko pasidomiu.

Tyla. Pakeliu akis — ogi, Lukas įsisiurbęs į mane tokiomis rimtomis akimis, kad man net dunksteli širdis.

— Tu jau senokai privertei mane pašokinėti, Rebeka, — tyliai sako jis ir kurį laiką nenuleidžia nuo manęs akių. Aš vos prakvėpuoju. Paskui jis ima valgiaraštį. — Gal jau užsisakysime?

Rodės, vakarienė tęsis visą naktį. Mudu nepaliaudami kalbamės, valgome ir kalbamės, ir vėl valgome. Viskas taip skanu, kad nepajėgiu atsispirti. O jau vyno skanumėlis! Tenka atsisakyti planuotos vienos šampano taurės ir negazuoto mineralinio vandens. Kol baigiu knebinėti šokoladinį feuillantine su levandų medaus skonio ledais ir glaistytomis kriaušėmis, ateina vidurnaktis. Mano galva jau ima siūbuoti.

— Kaip tas šokoladinis skanėstas? — klausia Lukas, čiaumodamas paskutinį varškės torto kąsnį.

— Geras, — sakau ir pastumiu jam, — bet ne toks geras kaip citrininiai putėsiai.

Man jau viskas lipa per kraštus. Mat atėjus laikui išsirinkti desertą, man apsisuko galva nuo visų pudingų pavadinimų, tad Lukas pasiūlė užsisakyti tuos, kurių pavadinimai patinka. Tai reiškė beveik visus. Užtat dabar mano skrandis pasidarė kalėdinio pudingo dydžio ir svorio.

Tikrai nejuokauju — neįsivaizduoju, kaip reikės atsiplėšti nuo šitos kėdės. Čia taip patogu, šilta ir jauku, viskas taip gražu, be to, vien dėl galvos svaigimo nesinori stotis. Be to... nenoriu, kad viskas baigtųsi. Kad vakaras baigtųsi. Man taip smagu. Nuostabu, kaip Lukas sugeba prajuokinti. Maniau, jis rimtuolis, nuoboda, pasirodo, nieko panašaus. O apie tų investicinių fondų reikaliuką mes net neužsiminėme.

Padavėjas nukrausto visus desertų indelius ir atneša po puodelį kavos. Aš atsilošiu kėdėje, užsimerkiu ir gurkšteliu kelis kvapnius gurkšnelius. O Dieve, galėčiau sėdėti čia visą amžinybę. Tiesą pasakius, jaučiuosi visiškai apsnūdusi. Nėra ko norėti: praėjusią naktį taip nervinausi dėl „Ryto kavutės“, kad beveik nesudėjau bluosto.

— Turiu eiti, — pagaliau pralemenu ir vargais negalais pramerkiu akis. — Man reikia grįžti į... — Pala, kur aš gyvenu? — Fulhamą. Į Fulhamą.

— Gerai, — sako Lukas po pertraukėlės ir gurkšteli kavos. Padėjęs puoduką ant stalo, jis siekia pieno. Betiesdamas ranką, jis grybžteli manąją ir sustingsta. Visas mano kūnas įsitempia. Skruostai užsiplieskia, širdis baimingai suplazda.

Gerai jau gerai, prisipažįstu — tyčia kyštelėjau ranką.

Norėjau pažiūrėti, kas bus. Tiksliau, panorėjęs savo ranką juk būtų atitraukęs, ar ne? Būtų įsipylęs pieno, pajuokavęs ir atsisveikinęs.

Bet ne. Lukas labai iš lėto uždėjo savo ranką ant manosios.

Dabar aš tikrai negaliu pajudėti. Nykščiu ima sukti vingius ant mano riešo. Jaučiu, kokia šilta ir drėgna jo oda. Mūsų akys susitinka. Aš nebegaliu atplėšti žvilgsnio, nebegaliu pajudinti rankos.

— Tas vyrukas, su kuriuo tave mačiau Terrazza restorane... — po kurio laiko sako jis, vis dar tingiai vingiuodamas nykščiu per mano riešą, — ...tau ką nors...

— Tiktai... žinai gi, — aš pasistengiu nerūpestingai nusijuokti, tačiau pasigirsta tik kažkoks nervingas pyptelėjimas. — Kažkoks multimilijonierius ir panašiai.

Po akimirkos Lukas nusuka akis į šalį.

— Gerai, — sako jis, tarsi ši tema būtų išsemta. — Na, mums reikėtų taksi. — Žinoma, nusivylimo aš neparodau. — O gal... — jis nebaigia sakyti.

Bekraštė tyla. Aš vos prakvėpuoju. Gal — kas? Kas?

— Aš visus čia labai gerai pažįstu, — pagaliau prabyla Lukas. — Jeigu norėtume... — jis pažvelgia į mane, — manau, galėtume pasilikti.

Mane persmelkia tarsi elektros srovė.

— Ar norėtum?

Aš tik linkteliu. O Dieve. O Dieve, man dar nebuvo taip atsitikę.

— Tada palauk čia. Aš pažiūrėsiu, ar yra kambarių.

Lukas nueina palikęs mane apsvaigusią, sukrėstą ir nusivylusią.

Kambarių. Kambarių. Daugiskaita. Vadinasi, jis neplanuoja...

Jis nenori...

O Dieve. Kas man darosi?

Mes kylame liftu, lydimi išsipusčiusio šveicoriaus. Keliskart dirsteliu į Luką, bet jo akys įbestos į vieną tašką. Grįžęs jis, galima sakyti, nepratarė ne žodžio. Man kažin kodėl neramu, prisipažįstu, norėčiau, kad nebūtų atsiradę nė vieno laisvo kambario. Deja, šįvakar buvo atšaukta daug užsakymų, o Lukas čia laikomas kietu klientu. Kai aš garsiai pasidžiaugiau, jog viešbučio tarnautojai mums labai malonūs, Lukas tik gūžtelėjo pečiais ir paaiškino, kad dažnai čia apsigyvena jo verslo klientai.

Verslo klientai. Ar ir aš viena jų? Et, argi tai svarbu. Jau gailiuosi, kad nevažiavau namo.

Mes žingsniuojame prabangiu koridoriumi tylėdami, kol galiausiai šveicorius plačiai atidaro vieno kambario duris ir įleidžia mus. įspūdingas kambarys, plati dvigulė lova, pliušiniai krėslai. Šveicorius ant lentynėlės padeda mano lagaminėlį bei AppleMac ir, gavęs iš Luko banknotą, pasišalina.

Tyla. Aš nežinau, ką daryti.

— Štai ir atėjome, — sako Lukas.

— Taip, — tai tikrai ne mano balsas. — Ačiū... tau. Ir už vakarienę, — aš atsikrenkščiu. — Buvo labai skanu.

Atrodo, lyg būtume visiškai nepažįstami.

— Na, — tarsteli Lukas, žvilgterėdamas į laikrodį ant rankos, — jau vėlu. Tu turbūt norėsi... — jis nutyla ir laukia.

Mano krūtinė kilnojasi, rankos nervingai susigniaužia, bet negaliu į jį pažiūrėti, ir gana.

— Tuomet aš eisiu. Tikiuosi, tu gerai...

— Neik, — girdžiu save sakant, o skruostai degte dega. — Dar neik. Galėtume... — aš nuryju kamuolį, — pasikalbėti, ar ką.

Dabar jau pakeliu akis ir sutinku jo žvilgsnį. Jaučiu, kaip mane apima baimė. Lukas lėtai prieina ir sustoja priešais. Užuodžiu jo skutimosi losjoną ir girdžiu, kaip beeinant šlama drabužiai, o pati aptirpstu nežinodama, kas bus. O Dieve, kaip norisi jį paliesti. Bet nedrįstu. Nedrįstu nė pajudėti.

— Galėtume pasikalbėti, ar ką, — aidu atsiliepia Lukas ir lėtai suima rankomis mano veidą. — Pasikalbėti...

Ir tada Lukas bučiuoja mane.

Jis švelniai praskiria mano lūpas, paleisdamas karštas strėles po visą kūną. Jo rankos nuslysta per mano nugarą ir apglėbia sėdmenis, pirštais ieškodamos kelio po mano sijonu. Staiga Lukas taip stipriai spusteli prie savęs, kad man net kvapą užgniaužia.

Pokalbių nebus.

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Mmmm.

Palaima.

Guliu pačioje ištaigingiausioje pasaulyje lovoje, jaučiuosi svajinga ir laiminga. Šypsausi. Ant užmerktų vokų žaidžia ryto saulės spinduliai. Pasirąžau, jaukiai pasimuistau ant minkštučių pagalvių. O, kaip gera. Esu... pasotinta. Praėjusi naktis buvo tokia...

Na, sakykime, buvo...

Pala, pala. O kodėl turėčiau jums pasakoti. Ar negalite įsivaizduoti?

Atsimerkiu, atsisėdu ir pasiimu į kambarį pristatytą rytinį kavutės puoduką. Lukas duše, todėl esu viena su savo mintimis. Nenoriu apsimetinėti: ši diena man tikrai svarbi.

Ir ne tik dėl Luko, nors viskas buvo... tiesiog stebuklinga. Dieve, jis tikrai moka...

Kad ir kaip būtų, ne dėl to. Ne dėl Luko ir ne dėl mano naujo darbelio „Ryto kavutėje“ (nors vos jį prisiminus užplūsta džiaugsmas).

Ne, yra svarbesnių dalykų. Aš pati jaučiuosi esanti visai kitas žmogus. Tarsi būčiau suaugusi. Subrendusi. Pereinu į naują gyvenimo etapą, visiškai pakeitusi požiūrį ir prioritetus. Net juokas ima, kokia anksčiau buvau lengvabūdė. Naujoji Rebeka daug rimtesnė, atsakingesnė. Tarsi rožiniai akiniai būtų sudužę, ir dabar matyčiau, kas svarbu pasaulyje, o kas — ne.

Šįryt net pagalvojau, ar nevertėtų man susidomėti politika, ar ką. Praėjusį vakarą mudu su Luku šiek tiek kalbėjome apie politiką, ir man kilo gana įdomių idėjų. Galėčiau būti jauna, intelektuali Parlamento narė, dalyvaučiau daugybėje televizijos diskusijų. Galėčiau specializuotis sveikatos, mokslo srityje ar panašiai. Gal net užsienio politikos reikaluose.

Aš tingiai paimu nuotolinio valdymo pultelį ir įsijungiu televizorių. Paklausysiu naujienų. Niekaip nerandu BBC1 kanalo, televizorius kimšte prikimštas visokių kabelinių niekalų. Pagaliau palieku kažkokį QVT kanalą ir atsiremiu į pagalves.

Gurkšnoju kavą ir galvoju, kad, ko gero, esu labai rimtas žmogus, todėl mudu su Luku taip gerai sutariame.

Mmmm, Lukas. Mmmm, kaip malonu prisiminti. Kažin kur jis prapuolė?

Aš jau ruošiuosi keltis ir eiti į vonią, nustebinti jį, tačiau dėmesį patraukia moteriškas balsas iš televizoriaus.

„...siūlo autentiškus NK Malone saulės akinius baltais arba juodais vėžienos rėmeliais. Kamputyje — NKM firmos ženklas.“

Įdomu. NK Malone firmos saulės akiniai. Visada tokių norėjau.

„Pirkite trejus... — moteris atsikvepia, — ...ir mokėsite ne 400, ne 300, o tik 200 svarų! Palyginti su siūloma mažmenine kaina, sutaupysite mažiausiai 40 procentų.“

Mano žvilgsnis prikaustytas prie ekrano.

Neįtikima. Neįtikima. Ar žinote, kiek paprastai kainuoja NK Malone saulės akiniai? Mažiausiai šimtą keturiasdešimt svarų. Ir tik vieneri! Tada kiek sutaupote?..

„Pinigų iš karto nesiųskite, — dėsto moteris, — o paprasčiausiai paskambinkite numeriu...“

Besidaužančia širdimi sugraibau ant stalelio užrašų knygutę ir užsirašau numerį. Svajonė pildosi. NK Malone saulės akiniai. Net treji! Daugiau niekada nereikės jų pirkti. Žmonės sakys: „Va, ta panelė su NK Malone saulės akiniais.“ (O tie Armani akiniai, kuriuos nusipirkau pernai, — niekam tikę. Visiškai nemadingi.) Čia tai bent investicija.

Drebančiomis rankomis surenku numerį, ir iš karto susijungia! Maniau, kad linija bus perpildyta, juk šitokia prieinama kaina! Padiktuoju savo vardą, pavardę bei adresą, širdingai padėkoju ir išsišiepusi padedu ragelį. Nuostabi diena. Nuostabiausia. Ir dar tik devinta valanda ryto!

Aš palaimingai susirangau po apklotais ir užsimerkiu. Gal mudu su Luku šiame gražiame kambaryje praleisime visą dieną. Galbūt mums atneš austrių ir šampano. (Ne, geriau nereikia, aš nekenčiu austrių.) O gal mudu...

Devinta valanda, — kažkas smilkteli galvoje. Aš susiraukiu, pasipurtau ir apsiverčiu ant kito šono, kad greičiau atsikratyčiau to zyzimo.

Devinta valanda. Devinta...

Pašoku ir sėdžiu lyg ištikta stabo. O Dieve.

Pusę dešimtos...

Derekas Smitas.

Prižadėjau būti pas jį. Beliko pusvalandis, o aš — Ritz viešbutyje. O Dievulėliau. Ką dabar daryti?

Išjungiu televizorių ir įsikniaubiu į rankas, stengdamasi sugalvoti ką nors protingo. Gerai, jeigu iškart lėkčiau, galbūt dar spėčiau. Tik reikia apsivilkti drabužius, susistabdyti taksi ir gal spėčiau. Fulhamas ne taip toli. Na, sakykim, pavėluočiau kokį ketvirtį valandos, bet susitikimas įvyktų.

Teoriškai galėtų įvykti.

— Labas, — pro vonios duris išlenda Luko galva. Jis apsivyniojęs baltu rankšluosčiu, ant pečių sužiba keli vandens lašeliai. Praėjusią naktį aš net nepastebėjau jo pečių. Dievulėliau, bet jie velniškai seksualūs. Apskritai jis pasiutusiai...

— Rebeka? Ar viskas gerai?

— O, — sakau, vis dar neatitraukdama akių, — taip, viskas gerai. Nuostabu! Ir žinai ką? Aš ką tik nusipirkau nuostabiausius...

Nei iš šio, nei iš to sustoju vidury sakinio.

Nesuprantu kodėl.

— Tiesiog... pusryčiauju, — aš mosteliu į padėklą. — Gardžiuojuosi.

Lukas lyg ir sumišęs. Galva dingsta už durų. Gerai, greičiau spręsk, ką daryti. Rengtis ir važiuoti? Lėkti į tą susitikimą?

Ranka pati tiesiasi rankinės. Ištraukiu vizitinę kortelę ir surenku numerį.

Aš nejuokauju — juk mums nebūtinas tas susitikimas, tiesa?

Galų gale juk nespėčiau laiku.

Derekas Smitas galbūt nekreips dėmesio, gal turi aibę neatidėliotinų darbų. Tiksliau, jis gal net nepastebės.

— Alio? — sakau į ragelį, o širdį užlieja begalinė palaima: Lukas stovi už manęs ir nosimi kutena mano ausį. — Alio? Taip. Aš norėčiau palikti žinutę ponui Smitui.

HELSINKIO BANKAS

HELSINKIO RŪMAI

LOMBARDO g. 124

LONDONAS EC2D 9YF

Panelei Rebekai Blumvud

per William Green įdarbinimo agentūrą

Faringdono a. 39

Londonas EC4 7TD

2000-ųjų balandžio 5 d.

Hyva Rebeka Blumvud,

Saanen jalleen kerran onnitella teita hienosta suorituksestanne — talla kertaa «Ryto kavutė» — ohjelmassa. Arvostelukykynne ja nakemyksenne tekivat minuun syvan vaikutuksen ja uskon, etta teista olisi suurta hyotya taalla Helsingin Pankissa

Olette todennakoisesti saanut lukemattomia tyotarjouksia — teidan lahjoillanne voisi hyvin saada minką tahansa toimen «Financial Timesista.» Pyydan teita kuitenkin viela kerran harkitsemaan vaatimatonta yhtiotamme.

Parhaiten teille ehka sopisi viestintavirkailijan paikka, joka meilia on talla hetkella avoinna. Toimen edellinen haltija erotettiin hiljattain hanen luettuaan toissa «Playboyta.»

Parhain terveisin

Ystavallisesti

Jan Virtanen

FINE FRAMES LTD

FINE FRAMES LTD

Laiminga visų namie dirbančiųjų šeima

Burnsaido kelias 230a

Lidsas L6 4ST

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų balandžio 7 d.

Miela Rebeka,

noriu patvirtinti, kad gavome 136 Fine Frames rėmelius („Šerburno“ modelis, mėlyni). Labai dėkojame už puikiai atliktą darbą. Pridedame 272 svarų vertės čekį ir prašymo formą kitam rėmelių paketui užsakyti.

Mūsų kokybės kontrolės vadovė ponia Sandra Raubotem prašė perduoti, kad ją sužavėjo Jūsų pirmosios siuntos gaminių kokybė. Pradedantiesiems retai kada pavyksta iš karto pasiekti mūsų kokybės standartus, tačiau žvelgiant į Jūsų darbą akivaizdu, kad turite įgimtą rėmelių gamintojos talentą.

Todėl norėčiau pakviesti Jus į mūsų rėmelių gamintojų susirinkimą, įvyksiantį birželio 21 d. Vilmslou mikrorajone. Tikimės, kad pademonstruosite savo meistriškumą. Šio susitikimo metu visų Fine Frames namuose dirbančiųjų šeima susirenka po vienu stogu ir mielai dalijasi patarimais bei linksmomis istorijomis. Patikėkite, būna labai smagu!

Lauksiu Jūsų laiško.

Sėkmės gaminant rėmelius!

Malkolmas Hedlis,

Generalinis direktorius

P. S. Ar Jūs esate ta pati Rebeka Blumvud, duodanti patarimus „Ryto kavutėje“?

FULHAMO SKYRIUS

Staliono aikštė 7

Londonas W1 3HW

Panelei Rebekai Blumvud

Burnėjaus kelias 4, bt. 2

Londonas SW6 8FD

2000-ųjų balandžio 10 d.

Gerbiamoji panele Blumvud,

dėkoju Jums už žinutę, paliktą atsakiklyje balandžio 9 d., sekmadienį.

Apgailestauju, kad Jus vis dar kamuoja didelių erdvių baimė.

Šiuo metu Jūsų einamosios sąskaitos reikalai klostosi gerai, tad mūsų susitikimą kol kas galime atidėti.

Tačiau noriu pabrėžti, kad atidžiai seksiu padėtį ir, jeigu įvyktų kokių nors pokyčių, iš karto su Jumis susisieksiu.

Geriausi linkėjimai.

Nuoširdžiai jūsų

Derekas Smytas,

valdytojas

P. S. Man labai patiko jūsų pasirodymas „Ryto kavutėje“.

ENDVIČAS — MES RŪPINAMĖS JUMIS

Kinsella, Sophie

Ki-116 Slaptas parduotuvių maniakės svajonių pasaulis: [romanas] / Sophie Kinsella; [vertė Paulina Kruglinskienė]. — Kaunas: Jotema, 2007.

— 280 p.

ISBN 978-9955-13-116-8

Pagrindinę romano veikėją ir pasakotoją Rebeką Blumvud kamuoja pirkimo aistra ir jos pasekmės — nuolatinis pinigų stygius ir amžinai persekiojančios skolos. Rebeka desperatiškai stengiasi didžiąją savo gyvenimo problemą išspręsti mėginimais taupyti, paskui — susirasti pelningesnį darbą, bet visos jos pastangos eina perniek ir dar labiau komplikuoja padėtį.

Be galo nuotaikingas šiuolaikinės emancipuotos merginos pasakojimas, komiškos situacijos, žaisminga moteriškos psichologijos įtaiga galėtų drąsiai varžytis su populiariuoju M. Fielding „Bridžitos Džouns dienoraščiu“.

UDK 820-3

Sophie Kinsella

SLAPTAS PARDUOTUVIŲ MANIAKĖS SVAJONIŲ PASAULIS

Redaktorius Jonas Vabuolas

Renata Buinickienė

Viršelio dailininkė Vilūne Grigaitė

Maketavo Teresė Vasiliauskienė

SL 250. 17,5 sp. 1. Užsak. Nr. 7.234 UAB „Jotema“, Algirdo g. 54, 50157 Kaunas Tel. 337695, ei. paštas: info@jotema.lt http://www.jotema.lt Spausdino AB spaustuvė „Spindulys“, Gedimino g. 10,44318 Kaunas

Notes

[

←1

]

Angl. allspice — kvapnieji pipirai; all — visi; spice — prieskonis (vert.).

Table of Contents

Pirmas skyrius

Antras skyrius

Trečias skyrius

Ketvirtas skyrius

Penktas skyrius

Šeštas skyrius

Septintas skyrius

Aštuntas skyrius

Devintas skyrius

Dešimtas skyrius

Vienuoliktas skyrius

Dvyliktas skyrius

Tryliktas skyrius

Keturioliktas skyrius

Penkioliktas skyrius

Šešioliktas skyrius

Septynioliktas skyrius

Aštuonioliktas skyrius

Devynioliktas skyrius

Dvidešimtas skyrius

Dvidešimt pirmas skyrius

Dvidešimt antras skyrius

Dvidešimt trečias skyrius

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Notes

Content

Kinsella Sophie Slaptas parduotuvių maniakės svajonių pasaulis