Kinsella Sophie

Trečio dešimtmečio panelė

Trečio Dešimtmečio panelė

Sophie Kinsella

Iš anglų kalbos vertė Indrė Žakevičienė

UDK 821.111-31 Sophie Kinsella

Ki-116 TWENTIES GIRL

Bantam Press, London, 2009

Copyright © Sophie Kinsella 2009

© Vertimas į lietuvių kalbą, Indrė Žakevičienė, 2011

ISBN 978-9955-13-291-2

© UAB „Jotema“, 2011

Suzanai Kamilei, prieš kelerius metus

mane įkvėpusiai pastabėle:

„Vieną gražią dieną

turėtum parašyti istoriją

apie vaiduoklius.“

Pirmas skyrius

Tiesą sakant, tėvams meluojama norint juos apsaugoti. Jų pačių labui. Na, kad ir mano tėvai. Jeigu jie žinotų nepagražintą tiesą apie mano finansus/meilės reikalus/santechniką/komunalinius mokesčius, juos akimirksniu ištiktų širdies smūgis, o gydytojas paklaustų: „Kas jiems sukėlė tokį baisų šoką?“, ir būčiau kalta tik aš. Taigi jie išbuvo mano bute maždaug dešimt minučių, o aš spėjau primeluoti štai tiek:

1. Net neabejoju, kad personalo paieškos kompanija L&N greitai pradės gauti pelną.

2. Natalija — nuostabi verslo partnerė, o sumanymas mesti darbą ir kartu su ja imtis personalo viliotojų veiklos buvo išties puikus.

3. Ne ne, aš tikrai nesu gyva vien picomis, vyšnių jogurtu ir degtine.

4. Taip, tikrai žinojau, kad naudinga įsigyti automobilio stovėjimo talonų.

5. Taip, tikrai pažiūrėjau Čarlzo Dikenso filmą diskelyje, kurį jie man dovanojo per Kalėdas; buvo įdomu, ypač patiko toji ponia su kyku. Taip, Pegoti. Ją ir turėjau omenyje.

6. Tiesą sakant, šį savaitgalį ketinau nusipirkti priešgaisrinę signalizaciją; koks sutapimas, kad jie apie tai užsiminė.

7. Taip, bus labai miela vėl susitikti su visa šeima.

Septynios melagystės. Neskaičiuojant melų apie mamos aprangą. O svarbiausio klausimo dar net nepaminėjome.

Išėjusi iš miegamojo apsivilkusi juoda suknele ir paskubom pasidažiusi blakstienas, pamatau mamą, apžiūrinėjančią ant židinio atbrailos paliktą laiku neapmokėtą sąskaitą už pokalbius telefonu.

— Nesijaudink, — greitai išberiu. — Viską sutvarkysiu.

— Na, jei nesutvarkysi, — sako mama, — tau atjungs telefoną ir prireiks visos amžinybės, kad vėl įjungtų, o mobiliojo telefono ryšys čia toks prastas. Jeigu atsitiktų kokia nors nelaimė? Ką darytum?

Jos kaktą išvagojo nerimo raukšlelės. Ji atrodo taip, tarsi visa kas, ką ji pasakė — absoliučiai neišvengiama; sakytum miegamajame jau klyktų gimdanti moteris, o už lango klioktų potvynio vandenys — kaip mes išsikviesime sraigtasparnį? Kaip?

— Ee... nepagalvojau apie tai. Mama, apmokėsiu sąskaitą. Tikrų tikriausiai.

Mama visada buvo labai nerimastinga. Tik pamatai įtampos kupiną šypsnį ir tolimą išgąstingų akių žvilgsnį ir žinai, kad mintyse ji jau rezga kokį nors apokaliptinį scenarijų. Būtent taip ji atrodė ir paskutinę mokslo metų dieną mano mokykloje, o vėliau prisipažino, jog netikėtai pastebėjo ant netvirtos nuo lubų nuleistos grandinės kyburiuojantį šviestuvą, ir ją apsėdo mintis apie tai, kas būtų, jei jis nukristų ant mergaičių galvų ir subyrėtų į šipulius.

Dabar ji timpčioja juodą švarkelį su keistomis sagomis ir kimštais pečiais; švarkelis ją „skandina“. Miglotai prisimenu šį drabužį, dėvėtą dar prieš dešimtį metų, kai ji vaikščiojo į pokalbius dėl darbo, ir man teko ją mokyti naudojimosi kompiuteriu pradmenų, na, pavyzdžiui, ką veikti su pele. Galiausiai ji ėmėsi vaikų labdarai skirtos veiklos, todėl, dėkui Dievui, nereikėjo laikytis tam tikrų aprangos taisyklių.

Niekam iš mano šeimos netinka juoda. Tėtis dėvi kostiumą, pasiūtą iš pilkšvai juodos medžiagos, ir toji spalva „išlygina“ visus jo bruožus. Iš tikrųjų jis gražus, tasai mano tėtis, sakyčiau, subtiliai dailus. Jo plaukai rudi ir plonyčiai, o mamos — šviesūs ir plonyčiai, kaip mano. Jiedu išties šauniai atrodo, kai būna atsipūtę ir savo teritorijoje, na, sakykim, kai mes visi būname Kornvalyje arba sename, sukežusiame tėtės laivelyje, apsivilkę vilnoniais drabužiais ir besivaišinantys pyragėliais su įdaru. Arba kai mama ir tėtė groja vietiniame saviveiklininkų orkestrėlyje, kur jie ir susipažino. Tačiau šiandieną atsipūtusių nėra.

— Na, ar pasirengusi? — mama dirsteli į kojinėtas mano pėdas. — Kur tavo batai, mieloji?

Drimbų ant sofos.

— Ar tikrai turiu eiti?

— Lara! — priekaištingai sako mama. — Ji buvo tavo senelio sesuo. Juk žinai, ji sulaukė šimto penkerių.

Mama man gal šimtą penkis kartus yra sakiusi, kad mano senelio sesuo sulaukė šimto penkerių. Net neabejoju, jog ji tai kartoja tik todėl, kad tiek apie ją ir težino.

— Na ir kas? Aš jos nepažinojau. Niekas iš mūsų jos nepažinojo. Kaip kvaila. Kam mums vilktis į tuos Poters Baro laidotuvių biurą dėl kažkokios sukriošusios senutės, kurios niekada nė nematėme? — patraukiu pečiais jausdamasi kaip suirzusi trimetė, o ne kaip subrendusi dvidešimt septynerių mergina, turinti savo verslą.

— Eina dėdė Bilas ir kiti, — sako tėtis. — Na, jeigu jau jie pasistengė...

— Juk čia visos šeimos reikalas! — guviai įsiterpia mama.

Dar labiau susigūžiu. Aš alergiška šeimos reikalams. Kartais manau, jog geriau būti kaip pienės sėkloms — jokios šeimos, jokios istorijos, tik imi ir išskrendi į pasaulį — kiekvienas įsikibęs į savo pūką.

— Ilgai neužtruksim, — įkalbinėja mama.

— Užtruksim, — spoksau į kilimą. — Ir visi pradės manęs klausinėti apie... viską.

— Ne, nepradės! — iškart nukerta mama žvelgdama į tėtį ir tikėdamasi palaikymo. — Niekas nė neužsimins... apie nieką neužsimins.

Tyla. Klausimas kybo ore. Tarsi mes visi jo vengtume. Galiausiai tėtis surizikuoja.

— Taigi! Kad jau prakalbome... — jis sudvejoja. — Ar apskritai... gerai laikaisi?

Matau, jog mama klausosi itin įsitempusi, nors dedasi susikaupusi, besišukuojanti plaukus.

— Ai, žinai, — patylėjusi pratariu, — laikausi gerai. Žodžiu, juk negalima tikėtis, kad nerčiau stačia galva atgal į...

— Ne, aišku, kad ne! — tėtis akimirksniu traukiasi. Paskui vėl pamėgina. — Bet tavo nuotaika... nebloga?

Linkteliu jam pritardama.

— Gerai! — su palengvėjimu sako mama. — Žinojau, kad susidorosi... su tuo viskuo.

Mano tėvai garsiai jau nebesako „Džošas“, nes išgirdusi jo vardą duste dusdavau nuo visą kūną purtančių raudų. Kurį laiką mama apie jį kalbėdavo kaip apie „Tą, kurio vardo negalima minėti“. O dabar jis tapo tiesiog „tuo viskuo“.

— Ir tu su juo... daugiau nebendravai? — tėtis žvalgosi visur, tik jokiu būdu ne į mane, o mama, atrodo, itin susidomėjusi savo rankine.

Jis griebėsi dar vieno eufemizmo. Iš tikrųjų tėtis norėjo paklausti: „Ar jam daugiau nesiuntei įkyrių žinučių?“

— Ne, — atsakau rausdama. — Nebendravau. Ar dabar gerai?

Kaip negražu jam apie tai kalbėti. Iš tikrųjų jis viską gerokai persūdė. Džošui nusiunčiau tik kelias žinutes. Tiksliau, tris per vieną dieną. Tik tiek. Ir jos visai nebuvo įkyrios. Tiesiog stengiausi būti nuoširdi ir atvira; beje, toks ir turėtum būti su kuo nors draugaudamas.

Norėjau pasakyti, negali taip paprastai imti ir užgesinti savo jausmų tik todėl, kad kitas asmuo taip padarė, tiesa? Negali taip paprastai imti ir pasakyti: „Oi, taip taip! Vadinasi, tu sumanei daugiau niekada nebesusitikti, nebesimylėti, nebesikalbėti ar kaip nors kitaip nebebendrauti. Džošai, nuostabi mintis, kodėl aš apie tai nepagalvojau?“

Taigi tada imi ir išrašai tikruosius savo jausmus, nes paprasčiausiai nori jais pasidalyti, bet jau po minutėlės buvęs tavo vaikinas pasikeičia telefono numerį ir viską iškloja tavo tėvams. Koks jis niekšas.

— Lara, suprantu, kad jauteisi labai įskaudinta, tau teko ištverti sunkų metą, — tėtis atsikrenkščia. — Bet praėjo beveik du mėnesiai. Mieloji, turi gyventi toliau. Bendrauk su kitais jaunais vyrukais... kur nors išeik, pasilinksmink...

O, Dieve, nebepakelsiu dar vienos tėtės paskaitos apie tai, kokia daugybė vyrų ketina pulti po kojom tokiai gražuolei kaip aš. Pirmiausia noriu pasakyti, pasaulyje apskritai nėra vyrų; visi tai žino. O penkių pėdų ir trijų colių neįdegusi mergina su trumpa riesta nosimi — jokia gražuolė.

Na, gerai, žinau, kad kartais atrodau gražiai. Mano veidas širdelės formos, akys didelės, žalios, ant nosies — kelios strazdanos. Galiausiai mano burna — maža ir tarsi bičių sugelta; tokios mano šeimoje neturi niekas kitas. Bet, patikėkite, nesu supermodelis.

— Ar taip ir pasielgei, kai tada, Polzete^1, išsiskyrei su mama?

Linksminaisi ir ieškojai pažinčių su kitomis? — nesusilaikau neišspjovusi, nors viskas nutiko labai seniai.

Tėtis atsidūsta ir susižvalgo su mama.

— Nereikėjo jai apie tai pasakoti, — sumurma mama, trindama kaktą. — Mums niekada nereikėjo apie tai užsiminti...

— Nes jeigu būtumėte taip ir elgęsi, — negailestingai tęsiu toliau, — niekada nebūtumėte vėl suėję, tiesa? Tėtis niekada taip ir nebūtų pasakęs, jog jis — strykas tavajam smuikui, jūs taip ir nebūtumėte susituokę.

Šis posakis apie smuiką ir stryką jau tapęs nemirtinga šeimos istorija. Tą pasakojimą esu girdėjusi nesuskaičiuojamą daugybę kartų. Tėtis atvažiavo į mamos namus apsipylęs prakaitu, nes mynė dviratį, o ji verkė, bet dėjosi esanti persišaldžiusį; ir tada jie susitaikė, o močiutė davė jiems arbatos su trapios tešlos sausainėliais. (Nenumanau, kuo čia dėti trapios tešlos sausainėliai, bet jie visada paminimi.)

— Lara, širdele, — atsidūsta mama. — Šitai visai kas kita, mes draugavome trejus metus, buvome susižadėję...

— Žinau! — sušunku gindamasi. — Žinau, kad viskas buvo kitaip. Aš tik sakau, kad kartais žmonės vėl sueina. Tiesiog taip nutinka.

Tyla.

— Lara, tu visada buvai romantiškos sielos... — pradeda tėtis.

— Aš ne romantikė! — sušunku, tarsi būčiau išgirdusi mirtiną įžeidimą.

Spoksau į kilimą, kojos pirštu trindama audinio šerelius, bet akies krašteliu matau, kaip tėtis ir mama įnirtingai žiopčioja vienas kitam, ragindami vienas kitą prabilti pirmą. Mama purto galvą ir rodo į tėtį tarsi sakydama: „Tu pradėk!“

— Kai nutrauki kokią nors draugystę, — nevykusiai skubėdamas vėl pradeda tėtis, — labai paprasta atsigręžti ir pagalvoti, jog gyvenimas galėtų būti nuostabus, jeigu tik vėl būtumėt kartu. Bet...

Dabar jis rengiasi man pasakyti, jog gyvenimas — tai eskalatorius. Turiu kuo greičiau užbėgti jam už akių.

— Tėti. Paklausyk. Prašau, — man kažkaip pavyksta nutaisyti kuo ramiausią balsą. — Tu viską ne taip supratai. Nenoriu atnaujinti draugystės su Džošu, — mėginu kalbėti taip, tarsi ši mintis tikrai būtų absurdiška. — Ir ne todėl rašiau jam žinutes. Paprasčiausiai norėjau padėti tašką. Na, jis viską nutraukė neįspėjęs, nepasikalbėjęs, nieko neaptaręs. Taip ir nesulaukiau jokių atsakymų. Tarsi toji draugystė būtų... nebaigtas reikalas. Tarsi skaitytum Agatą Kristi ir niekada nesužinotum, kas tai padarė!

Štai. Dabar jie supras.

— Na, — galiausiai prataria tėtis, — suprantu tavo pyktį...

— Tik tiek ir tenorėjau, — pratariu kiek įmanoma įtikinamesniu balsu. — Norėjau suprasti, ką Džošas mano. Apie viską pasikalbėti, pabendrauti, kaip derėtų dviem civilizuotiems žmonėms.

Ir vėl susigrąžinti draugystę, tarsi tyli, taikli strėlė perveria mintis. Nes žinau, kad Džošas mane tebemyli, nors daugiau niekas taip nemano.

Tačiau nėra prasmės apie tai pasakoti tėvams. Jie niekada to nesupras. Ir kaipgi galėtų? Jie nė nenutuokia, kokia mudu su Džošu buvome nuostabi pora, kaip puikiai vienas kitam tikome. Jie nesupranta, kad jo sprendimas akivaizdžiai skubotas, išprovokuotas staigios panikos, berniokiškas, pagrįstas kažkokia turbūt nė neegzistuojančia priežastimi, ir jeigu tik galėčiau su juo pasikalbėtu net neabejoju, kad viską sutvarkyčiau ir mes vėl būtume kartu.

Kartais jaučiuosi gerokai pranokstanti savo tėvus; tikriausiai taip jautėsi ir Einšteinas, kai jo bičiuliai nuolat kartojo: „Patikėk, Albertai, visata tiesi“, o giliai širdyje jis slapta tikėjo: „Žinau, kad ji išlinkusi. Vieną dieną jums įrodysiu“.

Mama su tėte vėl vogčiomis žiopčioja vienas kitam. Reikėtų juos išvaduoti iš tokių nepatogumų.

— Šiaip ar taip, neturėtumėte dėl manęs nerimauti, — skubotai išberiu. — Nes aš jau išsikapsčiau. Na, gerai, gal visai ir neišsikapsčiau, — pasitaisau pamačiusi abejojančius jų veidus, — bet susitaikiau su tuo, kad Džošas kalbėtis nenori. Įsisąmoninau, kad kitaip tiesiog negalėjo būti. Daug sužinojau apie save ir... dabar man jau gerai. Tikrai.

Šypsena mano veide tarsi užklijuota. Jaučiuosi taip, lyg giedočiau kokių nors kuoktelėjusių garbintojų mantrą. Dabar turėčiau vilkėti ilgus drabužius ir mušti būgnelį su žvangučiais.

Hare hare... Aš jau išsikapsčiau... hare hare... dabar man jau geriau...

Tėtis ir mama susižvalgo. Nė nenutuokiu, ar jie manimi tiki, bet gerai nors tiek, kad ištempiau mus visus iš to klampaus pokalbio.

— Štai kur stiprios dvasios mergina! — su palengvėjimu prataria tėtis. — Puiku, Lara, žinojau, kad taip ir bus. Be to, turi susikaupti ir susitelkti į savo ir Natalijos verslą, kuris, savaime suprantama, kuo puikiausiai sukasi...

Dabar mano šypsena dar labiau primena religinio fanatiko išraišką.

— Be jokių abejonių!

Hare hare... mano verslas puikiai sukasi... hare hare... nėra jokių nesėkmių ar negandų...

— Aš taip džiaugiuosi, kad viską įveikei. — Mama prieina ir pabučiuoja man į viršugalvį. — O dabar jau reikėtų eiti. Susirask kokius nors juodus batelius, mikliau, mikliau!

Apmaudžiai atsidususi apsisuku ir nusivelku į miegamąjį. Graži, saulėta diena. Ir ją turėsiu praleisti „švęsdama“ bjaurią šeimos progą, minėdama mirusį šimto penkerių žmogų. Kartais gyvenimas tikrai užknisa.

Mums įvažiuojant į nedidukę pilkšvą automobilių stovėjimo aikštelę prie Poters Baro laidotuvių biuro, lauke, prie šoninių durų, pamatau būrelį žmonių. Paskui pamatau žybtelėjusią televizijos kamerą ir virš žmonių galvų kyšantį pūkuotą mikrofoną.

— Kas čia dedasi? — žvelgiu pro automobilio langą. — Čia dėl dėdės Bilo?

— Tikriausiai, — linksi tėtis.

— Man atrodo, kažkas apie jį kuria dokumentinį filmą, — įsiterpia mama. — Trudė buvo užsiminusi. Viskas dėl jo knygos.

Štai kas nutinka, kai koks nors giminaitis būna įžymybė. Pripranti prie netoliese šmėžuojančių televizijos kamerų. Ir prie žmonių, kurie, tau pasakius savo pavardę, klausia: „Lington? Ar pavardė kaip nors susijusi su „Lingtono kava“, cha cha?“; o kai atsakai „taip“, jie lieka priblokšti.

Mano dėdė Bilas yra Bilas Lingtonas, kuris būdamas dvidešimt šešerių tarsi iš nieko įkūrė „Lingtono kavą“ ir verslą išplėtojo į ištisą kavos parduotuvių imperiją, apėmusią visą pasaulį. Jo veidas atspaustas ant kiekvieno kavos puodelio, todėl kartais jis atrodo žymesnis net už bitlus ar dar ką nors. Jį pamatę pažintumėt. O dabar jis net dar populiaresnis nei paprastai, nes išleido autobiografiją „Dvi smulkios monetos“, kuri pasirodė praėjusį mėnesį ir tapo bestseleriu. Sakyčiau, Pirsas Brosnanas galėtų jį suvaidinti kino filme.

Žinoma, aš ją perskaičiau visą, nuo pirmo puslapio iki paskutinio. Ten rašoma apie tai, kaip jis teturėjo dvidešimt pensų, nusipirko puodelį kavos, paragavo, o skonis buvo toks bjaurus, kad jam šovė mintis atidaryti kavos parduotuves. Taigi jis atidarė vieną parduotuvę, paskui įkūrė visą jų tinklą, o dabar jam priklauso kone visas pasaulis. Jo pravardė — Alchemikas; kaip teigiama viename praėjusiais metais parašytame straipsnyje, visas verslo pasaulis trokšta sužinoti jo sėkmės paslaptis.

Todėl jis ir pradėjo „Dviejų smulkių monetų“ seminarus. Prieš kelis mėnesius slapčia nuėjau į vieną iš jų. Tiesiog sužinoti šį tą naudinga pradėtam visai naujam verslui. Susirinko du šimtai žmonių ir visi jie ryte rijo kiekvieną žodelį, o galiausiai mums reikėjo iškelti į viršų dvi monetas ir sakyti: „Štai manoji pradžia.“ Viskas atrodė labai prastai ir mane trikdė, bet visi kiti aplinkui atrodė labai įsijautę. Atvirai kalbant, visą laiką klausiausi ištempusi ausis, bet dar ir dabar nesuprantu, kaip jam viskas pavyko.

Žodžiu, pirmą milijoną jis uždirbo būdamas dvidešimt šešerių. Dvidešimt šešerių! Vos pradėjęs verslą jis iškart susilaukė sėkmės. O aš savąjį verslą pradėjau prieš šešis mėnesius, bet susilaukiau tik nuolatinio galvos skausmo.

— Gal vieną dieną judvi su Natalija irgi parašysite knygą apie savo verslą! — tarsi perskaičiusi mano mintis, sako mama.

— Pasaulinė valdžia čia pat už kampo, — širdingai išgieda tėtis.

— Žiūrėkit, voveraitė! — skubu mostelėti rodydama pro langą.

Tėvai taip rėmė mano verslą, kad tiesiog negaliu jiems pasakyti tiesos. Todėl, vos jiems užsiminus, keičiu temą.

Jeigu jau kalbėtume labai tiksliai, reikėtų pasakyti, kad mama ne iš karto man pritarė. Tiesą sakant, kai pirmą kartą pareiškiau metanti rinkodaros specialistės darbą ir visas santaupas skirianti personalo parinkimo kompanijai įkurti, nors niekada gyvenime nedirbau personalo viliotoja ir nieko apie tai neišmaniau, mama jautėsi patyrusi visišką krachą.

Bet ji nusiramino, kai paaiškinau, jog mano partnerė bus geriausia mano draugė Natalija, kad Natalija — aukščiausios klasės personalo viliotoja, kad iš pradžių ji ir vadovaus verslui, o aš dirbsiu administratore ir rinkodaros specialiste ir kartu ugdysiuosi personalo viliotojos įgūdžius, kad mes jau esame sudariusios keletą sutarčių ir ilgai netrukusios išsimokėsime banko suteiktą paskolą.

Sumanytas planas atrodė nepriekaištingas. Planas ir buvo nepriekaištingas. Kol prieš mėnesį Natalija neišvyko atostogauti, neįsimylėjo Goa paplūdimio dykūno, o po savaitės man neparašė žinutės ir nepranešė, jog tiksliai nežino, kada grįš, bet visos smulkmenos surašytos kompiuteryje, man viskas pasiseks, o čia — tikras banglentininkų rojus, ir man tikrai reikėtų ten apsilankyti, daug bučkių, Natalija XXXXX.

Daugiau niekada nesiimsiu bendro verslo su Natalija. Niekada niekada.

— Ar jau išjungiau? — mama abejodama baksnoja mobilųjį telefoną. — Nenoriu, kad pradėtų skambėti per apeigas.

— Pažiūrėkim, — tėtis įvairuoja į tuščią tarpą tarp automobilių, išjungia variklį ir paima telefoną. — Nori išjungti garsą?

— Ne! — itin sunerimusi sušunka mama. — Noriu išjungti telefoną! Gali būti, kad mygtukas nesuveiks ir garso išjungti nepavyks!

— Tada štai taip, — tėtis paspaudžia šoninį mygtuką. — Viskas išjungta. — Jis grąžina telefoną mamai, kuri neramiai jį nužvelgia.

— O kas, jeigu mano rankinėje jis kaip nors vėl įsijungs? — Ji žvelgia į mudu maldaujamu žvilgsniu. — Juk žinot, Merei taip ir nutiko katerių klube. Tasai daikčiukas atgijo ir ėmė skambėti jos rankinėje būtent tada, kai ji sėdėjo žiuri komisijoje. Jai sakė, kad ji tikriausiai kur nors sutrenkė telefoną ar kaip nors kitaip palietė...

Jos balsas vis labiau aukštėja, jai ima trūkti kvapo. Būtent dabar mano sesuo Tonia prarastų kantrybę ir drėbtų: „Mama, nebūk tokia kvaila, tavo telefonas tikrai neįsijungs!“

— Mama, — švelniai imu iš mamos telefoną, — gal palikime jį automobilyje?

— Taip, — ji kiek lengviau atsipučia. — Taip, gera mintis. Padėsiu į daiktinę.

Pažvelgiu į tėtį, jis man vos pastebimai nusišypso. Vargšė mama. Jos galvoje sukasi tokia daugybė absurdiškų dalykų. Jai tikrai vertėtų mažiau viską perdėti.

Mums einant prie laidojimo namų, išgirstu ore skardenančius savitai — tęsiamai — tariamus dėdės Bilo žodžius; ir tikrai — prasibrovę pro žmonių būrelį, pamatome jį, vilkintį odiniu švarku, pasigražinusį dirbtiniu įdegiu ir spiralinėmis garbanomis. Visi žino, kad dėdė Bilas dėl savo plaukų kraustosi iš proto. Jo plaukai stori, vešlūs, juodi kaip degutas, ir kai koks nors laikraštis drįsta pasamprotauti, ar tik jie nėra dažyti, jis ima grasinti pareikšiąs ieškinį.

— Šeima — visų svarbiausia, — sako jis džinsuotam žmogui, imančiam interviu. — Šeima — tai uola, ant kurios visi stovime. Jeigu dėl laidotuvių turiu keisti savo dienotvarkę — tebūnie.

Matau, kaip būrelį perlieja susižavėjimo banga. Viena mergina, laikanti vienkartinį kavos puodelį su „Lingtono“ ženklu, akivaizdžiai praradusi nuovoką ir nuolat šnabžda draugei:

— Čia tikrai jis!

— Šiam kartui pakaks... — prie operatoriaus žengia vienas iš dėdės Bilo asistentų. — Bilui reikia eiti į laidojimo namus. Dėkoju, vyručiai. Nebent kelis autografus... — priduria kreipdamasis į būrelį.

Kantriai laukiame stovėdami atokiau, kol dėdė Bilas spalvikliu visiems pasirašys ant kavos puodelių ir laidotuvių programėlių; kamera visus filmuoja. Pagaliau būrelis išsiskirsto, ir dėdė Bilas pasuka mūsų pusėn.

— Sveikas, Maiklai. Malonu tave matyti, — jis paspaudžia tėtei ranką ir iškart atsigręžia į asistentą. — Ar dar nesusiskambinai su Stivu?

— Štai, — asistentas skuba paduoti dėdei Bilui telefoną.

— Sveikas, Bilai! — tėtis su dėde Bilu visada elgiasi nepriekaištingai mandagiai. — Senokai nesimatėme. Kaip laikaisi? Sveikinu išleidus knygą.

— Ačiū už dovanotą knygą su autografu! — įsiterpia mama.

Bilas linkteli mums visiems ir sako tiesiai į telefoną:

— Stivai, gavau tavo elektroninį laišką.

Mama ir tėtis susižvalgo. Akivaizdu, kad didysis šeimos suėjimas baigtas.

— Išsiaiškinkime, kur mums reikia eiti, — sumurma mama tėtei. — Lara, ar eini?

— Tiesą sakant, aš dar čia pabūsiu, — nė nepasvarsčiusi atsakau. — Susitiksime viduje!

Palaukiu, kol dings tėvai, o tada prisigretinu prie dėdės Bilo. Staiga sumaniau planą-chuliganą. Seminaro metu dėdė Bilas sakė, kad kiekvieno verslininko raktas į sėkmę — tai mokėjimas pasinaudoti kiekviena proga. Na, aš — verslininkė, juk taip? O čia — manoji proga, tiesa?

Palaukiu, kol jis, atrodo, baigia pokalbį ir kiek dvejodama pratariu:

— Sveiki, dėde Bilai. Gal galėčiau minutėlę su jumis pasikalbėti?

— Luktelk, — jis pakelia ranką ir prideda prie ausies „BlackBerry“ aparatą. — Labas, Paulai. Kas atsitiko?

Jis pašnairuoja į mane ir pamoja; šį gestą išsiaiškinu kaip leidimą kalbėti.

— Ar žinojote, kad dabar esu personalo verbuotoja? — nervingai nusišypsau. — Dirbu su partnere, savo drauge. Mūsų pavadinimas — personalo paieškos kompanija L&N. Gal galėčiau jums papasakoti apie savo verslą?

Minutėlę dėdė Bilas susimąstęs žvelgia į mane suraukęs kaktą, o paskui prataria:

— Paulai, palauk.

Ohoho! Jis nutraukė savo pokalbį telefonu! Dėl manęs!

— Mūsų specializacija — aukštos kvalifikacijos motyvuotų asmenybių paieška vyresniųjų administracijos darbuotojų vietoms užimti, — sakau stengdamasi kalbėti kuo aiškiau. — Pamaniau, gal galėčiau pasikalbėti su kuo nors iš jūsų personalo skyriaus — paaiškinčiau, kokias paslaugas teikiame, gal kartu ką nors sumanytume...

— Lara, — dėdė Bilas kilsteli ranką, norėdamas mane sustabdyti. — Ką pasakytum, jei tave suvesčiau su savo personalo vadove ir jai pasakyčiau: „Štai mano dukterėčia, suteik jai šansą“?

Pajuntu sprogstantį džiaugsmo užtaisą. Norėčiau išgiedoti „Aleliuja“. Mano rizika pasiteisino!

— Pasakyčiau „labai ačiū, dėde Bilai!“ — pratariu vargais negalais, stengdamasi išlikti rami. — Dirbčiau kaip įmanydama geriau, po dvidešimt keturias valandas, septynias dienas per savaitę, būčiau tokia dėkinga...

— Ne, — nutraukia jis. — Nebūtum. Tada savęs negerbtum.

— K-ką? — nutylu sutrikusi.

— Aš sakau ne, — jis šauna į mane stulbinamai balta šypsena. — Lara, aš tau darau paslaugą. Jeigu viską padarysi pati viena, jausiesi daug geriau. Jausiesi pati visko užsitarnavusi.

— Žinoma, — nuryju įstrigusį gumulą; mano skruostai liepsnoja nuo patirto pažeminimo. — Aš tik sakau, kad tikrai noriu viską užsitarnauti. Tikrai noriu sunkiai dirbti. Tik pamaniau, galbūt...

— Lara, jei aš galiu pradėti nuo dviejų smulkių monetų, vadinasi, gali ir tu. — Akimirką jis žvelgia tiesiai man į akis. — Tikėk savimi. Tikėk savo svajone. Štai.

O, ne. Labai prašau, ne. Jis kiša ranką į kišenę ir ištiesia man dvi monetas po dešimt pensų.

— Štai tavosios dvi smulkios monetos, — jis pažvelgia į mane giliu, nuoširdžiu žvilgsniu, lygiai taip, kaip žvelgia TV reklamoje. — Lara, užsimerk. Pajausk. Patikėk. Pasakyk: „Štai mano pradžia.“

— Štai mano pradžia, — subambu gūždamasi. — Dėkoju.

Dėdė Bilas linkteli ir vėl griebiasi telefono.

— Paulai... Labai atsiprašau.

Sutrikusi ir išpilta karščio iš lėto pasitraukiu. Štai tau ir netikėta proga. Štai tau ir kontaktai. Aš tik noriu kuo greičiau prastumti tas kvailas laidotuves ir važiuoti namo.

Apeinu pastatą, įžengiu pro stiklines laidojimo namų duris ir atsiduriu vestibiulyje, kur pristatyta medžiaga muštų kėdžių, prikabinėta plakatų su balandžiais ir tvyro slogi atmosfera. Niekur nieko nesimato, net prie administratoriaus stalelio.

Staiga už šviesių medinių durų išgirstu kažką dainuojant. Šūdas. Jau prasidėjo. Vėluoju. Skubiai stumteliu duris; savaime suprantama, pamatau daugybę eilių suolų, kuriuose prisėdę žmonių. Salė tokia prikimšta, kad man įslinkus gale stovėję žmonės turi gerokai pasispausti grūsdamiesi į vieną pusę. Susirandu kuo kuklesnę vietelę.

Kai apsižvalgau mėgindama kur nors įžiūrėti mamą ir tėtį, nustembu pamačiusi, kokia daugybė žmonių čia susirinko. Ir kiek gėlių! Abi salės pusės išpuoštos įmantriausiomis baltų ir kreminių gėlių puokštėmis. Salės priekyje moteris gieda Pie Jesu, bet prieš mane tiek daug žmonių, kad aš jos nematau. Šalia manęs šniurkščioja pora atėjusiųjų, o vienai merginai skruostais tekėte teka ašaros. Pasijuntu taip, tarsi turėčiau iš jų pasimokyti. Visi šie žmonės susirinko atsisveikinti su mano senelio seseria, mano teta, o aš jos niekada nepažinojau.

Staiga apmirštu suvokusi, kad net gėlių nenusiunčiau. Gal man reikėjo užrašyti kokį atviruką ar dar ką nors? Dieve, tikiuosi, mama ir tėtis viską sutvarkė.

Muzika tokia graži, aplink tiek daug emocijų, kad staiga ir aš nebesusituriu — pajuntu, kaip ima perštėti akis. Šalia manęs stovi sena ponia su juodo aksomo kepuraite; ji pastebi mano ašaras ir atjausdama cakteli liežuviu.

— Ar turi nosinaitę, mieloji? — sušnabžda ji.

— Ne, — prisipažįstu, ir ponia akimirksniu atsega didelę senamadišką rankinę. Pasklinda kamparo kvapas, dirstelėjusi rankinėje pamatau kelias poras akinių, dėžutę mėtinių saldainių, pakelį plaukų smeigtukų, paketėlį su užrašu „Styga“ ir pusę maišelio trupininių pyragaičių.

— Į laidotuves visada reikėtų neštis nosinę, — ponia man duoda pakelį popierinių nosinaičių.

— Dėkoju, — žiopteliu imdama servetėlę. — Jūs labai miela. Beje, aš antros eilės dukterėčia.

Ponia linkteli reikšdama užuojautą.

— Turbūt jums dabar labai sunku. Kaip šeima laikosi?

— Eee... na... — lankstau servetėlę svarstydama, ką atsakyti. Juk negaliu tiesiai šviesiai išpilti: „Niekas labai neima į galvą; tiesą sakant, dėdė Bilas kieme vis dar kalbasi savuoju „BlackBerry.“ — Tokiu metu visi turime vienas kitą palaikyti, — galiausiai mėginu improvizuoti.

— Taigi, — senoji ponia liūdnai linksi, tarsi būčiau pasakiusi kažką tikrai išmintinga, o ne nuskaityta nuo atviruko su palinkėjimais. — Mes visi turime vienas kitą palaikyti. — Ji suspaudžia mano ranką. — Mieloji, man būtų malonu su tavimi pasikalbėti — bet kada, kada tik panorėsi. Man tikrai didelė garbė susipažinti su Berto giminaite.

— Dėkoju, — automatiškai tariu, bet paskui nutylu.

Berto?

Esu tikra, kad mano teta ne Bertas. Tiesą sakant, žinau, kad jos vardas kitoks. Ji buvo vardu Sadi.

— Žinai, tu labai į jį panaši, — moteris įdėmiai tyrinėja mano veidą.

Šūdas. Pataikiau ne į tas laidotuves.

— Šiek tiek panaši kakta. Ir nosis jo. Mieloji, ar tau kas nors kada nors yra tai sakęs?

— Eee... kažkada sakė! — dabar jau audringai atsakau. — Iš tikrųjų man dabar reikėtų... eee... Labai dėkoju už nosinaitę... — skubu skintis kelią link durų.

— Tai Berto antros eilės dukterėčia, — už nugaros išgirstu senosios ponios balsą. — Vargšelė, ji labai liūdi.

Kone užkrentu ant šviesių medinių durų ir vėl atsiduriu vestibiulyje, kur vos neužlekiu ant mamos ir tėčio. Jie stovi su moterimi, vilkinčia tamsiu kostiumėliu, paveltais žilais plaukais, rankoje laikančia pluoštą lapelių.

— Lara! Kur buvai? — nustebusi mama žiūri į duris. — Ką ten veikei?

— Ar buvote pono Kokso laidotuvėse? — žilaplaukė moteris atrodo apstulbusi.

— Aš pasiklydau! — mėginu gintis. — Nežinojau, kur eiti! Turėtumėte pakabinti ant durų korteles!

Moteris tyliai pakelia ranką ir parodo virš durų kabantį plastikinį užrašą: „Bertramas Koksas — 13.30“ Prakeikimas. Kodėl aš nepastebėjau?

— Na, kad ir kaip ten būtų, — mėginu atgauti orumą, — eikim. Reikia užsiimti vietas.

Antras skyrius

Užsiimti vietas. Anekdotas. Aš per visą savo gyvenimą nesijaučiau taip prislėgta.

Gerai, suprantu, čia laidotuvės. Ir neturėtų būti jokių lėbavimų. Tačiau Berto laidotuvėse bent jau žmonių labai daug, daug gėlių, muzikos, atitinkama nuotaika... Toje kitoje salėje bent jau jautiesi kažkaip kitaip.

Šioje salėje nėra nieko. Kambarys plikas ir šaltas, tik priekyje pastatytas uždengtas karstas ir skelbimų lentoje bjauriomis plastikinėmis raidėmis išdėliota: „Sadi Lankaster“. Jokių gėlių, jokių malonių kvapų, niekas negieda, tik iš garsiakalbių sklinda kažkokie įrašai. Salė beveik visai tuščia. Tik mama, tėtis ir aš vienoje pusėje, o dėdė Bilas, dėdienė Trudė ir mano pusseserė Deima — kitoje.

Vogčia nužvelgiu kitoje pusėje stovinčią šeimą. Nors mes ir giminės, jie vis tiek atrodo kaip atgijęs įžymybių žurnalas. Dėdė Bilas išsikėtojęs plastikinėje kėdėje, tarsi čia viskas būtų jo, ir maigo savąjį „BlackBerry“. Dėdienė Trudė sklaido žurnalą Heilo!) tikriausiai skaito apie visas savo drauges. Ji vilki siaura juoda suknele, šviesūs plaukai įmantriai sušukuoti nubraukus nuo veido, o dekoltė sritis dar labiau įdegusi ir įspūdingesnė nei tada, kai ją mačiau paskutinį kartą. Dėdienė Trudė už dėdės Bilo ištekėjo prieš dvidešimt metų, ir galiu prisiekti, kad šiandien ji atrodo jaunesnė nei vestuvinėse nuotraukose.

Šviesūs platinos spalvos Deimos plaukai driekiasi iki užpakalio; ji vilki mini suknelę, puoštą kaukolės piešiniu. Išties skoninga laidotuvėms. Ji įsijungusi grotuvėlį su ausinėmis, maigo mobiliojo telefono klavišus rašydama žinutes ir paniurusiu žvilgsniu nuolat dirsčioja į laikrodį. Deimai septyniolika, ji turi du automobilius ir nuosavą mados liniją „Sijonėliai ir perlai“, kurią jai parūpino dėdė Bilas. (Kartą peržvelgiau tą liniją internete. Visos suknelės kainuoja po keturis šimtus svarų, ir kiekvienas, kas tokią įsigyja, būna įrašomas į specialų „Geriausių Deimos bičiulių“ sąrašą; pusė to sąrašo žmonių — įžymybių vaikai. Kažkas panašu į „Facebook“, tik su suknelėmis.)

— Ei, mama, — pratariu, — kaip čia nutiko, kad nėra gėlių?

— Oi, — mama iškart sunerimsta. — Dėl gėlių kalbėjausi su Trude; ji sakė, kad viską sutvarkys. Trude? — sušunka mama. — O kaip gėlės?

— Na... — Trudė užverčia Heilo! ir atsisuka pasirengusi pokalbiui. — Žinau, kad tarėmės. Bet ar numanai, kiek visa tai kainuoja? — ji mosteli rodydama salę. — O mes čia pasėdėsime kiek?.. Dvidešimt minučių? Pipa, neprarask realybės jausmo. Gėlės būtų grynas išlaidavimas.

— Galbūt, — dvejodama atsako mama.

— Aš nesakau, kad gailiu senosios ponios laidotuvėms, — nuleidusi balsą dėdienė Trudė pasilenkia mūsų pusėn. — Bet paklausk savęs: „Ką ji kada nors padarė dėl mūsų?“ Na, aš jos nepažinojau. O tu?

— Na, buvo sunku, — mama atrodo įsiskaudinusi. — Ji patyrė insultą, ilgai buvo ne itin skaidraus proto...

— Būtent! — linksi Trudė. — Ji nieko nesuprato. Tai kokia prasmė? Mes čia tik dėl Bilo, — Trudė meiliai pažvelgia į dėdę Bilą. — Jis per didelis minkštaširdis, beje, savo paties labui. Dažnai kartoju žmonėms...

— Nesąmonė! — Deima išsilupa ausines ir su panieka žvelgia į motiną. — Mes esame čia tik dėl tėtės spektaklio. Jis neketino čia eiti, kol vadybininkas pasakė, kad laidotuvės „nežmoniškai pakels jo užuojautos koeficientą“. Girdėjau, kaip jie kalbėjosi.

— Deima! — piktai rikteli dėdienė Trudė.

— Teisybę sakau! Jis — didžiausias veidmainis pasaulyje. Ir tu tokia pati. O aš būtent dabar turėčiau būti Hanos namuose, — apmaudaudama Deima išpučia skruostus. — Jos tėtis rengia didelį balių savo naujojo filmo proga, o manęs ten nėra. Ir tik dėl to, kad tėtis galėtų atrodyti „šeimyniškas“ ir „rūpestingas“. Kaip neteisinga.

— Deima! — šiurkščiai surinka Trudė. — Juk tėvas apmokėjo tavo ir Hanos kelionę į Barbadosą, gal pamiršai? O kad ir tasai kvailas darbas, apie kurį nuolat kalbi... Kaip manai, kas už tai moka?

Deima giliai įkvepia, lyg būtų mirtinai įžeista.

— Kaip neteisinga. Kvailas mano darbas — tai labdara.

Nesusilaikau ir apimta smalsumo pasilenkiu į priekį.

— Kaip kvailas darbas gali būti labdara?

— Kiek vėliau aš duosiu vienam žurnalui interviu apie tai; labdarai atiduodu pajamas, — išdidžiai kalba ji. — Na, gal pusę pajamų, ar kiek?..

Pažvelgiu į mamą. Ji sėdi ištikta šoko ir užkandusi žadą; aš vos tvardausi nepradėjusi kikenti.

— Atleiskite...

Mes visi sužiūrame ir pamatome tarpueiliu link mūsų einančią moterį, mūvinčią pilkas kelnes ir seginčią kietą apykaklę.

— Labai atsiprašau, — skėstelėdama rankomis sako ji. — Tikiuosi, jums nereikėjo labai ilgai laukti. — Jos plaukai trumpai kirpti, druskos ir pipirų mišinio spalvos, ji užsidėjusi akinius tamsiais rėmeliais, kalba kone vyrišku balsu. — Užjaučiu jus dėl netekties, — ji žvilgčioja į pliką karstą. — Nežinau, ar jums kas nors sakė, bet paprastai išdėliojamos mirusio mylimo žmogaus nuotraukos...

Mes visi nejaukiai susižvalgome bereikšmiais žvilgsniais. Paskui dėdienė Trudė staiga sucaksi liežuviu.

— Turiu nuotrauką. Man ją atsiuntė slaugos namai.

Ji rausiasi rankinėje ir ištraukia rudą voką, iš kurio išima paglamžytą nuotrauką. Dėdienei laikant nuotrauką, spėju pasižiūrėti. Nuotraukoje matosi kėdėje susigūžusi smulkutė sena ponia, vilkinti beformį blyškiai violetinį megztuką. Jos veidas išvagotas milijono raukšlelių. Plaukai — tarsi permatomas cukraus vatos debesėlis. Senutės akys matinės, tamsios, sakytum jau nebematančios pasaulio.

Štai tokia buvo mano antros eilės teta Sadi. O aš net niekada nebuvau su ja susitikusi.

Vikare įtartinai žvelgia į nuotrauką, o paskui prisega ją prie didelės skelbimų lentos; ši vienintelė nuotrauka lentoje atrodo labai liūdnai ir trikdančiai.

— Ar kas nors iš jūsų norėtų tarti keletą žodžių apie velionę?

Tylėdami visi papurtome galvas.

— Suprantu. Dažnai artimiems šeimos nariams šitai gali pasirodyti per skaudu, — vikare išsitraukia iš kišenės bloknotą ir pieštuką. — Tada aš mielai pakalbėsiu jūsų vardu. Tik gal galėtumėte pasakyti vieną kitą faktą, papasakoti kokį nors epizodą iš jos gyvenimo. Papasakokite man viską apie Sadi, ką galėtume paminėti dar kartą.

Tyla.

— Tiesą sakant, mes jos nepažinojome, — tarsi atsiprašinėdamas prataria tėtis. — Ji buvo labai sena.

— Šimto penkerių, — įsiterpia mama. — Jai buvo šimtas penkeri.

— Ar ji buvo kada nors ištekėjusi? — sufleruoja vikare.

— Eee... — tėtis suraukia kaktą. — Bilai, ar ji turėjo vyrą?

— Nežinau. Taip, manau, turėjo. Bet nežinau, kuo jis buvo vardu, — dėdė Bilas net nepakėlė akių nuo savojo „BlackBerry“. — Gal išsiverstume ir be šito?

— Žinoma, — užjaučianti vikarės šypsena sustingsta. — Na, gal prisimenate kokį nors linksmą nuotykį, patirtą paskutinįkart pas ją lankantis... gal kokį jos pomėgį...

Ir vėl kalta tyla.

— Nuotraukoje ji apsivilkusi megztuku, — pagaliau surizikuoja mama. — Gal ji pati jį ir nusimezgė... Gal ji mėgo megzti.

— Ar niekada nebuvote jos aplankyti? — akivaizdu, kad vikare stengiasi prisiversti likti mandagi.

— Aišku, kad buvome! — ginasi mama. — Buvome užsukę jos aplankyti kokiais... — ji susimąsto. — Manau, gal 1982-aisiais. Lara buvo dar visai kūdikis.

— 1982-aisiais? — vikare šokiruota.

— Ji mūsų nepažino, — skuba įsiterpti tėtis. — Iš tikrųjų jos ten nė nebuvo.

— O kada nors anksčiau? — vikarės balsas nuskamba piktokai. — Jokių pasiekimų? Jokių jaunystės istorijų?

— Jėzau, juk jūs nepasiduosite, ką? — Deima ištraukia iš ausų grotuvėlio ausines. — Nejau negalite pasakyti, kad čia esame tik todėl, kad privalome būti? Ji nepadarė nieko ypatinga. Ji nieko nepasiekė. Ji buvo niekas! Tiesiog milijono metų sulaukęs niekas.

— Deima, — prataria dėdienė Trudė švelniai priekaištaudama. — Nelabai gražiai elgiesi.

— Bet sakau tiesą, sutinki? Na, tik pažvelk! — toliau apmaudaudama ji mosteli ranka, rodydama tuščią salę. — Jeigu į mano laidotuves ateitų tik šeši žmonės, nusišaučiau.

— Jaunoji panele, — vikare žengia kelis žingsnius pirmyn; jos skruostai liepsnoja iš pykčio, — nė vienas žmogus šioje Dievo sukurtoje žemėje nėra niekas.

— Taigi... O man vis tiek, — atšauna Deima; matau, kaip vikare prasižioja ketindama duoti dar vieną atkirtį.

— Deima, — dėdė Bilas greitai pakelia ranką, — pakaks. Žinoma, dabar aš gailiuosi neaplankęs Sadi, kuri, net neabejoju, buvo tikrai ypatingas žmogus; aš būtinai pakalbėsiu mūsų visų vardu.

Jis toks žavus. Matau, kaip susiklosto pašiauštos vikarės plunksnos.

— Taigi, dabar mes norėtume oriai su ja atsisveikinti. Tikriausiai ir jūsų darbo grafikas labai įtemptas, kaip ir mūsiškis, — jis baksteli pirštu į laikrodį.

— Tikrai, — patylėjusi sako vikare. — Aš tik pasirengsiu. Ir dar prašyčiau išjungti mobiliuosius telefonus. — Paskutinį kartą nužvelgusi mus visus priekaištingu žvilgsniu, ji vėl išeina, ir dėdienė Trudė iškart pasisuka kėdėje.

— Koks įžūlumas versti mus jaustis kaltus! Žinote, mums nereikia čia būti.

Prasiveria durys, ir mes visi sužiūrame, tačiau įeina ne vikare, o Tonia. Nežinojau, kad ji ketina ateiti. Diena pablogėjo visu šimtu procentų.

— Ar pavėlavau? — jai žengiant tarpueiliu, pneumatinio gręžtuvo tratėjimą primenantis jos balsas užpildo visą salę. — Vos ištrūkau iš mažylių mankštos, dvyniams dar nespėjus sukelti aliarmo. Atvirai kalbant, ši auklė prastesnė nei buvusioji, ir tai šį tą sako...

Ji mūvi juodas kelnes ir vilki juodą megztinį, puoštą leopardo kailį primenančiais apvadais; stori, šviesiomis sruogelėmis dažyti plaukai surišti į uodegą. Tonia buvo „Shell“ kompanijos vadybininkė ir ištisą dieną nurodinėdavo žmonėms. O dabar ji dvynukų sūnų — Lorkano ir Deklano — visą darbo dieną dirbanti mama, nurodinėjanti ne darbuotojams, o vargšelėms auklėms.

— Kaip gyvena berniukai? — klausia mama, bet Tonia neišgirsta. Ji susitelkusi tik į dėdę Bilą.

— Dėde Bilai, perskaičiau jūsų knygą! Nuostabu! Knyga pakeitė mano gyvenimą. Visiems apie ją pasakojau. Ir nuotrauka nuostabi, nors ir ne visai jus atskleidžia.

— Dėkoju, mieloji, — Bilas švysteli standartine taip-žinau-koks-esu-nuostabus šypsena, bet Tonia, rodos, nė nepastebi.

— Argi ne fantastiška toji knyga? — ji kreipiasi į visus mus. — Argi dėdė Bilas ne genijus? Pradėti neturint visiškai nieko! Tik dvi monetas ir didžiulę svajonę! Šitai gali įkvėpti visą žmoniją!

Ji tokia padlaižė; taip ir noriu išrėkti, ką apie ją manau. Akivaizdu, kad mama ir tėtis jaučiasi lygiai taip pat, nes nė vienas iš jų nieko jai neatsako. Dėdė Bilas taip pat jau nebekreipia į ją dėmesio, todėl ji nenoromis apsisuka ant kulnų.

— Kaip gyveni, Lara? Seniai tave bemačiau! Kažkur slėpeisi! Artėdama manęs link ji mėgina žvilgsniu įsiskverbti man į akis, bet aš traukiuosi. Ohoho. Man pažįstamas šis žvilgsnis.

Mano seseriai Toniai būdingos trys pagrindinės veido išraiškos:

1. Absoliučiai bereikšmė ir buka.

2. Iššaukiama ir kvatokliška, tarsi sakant „Dėde Bilai, jūs mane pribaigsit!“

3. Piktdžiugiškai patenkinta, maskuojama atjautos, kai ji mėgaujasi kieno nors nesėkme. Ji įgijusi priklausomybę nuo „Tikro gyvenimo“ kanalo ir knygų, ant kurių viršelių vaizduojami tragiškai atrodantys nevalyvi vaikai, pavadintų maždaug taip: „Močiute, labai prašau, nemušk manęs su kočėlu“.

— Nemačiau tavęs nuo tada, kai išsiskyrei su Džošu. Kaip negerai. Judu taip tikote vienas kitam! — Tonia su liūdesiu kinkuoja galva. — Mama, argi jiems abiem ne puikiai sekėsi?

— Na, bet iš to nieko neišėjo, — mėginu kalbėti abejingai. — Kad ir kaip ten būtų...

— O kas buvo ne taip? — ji pažvelgia į mane patetišku, tariamai susirūpinusiu žvilgsniu, kokį nutaiso tada, kai kitam žmogui nutinka kažkas labai negera, o jai dėl to tikrai tikrai būna smagu.

— Tiesiog kartais taip nutinka, — gūžteliu pečiais.

— Vis dėlto šiaip sau nenutinka, juk taip? Visada būna kokia nors priežastis, — Tonia nepermaldaujama. — Ar jis nieko nepasakė?

— Tonia, — švelniai įsiterpia tėtis, — ar dabar tikrai tinkamiausias laikas tokioms kalboms?

— Tėti, aš tik mėginu palaikyti Larą, — įsižeidusi sako Tonia. — Visada geriau pasikalbėti apie tokius dalykus! Na, gal atsirado kokia nors kita? — ji vėl nukreipia žvilgsnį į mane.

— Nemanau.

— Ar jūs gerai sutarėte?

— Taip.

— Tada kodėl? — Ji suneria rankas, atrodo suglumusi ir kone kaltinanti. — Kodėl?

Aš nežinau“ kodėl! — man norisi surikti. Nejau manai, kad pati sau neuždaviau šio klausimo milijardus kartų?

— Tiesiog kažkaip ėmė ir nutiko taip, kaip nutiko! — prisiverčiu nusišypsoti. — Bet man viskas gerai. Supratau, kad mums nelemta būti kartu, suėmiau save į rankas ir dabar jau išsikapsčiau. Esu tikrai laiminga.

— Neatrodai laiminga, — Deima mane apžiūrinėja stovėdama tarpueilyje. — Tiesa, mama?

Dėdienė Trudė taip pat mane apžiūrinėja kelias akimirkas.

— Ne, — galiausiai užtikrintai prataria teta. — Ji neatrodo laiminga.

— Bet aš esu! — Jaučiu, kaip nuo ašarų ima perštėti akys. — Aš tik viską slepiu! Aš tikrai tikrai tikrai esu laiminga!

Dieve, nekenčiu visų savo giminių.

— Tonia, mieloji, sėskis, — taktiškai sako mama. — Kaip sekėsi toje mokykloje?

Tankiai mirkčiodama išsitraukiu telefoną ir deduosi skaitanti žinutes, kad tik niekas nesuktų man galvos. Paskui, man nė nespėjus savęs suvaldyti, pirštai spusteli „Nuotraukų“ laukelį.

Nežiūrėk, — griežtai sau paliepiu. Nežiūrėk.

Tačiau pirštai manęs neklauso. Stulbinamas neįveikiamas potraukis. Privalau vieną kartą dirstelėti, kad ir toliau kaip nors laikyčiausi... Pirštai laksto ieškodami mėgstamiausios mano nuotraukos. Nuotraukoje — Džošas ir aš. Stovim abu atšlaitėje apsikabinę, abu įdegę, prisislidinėję kalnuose. Šviesios Džošo garbanėlės apkritusios ant viršugalvio atsmauktus saulės akinius. Jis man šypsosi, ir skruoste matosi toji tobula duobutė; aš mygdavau pirštu tą duobutę kaip koks mažylis, žaidžiantis su tešla.

Mes susipažinome Gajaus Fokso šventės^2 vakarėlyje, stovėdami prie laužo viename sode Klapame, priklausiusiame mano pažįstamai merginai iš universiteto laikų. Džošas visiems dalijo bengališkąsias ugneles. Vieną ugnelę uždegė ir man, paklausė, kuo aš vardu, ir ugnele tamsoje parašė „Lara“; aš nusijuokiau ir paklausiau jo vardo. Rašėme vienas kito vardus ore, kol ugnelės užgeso, tada priėjome arčiau laužo, gurkšnojome karštą vyną ir dalijomės vaikystės prisiminimais apie fejerverkų šventes. Viskas, ką tik sakėme, skambėjo vienu balsu. Juokėmės iš tų pačių dalykų. Dar niekada nebuvau sutikusi žmogaus, su kuriuo būtų taip lengva bendrauti, arba taip žaviai besišypsančio. Negaliu jo įsivaizduoti būnančio su kita. Tiesiog negaliu...

— Ei, Lara? — į mane žiūri tėtis.

— Klausau! — atsiliepiu giedru balsu ir užvožiu telefono dangtelį, kol jis nepamatė ekrano. Vėl pasigirdus muzikos įrašui, sudrimbu kėdėje įveikta savo vargelių. Šiandien man nereikėjo niekur eiti. Turėjau sugalvoti kokią nors priežastį ir neiti. Nekenčiu savo šeimos, nekenčiu laidotuvių, be to, čia net nėra padorios kavinės, ir net...

— Kur mano vėrinys? — mano mintis nutraukia iš toli pasigirdęs merginos balsas.

Apsižvalgau norėdama išsiaiškinti, kas kalba, bet man už nugaros nieko nėra. Kas čia buvo?

— Kur mano vėrinys? — vėl pasigirsta tolimas balsas. Tonas pakeltas, intonacija valdinga ir ganėtinai snobiška. Ar balsas sklinda iš telefono? Nejau aš jo neišjungiau? Išsiimu telefoną iš rankinės, bet ekranas tamsus.

Keista.

— Kur mano vėrinys? — dabar balsas suskamba taip, tarsi rėktų tiesiai man į ausį. Krūpteliu ir sutrikusi apsižvalgau.

Tačiau dar keisčiau, kad, rodos, daugiau niekas to negirdi.

— Mama, — pasilenkiu prie mamos. — Ar dabar nieko negirdėjai? Na, lyg kokio... balso?

— Balso? — mama suglumusi. — Ne, brangioji. Kokio balso?

— Prieš akimirką nuskambėjo merginos balsas... — nutylu pamačiusi mamos veidą pritemdžiusį pažįstamą neramų žvilgsnį. Aš kone matau kunkuliuojančias jos mintis: Gerasis Dieve, mano dukra girdi visokiausius balsus.

— Turbūt man pasigirdo, — skubiai pratariu ir paslepiu telefoną, nes grįžta vikare.

— Prašau atsistoti, — išdainuoja ji, — ir dabar visi nulenkime galvas. Gerasis Viešpatie, atiduodame į Tavo rankas mūsų sesers Sadi sielą...

Nenoriu pasirodyti priešiškai nusiteikusi, bet šios vikarės balsas monotoniškiausias iš visų žmonijai žinomų balsų. Ceremonija tęsiasi vos penkias minutes, o aš jau nė nebesistengiu išlaikyti dėmesio. Jaučiuosi kaip mokyklos susirinkime — visos mintys tarsi sustingo. Atsilošiu, įsispoksau į lubas ir „atsijungiu“. Vos benulaikau apsunkusius vokus, kai vėl išgirstu balsą — tiesiai po ausimi.

— Kur mano vėrinys?

Dabar jau pašoku. Sukioju galvą į abi puses, bet ir vėl... nieko. Kas man darosi?

— Lara! — išsigandusi sušnabžda mama. — Ar tau viskas gerai?

— Man tik truputį skauda galvą, — sušnypščiu. — Gal eisiu atsisėsti prie lango... įkvėpsiu oro.

Mostelėju atsiprašydama, atsistoju ir einu prie gale salės stovinčios kėdės. Vikare manęs lyg ir nepastebi — ji per daug įsijautusi į savo kalbą.

— Gyvenimo pabaiga — tai gyvenimo pradžia, nes iš žemės atėję, į žemę ir sugrįžtame...

— Kur mano vėrinys? Man jo reikia.

Greitai apsidairau žvalgydamasi į abi puses, vildamasi šį kartą užklupti kalbančiąją. Ir staiga ją pamatau. Ranką.

Prieš mane, ant kėdės atlošo, boluoja grakštūs pirštai su manikiūru.

Vedžioju akimis negalėdama patikėti. Pirštai priklauso ilgai, baltai, liaunai rankai. O toji ranka — maždaug mano amžiaus merginos. O toji mergina įkritusi į kėdę, nekantriai barbena pirštais. Jos plaukai tamsūs, trumpai kirpti, ji vilki šilkine šviesiai žalia berankove suknele, žvilgsniu kliudau jos blyškų atsikišusį smakrą.

Esu per daug apstulbusi, kad ką nors daryčiau ar sakyčiau, todėl tik spoksau išsižiojusi.

Koks čia velnias?

Man bežiūrint, ji nuplazda nuo kėdės, tarsi nebeįstengtų ramiai nusėdėti, ir ima žingsniuoti pirmyn atgal. Suknelė nukrinta iki kelių, nugaroje susimeta į klostes, kurios dailiai siūbuoja jai einant.

— Man labai jo reikia, — susijaudinusi murma ji. — Kur jis? Kur jis yra?.

Ji kalba kapodama žodžius, savitu akcentu, kaip kalbama senuose nespalvotuose filmuose. Greitai atsigręžiu į kitus savo šeimos narius, bet daugiau niekas jos nepastebi, niekas net negirdi jos balso. Visi sėdi tylėdami.

Staiga, tarsi būtų pajutusi mano žvilgsnį, mergina apsisuka ir įbeda į mane akis. Jos akys tokios tamsios ir žibančios... net negaliu pasakyti, kokios jos spalvos, bet man pažvelgus tos akys neįtikimai išsiplečia.

Taigi. Aš jau puolu į paniką. Regiu haliucinaciją. Akustinę ir vizualinę haliucinaciją. Ir toji haliucinacija eina tiesiai į mane.

— Tu mane matai, — ji rodo į mane baltu pirštu, ir aš susigūžiu kėdėje. — Tu mane matai!

Greitai papurtau galvą.

— Nematau.

— Tu mane dar ir girdi!

— Ne, negirdžiu.

Matau, kaip salės priekyje sėdinti mama atsigręžia į mane suraukusi kaktą. Greitai sukosčiu ir baksteliu sau į krūtinę. Atsigręžusi merginos nebematau. Ji išnyko.

Ir ačiū Dievui. Jau maniau, kad kraustausi iš proto. Na, suprantu, kad neseniai patyriau stresą, bet kad matyčiau tikrą regėjimą...

— Kas tu? — man kone išlekia širdis, kai merginos balsas vėl nutraukia mano mintis. Staiga pamatau ją einančią link manęs tarpueiliu. — Kas tu? — neatlyžta ji. — Kokia čia vieta? Kas tie žmonės?

Nieko neatsakinėk tai haliucinacijai, — griežtai sau įsakau. Antraip tik paskatinsiu ją bendrauti toliau. Nusuku galvą ir mėginu sutelkti dėmesį į vikarę.

— Kas tu? — Staiga mergina atsiduria tiesiai prieš mane. — Ar tu tikra? — ji pakelia ranką, tarsi norėdama bakstelėti man į petį, ir aš pasitraukiu, tačiau jos ranka peršnioja mane kiaurai ir išlenda kitoje pusėje.

Aikteliu ištikta šoko. Mergina apstulbusi spokso į savo ranką, paskui — į mane.

— Kas tu? — nesiliauja klausinėjusi. — Ar tu — sapnas?

— Aš? — nesusilaikau pusbalsiu piktai neatšovusi. — Aišku, kad ne sapnas! Tai tu — sapnas!

— Aš ne sapnas! — jos balsas nuskamba taip pat piktai.

— Tai tada kas tu? — nesusilaikau nepaklaususi.

Ir iškart to pasigailiu, nes mama ir tėtis atsigręžia į mane. Jeigu jiems pasakyčiau, kad kalbėjausi su haliucinacija, jie pasiustų. Jau rytoj būčiau įkalinta vienuolyne.

Mergina kilsteli smakrą.

— Aš esu Sadi. Sadi Lankaster.

Sadi?..

Ne. Jokiu būdu.

Nebegaliu nė pajudėti. Mano akys kaip pašėlusios laksto nuo priešais mane stovinčios merginos iki susiraukšlėjusios moters cukraus vatos plaukais, žvelgiančios iš nuotraukos; paskui vėl įsistebeiliju į merginą. Regiu savo mirusios šimto penkerių metų antros eilės tetos haliucinaciją?

Toji mergina-haliucinacija irgi atrodo nepaprastai susijaudinusi. Ji apsigręžia ir spokso apžiūrinėdama salę, tarsi tik dabar būtų ją pamačiusi. Kelias neramias sekundes ji blaškosi po salę tai dingdama, tai vėl pasirodydama, apžiūrinėdama kiekvieną kampą, kiekvieną langą, lyg apvožtame stiklainyje zvimbdamas blaškytųsi vabzdys.

Niekada nesu turėjusi įsivaizduojamo draugo. Niekada nevartojau narkotikų. Kas man darosi? Įsakau sau nekreipti į merginą dėmesio, tiesiog ją „užgesinti“, sutelkti dėmesį į vikarę. Bet iš to neišeina nieko gera; negaliu liautis ją stebėjusi.

— Kokia čia vieta? — dabar ji plazdena šalia manęs; mergina įtariai prisimerkusi. Ji įdėmiai žiūri į priekyje stovintį karstą. — Kas ten?

O, Dieve...

— Nieko, — skubu atsakyti. — Visiškai nieko! Tik... na... Tavo vietoje labai arti neičiau.

Per vėlu. Mergina jau prie karsto ir žiūri nudelbusi akis. Matau, kaip ji skaito ant plastikinės lentos užrašytą vardą ir pavardę: „Sadi Lankaster“. Matau, kaip pasikeičia jos išraiška, ištikus šokui. Po kelių akimirkų ji atsigręžia į vikarę, kuri vis dar varo monotoniška intonacija: „Sadi džiaugėsi santuoka, iš kurios visi galėtume pasimokyti...“

Mergina prikiša veidą prie pat vikarės skruosto ir persmelkia paniekinamu žvilgsniu.

— Kvaiša, — kandžiai drebia.

— Ši moteris nugyveno labai ilgus metus, — absoliučiai nekreipdama į merginą dėmesio, tęsia vikare. — Žvelgiu į šią nuotrauką... — ji mosteli rodydama fotografiją ir išmintingai šypsosi, — ...ir matau moterį, kuri, nepaisant negalios, gyveno gražiai. Ji rasdavo paguodą ir menkiausiose smulkmenose, tokiose kaip, pavyzdžiui, mezgimas.

— Mezgimas? — pakartoja mergina negalėdama patikėti.

— Taigi, — vikare, atrodo, baigia kalbą, — nulenkime galvas atsisveikindami ir paskutinį kartą pagerbkime ją tyla. — Vikare nulipa nuo pakylos, ir vėl pasigirsta vargonų muzikos įrašas.

— Kas dabar dedasi? — staiga pajutusi pavojų žvalgosi mergina. Po akimirkos ji jau prie manęs. — Kas dabar dedasi? Sakyk! Sakyk!

— Na, dabar karstą nugabens už tos uždangos, — tyliai sumurmu. — O paskui... ee... — nutylu negalėdama įveikti sumišimo. Kaip dabar mandagiau pasakius?.. — Supranti, mes esame krematoriume. Taigi šitai reiškia, jog... — sutrikusi malu rankomis.

Šokiruotos merginos veidas išblykšta, sumišusi žiūriu, kaip ji ima blukti tapdama dar keistesnė, blyškesnė ir perregima. Sakytum ji alptų, ne, dar daugiau... Akimirką tariuosi matanti kiaurai ją. Paskui, tarsi kažką tvirtai nusprendusi, ji grįžta.

— Ne, — purto galvą mergina. — Taip negali būti. Man reikia vėrinio. Man jo labai reikia.

— Atsiprašau, — bejėgiškai atsakau. — Niekuo negaliu padėti.

— Turi sustabdyti laidotuves, — staiga ji pakelia tamsias, žibančias akis.

— Ką? — spoksau. — Negaliu!

— Gali! Liepk jiems liautis! — Kai nusigręžiu mėgindama nekreipti į ją dėmesio, mergina atsiduria man iš kitos pusės. — Stokis! Sakyk ką nors!

Jos balsas reikalaujantis ir veriantis ausis, kaip kelerių metukų mažylio. Karštligiškai sukioju galvą į visas puses, mėgindama jos išvengti.

— Sustabdyk laidotuves! Sustabdyk! Turiu rasti vėrinį! — ji plevena per colį nuo mano veido, kumščiais daužo man į krūtinę. Nejaučiu tų kumščių, bet vis tiek krūpteliu. Apimta nevilties atsistoju ir garsiai paspirdama kėdę pereinu į kitą eilę.

— Lara, ar gerai jautiesi? — atsigręžia išsigandusi mama.

— Gerai, — prasteniu stengdamasi nekreipti dėmesio į ausyse spiegiantį balsą; drimbų į kitą kėdę.

— Iškviesiu automobilį, — dėdienei Trudei sako dėdė Bilas. — Viskas turėtų baigtis po penkių minučių.

— Sustabdyk! Su-stab-dyk-su-stab-dyk! — Dabar spigus merginos balsas verte veria virpindamas ausų būgnelius. Turbūt tampu šizofrenikė. Dabar suprantu, kodėl žmonės užpuola prezidentus. Aš niekaip negaliu nekreipti į ją dėmesio. Ji kaip šmėkla, riksmu pranašaujanti mirtį. Daugiau nebegaliu to pakęsti. Susiimu rankomis už galvos, mėgindama ją nuginti, bet niekas nepadeda. — Sustabdyk! Sustabdyk! Privalai sustabdyti...

— Gerai! Gerai! Tik užsičiaupk! — apimta nevilties atsistoju. — Palaukite! — sušunku. — Luktelėkite visi! Turite sustabdyti laidotuves! SUSTABDYKITE LAIDOTUVES!

Mergina liaujasi klykusi, ir aš lengviau atsipučiu.

Tik prastai, kad tėvai atsisukę sužiūra į mane, lyg būčiau pamišusi. Vikare paspaudžia mygtuką, įtaisytą prie sienos pritvirtintoje medinėje lentelėje, ir muzikos įrašas nutyla.

— Sustabdyti laidotuves? — galiausiai pakartoja mama.

Tyliai linkteliu. Atvirai kalbant, nesijaučiu gebanti save kontroliuoti.

— Bet kodėl?

— Aš... eee... — atsikrenkščiu. — Nemanau, kad dabar tinkamas laikas. Kad dabar tinkamas laikas jai iškeliauti.

— Lara, — atsidūsta tėtis. — Suprantu, kad šiuo metu tu labai įsitempusi, bet, tiesą sakant... — jis nusisuka į vikarę. — Labai atsiprašau. Pastaruoju metu mano dukrai nėra labai gerai. Nesklandumai su vaikinu, — sužiopčioja jis.

— Aaa. Suprantu, — vikare užjausdama linksi. — Lara, dabar mes baigsime laidotuvių ceremoniją, — kalba ji, tarsi būčiau trimetė, — o tada galėsime abi išgerti po puodelį arbatos ir truputį pasikalbėti. Kaip manai?

Ji vėl paspaudžia mygtuką, ir pasigirsta vargonų muzika. Po minutėlės karstas girgždėdamas pajuda; jis tuoj dings už uždangos. Už nugaros išgirstu garsią aimaną, o paskui...

— Neeeee! — pasigirsta skausmo kupinas šūksnis. — Neee! Sustokit! Turi juos sustabdyti!

Didžiam mano siaubui, mergina prilekia prie įrenginio ir ima traukti karstą atgal. Tačiau jos rankos bejėgės; jos niekaip negali karsto suimti.

— Prašau! — pakėlusi akis ji desperatiškai šaukiasi mano pagalbos. — Neleisk jiems!

Dabar jau tikrai puolu į paniką. Nežinau, kodėl matau šią haliucinaciją, ką ji reiškia, bet viskas atrodo labai tikra. Merginos kančia atrodo tikra. Negaliu ramiai sėdėti ir į viską taip žiūrėti.

— Ne! — sušunku. — Sustokit!

— Lara... — prabyla mama.

— Tikrai labai prašau! Yra tam tikrų priežasčių ir kliūčių, dėl kurių šis karstas negali būti... sudegintas. Būtinai reikia sustabdyti laidotuves! Dabar pat! — Nuskubu tarpueiliu. — Paspauskite mygtuką, nes antraip paspausiu pati.

Sutrikusi vikare vėl spusteli mygtuką, ir karstas sustoja.

— Mieloji, gal tau būtų geriau palaukti už durų.

— Ji kaip visada nori išsišokti! — nekantrauja Tonia. — „Yra priežasčių ir kliūčių...“ Ir kokios, po galais, tos kliūtys? Tęskite! — įsakmiai kreipiasi ji į vikarę, kuri jau ima šiauštis.

— Lara, — vikare nekreipia dėmesio į Tonią ir atsisuka į mane. — Ar žinai kokią nors priežastį, dėl kurios norėtum sustabdyti savo tetos laidotuves?

— Taip!

— Ir toji priežastis?.. — ji nutyla laukdama atsakymo.

O, Dieve... Ką dabar turėčiau sakyti? Todėl, kad taip prašo manoji haliucinacija?

— Todėl, kad... ėėė...

— Sakyk, kad aš buvau nužudyta! — Apstulbusi pakeliu akis ir pamatau tiesiai prieš save stovinčią merginą. — Sakyk! Tada jie turės atidėti laidotuves. Sakyk! — ji stovi šalia manęs ir vėl rėkia į ausį. — Sakyk! Sa-kyk-sa-kyk-sa-kyk...

— Manau, kad mano teta buvo nužudyta! — beviltiškai išberiu.

Aš daugelį kartų esu mačiusi į mane dėbsančius apstulbusius tėvus. Tačiau štai tokios jų reakcijos dar niekas nebuvo išprovokavęs. Jie pasisukę kėdėse ir sėdi išsižioję nieko nesuprasdami, tarsi būtų nutapyti. Aš kone pradedu juoktis.

— Nužudyta? — galiausiai prataria vikare.

— Taip, — sakau tiesiai šviesiai. — Turiu priežasčių manyti, kad buvo įvykdyta žmogžudystė. Taigi mums reikia kūno, kad būtų atlikta teisminė ekspertizė.

Vikare iš lėto eina prie manęs įtariai prisimerkusi, tarsi mėgintų įvertinti, ar ilgai dar tempsiu gumą. Tačiau ji nežino, kad mes su Tonia nuolat žaisdavome žaidimą, kas ilgiau atlaikys kito žvilgsnį, ir visada laimėdavau aš. Taigi žiūriu vikarei į akis lygiai tokiu pat paniurusiu žvilgsniu, nutaisiusi visa-tai-jau-nebejuokinga išraišką.

— Nužudyta... kaip? — klausia ji.

— Mieliau norėčiau tai aptarti su pareigūnais, — atšaunu lyg vaidindama seriale „Kriminalistai: Laidojimo biuras“.

— Nori, kad iškviesčiau policiją? — dabar ji atrodo tikrai šokiruota.

O, Dieve... Aišku, kad nenoriu, jog būtų iškviesta ta prakeikta policija. Bet dabar jau nebegaliu trauktis. Turiu vaidinti įtikinamai.

— Taip, — pratariu patylėjusi. — Taip, manau, jog taip būtų geriausia.

— Tikriausiai nemanote, kad ji kalba rimtai! — pratrūksta Tonia. — Akivaizdu, kad ji tenori sukelti sensaciją!

Matau, kad Tonia jau pradeda knisti vikarę, nors man tokia situacija įprasta.

— Mieloji, — trumpai drūtai taria vikare, — toks sprendimas su jumis neturi nieko bendra. Būtinai reikia atsižvelgti į kiekvieną tokio pobūdžio kaltinimą. Jūsų sesuo visai teisi. Kūną reikėtų išlaikyti iki ekspertų apžiūros.

Man atrodo, kad vikare jau suintriguota. Tikriausiai kiekvieną sekmadienio vakarą ji žiūri televizijos serialus apie paslaptingas žmogžudystes. Savaime suprantama, ji prieina prie manęs ir nuleidusi balsą paklausia:

— Kaip manai, kas nužudė tavo tetą?

— Dabar susilaikyčiau nuo komentarų, — atsakau paniurusi. — Viskas labai sudėtinga, — perveriu Tonią reikšmingu žvilgsniu. — Jeigu suprantate, ką turiu omenyje.

— Ką? — Tonia jau ima rausti iš įtūžio. — Manęs, tikiuosi, nekaltini?

— Aš nieko ir nesakau, — nutaisau neperprantamą išraišką. — Pasakosiu tik policijai.

— Kliedesiai. Tai baigiam ar ne? — Dėdė Bilas padeda „BlackBerry“. — Šiaip ar taip, mano automobilis jau atvažiavo, o šitai senai poniai mes ir taip skyrėme pakankamai laiko.

— Daugiau nei pakankamai! — suokia dėdienė Trudė. — Einam, Deima, čia kažkoks farsas! — įpykusi nekantraudama ji rankioja žurnalus apie įžymybių gyvenimą.

— Lara, niekaip nesuprantu, kokį velnią žaidi. — Dėdė Bilas dėbteli į tėtį praeidamas. — Tavo dukrai reikia pagalbos. Prakeikta lunatikė.

— Lara, širdele, — mama pakyla iš savo vietos; sunerimusi, suraukusi kaktą ji prieina prie manęs. — Tu net nepažinojai savo antros eilės tetos Sadi.

— Gal nepažinojau, o gal ir pažinojau, — susineriu rankas. — Aš daug ko jums nepasakoju.

Aš ir pati kone tariuosi įtikinti šia žmogžudyste.

Dabar vikare atrodo sutrikusi, tarsi staiga viskas būtų pradėję slysti jai iš rankų.

— Manau, geriau iškviesiu policiją. Lara, jeigu čia palauktum... O visi kiti turbūt turėtų išeiti.

— Lara, — prie manęs prieina tėtis ir suima už rankos. — Mieloji...

— Tėti... tu tik eik, — nutaisau prakilnią nesuprasto žmogaus išraišką. — Turiu daryti tai, ką privalau. Man viskas bus gerai.

Varstydama mane baimingais, apmaudžiais ir gailestingais žvilgsniais, mano šeima iš lėto eina iš salės, o paskui ją išseka ir vikare.

Esu palikta viena tylioje salėje. Jaučiuosi taip, tarsi staiga būtų prasisklaidę visi kerai. Ką, po velnių, padariau? Ar kraustausi iš proto?

Tiesą sakant, šitai daug ką paaiškintų. Gal man tikrai reikėtų kreiptis į kokią nors gerą, ramią psichiatrijos ligoninę, kur būtų galima piešti apsivilkus laisvalaikio drabužėliais ir nemąstyti apie žlungantį verslą, buvusį vaikiną ar automobilių aikštelės talonus.

Susmunku kėdėje ir atsikvepiu. Salės priekyje, tiesiai priešais skelbimų lentą, vėl atsiranda mergina-haliucinacija; ji spokso į mažos, susigūžusios senutės nuotrauką.

— Tai ar tikrai buvai nužudyta? — nesusilaikau nepaklaususi.

— Oi, nemanyčiau, — ji linkusi apskritai manęs nepaisyti, ką jau kalbėti apie kokią nors padėką. Ir pasitaikyk man šitaip... tokia neišauklėta haliucinacija...

— Nėra ko man dėkoti, — pratariu paniurusi. — Na, pati supranti, nėra už ką.

Mergina, atrodo, nė negirdi. Ji žvalgosi po salę tarsi kažko nesuprasdama.

— O kur visos gėlės? Jeigu tai mano laidotuvės, kur gėlės?

— Oo! — pasijuntu kalta. — Gėles... netyčia nunešė kažkur kitur. O gėlių buvo labai daug, tikrai tikrai, puikių gėlių...

Ji netikra, karštligiškai mėginu save įtikinti. Čia kalba besigraužianti mano sąžinė.

— O kur žmonės? — sprendžiant iš balso, ji suglumusi. — Kur buvo visi žmonės?

— Kai kas negalėjo ateiti, — sukryžiuoju pirštus, paslėpusi rankas už nugaros; tikiuosi, kalbu įtikinamai. — Daug kas norėjo ateiti, bet...

Nutylu, nes man bekalbant ji dingsta ore.

— Kur mano vėrinys? — vėl visai prie ausies nuskamba nekantrus jos balsas, ir išsigandusi pašoku.

— Nežinau, kur yra prakeiktas tavo vėrinys! — sušunku. — Liaukis kvaršinusi man galvą! Ar supranti, kad man visa tai geruoju nesibaigs? O tu net nepadėkojai!

Tyla; mergina pakreipia galvą, kaip netikėtai užkluptas vaikas.

— Ačiū, — pagaliau prataria.

— Prašau.

Mergina-haliucinacija sukioja metalinę gyvatės pavidalo apyrankę, puošiančią riešą, o aš imu ją apžiūrinėti dar atidžiau. Jos plaukai tamsūs, žvilgantys, jai pakreipus galvą dailiai įrėmina veidą. Jos kaklas ilgas, baltas, ir dabar matau, kad didžiulės blizgančios jos akys yra žalios. Kreminės spalvos aukštakulniai bateliai visai mažyčiai, turbūt ketvirto dydžio, puošti sagutėmis. Mergina, sakyčiau, mano metų. Gal net jaunesnė.

— Dėdė Bilas, — pagaliau prataria ji, nesiliaudama sukioti apyrankės. — Viljamas. Vienas iš Virginijos berniukų.

— Taip, Virginija buvo mano senelė. Mano tėtis vardu Maiklas. Vadinasi, tu — mano antros eilės teta... — nutylu nebaigusi ir susiimu už galvos. — Kvailystė. Iš kur galėčiau žinoti, kaip atrodai? Kaip galima regėti tokią haliucinaciją?

— Tu nematai jokių haliucinacijų! — mergina atkiša smakrą; ji atrodo įsižeidusi. — Aš tikra!

— Negali būti tikra, — nekantraudama atsakau, — tu mirusi! Tai tada kas tu? Vaiduoklis?

Keistai tylu. Paskui mergina nusuka akis.

— Aš netikiu vaiduokliais, — paniekinamai taria ji.

— Ir aš netikiu, — paantrinu jos intonacija. — Tikrai visai netikiu.

Prasiveria durys, ir aš krūpteliu ištikta šoko.

— Lara, — vikare žengia vidun; jos veidas įraudęs, ji susijaudinusi. — Kalbėjausi su policija. Jie norėtų, kad atvyktum į nuovadą.

Trečias skyrius

Pasirodo, policijos nuovadose į žmogžudystę žiūrima ganėtinai rimtai. Tikriausiai turėjau numanyti, kad taip bus. Jie nuvedė mane į kambarėlį, kuriame stovėjo stalas ir plastikinės kėdės, o ant sienų kabojo plakatai, skelbiantys, jog būtina užrakinti automobilį. Jie davė man puodelį arbatos ir dokumentą, kurį reikėjo užpildyti; policininkė pasakė, kad ilgai netrukęs ateis ir detektyvas, norintis su manimi pasikalbėti.

Man norisi isteriškai nusikvatoti. Arba išlipti pro langą.

— Ką aš pasakysiu tam detektyvui? — sušunku, vos užsidarius durims. — Aš nieko apie tave nežinau! Kaip buvai nužudyta? Svetainėje kažkam užsimojus žvakide?

Atrodo, kad Sadi manęs nė negirdi. Ji sėdi ant palangės supdama kojas. Nors geriau įsižiūrėjusi pamatau, kad iš tikrųjų ji nė nesėdi, o kybo ore gal per colį nuo palangės. Ji pastebi mano žvilgsnį, pati pamato plyšį tarp savęs ir palangės ir įpykusi pasimuisto. Sadi pakeičia padėtį, ir dabar atrodo, kad sėdi ant palangės; paskui ji vėl ima nerūpestingai supti kojas.

Ji užvaldė visą mano sąmonę, — tvirtai sau pasakau. Čia reikia racionalumo. Jeigu mano smegenys ją pramanė, vadinasi, mano smegenys gali ja ir atsikratyti.

Eik šalin, — pagalvoju susitelkusi kiek įmanydama, sulaikiusi kvapą ir sugniaužusi kumščius. Eik šalin, eik šalin, eik šalin...

Sadi žvelgia į mane per petį ir staiga sukikena.

— Tu tikrai keistai atrodai, — sako ji. — Gal tau pilvą skauda?

Jau rengiuosi ką nors piktai atkirsti, bet atsidaro durys, ir man tikrai susuka pilvą. Atėjo detektyvas; jis apsivilkęs paprastais drabužiais, ir todėl atrodo kone dar baisiau, nei vilkėdamas uniformą. O, Dieve... Kaip aš įklimpau...

— Lara, — tiesia ranką detektyvas. Jis aukštas, plačiapetis, tamsiaplaukis, atrodo, smarkus. — Detektyvas Džeimsas.

— Sveiki, — mano balsas spigus, nes aš nervinuosi. — Malonu.

— Taigi, — jis sėdasi nusiteikęs dalykiškai ir išsiima parkerį. — Kaip suprantu, sustabdėte savo antros eilės tetos laidotuves.

— Teisybė, — linkteliu kiek įmanydama įtikinamiau. — Tiesiog man atrodo, kad jos mirtis kelia šiokių tokių įtarimų.

Detektyvas Džeimsas kažką užsirašo ir pakelia akis.

— Kodėl?

Spoksau į jį tuščiom akim ir jaučiu, kaip daužosi širdis. Nesumetu, ką atsakyti. Turėčiau kažką sumąstyti; labai greitai. Aš — idiote.

— Na... ar jums neatrodo įtartina? — galiausiai pamėginu improvizuoti. — Na, kad ji štai taip ėmė ir numirė? Na, žmonės taip staiga neima ir nenumiršta kaip perkūnas iš giedro dangaus!

Detektyvas Džeimsas nužvelgia mane neperprantamu žvilgsniu.

— Atrodo, ji buvo šimto penkerių.

— Na ir kas? — atkertu, įgydama vis daugiau pasitikėjimo. — Ar šimto penkerių senukai negali būti žudomi? Nemaniau, kad policija taip diskriminuoja senus žmones.

Detektyvo Džeimso skruostikauliai sukruta, tik negaliu pasakyti, ar iš smagumo, ar iš pykčio.

— Kaip manote, kas nužudė jūsų tetą? — klausia jis.

— Tiesiog... — trinu nosį mėgindama laimėti laiko. Tiesiog... viskas... ganėtinai sudėtinga... — bejėgiškai pažvelgiu į Sadi.

— Tu tikrai niekam tikusi! — šaukia ji. — Tu turi ką nors sukurpti, antraip jie tavimi nepatikės! Jie toliau tęs laidotuves! Sakyk, kad dėl visko kaltas slaugos namų personalas! Sakyk, jog girdėjai, kaip buvo rengiamasi nusikaltimui.

— Ne! — rikteliu ištikta šoko, nė nespėjusi susivaldyti.

Detektyvas Džeimsas keistai pažvelgia į mane ir atsikrenkščia.

— Lara, ar turite rimtą priežastį manyti, kad jūsų tetos mirtis nėra visai aiški?

— Sakyk, kad dėl visko kaltas slaugos namų personalas! — Sadi balsas skamba ausyse kaip cypiantys stabdžiai. — Sakyk! Sakyk! SAKYK!

— Kaltas slaugos namų personalas, — netekusi vilties išdrebiu. — Manyčiau.

— Kuo remiatės taip teigdama?

Detektyvas Džeimsas kalba ramiu balsu, bet jo akys budrios. Sadi kyburiuoja tiesiai jam prieš nosį, dėbso į mane ir mala rankomis, tarsi mėgintų ištraukti man iš gerklės žodžius. Šis vaizdas mane tiesiog varo iš proto.

— Aš... eee... aš nugirdau juos besišnabždančius aludėje. Na, kažką apie nuodus ir draudimą. Bet tada nieko bloga nepamaniau, — mėginu nugurkti gerklėje įstrigusį gumulą. — Tik štai, labai greitai ėmė ir numirė mano teta.

Netikėtai susivokiu, kad išdėsčiau visą dienomis rodomos muilo operos turinį; serialą žiūrėjau praėjusį mėnesį, kai sirgau.

Detektyvas Džeimsas kiaurai perveria mane žvilgsniu.

— Galėtumėte liudyti?

O, Dieve... „Liudyti“ — vienas iš tų baisių žodžių, kaip antai „mokesčių inspektorius“ arba „punkcija“. Sukryžiuoju po stalu pirštus ir pralemenu:

— T-t-taip.

— Ar matėte tuos žmones?

— Ne.

— Kaip vadinasi tie slaugos namai? Kokiame jie rajone?

Nenuleidžiu nuo jo akių. Nė nenutuokiu. Pažvelgiu į Sadi, kuri dabar užsimerkusi, tarsi mėgintų prisiminti kažką labai labai sena.

— Fersaide, — iš lėto prataria ji. — „Poters Bare“.

— Fersaide, „Poters Bare“, — pakartoju.

Trumpa tyla. Detektyvas Džeimsas baigė rašyti ir stumdo tarp pirštų parkerį.

— Aš tik pasitarsiu su kolega, — jis atsistoja. — Po minutėlės grįšiu.

Vos tik jis išeina iš kambario, Sadi meta į mane niekinamą žvilgsnį.

— Ar tik tiek tesugebėjai? Jis niekada tavimi nepatikės! Tu turėjai man padėti.

— Atsitiktinius žmones apkaltindama žmogžudystė?

— Nebūk tokia višta, — atsainiai taria Sadi. — Juk nepaminėjai konkrečių vardų. Tiesą sakant, tavo papasakota istorija buvo absoliučiai beviltiška. Nuodai? Pokalbiai pašnibždomis aludėse?

— Tu pamėgintum tą pačią akimirką ką nors sugalvoti! — atsakau gindamasi. — Bet ne čia slypi esmė. Svarbiausia, kad...

— Svarbiausia užlaikyti mano laidotuves. — Staiga ji atsiduria maždaug už dviejų colių nuo manęs; jos akys skvarbios, maldaujančios. — To negali nutikti. Negali leisti, kad taip nutiktų. Dar ne dabar.

— Bet... — mirkčioju nustebusi, nes ji dingsta man iš akių. Dieve, kaip nemalonu; jaučiuosi kaip Alisa Stebuklų šalyje. Bet kurią minutę ji gali pasirodyti po pažasčia laikydama flamingą ir šaukdama „Nukirsti galvą!“

Atsargiai atsilošiu kėdėje kone manydama, kad ir ji gali pradingti, kelis kartus sumirksiu stengdamasi viską apmąstyti. Tačiau viskas per daug siurrealu. Sėdžiu policijos nuovados kabinete, kurpiu istoriją apie žmogžudystę, o man vadovauja neegzistuojanti mergina-vaiduoklis. Man šauna į galvą, jog aš dar nė nepietavau. Gal aš taip jaučiuosi dėl labai sumažėjusio cukraus kiekio kraujyje? Gal aš sergu diabetu, ir šitai — pirmieji ligos simptomai? Atrodo, kad man susimazgė smegenys. Atrodo, kad dabar jau nieko nebegalima paaiškinti sveiku protu. Nėra prasmės mėginti aiškintis, kas čia dedasi. Man telieka plaukti pasroviui.

— Jie ketina tirti įvykį! — Sadi vėl pasirodo ir kalba taip greitai, kad aš vos įstengiu ją suprasti. — Jie mano, kad tu turbūt prasimanai, bet vis tiek imsis tyrimo, jeigu kartais...

— Tikrai? — negaliu patikėti.

— Tasai policininkas kalbėjosi su kitu policininku, — be kvapo aiškina ji. — Aš juos pasekiau. Jis parodė anam užrašus ir pasakė: „Turiu užsirašęs tų slaugos namų pavadinimą.“

— “Tų slaugos namų“? — sunkiai tverdama pykčiu pakartoju.

Sadi nekreipia į mane dėmesio.

— Bet tada jie pradėjo kalbėtis apie kažkokius kitus slaugos namus, kur tikrai buvo įvykdyta žmogžudystė. Labai nemaloniai skamba... Ir vienas policininkas pasakė, kad gal reikėtų dėl visa ko jiems paskambinti, o kitas policininkas sutiko. Taigi viskas gerai.

Gerai?

— Gal tau ir gerai, bet man — ne!

Atsidarius durims Sadi greitai priduria:

— Paklausk policininko, kaip bus su laidotuvėmis. Paklausk jo. Paklausk!

— O man visai nerūpi... — prasižioju, bet greitai nutylu, nes tarpduryje pasirodo detektyvas Džeimsas.

— Lara, paprašysiu, kad konsteblis užrašytų tavo parodymus. Tada nutarsime, ką daryti toliau.

— Oo. Ee... dėkoju. — Matau, kokiu reikšmingu žvilgsniu į mane dėbso Sadi. — O kas nutiks... — sudvejoju. — Kaip bus su... palaikais?

— Kurį laiką palaikai bus saugomi morge. Jeigu nutarsime tyrimą tęsti toliau, kūnas ten bus tol, kol iškviesime koronerį; jis apžiūrės palaikus, kad būtų gauti tikrai patikimi reikiami įkalčiai.

Detektyvas linkteli ir išeina. Užsidarius durims, susmengu kėdėje. Staiga mane pradeda krėsti šiurpas. Aš pramaniau istoriją apie žmogžudystę ir ją papasakojau tikram policininkui. Tai baisiausia, ką iki šiol esu padariusi. Baisiau ir už tą nutikimą, kai būdama aštuonerių suvalgiau pusę dėžutės sausainių ir, užuot pasisakiusi mamai, skardinę su sausainiais paslėpiau sode, už alpinariumo, o paskui žiūrėjau, kaip mama ieško dėžutės virtuvėje.

— Ar supranti, kad aš ką tik pateikiau melagingus parodymus? — klausiu Sadi. — Ar supranti, kad jie galėtų mane suimti?

— “Jie galėtų mane suimti“, — pašaipiai kartoja Sadi, vėl nutūpusi ant palangės. — Ar anksčiau niekada nebuvai suimta?

— Aišku, kad nebuvau! — šūkteliu išvertusi akis. — O tu buvai?

— Kelis kartus! — lengvabūdiškai sako ji. — Pirmą kartą mane suėmė už tai, kad vieną vakarą šokau kaimo fontane. Buvo labai labai smagu, — ji ima kikenti. — Žinai, turėjome netikrus antrankius; na, jie buvo karnavalinės suknelės aksesuaras, ir kol policininkas mane traukė iš vandens, mano draugė Banti pokštaudama prisirakino jį prie savęs. Jis labai įniršo!

Dabar ją ištiko juoko priepuolis. Dieve, kaip ji mane pykina.

— Neabejoju, kad buvo labai linksma, — perveriu ją grėsmingu žvilgsniu. — Bet asmeniškai aš mieliau nesėsčiau į kalėjimą, kur galima pasigauti kokią nors šlykščią ligą, ačiū.

— Na, tau ir nebūtų reikėję sėsti, jei būtum sugalvojusi geresnę istoriją, — ji liaujasi juoktis. — Dar niekada nesu mačiusi tokios žioplės. Nei tu kalbėjai įtikinamai, nei nuosekliai. Taip mes net tyrimo nepradėsime. Visai neturėsime laiko.

— Laiko kam?

— Laiko surasti mano vėrinį, aišku.

Dunkteliu galva į stalą. Ji niekaip nepasiduoda, ką?

— Klausyk, — pagaliau pratariu kilstelėjusi galvą per colį. — Kodėl tau taip labai reikia to vėrinio? Kodėl būtent to vėrinio? Ar tau jį kas nors padovanojo, ar ką?

Minutėlę ji tyli ir kažkur klaidžioja žvilgsniu. Šiame kambaryje juda tik jos kojos, ritmingai supamos pirmyn atgal.

— Vėrinys — tėvų dovana mano dvidešimt pirmajam gimtadieniui, — galiausiai prataria Sadi. — Jį nešiodama buvau laiminga.

— Na, tai puiku, — atsakau. — Bet...

— Turėjau jį visą gyvenimą. Nešiojau visą gyvenimą, — staiga ji susijaudina. — Kad ir ką pamesdavau, vėrinį visada išsaugodavau. Tai svarbiausias daiktas, kokį tik esu turėjusi. Man jo reikia.

Ji žaidžia rankomis, o galvą pakreipusi taip, kad matau tik kamputį smakro. Ji liesa ir išblyškusi, panaši į vystančią gėlelę. Staiga jai pajuntu širdį veriančią užuojautą ir jau ketinu pratarti: „Taip, žinoma, būtinai rasiu tavo vėrinį“; bet tada ji plačiai nusižiovauja, iškelia virš galvos liesas rankas ir sako:

— Labai jau čia nuobodu. Norėčiau, kad eitume į naktinį klubą.

Dėbteliu į ją; išgaravo visa mano užuojauta. Ar tokio dėkingumo nusipelniau?

— Jeigu tau taip labai nuobodu, galime eiti ir baigti tavo laidotuves, jei nori.

Sadi prispaudžia prie burnos ranką ir aikteli.

— Tu to nepadarysi.

— O galėčiau.

Mus pertraukia beldimas į duris; kambarin galvą kyšteli malonios išvaizdos moteris, vilkinti tamsiais marškiniais ir kelnėmis.

— Lara Lington?

Po valandos aš jau baigusi diktuoti vadinamuosius „parodymus“. Niekada gyvenime nesu patyrusi tokios traumuojančios būsenos. Koks jovalas...

Iš pradžių pamiršau slaugos namų pavadinimą. Paskui susipainiojau nurodydama laiką ir turėjau įtikinėti policininkę, kad nužingsniuoti pusę mylios man prireikė vos penkių minučių. Galiausiai pasakiau, kad lankau greitojo ėjimo treniruotes ir ketinu tapti profesionalia sportininke. Vien apie tai pagalvojus mane išpila karštis ir sutraukia skrandį. Ji niekaip negalėjo manimi patikėti. Na, argi aš panaši į profesionalią greitojo ėjimo sportininkę?

Paskui sakiau, kad prieš eidama į aludę buvau pas savo draugę Lindą. Aš net neturiu draugės vardu Linda, tiesiog nenorėjau minėti jokių tikrų savo draugų. Policininkė norėjo išgirsti Lindos pavardę, ir nė nespėjusi susivokti leptelėjau, kad jos pavardė — Deivis.

Aišku, šią pavardę perskaičiau man duoto dokumento viršuje. Policininkė buvo konsteblė Deivis.

Gerai nors tiek, kad nepasakiau „Kaizeris Siozė“3.

Policininkė nė nemirktelėjo; pagarba jai. Taip pat ji nepasakė, ar pradės tyrimą. Ji tik mandagiai man padėkojo ir surado taksi firmos numerį.

Dabar turbūt sėsiu į kalėjimą. Puiku. Tik to ir tetrūksta.

Sužaibuoju akimis žvelgdama į Sadi, kuri guli visu ūgiu pasidriekusi ant stalo ir spokso į lubas. Man tikrai nepadeda nuolatinis jos bambėjimas tiesiai į ausį, nuolatiniai jos priekaištai ir pasiūlymai, prisiminimai apie tai, kaip du policininkai mėgino sustabdyti ją ir Banti, laukais lekiančias motociklais; taip, buvo „labai labai linksma“, nes policininkai jų nepavijo.

— Tai gali nė nedėkoti, — pratariu. — Ir vėl nėra už ką.

— Ačiū, — atplaukia tingus Sadi balsas.

— Na, gerai, — ieškau rankinės. — Aš einu.

Sadi akimirksniu atsisėda.

— Tu nepamirši mano vėrinio, tiesa?

— Abejoju, ar kada nors gyvenime galėčiau pamiršti, — perverčiu akimis. — Kad ir kaip stengčiausi.

Staiga ji atsiduria tiesiai prieš mane ir užtveria kelią durų link.

— Niekas, išskyrus tave, negali manęs matyti. Daugiau niekas negali man padėti. Prašau.

— Klausyk, juk negali taip imti ir pasakyti: „Surask mano vėrinį“! — rikteliu suirzusi. — Aš nieko apie jį nežinau. Nežinau, kaip jis atrodo...

— Jis suvertas iš stiklo karoliukų ir netikrų briliantų, — uoliai ima aiškinti Sadi. — Jis ilgas, man iki čia... — ji mosteli rodydama sau ties liemeniu. — Užsegimas inkrustuotas perlamutru...

— Gerai, — ją nutraukiu. — Na, šiaip ar taip, aš tokio nemačiau. Jeigu kartais vėrinys atsirastų, aš tau pranešiu.

Praneriu pro Sadi, stumteliu duris, einu į policijos nuovados vestibiulį ir išsiimu telefoną. Vestibiulis ryškiai apšviestas, su nešvariomis, linoleumu išklotomis grindimis ir stalu, prie kurio šiuo metu nieko nėra. Du milžiniški vyriokai, apsivilkę išsipūtusiomis striukėmis, garsiai dėl kažko ginčijasi, o policininkas mėgina juos numaldyti; pasitraukiu į, mano supratimu, saugesnį kampelį. Susirandu taksi firmos numerį, kurį man davė konsteblė Deivis, ir mobiliojo klavišais renku skaičius. Matau, jog gavau gal dvidešimt balso pašto žinučių, bet nekreipiu į jas dėmesio. Aišku, kad manęs ieško stresuojantys mama ir tėtis...

— Sveika! — pertraukia mano mintis balsas, ir aš stabteliu įpusėjusi rinkti numerį. — Lara? Čia tu?

Man moja smėlio spalvos plaukų vaikinas, apsivilkęs megztuku aukšta apykakle ir džinsais.

— Čia aš! Markas Filipsonas. Iš šeštosios koledžo grupės.

— Markai! — sušunku staiga jį atpažinusi. — Oo, Dieve! Kaip laikaisi?

Apie Marką prisimenu tik tiek, kad koledžo muzikantų grupėje jis grojo bosine gitara.

— Gerai! Puikiai, — jis eina prie manęs nutaisęs susirūpinusio žmogaus išraišką. — Ką tu veiki policijos nuovadoje? Ar viskas gerai?

— Oo! Taip, viskas gerai. Aš čia dėl... supranti... — mosteliu ranka. — Dėl žmogžudystės.

— Dėl žmogžudystės? — jis priblokštas.

— Taip. Bet nieko baisaus. Na, norėjau pasakyti, tikrai baisu... — skubu pasitaisyti išvydusi jo veido išraišką. — Geriau per daug neaušinsiu burnos apie tai kalbėdama... Na, o kaip tau sekasi?

— Puikiai! Vedžiau Aną... Ar tu ją prisimeni? — jis blyksteli sidabriniu vestuviniu žiedu. — Mėginu verstis iš tapybos. O šitą darbą dirbu papildomai.

— Tu — policininkas? — klausiu negalėdama patikėti; jis nusijuokia.

— Policijos dailininkas. Žmonės apibūdina kokių nors niekšų išvaizdą, o aš juos nupiešiu. Taip užsidirbu nuomai... O kaip tu, Lara? Ištekėjusi? Su kuo nors gyveni?

Minutėlę aš tik spoksau į jį kvailai išsišiepusi.

— Gyvenau su vienu vaikinu, — galiausiai pratariu. — Bet mums nieko neišėjo. Tačiau dabar man jau gerai. Dabar jau tikrai esu suėmusi save į rankas.

Taip suspaudžiau plastikinį puodelį, kad šis sutraškėjo. Markas atrodo kiek sutrikęs.

— Na... tai iki, Lara, — jis pakelia ranką. — Ar galėsi pati viena grįžti namo?

— Išsikviesiu taksi, — linkteliu. — Ačiū. Buvo smagu susitikti.

— Nepaleisk jo! — net pašoku nuo ausyse suskambėjusio Sadi balso. — Jis gali padėti!

— Užsičiaupk ir palik mane ramybėje, — sumurmu puse burnos, apdovanodama Marką dar šviesesne šypsena. — Iki, Markai. Perduok nuo manęs linkėjimų Anai.

— Jis gali nupiešti vėrinį! Tada žinosi, ko ieškai! — staiga ji atsiduria tiesiai prieš mane. — Paprašyk jo! Greitai!

— Ne!

— Paprašyk! — vėl mano ausų būgnelius varsto šmėkliškas jos balsas. — Paprašyk-paprašyk-paprašyk...

Dėl Dievo, ji išvarys mane iš proto.

— Markai! — sušunku taip garsiai, kad du pūstomis striukėmis vilkintys vyriokai liaujasi bartis ir įsispokso į mane. — Jeigu turi laisvą minutę, norėčiau paprašyti menkutės paslaugos...

— Žinoma, — trukteli pečiais Markas.

Prisipildę plastikinius puodelius arbatos iš aparato, einame į nuošalesnį kabinetą. Prisitraukiame prie stalo kėdes, Markas pasiima popieriaus ir dailininko pieštukus.

— Vadinasi, — jis pakelia antakius, — vėrinys. Naujas.

— Kartą tokį mačiau antikvarinių daiktų turguje, — improvizuoju. — Norėčiau panašų užsisakyti, bet aš visai nemoku piešti, todėl staiga man šovė į galvą, kad galbūt tu galėtum padėti...

— Jokių bėdų. Pradėk. — Markas gurkšteli arbatos ir pieštuku nusitaiko į popieriaus lapą; aš pažvelgiu į Sadi.

— Vėrinys buvo suvertas iš karoliukų, — dėsto ji iškėlusi rankas taip, tarsi laikytų įsivaizduojamą papuošalą. — Dvi eilės beveik permatomų stiklinių karoliukų.

— Dvi eilės karoliukų, — pasakau. — Beveik permatomų.

— Aha, — jis linkteli iškart piešdamas apvalius karoliukus. — Tokių?

— Ovalesni, — žvelgdama per petį sako Sadi. — Pailgesni. O tarp karoliukų buvo netikrų deimantų.

— Karoliukai buvo pailgesni, — sakau atsiprašinėdama. — O tarp jų — netikri deimantai.

— Jokių bėdų... — Markas jau trina piešinį ir piešia ovalesnius karoliukus. — Tokie?

Pažvelgiu į Sadi. Ji stebi Marką lyg užhipnotizuota.

— Ir dar laumžirgis, — sumurma ji. — Negalima pamiršti laumžirgio.

Markas dar penkias minutes piešia, trina, paskui vėl piešia, o aš persakinėju Sadi pastabas. Iš lėto, po truputį lape atgyja visas vėrinys.

— Toks jis ir yra, — pagaliau sako Sadi. Ji žiūri į piešinį blizgančiomis akimis. — Štai toks mano vėrinys!

— Kuo puikiausiai, — sakau Markui. — Tiksliai nupiešei.

Minutėlę mes visi apžiūrinėjame piešinį tylėdami.

— Gražus, — pagaliau sako Markas, žvelgdamas į piešinį pakreipęs galvą. — Neįprastas. Jis man kažką primena. — Minutėlę jis žiūri į piešinį suraukęs kaktą, o paskui purto galvą. — Ne. Negaliu prisiminti. — Markas dirsteli į laikrodį. — Deja, turiu lėkti...

— Tai gerai, — skubiai atsakau. — Labai tau ačiū.

Jam išėjus paimu popieriaus lapą ir žvelgiu į vėrinį. Turiu pripažinti, kad vėrinys labai gražus. Kelios ilgos eilės stiklo karoliukų, tviskantys netikri deimantai ir didelis, puošnus laumžirgio formos pakabutis, taip pat inkrustuotas netikrais deimantais.

— Vadinasi, būtent jo mes ir ieškome.

— Taip! — Sadi žiūri tarsi pakylėta. — Būtent! Kur pradėsime ieškoti?

— Turbūt juokauji! — Imu švarkelį ir stojuosi nuo kėdės. — Dabar neketinu nieko ieškoti. Važiuosiu namo ir išgersiu gerą taurę vyno. Paskui suvalgysiu vištienos kormą^4 su neraugintos tešlos paplotėliu. Čia toks naujoviškas šiuolaikinis patiekalas, — paaiškinu pamačiusi suglumusį Sadi veidą. — O tada eisiu miegoti.

— O ką aš darysiu? — klausia Sadi staiga nuliūdusi.

— Nežinau!

Išeinu iš kambario ir vėl patenku į vestibiulį. Už durų, iš šalikelėje sustojusio taksi automobilio, lipa pagyvenusių žmonių pora; skubu prie automobilio šaukdama: „Taksi? Ar galėtumėte nuvežti į Kilburną“?

Taksi pajudėjus, pasidedu ant kelių lapą su piešiniu ir vėl žiūriu į vėrinį mėgindama įsivaizduoti, kaip jis atrodo tikrame gyvenime. Stiklo karoliukus Sadi apibūdino kaip šviesiai gelsvus, keičiančius spalvą. Netikri deimantai net piešinyje žaižaruoja visomis vaivorykštės spalvomis. Tikrasis vėrinys turėtų būti stulbinamas. Turbūt ir šio to vertas. Trumputę akimirką pajuntu užplūdusį jaudulį vien nuo minties, kaip būtų, jei iš tikrųjų tą vėrinį rasčiau.

Bet jau po minutėlės atgaunu sveiką protą. Na, juk to vėrinio turbūt apskritai nėra. O jeigu kada nors toks ir buvo, tikimybė rasti nežinia kokį vėrinį, priklausiusį mirusiai senai poniai, kuri prieš daugybę metų jį pametė arba sutraukė, apytikriai lygi... vienai iš trijų milijonų. Ne, vienai iš trijų milijardų.

Sulankstau lapą ir įsikišu į rankinę, paskui atsilošiu sėdynėje. Nežinau, kur yra Sadi, ir man nerūpi. Užsimerkiu nekreipdama dėmesio į be paliovos vibruojantį mobilųjį telefoną ir leidžiu sau kiek pasnūduriuoti. Kokia dienelė...

Ketvirtas skyrius

Kitą dieną man tebuvo likęs vėrinio piešinys. Sadi dingo, ir visas nuotykis atrodo kaip sapnas. Pusę devintos sėdžiu prie stalo, gurkšnoju kavą ir spoksau į piešinį. Kas, trauk viską devynios, man vakar buvo susukę protą? Tikriausiai dėl visko kaltos įtampos neatlaikiusios smegenys. Vėrinys, mergina, šmėkliškas verksmas... akivaizdu, kad visa tai — mano fantazijos vaisiai.

Pirmą kartą pajuntu užuojautą tėvams. Man irgi dėl savęs neramu.

— Labas!

Tai mūsų asistentė Keitė; subilda daromos durys, šlumšteli pasklidusi segtuvų krūva, kurią buvau padėjusi ant grindų, kad iš šaldytuvo galėčiau paimti pieno.

Mūsų kabinetas — ne pats didžiausias pasaulyje.

— Na, kaip laidotuvės?

Keitė kabinasi paltą; mėgindama pasiekti kabliuką, ji lenkiasi tiesiai virš kopijavimo aparato. Laimei, Keitė ganėtinai lanksti.

— Nieko gero. Tiesą sakant, galiausiai atsidūriau policijos nuovadoje. Patyriau kažkokį keistą psichikos sutrikimą.

— Dieve! — Keitė pasibaisėjusi. — Ar dabar jau gerai jautiesi?

— Taip. Na, manau, kad gerai... — privalau tvardytis. Staiga čiumpu vėrinio piešinį, sulankstau, įmetu į rankinę ir užsegu užtrauktuką.

— Tiesą sakant, žinojau, kad kažkas nutiko. — Keitė trumpam nutyla, mėgindama subraukti šviesius plaukus po elastiniu plaukų raiščiu. — Vakar po pietų skambino tavo tėtis ir klausė, ar pastarosiomis dienomis nepatyrei kokio nors sunkaus streso.

Pažvelgiu į ją išsigandusi.

— Tu jam nepasakei, kad Natalija išvyko?

— Ne! Aišku, kad nepasakiau!

Keitė jau gerai išmokyta ir žino, ką galima sakyti mano tėvams, o ko — ne; tai yra jiems negalima sakyti nieko.

— Žodžiu, — pratariu jau gyviau, — nekreipk dėmesio. Dabar man jau viskas gerai. Ar gavome kokių nors žinučių?

— Taip, — Keitė itin uoliai atsiverčia bloknotą. — Vakar kelis kartus skambino Širina. Ji ketina paskambinti šiandien.

— Šaunu!

Širina — geroji mūsų personalo verbavimo kompanijos L&N naujiena. Neseniai mes ją rekomendavome programinės įrangos kompanijai „Marcosant“; ji turėtų dirbti už eksploataciją atsakingo skyriaus direktore. Iš tikrųjų jai reikėtų pradėti darbą kitą savaitę. Tikriausiai skambina norėdama mums padėkoti.

— Dar kas nors? — paklausiu suskambus telefonui. Keitė patikrina, kas skambina, ir išpučia akis.

— Aa, tiesa, dar vienas dalykas, — skubiai beria ji. — Skambino Džaneta iš „Leonido sporto prekių“; norėjo sužinoti naujausią informaciją. Žadėjo paskambinti lygiai devintą ryto. Tikriausiai ji ir skambina, — Keitė įbeda žvilgsnį į panikos kupinas mano akis. — Nori, kad aš atsiliepčiau?

Ne, aš tikrai noriu slėptis po stalu.

— Eee, taip, geriau atsiliepk tu.

Iš nervų man ima gurgti pilvas. „Leonido sporto prekės“ — stambiausias mūsų klientas. Tai didžiulė sportine įranga prekiaujanti kompanija, turinti parduotuvių visoje Jungtinėje Karalystėje; mes pažadėjome jiems surasti rinkodaros direktorių.

Perfrazuoju: Natalija pažadėjo jiems surasti rinkodaros direktorių.

— Tuoj sujungsiu, — pačiu lipšniausiu sekretorės balsu sako Keitė, ir po minutėlės suskamba ant mano stalo esantis telefonas. Beviltiškai pažvelgiu į Keitę ir pakeliu ragelį.

— Džaneta! — sušunku bičiuliškiausiu tonu. — Malonu girdėti. Jau ketinau skambinti.

— Labas, Lara, — pasigirsta pažįstamas kimus Džanetos Greidi balsas. — Skambinu tikėdamasi naujausios informacijos. Maniau, kad galėsiu pasikalbėti su Natalija.

Niekada nebuvau akis į akį susitikusi su Džaneta Greidi. Bet ją įsivaizduoju kokių šešių pėdų ir trijų colių, su ūsais. Kai kalbėjomės pirmą kartą, ji man sakė, jog visa „Leonido sporto prekių“ komanda yra „kietai protaujanti“, „sumaniai lošianti“ ir rinkoje mosuojanti „geležiniu kumščiu“. Skamba kraupiai.

— Aa, taip! — suku apie pirštą telefono laidą. — Na, labai gaila, bet Natalija vis dar... eee... negaluoja.

Šią istoriją „suku“ nuo tada, kai Natalija negrįžo iš Goa. Laimei, pakanka pasakyti „ji buvo Indijoje“, ir visi susikuria savus baisios-kelionėje-pasičiuptos-ligos variantus daugiau nieko neklausinėdami.

— Tačiau mes gerokai pasistūmėjome į priekį, — kalbu toliau. — Tikrai viskas kuo puikiausiai. Renkamės iš ilgo sąrašo, o po ranka turiu labai stiprių kandidatų gyvenimo aprašymus. Galiu jus patikinti, kad ieškosime iš trumpojo aukščiausios klasės specialistų sąrašo. Jie visi kietai protaujantys.

— Gal galėtum paminėti vieną kitą pavardę?

— Iškart dabar negalėčiau, — mano balsas darosi nelygus, nes puolu į paniką. — Susisieksiu su jumis artimiausiu metu. Bet jūs tikrai liksite labai patenkinta!

— Gerai, Lara, — Džaneta yra iš tų moterų, kurios niekada nešvaisto laiko tuštiems pokalbiams. — Na, iki kito karto, kai viskas bus parengta. Gerų dienų Natalijai. Sudie.

Padedu ragelį ir pamatau į save įbestas Keitės akis; mano širdis daužyte daužosi.

— Primink man, kokie galimi „Leonido sporto prekių“ kandidatai?

— Vyrukas, kurio gyvenimo aprašyme yra trejų metų „skylė“, — sako Keitė, — ir tasai keistuolis pleiskanota galva. Ir dar... kleptomanė moteris.

Laukiu, kol Keitė tęs toliau. Bet ji tik vos pastebimai trukteli pečiais, tarsi atsiprašydama.

— Ir viskas?

— Polas Ričardsas vakar išsibraukė, — sunerimusi sako Keitė. — Jam buvo pasiūlyta vieta kažkokioje amerikiečių kompanijoje. Štai sąrašas, — ji man duoda popieriaus lapą, ir aš spoksau į tris pavardes, apimta begalinės nevilties. Jie visi beviltiški. Tokio sąrašo siųsti negalime.

Dieve, tikrai labai sunku verbuoti personalą. Aš nieko nenutuokiu. Prieš mums įkuriant kompaniją, Natalija visada kalbėdavo apie šį verslą kaip apie labai žavų. Ji pasakodavo apie „medžioklės“ virpulį, „strateginę samdą“, „kvalifikacijos kėlimą“ ir „plekšnojimą per petį“. Mes susitikdavome kas kelias savaites ko nors išgerti, ir ji visada pažerdavo nuostabių istorijų apie savo darbą; tiesiog negalėjau jai nepavydėti. Palyginti su jos darbu, internetinės reklamos kūrimas automobilių gamintojui atrodė išties nuobodus. Be to, sklido gandai, kad mūsų firmoje atleis daug darbuotojų. Taigi, kai Natalija pasiūlė imtis bendro verslo, negalėjau nepasinaudoti tokia proga.

Tiesą sakant, į Nataliją visada žiūrėjau su šiokia tokia pagarbia baime. Ji nuolat buvo tokia rafinuota, pasitikinti. Net ir mokyklos metais ji visada žinojo karščiausias žargono naujienas ir sugebėdavo mus išvilioti į aludes. Ir kai tik įkūrėme savo kompaniją, viskas klostėsi nuostabiai. Ji iškart pasidalijo didžiuma jau sukauptos patirties ir nuolat dirbo naudodamasi anksčiau užmegztais savais ryšiais. Aš rašydavau į mūsų tinklalapį ir tariausi iš jos besimokanti visokių gudrybių. Viskas tekėjo reikiama vaga. Bet tik iki tol, kol ji dingo; tada supratau, kad iš tikrųjų neišmokau jokių gudrybių.

Natalija iki kaklo panirusi į verslo mantras, kurios išrašytos visur — ant visokiausių lapelių, paskleistų ant darbo stalo. Aš nuolat dirsčioju į tuos lapelius kaip į kokios nors senos religijos runas, mėgindama išsiburti, ką dabar turėčiau daryti. Pavyzdžiui, prie kompiuterio ekrano priklijuotas lapelis su užrašu „Didžiausi talentai jau rinkoje“. Šitą pasakymą suprantu; jis reiškia, jog nereikėtų kuistis po praėjusią savaitę iš banko atleistų bankininkų gyvenimo aprašymus ir mėginti jų verbuoti rinkodaros direktorių pareigoms. Reikėtų ieškoti jau dirbančių rinkodaros direktorių.

Bet kaip? O kas, jeigu jie su tavimi nė nesikalbės?

Kelias savaites taip pasidarbavusi pati viena, susikūriau kelias savo mantras, kurios skamba taip: „Didžiausi talentai neatsakinėja į telefono skambučius“; „Didžiausi talentai nepaskambina net ir tada, kai jų sekretorėms palieki tris žinutes“; „Didžiausi talentai nenori pereiti į sporto prekių mažmeną“; „Kai užsimeni apie penkiasdešimties procentų darbdavio nuolaidą teniso raketėms, didžiausi talentai iš tavęs tik pasijuokia“.

Jau milijontąjį kartą išsitraukiu suglamžytą, kava sulaistytą originalų ilgąjį sąrašą ir liūdnai jį peržvelgiu. Vardai ir pavardės blizga lape kaip žvilgantys saldainėliai. Įsidarbinę patys tikriausi talentai. „Vudhauso mažmenos“ rinkodaros direktorius. „Darmauto plastiko“ Europos rinkų vadovas. Juk jie visi negali būti labai laimingi dirbdami savo darbus, ką? Turi būti kas nors, kas norėtų dirbti „Leonido sporto prekių“ kompanijoje. Bet aš jau mėginau susisiekti su visais žmonėmis ir nieko nepešiau. Pakeliu akis ir pamatau neramiai mane stebinčią, ant vienos kojos stovinčią Keitę; kita koja ji apkabinusi blauzdą.

— Mes turime tris savaites tam, kad „Leonido sporto prekėms“ surastume kietai mąstantį, tvirto kumščio rinkodaros direktorių, — beviltiškai mėginu mąstyti pozityviai. Šį sandėrį sumanė Natalija. Natalija ketino įkalbinėti kandidatus-žvaigždes. Natalija išmano, kaip tai padaryti. Aš neišmanau.

Kad ir kaip ten būtų, dabar nėra jokios prasmės apie tai svarstyti.

— Gerai, — pliaukšteliu ranka per stalą. — Paskambinsiu vienam kitam.

— Dar išvirsiu kavos, — Keitė pašoka suskatusi veikti. — Jeigu reikės, liksime čia per naktį.

Myliu Keitę. Ji elgiasi taip, tarsi vaidintų filme apie kokią nors išties veržlią daugianacionalinę kompaniją, nors iš tikrųjų dirba dviem žmonėms, dešimt iš dešimt pėdų biure su priplėkusiu kilimu.

— Atlygis, atlygis, atlygis, — sako ji.

— Snūduriuosi — pralaimėsi, — atsakau.

Ir Keitė įjunko skaityti Natalijos mantras. Dabar jau nesugebame liautis viena kitai jas citavusios. Tik bėda, kad iš tikrųjų tos mantros nepasako, kaip reikia dirbti. O man labiausiai reikia mantros, nurodančios, kaip išsisukti nuo klausimo „Ar galėčiau paklausti, kuo čia aš dėtas?“

Pasisuku su kėde prie Natalijos stalo, kad pasiekčiau visus „Leonido sporto prekių“ kompanijos dokumentus. Jos stalčiuje gulintis kartoninis segtuvas iširęs; tyliai keiksnodama surenku pasklidusius popierius ir juos išsiimu. Paskui staiga stabteliu pamačiusi seną lipnųjį lapelį, kažkaip prilipusį man prie rankos. Niekada anksčiau nebuvau jo mačiusi. „Džeimsas Jeitsas; mobilus“ — užrašyta išblukusiu rožiniu flomasteriu. Ir dar užrašytas numeris.

Džeimso Jeitso mobiliojo telefono numeris. Negaliu patikėti! Jis — Feltono alaus daryklų rinkodaros vadovas! Jis — ilgajame sąraše! Jis būtų nepaprastai gerai! Kai tik pamėgindavau prisiskambinti į jo kontorą, man sakydavo, kad jis užsienyje. Bet kad ir kur jis būtų, mobilųjį vis tiek bus pasiėmęs, tiesa? Drebėdama iš jaudulio prisistumiu kėdę prie savo stalo ir renku numerį.

— Džeimsas Jeitsas, — ryšys nėra labai geras, traška braška, bet vis dėlto jį girdžiu.

— Sveiki, — pratariu mėgindama kalbėti kiek įmanoma labiau pasitikinčiu tonu. — Jums skambina Lara Lington. Ar dabar galite kalbėti? — būtent taip visada pokalbį pradeda Natalija; esu girdėjusi.

— Kas čia? — jo balsas įtarus. — Ar sakėte, kad jūs iš Lingtono kompanijos?

Mintyse atsidustu.

— Ne, esu iš L&N personalo verbuotojų kompanijos ir skambinu norėdama paklausti, ar jūsų nedomintų nauja darbo vieta — vadovavimas rinkodaros specialistams vienoje dinamiškoje, nuolat augančioje prekybos kompanijoje. Proga išties labai gera, todėl, jeigu norėtumėte apie tai pasikalbėti dalykiškų pietų metu jūsų pasirinktame restorane... — jeigu neįkvėpsiu, numirsiu; taigi nutylu gurkšniui oro.

— L&N? — jis kalba nepatikliai. — Jūs man nežinomi.

— Mes ganėtinai nauja kompanija, dirbu aš ir Natalija Maser...

— Manęs nedomina, — nukerta jis.

— Bet galimybė stebuklinga, — skubiai bėriu. — Turėsite progą praplėsti savo veiklos horizontus, Europoje gausu stulbinamo potencialo...

— Atleiskite. Viso geriausio.

— Ir dar dešimties procentų nuolaida sporto prekėms! — desperatiškai šaukiu į nebegyvą ragelį.

Jis nutraukė pokalbį. Jis man net nesuteikė progos.

— Ką jis sakė? — prieina Keitė, viltingai apglėbusi rankomis kavos puodelį.

— Išjungė telefoną. — Keitė deda ant stalo kavos puodelį, o aš susmunku kėdėje. — Mes niekada nieko gero nerasim.

— Ne, rasim! — sako Keitė vėl suskambus telefonui. — Gal skambina koks nors nuostabus administratorius, trokštantis naujo darbo... — Ji nuskuba prie savo stalo ir šauniausios pasaulyje sekretorės mostu pakelia ragelį. — L&N personalo verbavimo kompanija... Oo, Širina! Malonu girdėti! Sujungsiu su Lara. — Keitė plačiai šypsodama pažvelgia į mane; aš jai irgi nusišypsau. Nors viena triumfo akimirka...

Tiksliau, turbūt reikėtų sakyti, jog tai Natalijos triumfas, nes ji įdarbino Širiną, bet visus kitus darbus atlikau aš. Šiaip ar taip, tai kompanijos triumfas.

— Sveika, Širina! — linksmai sveikinuosi. — Ar jau pasirengusi naujam darbui? Žinau, kad tavosios pareigos išties labai šaunios...

— Lara, — įtampos kupinu balsu nutraukia mane Širina. — Yra bėdų.

Man sutraukia skrandį. Ne. Ne. Prašau, jokių bėdų...

— Bėdų? — prisiverčiu kalbėti ramiai. — Kokių bėdų?

— Mano šuo.

— Tavo šuo?

— Ketinu kasdien vedžiotis Flešą į darbą. Ką tik skambinau personalo tarnybai, norėdama paprašyti įrengti jam guolį, o jie atsakė, jog to padaryti neįmanoma. Jie pasakė, kad laikosi atitinkamos politikos — kabinetuose neleidžia laikyti jokių gyvūnų. Ar gali patikėti?

Ji aiškiai mano, kad ir aš užsikrėsiu jos pykčiu. Spoksau į telefoną negalėdama patikėti savo ausimis. Kaip nutiko, kad staiga čia įsipainiojo šuo?

— Lara? Ar klausaisi?

— Taip! — atsipeikėju. — Širina, paklausyk. Net neabejoju, kad labai myli Flešą. Tačiau vestis į darbą šunis nėra įprasta...

— Įprasta! — nutraukia mane Širina. — Tame pastate yra dar vienas šuo. Kiek kartų ten buvau, tiek kartų jį girdėjau. Todėl ir pamaniau, kad būtų šaunu vestis savo šunelį! Antraip niekada nebūčiau sutikusi ten dirbti! Jie mane diskriminuoja.

— Esu tikra, jog nediskriminuoja, — greitai bėriu žodžius. — Aš tuoj jiems paskambinsiu.

Padedu ragelį ir greitai surenku „Macrosant“ kompanijos personalo skyriaus numerį.

— Labas, Džina. Čia Lara Lington iš L&N personalo verbavimo kompanijos. Norėjau išsiaiškinti vieną smulkmeną. Ar Širinai Mur leista atsivesti į darbą šunį?

— Visame pastate laikomasi atitinkamos politikos — jokių šunų, — maloniai atsako Džina. — Atleisk, Lara, bet taip nutarta saugumo sumetimais.

— Žinoma. Savaime aišku. Suprantu, — trumpam nutylu. — Matai, Širina įsitikinusi, jog tame pastate girdėjo lojantį kitą šunį. Net kelis kartus...

— Ji klysta, — prataria Džina kruopelytę patylėjusi. — Čia nėra jokių šunų.

— Tikrai jokių šunų? Nė vienintelio mažyčio šunelio? — toji menkutė pauzė man sukėlė įtarimų.

— Nė vienintelio mažyčio šunelio, — Džina vėl kalba ramiu balsu. — Kaip minėjau, mes laikomės atitinkamos politikos — jokių šunų.

— Ir tikrai negalėtumėte padaryti išimties Širinai?

— Deja, ne, — ji mandagi, bet nepermaldaujama.

— Na, tada ačiū už sugaištą laiką.

Padedu ragelį ir kelias sekundes tyliai barbenu pieštuku į bloknotą. Čia kažkas yra. Galiu lažintis, kad jie ten laiko šunį. Bet ką galiu padaryti? Juk negaliu dar kartą paskambinti Džinai ir pasakyti: „Aš tavimi netikiu.“

Atsidususi vėl renku Širinos numerį.

— Lara, čia tu? — ji iškart pakelia ragelį, tarsi būtų sėdėjusi prie telefono ir laukusi mano atsakymo, kurį turbūt ir pati žino.

Ji labai sumani, toji Širina, ir labai aktyvi. Įsivaizduoju ją braižančią nesibaigiančias linijas ir visokiausius kvadratėlius; ši manija ją persekioja visur ir visada. Turbūt jai reikia šuns, kad neišsikraustytų iš proto.

— Taip, aš. Skambinau Džinai, ir ji sakė, kad daugiau niekas visame pastate neturi šuns. Ji sako, kad taip nutarta saugumo sumetimais.

Kol Širina virškina informaciją, tylu.

— Jie meluoja, — pagaliau sako ji. — Ten yra šuo.

— Širina... — jaučiuosi taip, tarsi daužyčiau į stalą galvą. — Ar negalėjai kiek anksčiau užsiminti apie šunį? Na, gal kurio nors vieno pokalbio su darbdaviu metu?

— Maniau, kad viskas bus gerai! — mėgina gintis Širina. — Girdėjau lojantį kažkokį šunį! Juk iškart supranti, jeigu kur nors yra šuo. Na, be Flešo aš nedirbsiu. Atleisk, Lara, bet turiu atsisakyti šito darbo.

— Neeee! — sušunku apimta baimės, nė nespėjusi susiturėti. — Norėjau pasakyti... labai prašau nedaryti jokių skubotų sprendimų, Širina! Pažadu, viską sutvarkysiu. Tuoj paskambinsiu.

Sunkiai alsuodama padedu ragelį ir įsikniaubiu veidu į rankas.

— Mėšlas!

— Ką ketini daryti? — surizikuoja paklausti nerimo apimta Keitė. Akivaizdu, kad ji slapta klausėsi mūsų pokalbio.

— Nežinau, — prisipažįstu. — O ką darytų Natalija?

Mes abi instinktyviai sužiūrame į Natalijos stalą — blizgantį ir tuščią. Staiga mane aplanko savo darbo vietoje sėdinčios Natalijos vizija — ji barbena į stalą lakuotais nagučiais, balsas pakeltas iki nežinia kiek decibelų. Jai išvykus, garso stiprumas šiame kabinete sumažėjo maždaug aštuoniasdešimčia procentų.

— Ji turbūt pasakytų Širinai, kad šioji privalo imtis to darbo, ir pagrasintų iškelti bylą, jeigu ji nesutiktų, — pagaliau prataria Keitė.

— Ji tikrai patartų Širinai įveikti save, — linksiu pritardama. — Ji išvadintų Širiną neprofesionalia ir kuoktelėjusia.

Kartą girdėjau, kaip Natalija lupo devynis kailius nuo kažkokio vyruko, abejojusio dėl darbo Dubajuje. Gražu nebuvo.

Esminė tiesa, kurios, atvirai kalbant, niekam nenoriu atskleisti, yra ta, jog sužinojusi, ką Natalija mąsto ir kaip „suka“ savo verslą, iš tikrųjų neprijaučiu daugeliui dalykų. Anksčiau šis darbas mane žavėjo galimybe dirbti su žmonėmis, keisti jų gyvenimus. Kai mes susitikdavom ir Natalija imdavo pasakoti istorijas apie surastus talentus, mane visada domindavo tiek pats sandėris, tiek ir už to sandėrio slypinti istorija. Maniau, jog padėti žmonėms siekti karjeros yra kur kas maloniau nei pardavinėti automobilius. Tačiau neatrodo, kad šis mūsų darbo aspektas būtų labai svarbus.

Na, suprantu, kad esu naujokė. Ir gal dar šiek tiek idealiste, kaip visada sako tėtis. Bet juk darbas neabejotinai yra vienas iš svarbiausių dalykų tavo gyvenime. Darbas turėtų būti išskirtinai tavo — tikrasis, tavasis darbas. Atlyginimas — dar ne viskas.

Taigi turbūt todėl Nataliją lydi sėkmė medžiojant darbuotojus, todėl ji turi daugybę užsakymų, o aš neturiu. Ir būtent dabar tų užsakymų mums labai reikia.

— Vadinasi, mes mėginame pasakyti, kad turėčiau vėl paskambinti Širinai ir užkurti jai pirtį, — sakau nenoromis.

Tylu. Keitės išraiškoje atsispindi mano juntamas skausmas.

— Tiesą sakant, Lara, — dvejodama prataria ji, — tu — ne Natalija. Jos nėra. Vadinasi, tu dabar viršininkė. Vadinasi, turėtum tvarkytis savaip.

— Taip! — pajuntu užplūdusį palengvėjimą. — Tiesa. Aš viršininkė. Taigi ir sakau, kad... Pirmiausia viską apgalvosiu.

Mėgindama atrodyti taip, tarsi rengčiausi lemiamam žingsniui, o ne tempčiau laiką, pastumiu telefoną ir imu sklaidyti paštą. Sąskaita už popierių. Pasiūlymas išsiųsti visus mano kompanijos darbuotojus kolegiškus santykius stiprinančion kelionėn į Aspeną. Krūvelės apačioje — žurnalas Verslo žmonės, leidinys apie verslo pasaulio įžymybes. Atverčiu žurnalą ir sklaidau puslapius mėgindama surasti ką nors, kas galėtų būti nepakartojamas „Leonido sporto prekių“ rinkodaros direktorius.

Personalo verbuotojui gyvybiškai svarbu skaityti Verslo žmones. Čia galima rasti begales veržlių, kone tobulai atrodančių „veikėjų“ nuotraukų; šie žmonės turi didžiulius biurus, kur yra labai daug vietos paltams pakabinti. Dieve, kaip spaudžia širdį. Žvilgsniu keliaudama nuo vieno ambicingo talento prie kito pajuntu, kaip nuotaika vis prastėja ir prastėja. Kuo aš kitokia? Kalbu tik viena kalba. Manęs nekvietė pirmininkauti joks tarptautinis komitetas. Neturiu dalykiškiems drabužiams skirtos spintos, kurioje kabotų „Dolce&Gabanna“ kostiumėliai su kelnėmis ir prie jų priderinti įmantrūs „Paul Smith“ marškiniai.

Liūdnai užverčiu žurnalą ir atsilošusi kėdėje įsispoksau į patamsėjusias lubas. Kaip jiems visiems taip pavyksta? Mano dėdei Bilui, visiems kitiems, esantiems šiame žurnale... Jie nutaria pradėti verslą ir akimirksniu sulaukia sėkmės; viskas atrodo taip lengva ir paprasta...

— Taip... taip... — Staiga pamatau, jog Keitė mosuoja rankomis, lyg siųsdama specialius signalus vėliavėlėmis. Geriau įsižiūrėjusi pamatau, kad jai kalbant telefonu skruostai vis labiau rausta iš jaudulio. — Neabejoju, kad Lara ras jums vietos darbotvarkėje, tik gal galėtumėte minutėlę palaukti...

Ji paspaudžia telefono mygtuką ir sucypia.

— Skambina Klaivas Hokstonas!.. tas pats, kuris sakė, jog „Leonido sporto prekės“ jo nedomina, — priduria Keitė išvydusi nieko nesakantį mano žvilgsnį. — Na, tasai regbio žaidėjas. Taip, taigi čia tas pats! Jis nori kartu papietauti ir pasikalbėti!

— O, Dieve, jis! — mano nuotaika vėl šauna aukštyn. Klaivas Hokstonas — Arberio parduotuvių rinkodaros direktorius; anksčiau jis žaidė regbį už Donkasterį. Geresnio žmogaus „Leonido sporto prekėms“ nė nerasi, bet kai pirmą kartą į jį kreipiausi, jis sakė nenorįs eiti niekur kitur. Negaliu patikėti, kad jis paskambino!

— Mokėk pakalbėti! — nekantriai sušnabždu. — Suvaidink, kad esu labai užimta kalbėdamasi su kitais kandidatais.

Keitė įnirtingai linksi galva.

— Tuoj patikrinsiu... — sako ji palinkusi prie telefono. — Laros darbotvarkė šiandien perpildyta, bet vis dėlto pažiūrėsiu, ką galiu padaryti... Aa! Vaje, kaip jums pasisekė! Netikėtai atsirado vienas „langas“! Ar norėtumėte iškart pasakyti restorano pavadinimą?

Ji plačiai man nusišypso, o aš jai parašau aukščiausią balą. Klaivas Hokstonas yra pačių geriausiųjų sąraše! Jis kietai mąstantis ir sumaniai lošiantis! Jis neabejotinai pranašesnis už keistuolį ir kleptomanę. Tiesą sakant, jeigu mums pavyks jį nučiupti, aš išbrauksiu iš sąrašo kleptomanę; nuspręsta. O tasai keistuolis nėra jau toks blogas, jeigu tik galėtume panaikinti pleiskanas...

— Viskas sutarta! — padeda ragelį Keitė. — Šiandieną pietauji pirmą valandą.

— Nuostabu! Kur?

— Na, štai čia ir yra tasai vienintelis kabliukas, — Keitė dvejoja. — Paprašiau jo pasirinkti restoraną. Ir jis pasirinko... — ji nutyla.

— Kurį? — man ima neramiai daužytis širdis. — Tik jau ne „Gordoną Ramzį“. Tik jau ne tą snobų irštvą Klaridže.

Keitė susiraukia.

— Blogiau. Restoranas „Lailis“.

Man sutraukia skrandį.

— Turbūt juokauji.

„Lailio“ restoranas buvo atidarytas maždaug prieš dvejus metus ir iškart pelnė „brangiausio restorano Europoje“ vardą. Restorane yra didžiulis omarų akvariumas, fontanas, ten lankosi būriai garsenybių. Aš, savaime suprantama, niekada nesu ten buvusi. Tik skaičiau apie tai Evening Standard.

Mums niekada niekada niekada nereikėjo jam leisti rinktis restorano. Tai aš turėjau pasirinkti. Būčiau pasirinkusi „Makaronų dubenį“ čia pat, už kampo, kur galima nusipirkti kompleksinius pietus už 12 svarų ir 95 pensus, įskaičiuojant ir vyno taurę. Net nedrįstu pagalvoti, kiek galėtų kainuoti pietūs dviem „Lailio“ restorane.

— Mums nepavyks ten patekti! — pratariu staiga pajutusi palengvėjimą. — Restoranas bus perpildytas.

— Jis sakė, kad galės rezervuoti staliuką. Pažįsta kelis žmones. Rezervuos tavo vardu.

— Prakeikimas.

Keitė sunerimusi kandžioja nykščio nagą.

— Kiek pinigų yra klientų pramogoms skirtame fonde?

— Maždaug penkiasdešimt svarų, — atsakau apimta nevilties. — Mes bankrutavę. Turėsiu naudotis asmenine kreditine kortele.

— Na, bet aukotis verta, — ryžtingai sako Keitė. — Juk tai investicija. Turi atrodyti kaip verslininkė galiūnė. Jeigu žmonės pamatys tave pietaujančią „Lailio“ restorane, jie pamanys: „Ohoho, turbūt Larai Lington labai gerai sekasi, jeigu ji išgali čia vestis klientus!“

— Bet aš neišgaliu!. — suaimanuoju. — Gal galėtume jam paskambinti ir pietus pakeisti į puodelį kavos?

Taip sakydama nutuokiu, kaip prastai viskas atrodytų. Jeigu jis nori pietų, vadinasi, turiu pavaišinti jį pietumis. Jeigu jis nori eiti į „Lailio“ restoraną, vadinasi, turime eiti į „Lailio“ restoraną.

— Gal ten ir nebus taip brangu, kaip mes manome, — viltingai sako Keitė. — Na, juk visuose laikraščiuose rašoma, kokia prasta ekonominė situacija, tiesa? Gal jie numušė kainas. O gal turi kokių nors specialių pasiūlymų.

— Teisybė. Gal jis neužsisakys labai daug, — priduriu staiga pajutusi įkvėpimą. — Na, jis juk sportiškas. Neturėtų būti ėdrus.

— Aišku, kad neturėtų, — pritaria Keitė. — Jis tik suvalgys nedidelį sašimį, atsigers vandens ir išsinešdins. Jis tikrai daugiau nieko negers. Niekas negeria stipresnių gėrimų per pietus.

Dabar į viską imu žiūrėti pozityviau. Keitė teisi. Šiais laikais per verslo pietus niekas negeria. Be to, galime apsiriboti dviem patiekalais. Arba net vienu. Užkandis ir puodelis skanios kavos. Ir kas gi čia bloga?

Kad ir kaip ten būtų, kad ir ką valgytume, neturėtų kainuoti taip labai daug.

O, Dieve, turbūt nualpsiu.

Tik, štai, negaliu, nes Klaivas Hokstonas ką tik manęs paprašė dar kartą priminti, kokio pobūdžio darbas jam siūlomas.

Sėdžiu ant permatomos kėdės, prie balta staltiese užtiesto stalo. Pažvelgusi į dešinę matau garsųjį akvariumą su milžiniškais omarais ir akmenėlius apkibusiais įvairiausiais vėžiagyviais, kuriuos kartkartėmis tinkleliu pamaišo ir po kelis iškabina ant kopėtėlių stovintis žmogus. Kairėje — narvas su egzotiškais paukščiais, kurių cypsėjimas susilieja su vidury salės trykštančio fontano šnarėjimu.

— Na, — mano balsas ganėtinai tylus, — kaip žinote, „Leonido sporto prekės“ ką tik atidarė parduotuvių tinklą Olandijoje...

Kalbu „įjungusi autopilotą“. Mano akys laksto po valgiaraštį, atspaustą ant organinio stiklo plokštelės. Kai tik pamatau kokio nors patiekalo kainą, pajuntu ūžtelėjančią siaubo bangą.

Marinuotos lašišos origamis — 34 svarai.

Ir čia tik užkandis. Užkandis.

Pustuzinis austrių — 46 svarai.

Ir jokių ypatingų pasiūlymų. Sunkiais laikais čia nė nekvepia. Pietaujantieji aplink mane kuo linksmiausiai valgo ir geria, tarsi viskas būtų absoliučiai normalu. Ar jie visi mėgina kam nors apdumti akis? Gal giliai širdyje jie visi šiurpsta? Jeigu atsistočiau ant kėdės ir sušukčiau „Čia per brangu! Daugiau nebeužsisakinėsiu!“, ar išprovokuočiau masinius išėjimus?

— Valdyba, savaime suprantama, nori naujo rinkodaros direktoriaus, galinčio vadovauti plėtrai... — nė nenutuokiu, ką vapalioju. Psichologiškai rengiuosi pažvelgti į pagrindinių patiekalų kainas.

Anties filė su trijų rūšių apelsinų užpilu — 59 svarai.

Man vėl sutraukia skrandį. Ir toliau mintyse dedu skaičius, gaudama trijų šimtų sumą; man darosi bloga.

— Gal mineralinio vandens? — prie stalelio prieina padavėjas ir mums abiem paduoda po melsvą organinio stiklo plokštelę. — Čia mūsų mineralinio vandens meniu. Jeigu norėtumėte gazuoto — visai malonus „Chetwyn Glen“, — priduria jis. — Vanduo prasisunkęs pro vulkaninės kilmės uolienas ir yra lengvai šarminis.

— Aa, — prisiverčiu mandagiai palinksėti, o padavėjas nė nemirktelėjęs atremia mano žvilgsnį. Aišku, dabar jie visi grįš į virtuvę ir ramstydami sienas prunkš nesitverdami juoku: „Ji sumokėjo penkiolika svarų! Už vandenį!“

— O aš norėčiau „Pellegrino“, — trukteli pečiais Klaivas. Jis — penktą dešimtį pradėjęs jau žilstelėjęs vyriškis išsprogusiomis akimis, su ūsais; mums susėdus, jis dar nė karto nenusišypsojo.

— Vadinasi, po butelį abiejų rūšių? — klausia padavėjas.

Neee! Tik jau ne du akivaizdžiai per brangaus vandens buteliai...

— Na, ko norėtumėte užvalgyti, Klaivai? — šypsausi. — Jeigu skubate, galėtume iškart užsisakyti pagrindinius patiekalus...

— Neskubu, — Klaivas įtariai į mane pažvelgia. — O jūs?

— Ne, žinoma, — skubiai traukiuosi. — Tikrai niekur neskubu! — kilniaširdiškai mosteliu ranka. — Užsisakykite, ko tik norite.

Tik ne austrių. Prašau, prašau, prašau, ne austrių...

— Na, iš pradžių austrių, — susimąstęs sako jis. — Ir niekaip negaliu apsispręsti — ar omaras, ar rizotas su kiauliena.

Atsargiai perbėgu akimis valgiaraštį. Omaras — devyniasdešimt svarų; rizotas — tik keturiasdešimt penki.

— Sunku pasirinkti, — mėginu kalbėti nerūpestingu tonu. — Žinote, visada labai mėgau rizotą.

Tyla; suraukęs antakius, Klaivas vėl skaito meniu.

— Man patinka italų virtuvė, — įsiterpiu nerūpestingai nusijuokdama. — Galiu lažintis, kad rizotas su kiauliena — labai skanu. Bet renkatės jūs, Klaivai!

— Jeigu negalite apsispręsti, — paslaugiai įsiterpia padavėjas, — galėčiau atnešti ir omarą, ir mažesnę porciją rizoto.

Ką jis galėtų? Ką galėtų? Beje, kas jo prašė kištis?

— Puiki mintis! — mano balsas dviem tonais aukštesnis, nei turėtų būti. — Du pagrindiniai patiekalai! Kodėl gi ne?

Jaučiu įsmeigtą pašaipų padavėjo žvilgsnį ir akimirksniu suprantu, kad jis skaito mano mintis. Jis žino, jog aš be skatiko kišenėje.

— O jums, ponia?

— Taip. Tuojau, — suraukusi kaktą vedu pirštu per valgiaraštį. — Tiesą sakant... šįryt suvalgiau labai sočius pusryčius. Todėl norėčiau tik Cezario salotų. Užkandžių nereikia.

— Cezario salotos, užkandžių nereikia, — padavėjas abejingai linkteli.

— Ar gersite tik vandenį, Klaivai? — desperatiškai mėginu paslėpti balse skambančią viltingą užuominą. — Ar vyną...

Man pašiurpsta nugara vien nuo minties apie vyno meniu.

— Peržvelkime meniu, — sužimba Klaivo akys.

— Gal iš pradžių norėtumėte aukščiausios klasės išlaikyto šampano? — mandagiai šypsodamasis klausia padavėjas.

Jis negalėjo pasiūlyti tiesiog šampano. Jis turėjo pasiūlyti išlaikyto šampano. Šis padavėjas — tikras sadistas.

— Gal ir įtikinote! — niauriai sukikena Klaivas, o aš kažkaip prisiverčiu jam pritarti.

Pagaliau padavėjas dingsta, prieš tai mums abiem įpylęs po milijardus kainuojančią taurę išlaikyto šampano. Jaučiuosi kiek apsvaigusi. Už šiuos pietus man teks mokėti visą likusį gyvenimą. Bet rezultatas bus vertas pastangų. Privalau tuo tikėti.

— Taigi! — džiugiai pratariu keldama taurę. — Už darbą! Aš taip džiaugiuosi, kad persigalvojote, Klaivai.

— Nepersigalvojau, — sako jis vienu mauku nugurgdamas pusę taurės šampano.

Spoksau į jį visai netekusi jėgų. Ar aš kraustausi iš proto? Gal Keitė blogai suprato, ką jis sakė?

— Bet aš maniau...

— Tik galbūt, — jis atsilaužia duoninės bandelės. — Šiuo metu nesu patenkintas savo darbu ir svarstau galimybę pereiti kitur. Tačiau darbas „Leonido sporto prekėse“ irgi turi trūkumų. Na, įtikinkit mane.

Akimirką jaučiuosi per daug prislėgta ir išsigandusi, kad atsakyčiau. Šiam žmogui išleisiu sumą, už kurią galima įsigyti nedidelį automobilį, nors gali būti, kad šis darbas jam visai neįdomus. Gurkšteliu vandens, paskui pakeliu akis prisiversdama nutaisyti profesionaliausią šypsenėlę. Galiu pabūti Natalija. Galiu jį įtikinti.

— Klaivai, jūs nesate patenkintas dabartinėmis pareigomis. Tokiam žmogui kaip jūs, turinčiam tiek daug talentų, susiklosčiusi situacija prilygsta nusikaltimui. Tik pamanykite! Turėtumėte dirbti ten, kur jus vertintų ir brangintų.

Nutylu; galingai daužosi mano širdis. Jis įdėmiai klausosi. Jis net neužsitepė ant bandelės sviesto. Kolei kas viskas gerai.

— Mano manymu, darbas „Leonido sporto prekėse“ jums būtų puikus žingsnis karjeros laiptais. Jūs — buvęs sportininkas, o ši kompanija prekiauja sporto prekėmis. Jums patinka žaisti golfą, o „Leonido sporto prekės“ turi pačios įvairiausios golfo įrangos.

Klaivas kilsteli antakius.

— Kad ir kaip ten būtų, jūs gerai išstudijavote mano biografiją.

— Man įdomu žmonės, — nuoširdžiai atsakau. — Žinodama jūsų biografiją galiu pasakyti, kad šiuo metu jums labiausiai reikia būtent „Leonido sporto prekių“. Tai fantastiška, unikali proga...

— Ar šis vyras — tavo meilužis? — mane pertraukia pažįstamas, kapota tartimi kalbantis balsas, ir aš pašoku. Nuskambėjo kaip...

Ne. Nebūk kvaila.

Giliai įkvepiu ir varau toliau.

— Kaip sakiau, tai fantastiška galimybė siekti karjeros kitu lygmeniu. Net neabejoju, kad galėtume suderėti jums labai palankias sąlygas...

— Klausiau, ar šitas vyras — tavo meilužis? — balsas skamba primygtiniau; nesusilaikau ir pasuku galvą.

Ne. To negali būti. Ji grįžo. Tai Sadi, nutūpusi ant netoliese stovinčio vežimėlio su sūriais.

Dabar ji jau ne su žalia suknele, o su švelniai rožine, pažemintu juosmeniu, užsimetusi prie suknelės derantį paltuką. Ant galvos ji užsirišusi juodą juostelę, ant vieno riešo užsikabinusi nedidelį pilko šilko rankinuką su karoliukų dirželiu. Kitą ranką ji uždėjusi ant stiklinio sūrių indo gaubto; tiesa, pirštų galiukai perėję kiaurai gaubtą. Staiga Sadi šitai pastebi ir greitai ištraukia pirštus, o paskui atsargiai padeda juos ant stiklo.

— Jis nėra baisiai gražus, ką? Noriu šampano, — įsakmiai priduria ji, akimis ganydama mano taurę.

Nekreipk į ją dėmesio. Tai haliucinacija. Viskas tik tavo galvoje.

— Lara? Ar gerai jaučiatės?

— Atleiskite, Klaivai! — greitai atsigręžiu. — Tiesiog mane išblaškė. Na... vežimėlis su sūriais! Jie atrodo tokie skanūs!

O, Dieve. Klaivas neatrodo patenkintas. Turiu kuo greičiau viską grąžinti į senas vėžes.

— Jums reikėtų užduoti sau vienintelį klausimą, — palinkstu į priekį sutelkusi visą dėmesį. — Ar tokia galimybė dar kada nors pasitaikys? Jūs gavote unikalią progą dirbti su žinomo prekių ženklo atstovais, panaudoti visus jau atskleistus talentus ir pripažintus vadovo gebėjimus...

— Noriu šampano! — didžiam mano siaubui, Sadi materializavosi tiesiai man prieš nosį. Ji tiesia ranką į mano taurę ir nori ją paimti, bet ranka perveria taurę kiaurai. — Kad tu prasmegtum! Negaliu paimti! — ji vėl ištiesia ranką, paskui — dar kartą, o tada piktai dėbteli į mane. — Kaip siutina!

— Liaukis! — piktai sušnypščiu.

— Atleiskite? — Klaivas suraukia vešlius antakius.

— Sakau ne jums, Klaivai! Kažkas gerklėje įstrigo... — Čiumpu stiklinę ir gurkšteliu vandens.

— Ar dar nesuradai mano vėrinio? — kaltinamu tonu klausia Sadi.

— Ne! — sumurmu slėpdamasi už stiklinės. — Išeik.

— Tai kodėl čia sėdi? Kodėl jo neieškai?

— Klaivai! — desperatiškai mėginu vėl sutelkti dėmesį. — Atleiskite. Ką dabar sakiau?

— Pripažinti vadovo gebėjimai, — be menkiausios šypsenėlės atsako Klaivas.

— Teisybė! Pripažinti vadovo gebėjimai! Ee... taigi svarbiausia...

— Ar dar niekur neieškojai? — Ji prikiša galvą visai prie manosios. — Nejau tau nerūpi, surasi vėrinį ar ne?

— Taigi... noriu pasakyti, kad... — man vis sunkiau sekasi sukaupti valią ir nekreipti į Sadi dėmesio, vis sunkiau susilaikyti jos nenudaužus. — Mano galva, šis darbas — svarbus strateginis veiksmas; tai pats geriausias tramplinas jūsų ateičiai, be to...

— Turi surasti mano vėrinį! Tai labai svarbu! Labai labai...

— Be to, gerai žinau, kad specialūs jums pateikti pasiūlymai...

— Liaukis mane ignoravusi! — Sadi veidas beveik liečia mano skruostą. — Liaukis kalbėjusi! Liaukis...

— Užsičiaupk ir palik mane ramybėje!

Šūdas.

Nejau man tikrai išsprūdo?

Sprendžiant iš nuostabos sklidinų varliškų Klaivo akių žvilgsnio, atsakymas, sakyčiau, teigiamas. Nutilo ir prie dviejų gretimų staliukų klegėję pokalbiai, matau, kaip sustoja pažiūrėti arogantiškasis mūsų padavėjas. Atrodo, kad visoje salėje nutilo dzingsėję peiliai ir šakutės, šurmuliavę pietaujantieji. Atrodo, kad net ir omarai išsirikiavo prie akvariumo sienų pasižiūrėti.

— Klaivai! — kone dusdama nusijuokiu. — Aš nenorėjau... savaime suprantama, kalbėjau ne su jumis...

— Lara, — Klaivas persmelkia mane nedraugišku žvilgsniu. — Labai prašau elgtis pagarbiai ir pasakyti man tiesą.

Juntu, kaip užsiliepsnoja skruostai.

— Aš tik... — desperatiškai krenkščiu. Ką galiu pasakyti?

Kalbėjausi su savimi. Ne.

Kalbėjausi su vizija. Ne.

— Aš ne kvailys, — nutraukia mane Klaivas paniekinamu tonu. — Ir šitaip man nutinka jau ne pirmą kartą.

— Tikrai? — suglumusi į jį pažvelgiu.

— Turėjau su tuo taikstytis per tarybos posėdžius, per direktorių susirinkimus, pietus... Visur tas pats. Jau „BlackBerry“ labai blogai, bet tos prakeiktos laisvų rankų įrangos — tikra baisybė. Ar žinote, kiek eismo nelaimių nutinka dėl tokių kaip jūs kaltės?

Laisvų rankų įranga... ar jis mano, kad...

Jis mano, kad aš kalbėjausi telefonu!

— Aš ne... — automatiškai prabylu, bet paskui nutylu. Pokalbis telefonu — tinkamiausias protu suvokiamas pasiaiškinimas. Turėčiau jo ir griebtis.

— Tikrai kažkoks pragaras, — jis žaibuoja akimis žiūrėdamas į mane ir sunkiai alsuodamas. — Kalbama telefonu dalykinių pietų metu. Tikimasi, kad aš nepastebėsiu. Velniška nepagarba.

— Atleiskite, — nuolankiai pratariu. — Aš... aš išjungsiu telefoną, — drebančia ranka paliečiu ausį dėdamasi išjungianti aparatėlį.

— Beje, kur jis? — jis dėbso suraukęs kaktą. — Aš jo nematau.

— Labai mažas, — skubu atsakyti. — Beveik nepastebimas.

— Ar tai naujas „Nokia“?

Jis dar atidžiau įsistebeilija į mano ausį. Šūdas.

— Iš tikrųjų jis... ee... įsegtas į auskarą, — tikiuosi, kad mano žodžiai nuskambės įtikinamai. — Naujos technologijos. Klaivai, tikrai labai atsiprašau, kad mane išblaškė. Aš... aš neįvertinau situacijos. Bet tikrai iš visos širdies noriu jus įdarbinti „Leonido sporto prekėse“. Taigi, jeigu tik galėčiau tęsti tai, ką mėginau pasakyti...

— Turbūt juokaujat.

— Bet...

— Manote, kad dabar imsiuosi kokių nors bendrų reikalų? — jis nemaloniai nusijuokia. — Jūs dirbate taip pat neprofesionaliai, kaip ir jūsų partnerė, ir tai šį tą sako. — Didžiam mano siaubui, jis atitraukia kėdę ir atsistoja. — Ketinau suteikti jums progą, bet dabar galite pamiršti.

— Ne, palaukite! Prašau! — pratariu apimta panikos, bet jis jau žingsniuoja tarp vėpsančių pietautojų staliukų.

Žvelgdama į tuščią kėdę jaučiu, kaip mane išpila karštis, o paskui nupurto šaltis. Drebančia ranka paimu šampano taurę ir nugurgiu tris gerus gurkšnius. Štai taip. Aš susimoviau. Žlugo didžiausia mano viltis.

Ir dar — ką jis turi omenyje sakydamas, kad dirbu taip pat neprofesionaliai, kaip ir mano partnerė? Ar jis girdėjo apie tai, kaip Natalija prašapo išvykusi į Goa? Ar jau visi žino?

— Ar ponas dar grįš? — mano transą išsklaido prie stalelio priėjęs padavėjas. Jis laiko medinę lėkštę, ant kurios padėtas sidabriniu gaubtu apvožtas indas.

— Nemanau.

Spoksau į stalą; nuo patirto pažeminimo man liepsnoja skruostai.

— Ar jo patiekalus nunešti atgal į virtuvę?

— Ar man vis tiek teks už juos sumokėti?

— Deja, taip, ponia, — jis globėjiškai nusišypso. — Kadangi patiekalai buvo užsakyti, viskas pagaminta iš šviežių...

— Tada aš suvalgysiu.

— Viską? — jis atrodo mažumėlę apstulbęs.

— Taip, — maištingai kilsteliu smakrą. — Kodėl ne? Jeigu jau už viską moku, galiu ir suvalgyti.

— Labai gerai, — padavėjas nulenkia galvą, padeda priešais mane lėkštę ir nuima sidabrinį gaubtą. — Pustuzinis šviežių austrių grūstame lede.

Niekada gyvenime nesu valgiusi austrių. Visada maniau, kad jos šlykščios. Žvelgiant iš arti austrės atrodo dar šlykščiau. Bet dabar apie tai negalvoju.

— Ačiū, — tarsteliu.

Padavėjas nueina, o aš spoksau įbedusi akis į šešias austres panosėje. Esu pasiryžusi iki galo atbūti šiuos pietus. Tačiau man keistai spaudžia skruostikaulius, ir jei nesitvardyčiau, man imtų virpėti apatinė lūpa.

— Austrės! Dievinu austres.

Negaliu patikėti, bet prieš mane vėl išdygsta Sadi. Ji lėtai sėdasi į tuščią Klaivo kėdę, apsidairo ir sako:

— O čia gana miela. Ar jie turi kabaretą?

— Aš tavęs negirdžiu, — įnirtusi sumurmu. — Aš tavęs nematau. Tu neegzistuoji. Nueisiu pas gydytoją, jis man išrašys vaistų, ir aš tavimi atsikratysiu.

— Kur dingo tavo mylimasis?

— Jis ne mano mylimasis, — tyliai atkertu. — Mėginau su juo sutarti verslo klausimais, bet per tave viską sugadinau. Tu viską sužlugdei. Viską.

— Oo, — ji pakelia antakius, rodos, nė neketindama apgailestauti. — Nesuprantu, kaip galėjau sužlugdyti, jeigu neegzistuoju.

— Bet sužlugdei. O dabar įklimpau su tomis kvailomis austrėmis, kurių nenoriu, už kurias neišgaliu sumokėti; net nežinau, kaip jas valgyti...

— Austres valgyti visai paprasta!

— Ne, nepaprasta.

Staiga pastebiu prie gretimo stalelio sėdinčią, raštuota suknele vilkinčią šviesiaplaukę moterį, baksnojančią tobula šukuosena pasipuošusią draugę ir rodančią į mane. Kalbuosi su oru. Atrodau kaip pamišėlė. Kuo greičiau stveriu bandelę ir tepuosi sviestą; stengiuosi vengti Sadi akių.

— Atleiskite, — moteris pasilenkia arčiau ir man nusišypso. — Negalėjau neišgirsti jūsų pokalbio. Nenoriu jūsų trukdyti, bet ar jūs tikrai pasakėte, kad telefonas įtaisytas jūsų auskarėlyje?

Spoksau į ją karštligiškai galvodama, ką dar galėčiau atsakyti, jeigu ne „taip“.

— Taip, — galiausiai pratariu.

Moteris prisidengia delnu burną.

— Nuostabu. Kaip jis veikia?

— Jame įmontuota speciali... schema. Visai nauja. Japoniška.

— Man tokio reikia, — ji pagarbiai ir net kiek baimingai spokso į mano penkis dolerius ir devyniasdešimt devynis pensus kainuojančius „Gaires Accessories“ gamybos auskarus. — Kur jie parduodami?

— Tiesą sakant, čia tik mėginys, — skubiai išberiu. — Jų bus galima įsigyti po metų ar kiek vėliau.

— Na, o kaip jums pavyko jį įsigyti? — ji perveria mane agresyviu žvilgsniu.

— Aš... eee... pažįstu japonų. Atleiskite.

— Gal galėčiau pažiūrėti? — ji ištiesia ranką. — Gal galėtumėte minutėlei jį išsiimti? Gal neprieštarautumėte?

— Tiesą sakant, man skambina, — greitai atkertu. — Jau vibruoja.

— Aš nieko nematau, — ji dėbso į mano ausį negalėdama patikėti.

— Aparatėlis labai subtilus, — desperatiškai dėstau. — Jis skleidžia mikrovibracijas. Ee, alio, Matai? Taip, galiu kalbėti.

Sužiopčioju neva atsiprašydama mane užkalbinusios moters, ir ši nenorom ima valgyti toliau. Matau, kaip ji mane rodo visoms draugėms.

— Apie ką čia kalbi? — su panieka mane nužvelgia Sadi. — Kaip telefonas gali būti auskarėlyje? Skamba kaip kokia mįslė.

— Nežinau. Tik nors tu nepradėk klausinėti, — netrykšdama noru knibinėju austrę.

— Ar tu tikrai nežinai, kaip valgyti austres?

— Niekada gyvenime nesu jų valgiusi.

Sadi priekaištingai linguoja galva.

— Paimk šakutę. Vėžiagyviams skirtą šakutę. Pirmyn!

Mesdama į ją įtarų žvilgsnį padarau, kaip ji sako.

— Atkabink austrę, įsitikink, ar ji tikrai atsiskyrė nuo kiaukuto... dabar užspausk citrinos ir ragauk. Štai taip, — Sadi gestais parodo, kaip reikėtų išimti austrę, ir aš pakartoju. — Dabar viską praryk. Iki dugno, kaip sakoma!

Tarsi būčiau prarijusi jūros vandens drebučių. Man kažkaip pavyksta viską nugurgti; tada čiumpu taurę ir užsigeriu mauku šampano.

— Matai? — Sadi pavydžiai žiūri į mane. — Argi neskanu?

— Neblogai, — nenorom atsakau.

Padedu taurę ir minutėlę tyliai žvelgiu į Sadi. Ji sėdi atsilošusi kėdėje, lyg būtų šio restorano šeimininkė, atmetusi vieną ranką, ant kurios kybo karoliukais puoštas rankinukas.

Ji — tik mano smegenų vaisius, sakau sau. Ją sukūrė mano pasąmonė.

Tik... mano pasąmonė nežino, kaip valgyti austres. Juk taip?

— Kas yra? — ji atkiša smakrą. — Kodėl į mane taip žiūri?

Mano smegenys labai iš lėto padaro išvadą — vienintelę įmanomą išvadą.

— Tu — vaiduoklis, tiesa? — galiausiai pratariu. — Tu — ne haliucinacija. Tu esi tikras, realus vaiduoklis.

Sadi abejingai trukteli pečiais, tarsi šis pokalbis jos visai nedomintų.

— Juk taip?

Sadi ir vėl neatsako. Ji sėdi pakreipusi galvą ir apžiūrinėja nagučius. Gal ji nenori būti vaiduoklis. Na, tada labai blogai. Nes ji — vaiduoklis.

— Tu esi vaiduoklis. Žinau, kad taip. Vadinasi, aš — dvasiaregė? Kai mane ištinka šis žinojimas, pašiurpsta smegenys. Jaučiuosi nejaukiai. Galiu kalbėtis su mirusiaisiais. Aš, Lara Langton. Visada žinojau:, kad esu kažkokia kitokia.

Tik pagalvokite apie kylančias aliuzijas. Pagalvokite, ką tai reiškia! Gal pradėsiu kalbėtis ir su daugiau vaiduoklių. Su daugybe vaiduoklių. O, Dieve, galėčiau sukurti savo televizijos laidą. Galėčiau keliauti po pasaulį. Galėčiau tapti įžymi! Staiga išvystu save scenoje, bendraujančią su dvasiomis, o susirinkę žiūrovai godžiai mane stebi. Pajutusi užplūdusį malonų jaudulį, pasilenkiu virš stalo.

— Ar pažįsti dar kokių nors mirusiųjų, su kuriais galėtum mane supažindinti?

— Ne, — pyktelėjusi Sadi susineria rankas. — Nepažįstu.

— Ar buvai susitikusi Merlin Monro? Ar Elvį Preslį? Arba... princesę Dianą? Kokia ji? Arba Mocartą! — Man kone svaigsta galva nuo ryškėjančių galimybių. — Stulbinantis dalykas. Turi viską papasakoti! Turi man papasakoti, kaip viskas klostosi... ten.

— Kur? — Sadi atkiša smakrą.

— Ten. Juk supranti...

— Aš niekur nebuvau, — piktai į mane dėbso Sadi. — Nieko nesutikau. Nubudau ir pasijutau tarsi sapne. Labai nemaloniame sapne. Nes aš tenoriu vėrinio, o vienintelis mane suprantantis žmogus atsisako man padėti!

Ji žvelgia į mane tokiu kaltinančiu žvilgsniu, jog mane suima pyktis.

— Na, jei nebūtum atėjusi ir visko sužlugdžiusi, tasai žmogus gal ir norėtų tau padėti. Ar apie tai nepagalvojai?

— Aš nieko nesužlugdžiau!

— Ne, sužlugdei!

— Aš tave išmokiau valgyti austres, tiesa?

— Nenorėjau mokytis valgyti tų prakeiktų austrių! Norėjau, kad neišeitų mano surastas kandidatas!

Minutėlę Sadi jaučiasi priremta prie sienos, bet paskui jos smakras vėl atsikiša.

— Nežinojau, kad jis — tavo kandidatas. Maniau, kad jis — tavo mylimasis.

— Na, dabar mano verslui tikriausiai atėjo galas. Ir aš neišgaliu sumokėti už šitą kvailą maistą. Visur — vienos bėdos, ir dėl visko kalta tik tu.

Paniurusi imu knibinėti šakute kitą austrę. Paskui pažvelgiu į Sadi. Atrodo, kad išgaravo visas jos smarkumas; ji sėdi apsikabinusi kelius, nutaisiusi geibstančios gėlelės išraišką. Ji pažvelgia man į akis, o paskui vėl panarina galvą.

— Atsiprašau, — prataria kone pašnibždomis. — Atsiprašau, kad tau pridariau tiek bėdos. Jeigu galėčiau bendrauti su kuo nors kitu, taip ir daryčiau.

Savaime suprantama, dabar aš pasijuntu blogai.

— Klausyk, — tariu. — Nesakau, kad nenoriu padėti...

— Tai paskutinis mano noras, — kai Sadi pakelia akis, pamatau, kad jos tamsios, aksominės, o lūpos sudėtos „o“ pavidalu; atrodo liūdnai. — Tai vienintelis mano noras. Daugiau nieko nenoriu, daugiau nieko tavęs neprašysiu. Tik to vėrinio. Be jo negaliu ilsėtis. Negaliu... — Ji nutyla ir nusuka akis, tarsi nebegalėtų baigti sakinio. O gal tiesiog nenori baigti.

Nujaučiu, kad tema tikrai jautri. Bet esu per daug suintriguota, kad taip lengvai pasiduočiau.

— Kai sakai, kad „negali ilsėtis“ be vėrinio, — delikačiai surizikuoju, — turi galvoje poilsį sėdint ir mėginant atsipalaiduoti? Ar kalbi apie poilsį iškeliavus... ten? — sutinku akmeninį jos žvilgsnį ir greitai mėginu pasitaisyti. — Norėjau pasakyti, į Kitą... na, Geresnį... na, Anapusinį... — trinu nosį išpilta karščio ir sutrikusi.

Dieve, vaikštau po minų lauką. Kaip turėčiau suformuluoti? Beje, kokia frazė būtų politiškai teisingiausia?

— Na... kaip iš tikrųjų viskas būna? — pamėginu griebtis kitokios taktikos.

— Nežinau, kaip būna! Žinai, manęs niekas iš niekur nepaleido įdavęs informacinį lapelį, — ji kalba kandžiai, bet žvilgsnyje pastebiu šmėstelėjusį netikrumą. — Nenoriu čia būti. Tiesiog kažkaip čia atsidūriau. Ir žinau tik tiek, kad man reikia vėrinio. Daugiau nieko nežinau. Ir todėl man reikia tavo pagalbos.

Minutėlę abi tylim. Nuryju dar vieną austrę, o mano smegenis bombarduoja trikdančios mintys. Ji — mano antros eilės teta. Tai jos vienintelis ir paskutinis noras. Reikėtų pasistengti dėl kieno nors vienintelio paskutinio noro, net ir tada, kai tasai noras kvailas, ir jo absoliučiai neįmanoma išpildyti.

— Sadi, — galiausiai atsikvepiu iš visų plaučių. — Jeigu rasiu tavo vėrinį, ar išeisi ir paliksi mane ramybėje?

— Taip.

— Tikrai?

— Taip, — jos akys sušvinta.

Susineriu rankas ir nutaisau griežtą žvilgsnį.

— Jeigu kiek įmanydama ieškosiu tavo vėrinio, bet nerasiu, nes jis buvo pamestas prieš milijardą metų, arba, kas labiausiai tikėtina, apskritai nė neegzistavo, ar vis tiek išeisi?

Pauzė. Sadi paniurusi.

— Jis egzistavo, — sako ji.

— Ar išeisi? — neatlyžtu. — Nes nesirengiu praleisti visos vasaros leidusis į kažkokią absurdišką lobių medžioklę.

Kelias akimirkas Sadi piktai žiūri į mane akivaizdžiai mėgindama sugalvoti kokią nors įžeidžiamą repliką. Bet jai nepavyksta.

— Labai gerai, — galiausiai prataria ji.

— Puiku. Sutarėm, — pakeliu šampano taurę. — Už tai, kad rastume tavo vėrinį.

— Tada pirmyn! Pradėk ieškoti! — ji nekantraudama apsidairo, tarsi mums reikėtų pradėti ieškoti dabar pat, šiame restorane.

— Negalime ieškoti bet kaip, nesusiplanavusios! Turime atrasti sistemą. — Kišu ranką į rankinę, išsitraukiu vėrinio piešinį ir jį išlankstau. — Gerai. Pamąstyk. Kada paskutinį kartą buvai jį užsisegusi?

Penktas skyrius

Fersaido slaugos namai stūkso lapais nukloto vietinės reikšmės kelio gale; tai raudonų plytų namas su dviem fasadais; kiekvienas langas papuoštas užuolaidėlėmis. Apžiūrinėju namą iš kitos kelio pusės, paskui atsigręžiu į Sadi, kuri sekė paskui mane tylėdama nuo pat Poters Baro stoties. Ji atvažiavo kartu su manimi traukiniu, bet aš jos beveik nemačiau — ji visą laiką šmirinėjo po vagoną apžiūrinėdama žmones, tai nusileisdama į pirmą traukinio aukštą, tai vėl pakildama į antrą.

— Vadinasi, tu čia gyvenai, — pratariu nesėkmingai mėgindama kalbėti gyvai. — Tikrai gražu! Nuostabus... sodas, — mosteliu poros nusususių krūmų pusėn.

Sadi neatsiliepia. Pakeliu akis ir blyškiame jos veide pamatau įtampą. Jai turėtų būti keista čia sugrįžti. Įdomu, ar gerai ji viską prisimena.

— Beje, klausyk, kiek tau metų? — smalsauju užklupta vienos minties. — Na, žinau, kad iš tikrųjų tau šimtas penkeri. Bet dabar... kai tu čia, — mosteliu ranka žvelgdama į Sadi.

Išgirdusi mano klausimą Sadi atrodo sutrikusi. Ji apžiūrinėja rankas, nužvelgia suknelę, susimąsčiusi patrina tarp pirštų drabužio audinį.

— Dvidešimt treji, — pagaliau sako ji. — Taip, manau, jog man dvidešimt treji.

Mintyse suskaičiuoju. Ji mirė šimto penkerių. O tai reikštų...

— Dvidešimt trejų buvai 1927-aisiais.

— Teisingai! — staiga jos veidas atgyja. — Mano gimtadienio proga surengėme pižamų vakarėlį. Visą vakarą gėrėme putojančius džino kokteilius ir šokome, kol pradėjo čiulbėti paukščiai... Oi, kaip man trūksta pižamų vakarėlių, — ji apglėbia save abiem rankom. — O tu ar dažnai rengi pižamų vakarėlius?

Ar vienos nakties pasisėdėjimas — jau pižamų vakarėlis?

— Gerai nežinau, ar dabartiniai pižamų vakarėliai panašūs į anuos... — nutylu pamačiusi, jog pro viršutinio aukšto langą į mane žvelgia moters veidas. — Pakaks. Eime.

Greitai pereinu kelią ir žingsniuoju taku link plačių lauko durų; spaudžiu skambutį.

— Sveiki? — rikteliu į aparato groteles. — Ne, deja, nebuvau susitarusi.

Pasigirsta spynoje sukamas raktas, durys prasiveria. Man plačiai šypsosi mėlyna slaugės uniforma vilkinti moteris. Ji atrodo kiek daugiau nei dvidešimties, plaukus susisukusi į mazgelį, apvalaus blyškaus veido.

— Gal galėčiau kuo nors padėti?

— Taip. Esu Lara ir čia atvykau dėl... buvusios jūsų gyventojos, — pažvelgiu į Sadi.

Jos nebėra.

Greitai permetu akimis visą sodelį, bet ji kažkur dingo. Prakeikimas. Ji paliko mane bėdoje.

— Dėl buvusios gyventojos? — primena man slaugė.

— Oi. Eee... Sadi Lankaster?

— Sadi! — jos išraiška sušvelnėja. — Užeikite! Aš Džine, vyresnioji slaugė.

Nuseku paskui ją į linoleumu išklotą koridorių, atsiduodantį bičių vašku ir dezinfekuojamomis medžiagomis. Visur ramu, tik gurgžda į grindis besitrinantys guminiai slaugės batų padai ir kažkur toli girdisi iš televizoriaus sklindantys garsai. Dirstelėjusi pro duris pamatau kėdėse sėdinčias dvi senas ponias; joms ant kelių užmestos nertos antklodės.

Tiesą sakant, niekada neturėjau pažįstamų senų žmonių. Na, tokių tikrai tikrai senų.

— Sveiki! — nervingai pamojuoju vienai žilaplaukei poniai, tai, kuri sėdi arčiau, ir jos veidą akimirksniu iškreipia kančia.

Šūdas.

— Atleiskite! — tyliai sakau. — Nenorėjau... ee...

Prie žilaplaukės ponios prieina slaugė; pajutusi šiokį tokį palengvėjimą, nuskubu paskui Džinę vildamasi, kad ji nieko nepastebėjo.

— Ar jūs — giminaitė? — klausia ji lydėdama mane į nedidelį priimamąjį.

— Esu Sadi antros eilės dukterėčia.

— Puiku! — sako slaugė įjungdama virdulį. — Gal puodelį arbatos? Tiesą sakant, laukėme, kol kas nors paskambins. Niekas nepaėmė jos daiktų.

— Todėl ir atvažiavau, — dvejoju mėgindama suimti save į rankas. — Ieškau vėrinio, kuris, kiek žinau, kažkada priklausė Sadi. Stiklo karoliukų vėrinys, puoštas laumžirgiu, inkrustuotu netikrais deimantais, — šypsausi tarsi teisindamasi. — Suprantu, jog jums kyla abejonių, esu tikra, kad jūs net ne...

— Žinau apie tą vėrinį, — linkteli Džine.

— Žinote? — kvailai spoksau. — Jūs norite pasakyti... kad jis egzistuoja?

— Ji turėjo keletą mielų daiktelių, — šypsosi Džine. — Tačiau tas vėrinys jai patiko labiausiai. Ji nuolat juo puošdavosi.

— Taip! — nuryju gerklėje įstrigusį gumulą, mėgindama išlikti rami. — Gal galėčiau jį pamatyti?

— Vėrinys bus jos dėžutėje, — linkteli Džine. — Tik gal galėčiau iš pradžių jūsų paprašyti užpildyti vieną dokumentą? Ar turite tapatybės kortelę?

— Žinoma, — besidaužančia širdimi rausiuosi po rankinę. Negaliu patikėti. Buvo taip paprasta!

Pildydama dokumentą nuolat dairausi ieškodama Sadi, bet jos niekur nesimato. Kur ji dingo? Ji praleidžia tokią svarbią akimirką!

— Štai, — stumteliu dokumentą Džinei. — Ar galėčiau tą vėrinį paimti? Aš kone artimiausia jos giminaitė...

— Teisininkai sakė, kad artimiausi giminės nesidomėjo asmeniniais jos daiktais, — sako Džine. — Ji turėjo sūnėnų, tiesa? Niekada jų nematėme.

— Ai, — nuraustu. — Mano tėtis ir dėdė.

— Laikėme tuos daiktus, jeigu kartais jie persigalvotų... — Džine pastumia dvivėres duris. — Bet nemanau, kad negalėčiau visko atiduoti jums, — ji trukteli pečiais. — Atvirai kalbant, tų daiktų nedaug. Na, jeigu neskaičiuosime kelių papuošalų... — Ji sustoja ir mosteli ranka, rodydama pakabintą nuotrauką. — Štai ji! Štai mūsų Sadi.

Matau tą pačią susiraukšlėjusią ponią iš kitos nuotraukos. Ji įsisupusi į rožinį nėriniuotą šalį, baltuose cukraus vatos plaukuose įrištas kaspinas. Žvelgdama į nuotrauką galugerklyje pajuntu kylantį gumulą. Niekaip negaliu susieti šio menkučio, seno, susiraukšlėjusio veido su išdidžiu, elegantišku Sadi profiliu.

— Tada ji šventė šimtas penktąjį gimtadienį, — Džine rodo į kitą nuotrauką. — Žinote, ji — pati seniausia mūsų gyventoja, senesnės niekada nebuvo! Ji gaudavo telegramas iš karalienės!

Šioje nuotraukoje priešais Sadi padėtas gimtadienio tortas, o aplink susispietusios plačiai besišypsančios slaugės su arbatos puodeliais, pasipuošusios gimtadienio kepuraitėmis. Žvelgdama į jas pajuntu atsėlinančią gėdą. Kaip nutiko, kad mūsų ten nebuvo? Kaip nutiko, kad šalia jos nebuvo nei manęs, nei mamos, nei tėtės, nei kieno nors kito?

— Gaila, kad tada nebuvau, — prikandu lūpą. — Na... aš nežinojau.

— Viskas sudėtinga, — Džine man šypsosi neketindama priekaištauti, todėl, savaime suprantama, pasijuntu milijoną kartų prasčiau. — Nesijaudinkit. Ji buvo visai laiminga. Net neabejoju, kad jūs labai gražiai su ja atsisveikinote.

Pagalvoju apie varganas, menkutes Sadi laidotuves tuščioje salėje ir pasijuntu dar blogiau.

— Eee... sakykim. Vaje! — staiga mano dėmesį patraukia viena nuotraukoje matoma detalė. — Palaukite! Ar tai jis?

— Tai vėrinys su laumžirgiu, — abejingai linkteli Džine. — Jeigu norite, galite pasiimti tą nuotrauką.

Nusikabinu nuotrauką svaigdama iš nuostabos, negalėdama patikėti. Štai jis, vos matomas, kyšantis iš po tetos Sadi šalio klosčių. Štai karoliukai. Štai netikrais deimantais inkrustuotas laumžirgis. Visai toks pat, kaip ji ir nupasakojo. Vėrinys tikras!

— Atsiprašau, kad niekas iš mūsų nedalyvavo laidotuvėse, — atsidūsta Džine, kai vėl nužingsniuojame koridoriumi. — Šią savaitę kilo bėdų dėl kai kurių darbuotojų. Bet per vakarienę prisiminėme ją tostu... Na, štai! Sadi daiktai.

Atėjome į nedidelį sandėlį su apdulkėjusiomis lentynomis; Džine man paduoda batų dėžutę. Dėžutėje randu seną šepetį plaukams metaline nugarėle ir porą senų knygų minkštais viršeliais. Matau ir pačiame dugne švytinčius ringėmis sudėtus karoliukų vėrinius.

— Ar čia viskas? — nesusilaikau nenusistebėjusi.

— Jos drabužių nepalikome, — Džine mosteli ranka tarsi atsiprašydama. — Tiesą sakant, tie drabužiai net nebuvo jos. Na, ji ne pati juos išsirinko.

— O kur daiktai iš ankstesnio jos gyvenimo? Kur... baldai? Ar suvenyrai?

Džine patraukia pečiais.

— Atsiprašau, bet aš čia dirbu tik penkerius metus, o Sadi jau labai seniai mūsų gyventoja. Juk daiktai lūžta, nusidėvi, pasimeta, ir jų nepakeičia kitais...

— Žinoma.

Mėgindama nuslėpti ištikusį šoką, pradedu kraustyti menkus daiktelius. Žmogus nugyvena šimtą penkerius metus, ir lieka tik tiek? Batų dėžutė?

Prisikasusi prie surizgusių vėrinių ir segių pačiame dugne, pajuntu augantį jaudulį. Išnarplioju visus karolius, ieškau geltono stiklo, netikrų deimantų žybsnio, laumžirgio...

Jo čia nėra.

Nepaisydama staiga užslinkusios negeros nuojautos, kresteliu karolių ringes ir gražiai jas ištiesinu. Iš viso trylika vėrinių. Ieškomo vėrinio tarp jų nėra.

— Džine, nerandu vėrinio su laumžirgiu.

— Oo, varge! — susirūpinusi Džine žvelgia man per petį. — Turėtų būti! — Ji paima kitą vėrinį, suvertą iš mažyčių purpurinių karoliukų, ir švelniai nusišypso. — Tai dar vienas jos mėgstamas vėrinys...

— Bet aš tikrai ieškau būtent vėrinio su laumžirgiu, — suprantu, kad kalbu suirzusiu tonu. — Ar jis galėtų būti kur nors kitur?

Džine atrodo suglumusi.

— Keista. Paklauskime Harietos. Ji tvarkė kambarį.

Nuseku paskui Džinę koridoriumi, žengiame pro duris su užrašu „Personalas“. Už durų — nedidelis jaukus kambarėlis; senuose gėlėtuose foteliuose sėdi trys slaugės ir geria arbatą.

— Harieta! — Džine kreipiasi į rausvaskruostę merginą su akiniais. — Tai Sadi antros eilės dukterėčia Lara. Ji nori to dailaus vėrinio su laumžirgiu, kurį nešiodavo Sadi. Gal kur nors jį matei?

O, Dieve. Kodėl jai reikėjo pasakyti būtent šitaip? Dabar atrodysiu kaip koks siaubingas visko besigviešiantis personažas iš „Skrudžo Makdako“.

— Vėrinio reikia ne man, — skubu pasiaiškinti. — Man jo reikia... geriems tikslams.

— Sadi dėžutėje jo nėra, — aiškina Džine. — Gal žinai, kur vėrinys galėtų būti?

— Nėra? — stebisi Harieta. — Na, gal jo apskritai tame kambaryje nebuvo. Žinai, neprisimenu, kad būčiau jį mačiusi. Atleisk, žinau, kad daiktus turėjau aprašyti. Tačiau tą kambarį tvarkėme skubėdamos, — ji žvelgia į mane ir tęsia gindamasi, — tada turėjome tiek darbų...

— Gal numanote, kur tasai vėrinys galėtų būti? — bejėgiškai žvelgiu į slauges. — Ar galėjo kas nors kur nors jį padėti? Ar galėjo kas nors jį padovanoti kokiai nors kitai slaugos namų gyventojai?

— Dėvėtų daiktų išpardavimas! — išgieda kampe sėdinti liesa tamsiaplaukė slaugė. — Jis nebuvo netyčia parduotas per dėvėtų daiktų išpardavimą, ką?

— Dėvėtų daiktų išpardavimas? — pasisuku, kad geriau ją matyčiau.

— Prieš du savaitgalius buvome suorganizavę labdaros renginį. Visi slaugos namų gyventojai ir jų šeimos aukojo ką galėdami. Buvo ir malonių niekučių stalelis su įvairiais senais papuošalais.

— Ne, — purtau galvą. — Sadi niekada nebūtų paaukojusi savo vėrinio. Tas papuošalas jai buvo ypatingas.

— Ir aš taip sakau, — trukteli pečiais slaugė. — Daiktai keliavo iš kambario į kambarį. Visur buvo pilna visa ko prikrautų dėžių. Gal kas netyčia tą vėrinį paėmė.

Ji kalba taip abejingai, kad staiga pasijuntu pykstanti už Sadi.

— Bet juk taip klysti negalima! Žmonių daiktai turėtų būti laikomi saugiai! Vėrinys negali taip imti ir pradingti!

— Rūsyje yra seifas, — susirūpinusi įsiterpia Džine. — Prašome, kad tikrai vertingus daiktus mūsų gyventojai laikytų būtent ten. Na, žiedus su deimantais ir panašiai. Jeigu vėrinys buvo vertingas, jis tikrai turėjo būti užrakintas...

— Tiesą sakant, jis nebuvo vertingas, na, man taip atrodo. Jis tiesiog buvo... svarbus. — Atsisėdu trindama kaktą, mėgindama surikiuoti mintis. — Tai ar galėtume jį rasti? Ar žinote, kas dalyvavo išpardavime?

Slaugės pasikeičia abejonių kupinais žvilgsniais, aš atsidustu.

— Galite neatsakyti. Nežinote.

— Žinome! — tamsiaplaukė slaugė staiga padeda arbatos puodelį. — Ar dar turime loterijos dalyvių sąrašą?

— Loterijos dalyvių sąrašas! — pakartoja nušvitusi Džine. — Žinoma! Kiekvienas, atėjęs ko nors įsigyti, nusipirko loterijos bilietą, — aiškina man ji. — Jie visi paliko savo pavardes ir adresus, jeigu kartais laimėtų. Pagrindinis laimėjimas — butelis „Baileys“ likerio, — išdidžiai priduria Džine. — Dar turėjome „Yardley“ dovanų rinkinį...

— Ar turite sąrašą? — ją nutraukiu. — Gal galėtumėte man parodyti?

Po penkių minučių jau gniaužiu rankoje keturių puslapių vardų ir adresų sąrašo kopiją. Iš viso šešiasdešimt septyni loterijos dalyviai.

Šešiasdešimt septynios galimybės.

Ne, „galimybė“ — per stiprus žodis. Šešiasdešimt septyni menkučiai šansai.

— Na, dėkoju, — nusišypsau mėgindama neatrodyti per daug įbauginta. — Aš patikrinsiu šį būrį. O jeigu jūs ką nors rasite...

— Žinoma! Mes visos ieškosime, tiesa? — Džine kreipiasi į visas kambaryje esančias slauges, ir trijulė linkteli.

Vėl nuseku koridoriumi paskui Džinę; mums priėjus prie lauko durų, ji susimąsto.

— Lara, mes turime lankytojų knygą. Nežinau... gal norėtumėt joje pasirašyti?

— Aa, — trypčioju nesumodama, ką atsakyti. — Ee... taip. Kodėl gi ne?

Džine paima didelę knygą raudonais viršeliais ir sklaido lapus.

— Visi mūsų gyventojai turi savo puslapius. Bet Sadi puslapyje niekada nebuvo daug įrašų. Na, o kadangi jūs pas mus apsilankėte, pamaniau, gal būtų gražu, kad pasirašytumėt, net jei jos ir nebėra... — Džine nurausta. — Gal kvailai elgiuosi?

— Ne. Jūs labai miela, — vėl pajuntu kaltę. — Turėjome čia lankytis dažniau.

— Na, štai, — Džine sklaido kreminius puslapius. — Oi, tik pažvelkite! Šiais metais ji buvo sulaukusi vieno lankytojo! Prieš kelias savaites. Aš atostogavau, todėl ir nemačiau.

— Čarlzas Rysas, — perskaitau, kone per visą puslapį gražiomis, didelėmis raidėmis rašydama „Lara Lington“, kad ne taip matytųsi tuščias sklypas. — Kas tasai Čarlzas Rysas?

— Kas žino? — gūžteli pečiais Džine.

Čarlzas Rysas. Suintriguota žvelgiu į pavardę. Gal jis buvo brangiausias Sadi vaikystės draugas? Arba mylimasis. O, Dieve, taip. Gal jis — malonus senukas su lazdele, atėjęs dar kartą palaikyti savo brangiosios Sadi už rankos. O dabar jis net nežino, kad ji mirė, ir nebuvo pakviestas į laidotuves...

Mes tikrai niekam tikusi šeima.

— Ar tas Čarlzas Rysas paliko kokią nors informaciją apie save? — pakeliu akis. — Ar jis buvo labai senas?

— Nežinau. Bet galiu paklausinėti... — ji paima iš manęs knygą; perskaičiusi mano pavardę Džine nušvinta. — Lington! Ar esate kaip nors susijusi su „Lingtono kava“?

O, Dieve... Šiandieną tikrai to neištverčiau...

— Ne, — nusišypsau puse lūpų. — Paprastas sutapimas.

— Na, man buvo tikrai labai malonu susipažinti su Sadi antros eilės dukterėčia. — Mums priėjus prie durų, Džine bičiuliškai mane apkabina. — Žinote, Lara, man atrodo, kad jūs net šiek tiek į ją panaši. Jūs abi esate panašios dvasios. Ir dar jaučiu tokį patį gerumą.

Kuo slaugė man malonesnė, tuo šlykščiau jaučiuosi. Nesu gera. Na, tik pažvelkite į mane. Aš net nė karto neaplankiau savo tetos. Nedalyvauju labdaros renginiuose. Na, taip, kartais nuperku Big Issue^5, bet tik tada, kai nelaikau puodelio su kapucino kava ir kai nereikia labai ilgai raustis po rankinę ieškant piniginės...

— Džine, — jai mosteli raudonplaukė slaugė. — Ar galėčiau persimesti žodeliu?

Ji nusitempia Džinę į šalį ir kažką tyliai jai murma. Išgirstu pavienius žodžius “...keista... policija“.

— Policija? — nustebusi Džine išverčia akis.

— ... nežinau... numeris... š

Džine paima popieriaus skiautę, paskui atsigręžusi dar kartą man nusišypso. Išspaudžiu šiokį tokį šypsnį; mane paralyžiuoja siaubas.

Policija. Visai pamiršau policiją.

Aš jiems pasakiau, kad Sadi slaugos namuose nužudė ten dirbantys žmonės. Šios mielos, kone šventos slaugutės. Kodėl taip pasakiau? Ką sau maniau?

Ir dėl visko kalta Sadi. Ne, ne ji. Tai aš kalta. Turėjau laikyti užčiauptą srėbtuvę.

— Lara? — į mane žiūri išsigandusi Džine. — Ar gerai jaučiatės?

Ji tuoj bus apkaltinta žmogžudyste, bet apie tai dar nenutuokia. Ir dėl visko kalta aš. Aš sužlugdysiu jų visų karjerą, slaugos namai bus uždaryti ir užkalti, o visi tie senukai neturės kur dėtis...

— Lara?

— Viskas gerai, — galiausiai prastenu gergždžiančiu balsu. — Gerai. Bet dabar turiu eiti, — linkstančiomis kojomis atatupsta žengiu pro duris. — Labai ačiū. Iki.

Palaukiu, kol pereisiu taką, kol saugiai pasieksiu šaligatvį, tada išsitraukiu mobilųjį telefoną ir kone dusdama iš panikos greitai surenku detektyvo Džeimso numerį. Man tikrai nereikėjo kitų apkaltinti žmogžudyste. Daugiau niekada niekada taip nedarysiu. Aš dėl visko prisipažinsiu, suplėšysiu užrašytus parodymus...

— Detektyvo Džeimso biuras, — mano mintis nutraukia tarškus moters balsas.

— Oi, sveiki, — mėginu kalbėti ramiai. — Skambina Lara Lington. Gal galėčiau pasikalbėti su detektyvu Džeimsu arba konsteble Deivis?

— Deja, jie abu išvykę pagal iškvietimus. Gal galėčiau jiems ką nors perduoti? Jeigu labai svarbu...

— Taip, labai labai svarbu. Reikalas susijęs su žmogžudyste. Gal galėtumėte pasakyti detektyvui Džeimsui, kad aš... aš... susivokiau.

— Susivokėte, — aidu atsiliepia moteris, turbūt viską užsirašinėdama.

— Taip. Dėl savo pareiškimo. Susivokimas, sakyčiau, esminis.

— Man atrodo, kad jums būtų geriau asmeniškai pasikalbėti su detektyvu Džeimsu...

— Ne! Negaliu laukti! Turite jam pasakyti, kad slaugės nenužudė mano antros eilės tetos. Jos visai nieko nepadarė. Jos nuostabios, ir įvyko baisi klaida, ir... na... iš tikrųjų...

Jau mėginu save perlaužti ir sukandusi dantis prisipažinti, kad viską išgalvojau, bet staiga mane sulaiko baisi mintis. Negaliu prisipažinti. Negaliu pasakyti, jog viską pramaniau. Iškart bus tęsiamos laidotuvės. Prisimenu laidotuvių biure skardenusį piktą Sadi riksmą ir pajuntu didžiulį nerimą, perbėgusį šiurpu. Negaliu leisti, kad taip nutiktų. Tiesiog negaliu.

— Klausau? — kantriai mane paragina moteris.

— Aš... eee... tiesą sakant...

Mano mintys vartosi kūliais; mėginu rasti sprendimą, leidžiantį man būti sąžiningai ir kartu laimėti laiko Sadi. Bet niekaip nerandu. Tokio sprendimo nėra. O tai moteriai greitai nusibos laukti, ji padės ragelį... turiu ką nors pasakyti...

Turiu kuo nors patraukti jų dėmesį. Nors trumpam. Kol rasiu vėrinį.

— Ten buvo kai kas kita, — lepteliu. — Vyriškis. Tai jį girdėjau kalbantį aludėje. Kažkaip susipainiojau. Jis buvo su ožiška barzdele, supinta į kasytę, — priduriu lyg šiaip sau. — Ir dar su randu ant skruosto. Dabar jau aiškiai prisimenu.

Jie niekada neras žmogaus su į kasytę supinta ožio barzdele ir randu ant skruosto. Mes saugios. Kolei kas.

— Žmogus su supinta barzdele... — pakartoja moteris, skubėdama viską užsirašyti.

— Ir randu.

— Atleiskite, o kuo tas žmogus įtariamas?

— Mano antros eilės tetos nužudymu! Aš pateikiau pareiškimą, bet jis klaidinantis. Taigi, jeigu jūs galėtumėte jį anuliuoti...

Ilgoka pauzė, paskui moteris prataria:

— Mieloji, mes taip paprastai pareiškimų neanuliuojame. Manau, jog detektyvas Džeimsas turbūt pats norės su jumis pasikalbėti.

O, Dieve. Tiesą sakant, aš tikrai tikrai nenoriu kalbėtis su detektyvu Džeimsu.

— Puiku, — mėginu kalbėti linksmai. — Ne bėda. Svarbiausia, kad jis sužinotų, jog slaugės čia tikrai niekuo dėtos. Gal galėtumėte šitai užrašyti ant kokio lipnaus lapelio? „Slaugės to nepadarė.“

— “Slaugės to nepadarė“, — kažkuo abejodama pakartoja moteris.

— Būtent. Ir užrašyti reikėtų didžiosiomis raidėmis. Ir palikti jam ant stalo.

Dar viena — dabar net dar ilgesnė — pauzė. Paskui moteris klausia:

— Gal galėtumėte pakartoti savo pavardę?

— Lara Lington. Jis žinos, kas aš.

— Neabejoju, kad žinos. Na, kaip sakiau, panele Lington, neabejoju, kad detektyvas Džeimsas su jumis susisieks.

Baigiu pokalbį ir vatinėmis kojomis traukiu keliu. Sakyčiau, šįkart iš balos išlipau sausa. Bet, atvirai kalbant, mano nervai visai pakrikę.

Po dviejų valandų man ne tik pakrikę nervai. Aš visai nusibaigusi.

Tiesą sakant, išvydau visai naujas, kiek pablukusias britų visuomenės spalvas. Gal atrodytų visai paprasta paskambinti keliems žmonėms iš sąrašo ir paklausti, ar jie nenusipirko vėrinio. Galėtų atrodyti nesudėtinga, kol iš tikrųjų pats nepamėgini.

Dabar jaučiuosi galinti parašyti ištisą knygą apie žmogaus prigimtį, ir toji knyga vadintųsi Žmonės išties nelinkę padėti. Pirmiausia jie nori išsiaiškinti, kaip sužinojau jų pavardę ir telefono numerį. Paminėjus žodį „loterija“, jie nori sužinoti, ką laimėjo, ar net šūkteli sutuoktiniui: „Darenai, mes laimėjome loterijoje!“ Kai skubu pasakyti „jūs nieko nelaimėjote“, gerą nuotaiką akimirksniu pakeičia įtarumas.

O kai užkabinu kitą temą ir paklausiu, ką jie pirko labdaros turgelyje, įtarumas dar labiau išauga. Tada jie net neabejoja, kad noriu jiems ką nors parduoti ar telepatijos būdu pavogti kreditinių kortelių duomenis. Paskambinusi trečiu numeriu išgirdau, kaip kažkoks vyrukas šūktelėjo: „Esu apie tai girdėjęs. Jie paskambina ir stengiasi kuo ilgiau užtęsti pokalbį. Tai internetiniai sukčiai. Tina, padėk ragelį.“

Kaip gali būti internetiniai sukčiai? — norėjau sušukti. Mes neprisijungę prie interneto!

Padėti norėjo tik viena moteris; ji vardu Eilina Roberts. Tiesą sakant, ji man buvo kaip rakštis, nes pasakodama apie tai, ką nusipirko sendaikčių turgelyje, manęs gailėdama ir klausinėdama, ar nemanau susiverti kito panašaus vėrinio, nes Bromlyje yra nuostabi karoliukų parduotuvė, pralaikė mane prie telefono dešimt minučių.

Ach...

Pasitrinu kaistančią ausį, taip ilgai prispaustą prie telefono, ir suskaičiuoju iš sąrašo išbrauktus vardus. Dvidešimt trys. Liko keturiasdešimt keturi. Niekam tikusi mintis. Niekada nesurasiu to kvailo vėrinio. Ištiesiu nugarą, sulankstau sąrašą ir įsidedu į rankinę. Likusiems paskambinsiu rytoj. Galbūt.

Einu į virtuvę, įsipilu taurę vyno ir kišu į orkaitę lazaniją, kai pasigirsta jos balsas:

— Ar radai mano vėrinį?

Krūpteliu, trenkiu galvą į orkaitės dureles ir pakeliu akis. Ant praviro lango palangės sėdi Sadi.

— Prieš pasirodydama duok kokį nors ženklą! — surinku. — Beje, kur buvai? Kodėl staiga mane palikai?

— Tie namai mirtinai nemalonūs, — ji pakelia smakrą. — Pilni senių. Turėjau išsinešdinti.

Ji kalba kone linksmai, bet žinau, kad jai buvo labai nemalonu ten sugrįžti. Turbūt todėl ji dingo ilgam.

— Bet ir tu buvai sena, — primenu Sadi. — Tuose namuose buvai seniausia. Žiūrėk, čia tu! — Kišu ranką į švarkelio kišenę ir ištraukiu nuotrauką, kurioje ji susiraukšlėjusi ir pražilusi. Vos įžiūrimai truktelėjo Sadi veido raumenukas; paskui ji metė į nuotrauką paniekos kupiną žvilgsnį.

— Čia ne aš.

— Tu! Nuotrauką man davė slaugos namų sesutė. Ji sakė, jog nuotraukoje pavaizduota tu, švenčianti šimtas penktąjį gimtadienį! Turėtum didžiuotis! Gaudavai telegramų iš karalienės...

— Noriu pasakyti, kad čia ne aš. Niekada taip nesijaučiau. Širdyje niekas taip nesijaučia. Štai kaip aš jaučiuosi, — Sadi išskečia rankas. — Štai taip. Pana trečioj dešimty. Visą gyvenimą. O išorė — tai tik... apvalkalas.

— Na, vis tiek, sumaniusi išeiti, turėjai mane įspėti. Palikai mane visai vieną!

— Tai ar gavai vėrinį? Ar jį turi? — Sadi veidas sušvinta viltimi, ir aš nesusilaikau nesusiraukusi.

— Atleisk. Jie turėjo dėžutę su tavo daiktais, bet vėrinio su laumžirgiu joje nebuvo. Niekas nežino, kur jis dingo. Man tikrai labai gaila, Sadi.

Pasirengiu įniršio priepuoliui, šmėkliškam riksmui... bet nieko neišgirstu. Ji tik nežymiai krusteli, tarsi kas nors būtų sumažinęs įtampą.

— Bet aš ieškau toliau, — priduriu. — Skambinu kiekvienam, kas tik buvo sendaikčių turgelyje; na, gal kas nors tą vėrinį nupirko. Visą popietę kalbėjau telefonu. Tiesą sakant, darbas tikrai nelengvas, — pridedu. — Ganėtinai alinamas.

Dabar iš Sadi tikiuosi šiokio tokio dėkingumo. Kokios nors malonios kalbelės apie tai, kokia aš šauni, kaip ji vertina visas mano pastangas. Tačiau Sadi neramiai atsidūsta ir dingsta perėjusi kiaurai sieną.

— Taigi nėra už ką, — sužiopčioju jai pavymui.

Einu į svetainę, pradedu junginėti televizoriaus kanalus, ir tada vėl pasirodo Sadi. Dabar ji atrodo gerokai įsilinksminusi.

— Gyveni su labai savitais žmonėmis! Ten, viršuje, kažkoks žmogus užgulęs aparatą ir kažką niurna.

— Ką? — spoksau į ją. — Sadi, tau negalima šnipinėti mano kaimynų!

— Ką reiškia „pakraipyk pusrutuliukus“? — klausia ji nekreipdama dėmesio į mano pastabą. — Taip dainavo per radiją kažkokia mergina. Skamba kaip nesąmonė.

— Tai reiškia... pašok. Nekreipk dėmesio.

— Bet kodėl „pusrutuliukus“? — Sadi vis tiek stebisi. — Ar tai reiškia batelių nosių formą?

— Aišku, kad ne! Pusrutuliukai yra... — atsistoju ir pliaukšteliu sau per užpakalį. — Taip ir šoki, — parodau kelis gatvės šokio judesius, paskui pažvelgiu į Sadi, kuri nebetveria juoku.

— Atrodai kaip ištikta traukulių priepuolio! Tai ne šokis!

— Tai modernus šokis, — dėbteliu į ją ir atsisėdu.

Aš jautriai reaguoju į kitų pastabas apie mano šokių judesius. Gurkšteliu vyno ir perlieju Sadi kritišku žvilgsniu. Dabar ji spokso į televizorių ir išpūtusi akis žiūri „Ist Endo gyventojus“.

— Kas čia?

— “Ist Endo gyventojai“. Tokia pramoginė televizijos laida.

— Kodėl jie taip pykstasi?

— Nežinau. Visada taip būna, — vėl gurkšteliu vyno.

Negaliu patikėti, kad mirusiai savo antros eilės tetai aiškinu apie tai, kas yra „Ist Endo gyventojai“ ir „pakraipyk pusrutuliukus“. Tikriausiai turėtume kalbėtis apie reikšmingesnius dalykus?

— Klausyk, Sadi... kas tu? — staiga pagauta smalsumo klausiu išjungdama televizorių.

— Ką turi galvoje klausdama, kas aš? — įsižeidusi klausia ji. — Aš — mergina. Visai kaip tu.

— Mirusi mergina, — primenu. — Vadinasi, ne visai kaip aš.

— Gali man šito nepriminti, — lediniu balsu atsako Sadi.

Žiūriu, kaip ji įsitaiso ant sofos krašto, aiškiai mėgindama atrodyti natūraliai, nors jai negalioja jokie traukos dėsniai.

— Ar turi kokių nors ypatingų antžmogiškų galių? — griebiuosi kitokios taktikos. — Ar gali sukelti gaisrą? Arba ištįsti ir tapti visai plonyte?

— Ne, — vėl įsižeidusi atsako Sadi. — Beje, aš ir taip plona.

— Ar turi priešų, kuriuos dabar galėtum įveikti? Kaip Bafi?

— Kas toji Bafi?

— Vampyrų žudikė, — paaiškinu. — Ją rodo per televiziją. Ji įveikia demonus ir vampyrus...

— Nepasakok tokių absurdų, — šiurkščiai nukerta mane Sadi. — Vampyrų nebūna.

— Na, vaiduoklių irgi nebūna! — atšaunu. — Ir jokie čia ne absurdai! Nejau nieko nežinai? Daugelis vaiduoklių grįžta, kad nugalėtų tamsiąsias blogio jėgas, kad išvestų žmones į šviesą ir panašiai. Jie padaro ką nors teigiama. O ne tik sėdi ir žiūri televizorių.

Sadi trukteli pečiais, tarsi norėdama pasakyti „ar man rūpi?“

Gurkšnoju vyną įtemptai galvodama. Akivaizdu, jog ji čia ne tam, kad išgelbėtų pasaulį nuo tamsiųjų jėgų. Gal ji ketina nušviesti varganą žmonijos būtį, atskleisti gyvenimo prasmę ar dar ką nors... Gal turėčiau iš jos mokytis...

— Vadinasi, pragyvenai visą dvidešimtą amžių, — surizikuoju. — Tikrai žavu. O koks buvo... ee... Vinstonas Čerčilis? Arba Džonas Ficdžeraldas Kenedis? Kaip manai, ar tikrai jį nužudė Li Harvis Osvaldas?

Sadi spokso į mane, lyg būčiau idiote.

— Iš kur galiu žinoti?

— Iš tur! — atsakau gindamasi. — Juk tu atklydusi iš istorijos! Kaip žmonės gyveno Antrojo pasaulinio karo metais? — Mano nuostabai, Sadi veidas visai nieko nesako. — Nejau neprisimeni? — klausiu negalėdama patikėti.

— Aišku, kad prisimenu, — Sadi susitvardo. — Buvo šalta, liūdna, buvo užmušti daugelio žmonių draugai, ir aš mieliau apie tai negalvočiau, — ji kalba glaustai ir aiškiai, tačiau vos pastebima dvejonė kursto mano smalsumą.

— Ar prisimeni visą savo gyvenimą? — atsargiai paklausiu.

Jos prisiminimai turėtų apimti daugiau nei šimtmetį. Kaip, po galais, ji įstengia juos visus suvaldyti?

— Viskas panašu į... sapną, — sakytum sau pačiai sumurma Sadi. — Kai kurios atkarpos miglotos, — ji suka aplink pirštą sijono kraštelį ir nežinia kur klaidžioja žvilgsniu. — Prisimenu viską, ką man reikia prisiminti, — galiausiai sako ji.

— Tu pati pasirenki, ką prisiminti, — patikslinu.

— Nepasakyčiau, — jos akyse blyksteli kažkokia nenusakoma emocija, ir Sadi nusuka akis, tarsi norėdama baigti pokalbį. Ji atsistoja priešais židinį ir pažvelgia į mano nuotrauką. Tai suvenyras iš Madam Tiuso muziejaus; stoviu išsišiepusi šalia vaškinio Brado Pito.

— Ar čia tavo mylimasis? — atsisuka Sadi.

— Norėčiau, kad taip būtų, — ironiškai atsakau.

— Ar tu neturi jokio mylimojo? — jos balse nuskamba tiek užuojautos, jog man pasidaro mažumėlę apmaudu.

— Prieš kelias savaites turėjau vaikiną vardu Džošas. Bet dabar viskas baigta. Taigi... šiuo metu esu viena.

Sadi su viltimi žvelgia į mane.

— Kodėl nesusirandi kito mylimojo?

— Nes nenoriu taip paprastai tiesiog imti ir susirasti kitą mylimąjį! — atsakau suirzusi. — Dar nesu pasirengusi.

— Kodėl ne? — Sadi atrodo suglumusi.

— Todėl, kad mylėjau jį. Išsiskyrimas buvo tikrai labai sunkus! Jis buvo mano sielos draugas, mes kuo puikiausiai tikome...

— Tai kodėl jis tave paliko?

— Nežinau. Tiesiog nežinau! Na, turiu vieną versiją... — nutylu įsiskaudinusi. Man vis dar sunku kalbėti apie Džošą. Nors, kita vertus, palengvėja žinant, kad turiu naują klausytoją. — Gerai, pasakyk, ką manai, — nuspiriu batus, sėdu ant sofos sukryžiavusi kojas ir pasilenkiu Sadi pusėn. — Mes draugavome, ir viskas klostėsi puikiai...

— Ar jis gražus? — nutraukia mane Sadi.

— Aišku, kad gražus! — Išsiimu mobilųjį telefoną, susirandu žaviausią jo nuotrauką ir kyšteliu Sadi. — Štai jis.

— Mmm, — ji palinksi galva, tarsi sakytų „vidutiniškas“.

Mmm? Ar tik tiek ji tegali pasakyti? Juk Džošas neabejotinai, nepaneigiamai puikios išvaizdos, ir mano šališkumas čia niekuo dėtas.

— Susipažinome per laužų deginimo šventę. Jis dirba informacinių technologijų reklamos srityje, — maigau mygtuką ir rodau jai kitas nuotraukas. — Mes taip puikiai sutapome, na, žinai, kaip būna? Ištisas naktis praleisdavome kalbėdamiesi.

— Kaip nuobodu, — Sadi suraukia nosį. — O aš ištisas naktis kortuočiau.

— Stengėmės vienas kitą pažinti, — pasakau perverdama Sadi įžeisto žmogaus žvilgsniu. — Bendraujant taip elgiamasi.

— Ar eidavote pašokti?

— Kartais! — imu nekantrauti. — Bet ne tai svarbiausia! Svarbiausia, kad buvome tobula pora. Kalbėdavomės apie viską. Gyvenome vienas kitu. Nuoširdžiai tikėjau, kad jis ir yra Tasai Vienintelis. Bet paskui... — nutylu; skaudžios mano mintys klaidžioja senais takais. — Na, nutiko du dalykai. Pirmiausia aš... aš negerai pasielgiau. Mes ėjome pro juvelyrinę parduotuvę, ir aš pasakiau: „Štai žiedelis, kurį galėtum man nupirkti“. Na, aš tik pajuokavau. Bet man atrodo, kad jis išsigando. Paskui, po poros savaičių, vienas jo grupės draugas nutraukė labai ilgai trukusius santykius. Visa grupė buvo priblokšta, tarsi perlieta smūginių bangų. Mintys apie būsimą įsipareigojimą juos pritrenkė, jie nebegalėjo suimti savęs į rankas ir išsilakstė kas sau. Ir staiga Džošas... pradėjo trauktis. Galiausiai visai mane paliko ir net nemėgino pasikalbėti.

Užsimerkiu pajutusi, jog atgyja skaudūs prisiminimai. Tada mane ištiko šokas. Jis mane paliko parašęs elektroninę žinutę. Elektroninę žinutę...

— Bet iš tikrųjų žinau, kad jis man neabejingas, — prikandu lūpą. — Na, tai įrodo jau pats faktas, kad jis su manimi nesikalba! Jis išsigandęs arba nori pabėgti, arba yra kokia nors kita priežastis, kurios nežinau... Bet jaučiuosi tokia bejėgė, — pajuntu, kaip ašaros ima graužti akis. — Argi galiu viską grąžinti į savo vietas, jeigu jis nenori kalbėtis? Argi galiu stengtis, kad viskas susiklostytų geriau, jeigu nežinau, ką jis mano? Na, o kaip tu manai?

Tyla. Pakeliu akis ir pamatau Sadi, sėdinčią užsimerkusią ir tyliai niūniuojančią.

— Sadi? Sadi?

— Oi! — sumirksi ji. — Atleisk, paprastai, kai žmonės taip zyzia, įpuolu į transą.

Zyzia?

— Aš nezyziau! — sakau pasipiktinusi. — Aš tau pasakojau apie savo santykius su vaikinu!

Sadi stebi mane susidomėjusi.

— Tu siaubingai rimta, tiesa? — klausia ji.

— Ne, nerimta, — iškart atsakau išsigindama. — Ką tuo nori pasakyti?

— Kai buvau tavo metų, blogai pasielgusio vaikino vardas paprasčiausiai būdavo išbraukiamas iš šokių kortelės.

— Na, taip, — stengiuosi, kad mano balsas nenuskambėtų pamokomai. — Tačiau dabar reikalai šiek tiek rimtesni nei šokių kortelės. Užsiimame ne vien šokiais.

— Per vieną Naujųjų Metų šventę su mano drauge Banti labai negražiai pasielgė vaikinas vardu Kristoferis. Na, žinai, taksi automobilyje, — Sadi išverčia akis. — Taip, ji truputį paverkė, o paskui vėl pasipudravo nosytę ir ciu-ciu-ciū! Dar prieš Velykas buvo susižadėjusi!

— Ciu-ciu-ciū? — niekaip negaliu nuslėpti paniekos. — Tai toks tavo požiūris į vyrus? Ciu-ciu-ciū?

— O kas gi čia bloga?

— O kaip tinkamai sureguliuoti santykiai? Kaip įsipareigojimas?

Sadi suglumusi.

— Kodėl nuolat kalbi apie įsipareigojimą? Ar esi įsipareigojusi kokiai nors psichikos sutrikimų turinčių žmonių prieglaudai?

— Ne! — stengiuosi neprarasti kantrybės. — Kalbu apie... Klausyk, ar buvai ištekėjusi?

Sadi patraukia pečiais.

— Buvau ištekėjusi kurį laiką. Mes per dažnai bardavomės. Barniai taip vargina; galiausiai imi svarstyti, kaip tasai vyriokas kada nors tau galėjo patikti. Taigi aš jį palikau. Išvykau į užsienį, į Rytus. Tai nutiko 1933 metais. Karo metais jis su manimi išsiskyrė. Mane apkaltino neištikimybe, — linksmai priduria ji. — Bet tada visi buvo per daug suglumę, kad mąstytų apie skandalą.

Virtuvėje suskamba orkaitės signalas, pranešantis, kad lazanija paruošta. Einu į virtuvę, o galvoje zvimbia visa nauja informacija. Sadi buvo išsiskyrusi. Ji mėgo flirtuoti. Ji gyveno „Rytuose“, kad ir kur tai būtų.

— Ar turi galvoje Aziją? — įsiverčiu lėkštėn lazaniją ir įsidedu truputį salotų. — Nes šiais laikais būtent taip vadiname Rytus. Beje, mes dirbame, kad santykiai būtų geri.

— Dirbate? — suraukusi nosį Sadi atsiduria šalia manęs. — Nelinksmai skamba. Gal todėl jūsų keliai ir išsiskyrė.

— Ne todėl! — Man atrodo, kad tuoj skelsiu jai antausį; ji mane taip pykdo... Ji nieko nesupranta.

— “Pasikliaukite mumis“, — perskaito Sadi užrašą ant lazanijos pakelio. — Ką tai reiškia?

— Reiškia, kad porcijoje mažai kalorijų, — nenoriai atsakau manydama, jog teks išklausyti mamos dažnai kartojamą paskaitą apie perdirbtą dietinį maistą ir apie tai, kad esu absoliučiai normalaus svorio, jog šiuo klausimu šiuolaikinės merginos gerokai perlenkia lazdą.

— Aa, tu laikaisi dietos, — Sadi akys sublizga. — Turėtum išmėginti Holivudo dietą. Visą dieną nieko nevalgai, išskyrus aštuonis greipfrutus ir vieną kietai virtą kiaušinį; galima gerti kavos. Ir dar — daug cigarečių. Šios dietos laikiausi mėnesį, ir svoris kriste krito. Viena mergina iš mano kaimo prisiekė, jog gėrė kaspinuočio tabletes, — dėstė prisiminimus Sadi. — Tik mums nesakė, iš kur jų gavo.

Spoksau į ją pajutusi lengvą pykinimą.

— Kaspinuočio?

— Žinai, kaspinuočiai suryja viską, ką suvalgai. Nuostabi mintis.

Atsisėdu ir pažvelgiu į lazaniją, bet dabar nebesijaučiu alkana. Iš dalies todėl, kad neišmetu iš galvos kaspinuočio. Ir dar dėl to, kad jau labai seniai taip atvirai niekam nepasakojau apie Džošą. Esu sudirgusi ir įpykusi.

— Galėčiau su juo pasikalbėti, — pasmeigiu riekelę agurko ir į ją įsispoksau. — Jeigu tik įlįsčiau į jo smegenis. Bet jis nepriima mano skambučių, nenori susitikti...

— Dar daugiau kalbų? — baisisi Sadi. — Kaip ketini jį pamiršti, jei nuolat apie jį kalbi? Mieloji, kai gyvenime kas nors susiklosto blogai, darai štai kaip, — ji prabyla išmanančio žmogaus tonu. — Pakeli smakrą, nutaisai žavingą šypsenėlę, susiplaki lašą kokteilio... ir pirmyn.

— Viskas nėra taip paprasta, — apmaudžiai atsakau. — Ir aš nenoriu jo pamiršti. Žinai, kai kas turi širdis. Kai kurie žmonės neišduoda savo tikrosios meilės. Kai kurie...

Staiga pamatau, kad Sadi vėl užsimerkusi ir niūniuoja.

Patikėkite, man vaidenasi labiausiai kuoktelėjęs vaiduoklis pasaulyje. Vieną akimirką ji rėkia man į ausį, kitą — apiberia įžeidžiamomis replikomis, dar kitą — šnipinėja kaimynus... Įsidedu kąsnį lazanijos ir kramtau įpykusi. Įdomu, ką dar ji matė kaimynų butuose. Gal galėčiau jos paprašyti pašnipinėti tą vaikiną, gyvenantį viršuje, kai jis triukšmauja; įdomu, ką jis iš tikrųjų veikia...

Palaukite.

Oi, Dievuli...

Kone paspringstu maistu. Be jokio įspėjimo galvoje šmėsteli nauja mintis. Kuo puikiausias, tobulas planas. Planas, kuris viską išspręs.

Sadi galėtų šnipinėti Džošą.

Ji galėtų įsigauti į jo butą. Galėtų pasiklausyti jo pokalbių. Galėtų išsiaiškinti, ką jis apie viską galvoja, o paskui man papasakotų, ir aš kaip nors išsiaiškinčiau, kokia mums iškilo bėda, ir galėčiau tą bėdą pašalinti...

Štai kur atsakymas. Štai jis. Štai kodėl ji buvo man atsiųsta.

— Sadi! — pašoku ant kojų varoma svaiginamo adrenalino. — Viską supratau! Žinau, kodėl tu čia! Ogi tam, kad mane ir Džošą vėl suvestum!

— Ne, ne todėl, — iškart paprieštarauja Sadi. — O todėl, kad rasčiau vėrinį.

— Negalėtum čia būti tik dėl kažkokio seno, pigaus vėrinio, — abejingai mosteliu ranka. — Gal tikroji priežastis yra ta, jog turi man padėti! Štai dėl ko buvai čia atsiųsta.

— Aš nebuvau atsiųstai — Sadi mirtinai įžeidė tokia mintis. — Ir mano vėrinys nėra pigus! Ir aš nenoriu tau padėti. Tai tu turėtum man padėti.

— Kas taip sakė? Galiu lažintis, kad tu — mano angelas sargas, — dabar jau rimtai užsikabinu. — Galiu lažintis, kad buvai atsiųsta į žemę parodyti, koks iš tikrųjų puikus mano gyvenimas, kaip filmuose.

Minutėlę Sadi žvelgia į mane tylėdama, paskui apsidairo po virtuvę.

— Nemanau, kad tavo gyvenimas puikus, — sako ji. — Manau, ganėtinai pilkas ir nuobodus. Ir tavo šukuosena baisi.

Dėbteliu į ją įpykusi.

— Tu — tikrai šūdinas angelas sargas!

— Nesu tavo angelas sargas! — atšauna Sadi.

— Iš kur žinai? — įsikarščiavusi mušuosi į krūtinę. — Labai aiškiai jaučiu visa esybe, jog esi čia tam, kad man padėtum susitaikyti su Džošu. Taip man sako dvasios.

— Na, o aš visa esybe labai aiškiai jaučiu, jog neturėčiau tau padėti susitaikyti su Džošu, — akimirksniu atkerta Sadi. — Man dvasios sako šitaip.

Ji moka išvesti iš pusiausvyros. Ką ji išmano apie dvasias? Kuri iš mūsų mato vaiduoklius?

— Na, aš gyva, vadinasi, aš ir vadovauju, — drebiu. — Taigi ir sakau, kad padėti man turi tu. Antraip galiu ir nerasti laiko ieškoti tavo vėrinio.

Nenorėjau visko taip tiesmukai išdrėbti. Bet, kita vertus, ji pati mane išprovokavo savo egoizmu. Na, tikrai. Ji turėtų norėti padėti savo antros eilės dukterėčiai.

Sadi piktai dėbteli į mane, bet aš aiškiai matau, jog ji supranta neturinti iš ko rinktis.

— Labai gerai, — pagaliau prataria Sadi, ir jos pečiai kilsteli nuo gilaus atodūsio. — Mintis siaubinga, bet, kaip matau, neturiu kito pasirinkimo. Ką nori, kad padaryčiau?

Šeštas skyrius

Jau ištisas savaites nebuvau tokia žvali. Ištisus mėnesius. Dabar aštunta ryto, o aš jaučiuosi kaip visai kitas žmogus! Man nebereikia nubusti prislėgtai, rankoje spaudžiančiai ašarom sulaistytą Džošo nuotrauką, ant grindų nebesivolioja degtinės butelis ir neskamba Alanis Morrisette muzika...

Gerai gerai, taip buvo tik vieną kartą.

Bet vis tiek... Tik pažvelkite į mane! Energinga. Atsigavusi. Kuo puikiausiai apvedžiotos akys. Šiugždanti dryžuota palaidinė. Pasirengusi pradėti dieną, pašnipinėti Džošą ir jį susigrąžinti. Net taksi užsisakiau, kad būtų greičiau.

Nueinu į virtuvę ir randu prie stalo sėdinčią Sadi, apsivilkusią jau kitą suknelę. Ši suknelė rausvai violetinė, su tiulio įsiuvais, nuo pečių krintanti klostėmis.

— Oho! — nesusilaikau neprasižiojusi. — Iš kur turi tiek daug skirtingų drabužių?

— Argi ne puiki suknelė? — Sadi atrodo savimi patenkinta. — Žinai, viskas labai paprasta. Aš tik įsivaizduoju save, vilkinčią kokią nors suknelę, ir ji jau ant manęs.

— Ar ši suknelė buvo viena iš tau labiausiai patikusių?

— Ne, ji buvo tokios merginos, kurios vardas, kiek žinau, Cecilija, — Sadi palygina sijono kraštą. — Visada šios suknelės norėjau.

— Tu nugvelbei kitos merginos drabužį? — nesusilaikau nesukikenusi. — Tu jį pavogei?

— Aš nevogiau, — šaltai atsako Sadi. — Nekalbėk nesąmonių.

— Iš kur žinai? — nesusilaikau jai neįgėlusi. — O gal ji irgi vaiduoklis, gal šiandieną ji nori šią suknelę apsivilkti, bet negali? Gal dabar ji kur nors sėdi ir baigia išverkti akis?

— Viskas yra ne taip, — atsako Sadi žvelgdama akmeniniu žvilgsniu.

— Iš kur žinai, kaip yra? Iš kur žinai... — nutylu, nes staiga man šauna puiki mintis. — Ei! Jau žinau! Tau tereikia įsivaizduoti savo vėrinį. Pasistenk mintyse jį išvysti ir turėsi. Greitai užsimerk, įtemptai galvok...

— Ar tu visada tokia nenuovoki? — nutraukia mane Sadi. — Jau mėginau. Mėginau įsivaizduoti triušių kailiukų peleriną ir šokių batelius, bet nieko negavau. Nežinau kodėl.

— Gal gali nešioti tik drabužius vaiduoklius, — minutėlę pasvarsčiusi pratariu. — Drabužius, kurie irgi mirę. Na, kurie jau suplyšę, kieno nors sunaikinti ar dar kaip nors...

Abi minutėlę žvelgiame į rausvai violetinę suknelę. Liūdna galvoti, kad ji suplyšusi. Tiesą sakant, jau geriau nebūčiau apie tai užsiminusi.

— Na, ar tu pasirengusi? — keičiu temą. — Jeigu greitai išvažiuosime, Džošą rasime dar neišėjusį į darbą. — Išsiimu iš šaldytuvo jogurtą ir pakabinu kelis šaukštus. Mane kaitina vien mintis apie tai, jog greitai būsiu netoli Džošo. Iš tikrųjų esu taip susijaudinusi, kad net neįstengiu baigti jogurto. Padedu pusę nuvalgyto indelio į šaldytuvą, šaukštelį įmetu į kriauklę. — Eikš. Skubėkim! — Čiumpu plaukų šepetį iš įprastos vietos vaisių vazoje ir persibraukiu per plaukus. Paskui stveriu raktus ir atsigręžusi pamatau mane apžiūrinėjančios Sadi žvilgsnį.

— Vargeli, tavo rankos tokios putlios, — prataria ji. — Anksčiau nepastebėjau.

— Jos neputlios, — atsakau įsižeidusi. — Tai kieti raumenys, — įtempiu rankų raumenis, ir Sadi pasibaisėjusi nusisuka.

— Dar blogiau, — ji su pasitenkinimu nužvelgia grakščias savo rankas. — Visada garsėjau gražiomis savo rankomis.

— Na, taip, bet šiais laikais mums patinka ryškesnės kūno linijos, — informuoju Sadi. — Mes vaikštome į sporto klubus. Ar tu jau pasirengusi? Taksi bus čia po minutėlės. — Pasigirsta lauko durų skambutis, ir aš pakeliu aparato ragelį.

— Sveiki! Aš jau lipu žemyn...

— Lara? — išgirstu pažįstamą kiek prislopintą balsą. — Mieloji, čia tėtis. Ir mama. Užsukome pažiūrėti, ar tau viskas gerai. Pamanėme, gal pagausime tave prieš darbą.

Spoksau į aparatėlį negalėdama patikėti. Tėtis ir mama? Ir būtent dabar... Ką jie kalba apie „užsukimą“? Mama ir tėtis niekada šiaip sau neužsuka.

— Ee... puiku! — stengiuosi kalbėti linksmai. — Tuoj nulipsiu!

Išeinu iš savo namų ir randu ant šaligatvio stovinčius mamą ir tėtį.

Mama laiko vazoninį augalą, tėtis rankoje gniaužia firminį „Holland&Barret“6 maišelį; jie kalbasi nuleistais balsais. Pamatę mane jie nutaiso apsimestines šypsenėles, lyg būčiau psichikos ligonis.

— Lara, mieloji, — matau sunerimusias tėtės akis, įbestas į manąsias. — Tu neatsakei į jokią mano žinutę. Mes labai nerimavome!

— Oi, tikrai, atleisk. Buvau truputį užsiėmusi.

— Kas nutiko policijos nuovadoje, širdele? — klausia mama, stengdamasi kalbėti ramiai.

— Viskas gerai. Parašiau pareiškimą.

— Oi, Maiklai, — mama užsimerkia apimta nevilties.

— Vadinasi, tikrai manai, kad teta Sadi buvo nužudyta? — Matau, kad tėtis įsibauginęs ne mažiau nei mama.

— Klausyk, tėti, nieko baisaus, — įtikinėju toliau. — Dėl manęs nesijaudinkit.

Mama atsimerkia.

— Vitaminai, — sako ji ir pradeda raustis po maišelį. — Paklausiau tos ponios vaistinėje apie... elgesio... — ji nutyla. — Ir dar levandų aliejukas... ir dar augalas gali padėti numalšinti stresą... galėtum su juo pasikalbėti! — Ji mėgina man įduoti vazonėlį su augalu, bet aš pasitraukiu netekdama kantrybės.

— Nenoriu to augalo! Pamiršiu jį palaistyti, ir jis numirs.

— Tau ir nereikia to augalo, — raminamu tonu sako tėtis, įspėjamu žvilgsniu šnairuodamas į mamą. — Bet akivaizdu, kad patyrei stiprų stresą — ir naujas verslas, ir Džošas...

Jie pakeis savo dainelę. Jie supras, kad elgiuosi teisingai, kai mudu su Džošu susitaikysime ir susituoksime. Bet dar ne dabar, savaime suprantama.

— Tėti, — nusišypsau kantraus ir išmintingo žmogaus šypsena. — Juk sakiau, kad apie Džošą nė nebegalvoju. Tiesiog gyvenu sau toliau ir tiek. Tai tu nuolat man jį primeni.

Cha. Ganėtinai gudrus žingsnis. Jau ketinu iškloti tėtei, kad galbūt jį apsėdo Džošas, kai prie mūsų privažiuoja taksi ir pro langą išlenda vairuotojo galva.

— Bikenholo 32?

Prakeikimas. Gerai, apsimesiu, kad jo neišgirdau.

Mama ir tėtis susižvalgo.

— Ar tai ne Džošo adresas? — nedrąsiai klausia mama.

— Neprisimenu, — abejingai atsakau. — Vis tiek taksi iškvietė kažkas kitas...

— Bikenholo 32? — vairuotojas dar labiau persisvėrė pro langą ir pakėlė balsą. — Lara Lington? Užsakėte taksi?

Šunsnukis.

— Kodėl važiuoji pas Džošą į namus? — lyg nesava klausia mama.

— Nevažiuoju! — mėginu kaip nors kapstytis. — Tikriausiai pagaliau pasirodė mašina, kurią buvau užsisakiusi prieš kelis mėnesius! Jie visada vėluoja. Jūs pavėlavote šešiais mėnesiais! Važiuokit atgal! — pabaidau suglumusį vairuotoją, kuris galiausiai spusteli greičio pedalą ir nuvažiuoja.

Tvyro įtempta tyla. Tėtės veidas taip aiškiai įskaitomas, jog net miela. Jis norėtų tikėti, kad man viskas labai gerai. Kita vertus, objektyvi realybė byloja visai ką kita.

— Lara, ar gali prisiekti, kad taksi atvažiavo ne tavęs? — galiausiai klausia jis.

— Prisiekiu, — linkčioju. — Prisiekiu... tetos Sadi gyvybe.

Išgirstu, kaip kažkas aikteli, ir apsižvalgiusi pamatau į mane įbestą pykčiu tvoskiantį Sadi žvilgsnį.

— Daugiau nieko negalėjau sugalvoti! — ginuosi.

Sadi nekreipia į mane dėmesio ir eina tiesiai prie tėčio.

— Jūs esate kvailiai, — kategoriškai pareiškia Sadi. — Ji vis dar įsimylėjusi Džošą iki ausų. Ji ketina jį šnipinėti. Ir tą purviną darbą verčia nudirbti mane.

— Užsičiaupk, skundike! — sušunku nespėjusi prikąsti liežuvio.

— Atsiprašau? — spokso į mane tėtis.

— Nieko, — atsikrenkščiu. — Nieko! Viskas gerai.

— Tu beprotė, — su užuojauta pasako Sadi ir apsigręžia.

— Bet aš bent jau nesivaidenu žmonėms! — nesusilaikau neatšovusi.

— Nesivaideni? — tėtis mėgina perprasti mano žodžius. — Lara, kas, po galais...

— Atleisk, — nusišypsau. — Tiesiog garsiai mąstau. Iš tikrųjų galvojau apie vargšę tetą Sadi, — pasakau liūdnai linguodama galva. — Jos rankos buvo tokios liesos, kaip šakaliukai.

— Mano rankos — ne šakaliukai! — dėbteli Sadi.

— O ji turbūt manė, kad jos rankos labai gražios. Kokios iliuzijos! — linksmai nusijuokiu. — Kas gi norėtų vietoje rankų turėti pypkės krapštukus?

— O kas vietoje rankų norėtų pagalvių? — atšauna Sadi, o aš net išsižioju iš piktumo.

— Jos ne pagalvės!

— Lara... — tyliai prataria tėtis. — Kas ne pagalvės?

Mama atrodo taip, tarsi tuoj pravirks. Ji vis dar laiko apsikabinusi vazoninį augalą ir knygą, pavadintą „Gyvenimas be streso: GALITE to pasiekti“.

— Žodžiu, man reikia į darbą, — stipriai apkabinu mamą. — Buvo labai miela su jumis susitikti. Aš perskaitysiu tą knygą ir išgersiu vitaminų. Greitai pasimatysime, tėti, — apkabinu ir tėtį. — Nesijaudinkit!

Pasiunčiu jiems oro bučinius ir nulekiu šaligatviu. Prie kampo atsisuku pamojuoti — jiedu abu tebestovi kur stovėję kaip vaškinės figūros.

Man gaila tėvų, tikrai labai gaila. Gal nupirksiu jiems dėžutę šokoladinių saldainių.

Po dvidešimties minučių jau stoviu prie Džošo namo purslodama iš susijaudinimo. Viskas klostosi pagal planą. Parodžiau jo langą ir paaiškinau, kaip išplanuotas butas. Dabar viskas priklauso nuo Sadi.

— Eik! — pasakau. — Eik kiaurai sieną! Kaip šaunu, kai taip gali!

— Man nereikia eiti pro sieną, — Sadi mane perlieja niekinamu žvilgsniu. — Paprasčiausiai įsivaizduosiu esanti bute.

— Gerai. Na, sėkmės. Pasistenk išsiaiškinti kiek įmanoma daugiau. Ir būk atsargi!

Sadi dingsta, o aš ištempiu kaklą ir žiūriu į Džošo langą, bet nieko nematau. Mane kone pykina nuo tokio laukimo. Pastarosiomis savaitėmis man dar neteko būti taip arti Džošo. O dabar jis štai ten. Ir Sadi jį stebi. Bet kurią minutę ji gali išeiti ir...

— Jo ten nėra, — prieš mane išdygsta Sadi.

— Nėra? — nustebusi žiūriu į ją. — Na, tai kur jis? Paprastai anksčiau devintos jis į darbą neina.

— Nė nenumanau, — Sadi balsas kuo abejingiausias.

— Kaip atrodė jo butas? — nesusilaikau nepaklausinėjusi apie visas smulkmenas. — Ar ten labai sujaukta? Na, gal visur mėtosi tuščios picų dėžutės ir alaus buteliai? Na, lyg jis būtų visai paleidęs vadeles... Lyg jam neberūpėtų gyvenimas?..

— Ne, butas labai tvarkingas. Virtuvėje daug vaisių, — priduria Sadi. — Šitai pastebėjau.

— Oo. Vadinasi, jis savimi rūpinasi... — susigūžiu jau nebūdama tokia drąsi. Na, iš tikrųjų nenoriu, kad Džošas žlugtų emociškai, atsidūręs ant bedugnės krašto, bet...

Taigi. Patys suprantate. Šitai man paglostytų savimeilę.

— Eime, — Sadi nusižiovauja. — Man jau pakaks.

— Taip paprastai niekur neisiu! Eik dar kartą! Apsižvalgyk, gal rasi kokių užuominų! Na... gal ten bus kokių nors mano nuotraukų ar dar ko nors?

— Ne, — iškart atsako Sadi. — Nuotraukų nėra. Nė vienintelės.

— Tu net nepažiūrėjai, — piktai dėbsau į Sadi. — Paieškok ant stalo. Gal jis jau įpusėjo rašyti man laišką ar ką... Eik! — Nepagalvojusi mėginu ją stumtelėti namo link, bet mano ranka pereina kiaurai Sadi kūną. — Vaje! — greitai atšoku pajutusi, kad man bloga.

— Nedaryk taip! — surinka Sadi.

— Ar tau... skaudėjo? — niekaip neatplėšiu akių nuo savo rankų, tarsi jos tikrai būtų naršiusios po Sadi vidurius.

— Tiesą sakant, ne, — nenorom atsako ji. — Bet vis tiek nemalonu, kai kažkieno rankos varsto pilvą.

Ji vėl dingsta. Stengiuosi numaldyti jaudulį ir kantriai laukti. Bet štai taip stovėti už durų tiesiog nepakenčiama. Jeigu ieškočiau aš, tikrai ką nors rasčiau, žinau, kad rasčiau. Pavyzdžiui, dienoraštį, pilną prirašytą Džošo minčių. Arba neišsiųstą pusiau parašytą elektroninę žinutę. Arba... arba eilėraštį. Tik įsivaizduokite...

Nesusilaikau ir pradedu fantazuoti apie tai, kaip ant kažkokios numestos popieriaus skiautės Sadi randa brūkštelėtą eilėraštį. Parašyta kažkas labai paprasta ir tiesmuka, kaip ir pats Džošas.

Kas nutiko — klaida

Dieve, kaip ilgiuos tavęs, Lara,

Myliu tave...

Niekaip nesugalvoju žodžio, kuris rimuotųsi su „Lara“.

— Nubusk! Lara? — Pašokusi atsimerkiu ir prieš save vėl matau Sadi.

— Ar ką nors radai? — žiopteliu.

— Taip. Tiesą sakant, tikrai radau! — Sadi žvelgia į mane triumfuodama. — Kai ką labai įdomaus ir įtikinama.

— O, Dieve, ką gi? — vos begaliu kvėpuoti, mintyse blyksteli įvairios gundančios galimybės. Mano nuotrauka po jo pagalve... dienoraščio ištrauka, atskleidžianti jo apsisprendimą atnaujinti mūsų santykius...

— Šeštadienį jis pietauja su kita mergina.

— Ką? — sutirpsta visos mano fantazijos. Spoksau į ją priblokšta. — Ką turi galvoje sakydama, kad jis pietauja su kita mergina?

— Virtuvėje buvo prisegtas lapelis su užrašu „12.30 — pietūs su Marija“.

Nepažįstu jokios merginos vardu Marija. Džošas nepažįsta nieko vardu Marija.

— Kas toji Marija? — nebesuvaldau jaudulio. — Kas yra Marija?

Sadi gūžteli pečiais.

— Gal nauja jo draugė?

— Nekalbėk taip! — sušunku apimta siaubo. — Jis neturi naujos merginos! Negali turėti! Jis sakė, kad jokios kitos nėra! Jis sakė...

Nutylu jausdama, kaip daužosi širdis. Man niekada net nešovė į galvą, kad Džošas jau dabar galėtų susitikinėti su kita mergina. Nė nepagalvočiau.

Atsiuntęs tą paskutinę elektroninę žinutę jis rašė, jog neketina skubėti ir užmegzti naujų santykių. Jis sakė, jog jam reikia laiko „pamąstyti apie visą savo gyvenimą“. Na, labai ilgai negalvojo, tiesa? Jeigu aš imčiausi mąstyti apie visą savo gyvenimą, užtrukčiau daug daug ilgiau nei šešias savaites. Užtrukčiau... metus! Mažiausiai! Gal dvejus ar trejus.

Mąstymas vaikinams — kaip seksas. Pamąsto dvidešimt minučių — ir viskas, ir daugiau nėra jokios prasmės apie tai kalbėti. Jie nieko nenutuokia.

— Ar ten parašyta, kur jie pietaus?

Sadi linkteli.

— “Martino bistro“.

— “Martino bistro“? — Atrodo, kad man tuoj sutriks kvėpavimas. — Būtent ten įvyko pirmas mūsų pasimatymas! Mes visada ten eidavome!

Džošas vedasi merginą į „Martino bistro“. Merginą, vardu Marija.

— Eik dar kartą, — susijaudinusi mosteliu rodydama į namą. — Visur apieškok! Surask dar ką nors!

— Daugiau neisiu! — prieštarauja Sadi. — Išsiaiškinai viską, ką tau reikia žinoti.

Tiesą sakant, jos žodžiuose yra prasmės.

— Tu teisi, — staiga apsigręžiu ir žingsniuoju toldama nuo namo; einu taip įsigilinusi į savo mintis, jog kone susiduriu su kažkokiu senuku. — Tu teisi. Žinau, kokiame restorane jie pietaus, kuriuo laiku. Nueisiu ir įsitikinsiu savo akimis...

— Ne! — Sadi atsiduria tiesiai man prieš nosį, ir nustebusi sustoju. — Ne todėl tau padėjau! Tu negali jų šnipinėti.

— Man reikia, — suglumusi žvelgiu į Sadi. — Kaip kitaip išsiaiškinsiu, ar Marija tikrai naujoji jo mergina, ar ne?

— Neišsiaiškinsi. Palinkėk jam laimingo kelio, nusipirk naują suknelę ir susirask kitą mylimąjį. Arba kelis.

— Nenoriu kelių mylimųjų, — kartoju užsispyrusi. — Noriu Džošo.

— Na, bet negali jo turėti! Pasiduok!

Man darosi labai labai labai bloga nuo žmonių, nuolat patarinėjančių pasiduoti ir palikti Džošą ramybėje. Tėvai, Natalija, senutė, su kuria kartą įsikalbėjau autobuse...

— Kodėl turėčiau pasiduoti? — išlekia protesto žodžiai. — Kodėl man visi nuolat kartoja, kad turiu pasiduoti? Ir kas gi čia bloga, jei siekiu vieno numatyto tikslo? Bet kokioje kitoje gyvenimo srityje atkaklumas skatinamas! Už jį apdovanojama! Na, juk Edisonui niekas nepatarė mesti darbų su elektros lemputėmis, ką? Skotui niekas nepasiūlė pamiršti Pietų ašigalį! Jam niekas nepasakė „nurimk, Skotuk, žemėje dar daug sniegu nuklotų tyrų“. Jis mėgino, ieškojo. Jis nesutiko pasiduoti, kad ir kaip sunkiai viskas klostėsi. Ir jam pavyko!

Baigiu kalbą įsikarščiavusi ir įkaitusi, bet Sadi spokso į mane kaip į kvaišą.

— Skotui nepavyko, — sako ji. — Jis mirtinai sušalo.

Piktai dėbsau į Sadi. Vis dėlto yra itin neigiamai nusiteikusių žmonių.

— Na, vis tiek, — apsigręžiu ir nukulniuoju gatve. — Eisiu į tą restoraną.

— Blogiausia, ką gali padaryti mergina — tai sekti vaikiną pasibaigus meilės romanui, — paniekinamu balsu sako Sadi. Kulniuoju dar greičiau, tačiau jai visai paprasta su manimi suspėti. — Mano kaime buvo mergina vardu Polė; bjauri priekaba. Ji buvo įsitikinusi, kad tasai vyriokas Desmondas ją vis dar myli, todėl visur paskui jį sekiodavo. Taigi mes jai iškrėtėm neįtikimai šaunų pokštą. Mes jai pasakėme, jog Desmondas sode, slepiasi už krūmų, nes yra per drovus, kad tiesiai šviesiai su ja pasikalbėtų. Jai išėjus, vienas vaikinas perskaitė neva Desmondo rašytą meilės laišką. Žinai, tą laišką mes pačios parašėm. Visi kiti slėpėsi krūmuose ir raitėsi iš juoko.

Nors ir nenorėdama, bet susidomiu Sadi istorija.

— Argi to vyruko balsas nebuvo kitoks?

— Jis sakė, kad kalba pakeltu balsu iš nervų. Jis sakė, kad būdamas šalia Polės ima drebėti kaip lapelis. Polė atsakė, jog viską gerai supranta, nes ir jos kojos kaip drebučiai, — Sadi pradeda kikenti. — Paskui mes ją visą amžinybę vadinome Drebučiais.

— Kaip žema! — pasakau apimta siaubo. — Ji taip ir nesuprato, jog tai pokštas?

— Suprato tik tada, kai visame sode pradėjo šnarėti krūmai. Tada ant žolės išsirito mano draugė Banti; ji nebetvėrė juoku, todėl žaidimas baigėsi. Vargšė Polė, — Sadi vėl sukikena. — Ji putote putojo. Ji visą vasarą nesikalbėjo nė su vienu iš mūsų.

— Nesistebiu! — sušunku. — Manau, kad jūs visi buvote labai žiaurūs! Beje, o gal jų meilės romanas nė nebuvo pasibaigęs? Gal jūs atėmėte iš jos tikros meilės galimybę?

— Tikros meilės! — pakartoja Sadi pašaipiai nusijuokdama. — Tu tokia senamadiška!

— Senamadiška? — atsiliepiu netikėdama savo ausimis.

— Tavo meilės dainos ir čiulbesys primena mano močiutę. Tu net nešiojiesi rankinuke mylimojo miniatiūrą, tiesa? Nesigink! Mačiau, kaip į ją dirsčiojai.

Man prireikė minutėlės, kol supratau, apie ką ji kalba.

— Tiesą sakant, tai ne miniatiūra. Tas daiktas vadinamas mobiliuoju telefonu.

— Nesvarbu, kaip vadinamas. Tu tebežiūri į ją meiliomis akimis, o paskui iš mažutyčio buteliuko trauki uostomąją druską...

— Ten buvo raminamasis daktaro Bacho balzamas! — įsiutusi atsakau. Dieve, ji pradeda vynioti mane aplink pirštą. — Vadinasi, tu nori pasakyti, kad netiki meile? Niekada nebuvai įsimylėjusi? Net ir tada, kai buvai ištekėjusi?

Pro šalį einantis paštininkas smalsiai į mane pažvelgia, aš greitai pridedu prie ausies ranką, neva taisydamasi ausinę. Turbūt man reikėtų įsigyti ausines priedangai.

Sadi man neatsako; kai prieinam metro stotelę, sustoju kaip įkirsta ir, staiga apimta nenugalimo smalsumo, nužvelgiu Sadi.

— Tu tikrai niekada nebuvai įsimylėjusi?

Trumputė pauzė; paskui Sadi atmeta rankas sudzingsėdama apyrankėmis ir atlošia galvą.

— Man buvo linksma. Linksmybėmis ir tikėjau. Linksmybės, siautulys, deginantis karštis...

— Koks karštis?

— Tą pasakymą sugalvojome mudvi su Banti, — ji nusišypso prisimindama. — Viskas prasideda nuo virpulio, kai vyrą pamatai pirmą kartą. Paskui jis pažvelgia tau į akis, virpulys perbėga nugara, ima kaisti pilvukas, ir pagalvoji: Noriu su tuo vyru pašokti.

— Ir kas nutinka tada?

— Šoki, išgeri taurę ar dvi kokteilio, flirtuoji... — žvilga Sadi akys.

— Ar tu?..

Noriu paklausti, „ar tu su juo dulkiniesi?“, bet nesu įsitikinusi, ar padoru to klausti šimto penkerių sulaukusios tetos. Tada prisimenu slaugos namų lankytoją.

— Ei, — pakeliu antakius. — Gali kalbėti ką tinkama, bet žinau, kad tavo gyvenime buvo vienas ypatingas žmogus.

— Kaip suprasti? — ji spokso į mane staiga įsitempusi. — Apie ką kalbi?

— Apie tokį poną vardu... Čarlzas Rysas?

Tikiuosi išprovokuoti nuoraudį, aiktelėjimą ar dar ką nors, bet Sadi veidas visai nieko nesako.

— Niekada tokio negirdėjau.

— Čarlzas Rysas! Jis buvo atėjęs į slaugos namus tavęs aplankyti. Prieš kelias savaites.

Sadi purto galvą.

— Neprisimenu, — jos akys prigęsta, kai ji priduria: — Apie tuos namus apskritai menkai ką prisimenu.

— Manau, kad ir negalėtum prisiminti... — pratariu ir nejaukiai pasijutusi nutylu. — Prieš kelerius metus tave buvo ištikęs insultas.

— Žinau, — dėbteli į mane Sadi.

Dieve, jai nereikėtų taip greitai įsižeisti. Juk ne aš dėl to kalta. Staiga pajuntu vibruojant savo mobilųjį. Išsitraukiu iš kišenės telefoną ir matau, kad skambina Keitė.

— Sveika, Keite!

— Lara? Labas! Ee... aš tik pamaniau... ar šiandien ateisi į darbą?

O gal neisi? — greitai priduria ji, tarsi būtų mane įžeidusi pirmuoju klausimu. — Na, norėjau pasakyti, kad nesvarbu, ką ketini daryti, čia viskas gerai...

Šūdas. Aš taip įsigilinau į Džošo reikalą, jog kone visai pamiršau darbą.

— Aš jau pakeliui, — greitai išberiu. — Man tik reikėjo... ee... šį tą pasiaiškinti namuose. Ar yra kas nors nauja?

— Širina. Ji nori žinoti, ką nuveikei aiškindamasi dėl šuns. Jos balsas buvo liūdnas. Tiesą sakant, ji vėl kalbėjo apie pasitraukimą.

O, Dieve. Net nepagalvojau apie Širiną ir jos šunį.

— Gal galėtum jai paskambinti ir pasakyti, kad nieko nepamiršau ir labai greitai jai paskambinsiu? Ačiū, Keite.

Padedu telefoną ir pirštų galiukais pasimasažuoju smilkinius. Blogai. Stoviu sau gatvėje šnipinėdama buvusį vaikiną, absoliučiai nekreipdama dėmesio į darbe ištikusią krizę. Turiu perrikiuoti prioritetus. Turiu įsisąmoninti, kas gyvenime svarbiausia.

Paliksiu Džošą ramybėje iki savaitgalio.

— Mums reikia eiti, — paimu elektroninį bilietą ir nuskubu į metro. — Turiu bėdą.

— Kokią nors bėdą dėl kito žmogaus? — klausia Sadi ramiai plevendama šalia manęs.

— Ne, bėdą dėl šuns.

— Dėl šuns?

— Tai mano klientės šuo, — lipu metro stoties laiptais. — Ji nori vestis šunį į darbą, bet darbdaviai sako ne, aiškina, kad šunų vedžiotis neleidžiama, bet klientė įsitikinusi, kad toje firmoje jau yra šuo.

— Kodėl?

— Todėl, kad ne kartą yra girdėjusi, kaip jis loja. Bet ką gi man daryti? — dabar kone kalbuosi su pačia savimi. — Įklimpau iki kaklo. Personalo skyrius neigia, jog kitas šuo yra, ir niekaip negalima įrodyti, kad meluoja. Juk negaliu pas juos įsibrauti ir apieškoti kiekvieną kabinetą...

Sustoju nustebusi, nes Sadi atsiranda tiesiai prieš mane.

— Gal ir negali, — jos akys sublizga. — Bet aš — galiu.

Septintas skyrius

„Macrosant“ kompanija įsikūrusi Karalių Kelio gatvėje, gremėzdiškame pastate su dideliais laiptais, plienine gaublio skulptūra ir veidrodiniais langais. Iš „Kosta“ kavinės kitoje gatvės pusėje aš kuo puikiausiai jį matau.

— Ieškok bet ko, kas susiję su šunimi, — patarinėju Sadi prisidengusi Evening Standard laikraščiu. — Klausyk, ar neloja, žiūrėk, ar po stalais nėra krepšių šunims, žaislų... — gurkšteliu kapucino. — Aš būsiu čia. Beje, ačiū!

Pastatas toks didelis; tikriausiai teks palūkėti. Vartau laikraštį, iš lėto kramsnoju šokoladinį pyragaitį, užsisakau dar vieną puodelį kapucino, ir prieš mane vėl materializuojasi Sadi. Jos skruostai įraudę, akys blizga, ji pati švytėte švyti. Išsiimu mobilųjį telefoną, nusišypsau prie gretimo stalelio sėdinčiai merginai ir deduosi renkanti numerį.

— Na? — sakau prikišusi prie burnos telefoną. — Ar radai šunį?

— Aa, tu apie tai, — prataria Sadi, tarsi viską būtų pamiršusi. — Taip, šuo yra, bet atspėk, koks...

— Kur? — nukertu ją susijaudinusi. — Kur tasai šuo?

— Ten, — mosteli ji. — Krepšyje, po stalu. Tai neįtikimai mielas pekinukas...

— Gal galėtum sužinoti pavadinimą? Kabineto numerį? Ką nors panašaus? Ačiū!

Sadi dingsta, o aš patenkinta siurbčioju antrą kapucino puodelį. Vis dėlto Širina buvo teisi! Džina man melavo! Na, palaukit, pasikalbėsiu su ja telefonu. Tik palaukit. Pareikalausiu atsiprašymo, visų įmanomų teisių Flešui ir gal dar naujo krepšio šuniui, na, kaip geros valios įrodymo...

Pažvelgiu pro langą ir staiga pamatau kavinukės link šaligatviu plaukiančią Sadi. Pajuntu smingantį pykčio spyglį. Ji visai neatrodo skubanti. Nejau ji nesupranta, kaip visa tai svarbu?

Sadi įėjus, aš jau pasiruošusi mobilųjį.

— Ar viskas gerai? — klausiu. — Ir dabar radai šunį?

— Aa, — vos girdimai sako ji. — Taip, šuo... Jis keturioliktame aukšte, 1416 kabinete, o šuns šeimininkė — Džeinė Frenšju. Sutikau neįtikimai nuostabų vyriškį, — ji apglėbia save.

— Ką turi galvoje sakydama „sutikau vyriškį“? — greitai rašau ant popieriaus skiautės išgirstą informaciją. — Negali sutikti vyriškio. Tu mirusi. Nebent... — pakeliu akis staiga perbėgus šiurpui. — Ooo. Ar sutikai kitą vaiduoklį?

— Jis — ne vaiduoklis, — Sadi nekantraudama papurto galvą. — Bet jis — dieviškas. Jis su kažkuo kalbėjosi viename iš mano apžiūrėtų kabinetų. Jis — visai kaip Rudolfas Valentinas.

— Kas? — klausiu nieko nesuprasdama.

— Na, kino žvaigždė, aišku! Aukštas, tamsiaplaukis, toks šaunus... Akimirksniu išpylė karštis.

— Gražiai nupasakojai, — abejingai tarsteliu.

— Ir jo ūgis labai tinkamas, — toliau kalba Sadi, nutūpusi ant baro kėdės ir mataruodama kojomis. — Pasimatavau atsistojusi šalia. Jeigu kartu šoktume, mano galva kuo gražiausiai gultų jam ant peties.

— Šaunu, — baigiu rašyti, čiumpu rankinę ir atsistoju. — Gerai, man reiki grįžti į biurą ir viską sutvarkyti.

Išskubu pro duris ir patraukiu metro link, bet, didžiai mano nuostabai, kelią pastoja Sadi.

— Aš jo noriu.

— Atsiprašau? — spoksau į ją.

— To vyro, kurį ką tik mačiau. Iškart pajutau karštį. Štai čia, — ji spusteli įdubusį pilvuką. — Noriu su juo pašokti.

Gal ji juokauja?

— Na, būtų puiku, — galiausiai pratariu raminamu tonu. — Bet man tikrai reikia grįžti į biurą...

Man žengus žingsnį, Sadi užkerta kelią nuoga ranka, ir aš sustoju bijodama eiti toliau.

— Ar žinai, kaip seniai nešokau? — staiga apimta aistros klausia ji. — Ar žinai, kaip seniai... nekraipiau pusrutuliukų? Metų metus buvau užspeista senos moters kūne, kažkur, kur nėra muzikos, nėra gyvybės...

Prisiminusi senos, susiraukšlėjusios, rožiniu šalių apsigaubusios Sadi nuotrauką, pajuntu kaltės kartėlį.

— Gerai, — tarsteliu. — Tu teisi. Pašoksime namuose. Įsijungsime muziką, prigesinsime lempas, surengsime vakarėlį...

— Nenoriu šokti namuose, grojant radijui! — apmaudaudama sako Sadi. — Noriu kur nors nueiti su vyriškiu ir pasismaginti!

— Nori eiti į pasimatymą? — pratariu negalėdama patikėti; Sadi akys užsižiebia.

— Taip! Būtent! Į pasimatymą su vyru. Su juo, — ji mosteli pastato pusėn.

Kokio vaiduokliškumo aspekto ji vis dėlto nesupranta?

— Sadi, tu mirusi.

— Žinau! — pyksta ji. — Tau nereikia nuolat priminti!

— Vadinasi, negali eiti į pasimatymą. Atleisk. Taip jau yra, — trukteliu pečiais ir vėl žengiu pirmyn. Po dviejų sekundžių ryžtingai nusiteikusi Sadi vėl nusileidžia tiesiai prieš mane.

— Pakviesk jį vietoj manęs.

— Ką?

— Juk pati pakviesti negaliu, — ji beria žodžius kaip užsukta. — Man reikia tarpininko. Jeigu tu nueisi su juo į pasimatymą, ir aš galėsiu eiti su juo į pasimatymą. Jeigu tu su juo šoksi, ir aš galėsiu su juo šokti.

Ji kalba rimtai. Man jau norisi kvatotis.

— Nori, kad už tave nueičiau į pasimatymą, — pasakau mėgindama viską išsiaiškinti iki galo. — Su kažkokiu pirmu pasitaikiusi vyruku, kurio nepažįstu. Tik tam, kad tu pašoktum.

— Aš tik noriu paskutinį kartą kaip reikiant pasilinksminti su gražiu vyru, na, kol dar galiu, — Sadi palenkia galvą, ir jos lūpos vėl susideda į dailų „o“ pavidalą. — Noriu dar vieno skrydžio šokių aikštele. Tik tiek ir teprašau, prieš dingdama iš šio pasaulio, — jos balsas pavirsta į gailų šnabždesį. — Tai paskutinis mano troškimas. Paskutinis noras.

— Tai ne paskutinis tavo noras! — atsakau truputį pyktelėjusi. — Paskutinį norą jau išsakei! Ieškojau tavo vėrinio, prisimeni?

Akimirką Sadi tyli priremta prie sienos.

— Tai kitas paskutinis mano noras, — pagaliau prataria.

— Klausyk, Sadi, — mėginu kalbėti ramiai ir ją įtikinti. — Negaliu taip paprastai pakviesti nepažįstamojo į pasimatymą. Tau teks apsieiti be šito. Atleisk.

Sadi žvelgia į mane nutaisiusi tokią apgailėtiną įskaudinto, tirtančio žmogaus išraišką, kad imu galvoti, ar nebūsiu užmynusi jai ant kojos.

— Tu tikrai man sakai „ne“? — galiausiai klausia ji emocingu, trūkinėjančiu balsu. — Tu tikrai mane atstumi? Atsisakai išpildyti paskutinį nekaltą norą? Vienintelį menką prašymą?

— Klausyk...

— Aš metų metus išbuvau tuose slaugos namuose. Nesulaukiau jokių lankytojų. Niekada niekas nesijuokdavo. Niekur jokios gyvybės... Tik senatvė... ir vienatvė... ir vargas...

O, Dieve. Ji negali su manimi šitaip... Taip neteisinga.

— Per kiekvienas Kalėdas viena... Jokių svečių, jokios dovanėlės...

— Bet juk ne aš kalta, — pralemenu, nors Sadi nekreipia į mane dėmesio.

— Ir dabar atsiranda proga patirti lašelytį laimės... kąsnelį malonumo... tačiau beširdė, savanaudė mano antros eilės dukterėčia...

— Gerai! — sustoju kaip įbesta ir pasitrinu kaktą. — Gerai! Tuščia jo! Puiku! Išpildysiu.

Vis tiek absoliučiai visi mano, kad aš — pamišėlė. Na ir kas, jeigu pakviesiu nepažįstamą žmogų į pasimatymą. Tiesą sakant, tėtis turbūt apsidžiaugtų.

— Tu — angelas! — Sadi nuotaika akimirksniu pasitaisė; dabar mergina svaigsta iš malonaus jaudulio. Ji sukasi ant šaligatvio mirguliuodama suknelės raštais. — Aš tau parodysiu, kur jis! Eime!

Nuseku paskui ją masyvių laiptų link, nužingsniuoju milžinišku vestibiuliu neįtikimai aukštomis lubomis. Privalau viską sutvarkyti; man reikia veikti labai greitai, kol nepersigalvojau.

— Tai kur jis? — dairausi po aidintį marmurinį koridorių.

— Kabinete, viršuje! Einam! — Sadi kaip šunytis, tampantis pavadį.

— Negaliu taip paprastai imti ir įeiti į kažkieno biurą! — sušnypščiu rodydama į elektroninius apsaugos mechanizmus. — Man reikia plano. Turiu sugalvoti kokią nors priežastį. Man reikia... aha.

Kampe stovi stendas su užrašu „Globalios strategijos seminaras“. Už stalelio, nukrauto segtuvais ir kortelėmis su vardais, sėdi dvi nuobodžiaujančios merginos. Man to ir reikia.

— Sveiki, — prieinu greitu žingsniu. — Atsiprašau, kad vėluoju.

— Nieko bloga. Jie ką tik pradėjo, — viena mergina sukrunta ieškoti dalyvių sąrašo, o kita ir toliau kuo ramiausiai sėdi įbedusi akis į lubas. — Jūs esate?..

— Sara Konoi, — atsakau čiupdama pirmą pasitaikiusią kortelę su užrašyta pavarde. — Dėkoju. Gal jau ir lėksiu...

Nuskubu prie specialių užkardų, mosteliu budėtojui kortele ir įlekiu į platų koridorių, kurio sienos išpuoštos iš pažiūros brangiais meno kūriniais. Nė nenutuokiu, kur esu. Pastate darbuojasi daugiau kaip dvidešimt įvairių kompanijų, o aš lankiausi tik vienoje iš jų — „Macrosant“, įsikūrusioje nuo vienuolikto iki septyniolikto aukšto.

— Tai kur tasai vyrukas? — puse lūpų sumurmu Sadi.

— Dvidešimtame aukšte.

Žengiu į liftą dalykiškai linktelėdama kitiems keleiviams. Dvidešimtame aukšte išlipu ir atsiduriu dar vienoje didžiulėje erdvėje. Už dvidešimties pėdų matau granitinį stalą, už kurio sėdi bauginančios išvaizdos moteris, vilkinti pilku kostiumėliu. Ant sienos pakabintoje lentelėje užrašyta „Ternerio Murėjaus konsultavimo firma“.

Ohohooo. Ternerio Murėjaus žmonės išties galvoti; jų patarimų prašo itin stambūs verslininkai. Tasai vyrukas, kad ir kas jis būtų, turbūt labai galingas.

— Einam! — Sadi sukasi šokio žingsneliu priešais duris su apsaugos sistemos dėžute. Pro šalį praeina pora kostiumais vilkinčių vyrų; vienas iš jų smalsiai mane nužvelgia. Išsitraukiu telefoną, prisidedu prie ausies, mėgindama išvengti galimo pokalbio, ir nuseku paskui vyrus. Kai prieiname prie durų, vienas vyriškis suspaudo mygtukus su kodo skaitmenimis.

— Ačiū, — kiek įmanydama dalykiškiau linkteliu ir nuseku paskui juos. — Geivinai, juk sakiau, kad Europos skaičiai nieko nereiškia, — sakau prisikišusi telefoną.

Aukštesnis vyriškis lūkuriuoja, tarsi norėdamas mane užkalbinti. Šūdas. Skubiai paspartinu žingsnį ir greitai juos pralenkiu.

— Geivinai, po dviejų minučių prasideda susirinkimas, — greitai bėriu. — Noriu, kad naujausius skaičius atsiųstum tiesiai į „BlackBerry“. O dabar turiu eiti išsiaiškinti dėl... ee... procentų.

Kairėje pusėje pamatau moterų tualetą. Stengdamasi nepradėti bėgti, greitai įpuolu į marmuru išklotą kabiną.

— Ką darai? — pyktelėjusi klausia Sadi, materializavusi kabinoje, prie pat manęs. Atvirai kalbant, nejau ji nieko nenutuokia apie privatumą?

— O kaip tu manai, ką darau? — labai tyliai atsakau. — Mums reikia truputį palaukti.

Pasėdžiu tris minutes ir išeinu iš tualeto. Du vyriškiai jau dingę. Koridoriuje tuščia ir ramu — tik driekiasi ilgas šviesiai pilkas kilimas, kur ne kur dunkso geriamojo vandens aparatai ir iš abiejų koridoriaus pusių boluoja šviesaus medžio durys. Girdžiu pokalbių nuotrupas ir tyliai dūzgiančius kompiuterius.

— Na, tai kurgi jis? — atsigręžiu į Sadi.

— Hmmm, — žvalgosi Sadi. — Už vienų iš šių durų, štai ten...

Ji patraukia koridoriumi, o aš atsargiai nuseku paskui. Visai nepanašu į realybę. Ir ką tariuosi čia veikianti, klajodama po keistus biurus ir ieškodama nepažįstamojo?

— Štai! — visa švytinti Sadi atsiduria šalia manęs. — Jis ten! Jo tokios neapsakomai skvarbios akys. Tiesiog šiurpas krečia, — ji rodo į tvirtas medines duris, pažymėtas 2012 numeriu. Duryse nėra langelio, nėra nė menkiausios „akutės“. Nematau, kas yra viduj.

— Ar tu įsitikinusi?

— Ką tik ten buvau! Jis ten! Eik! Pakviesk jį! — Sadi stengiasi mane stumte įstumti.

— Palauk! — žengiu kelis žingsnius atatupsta, stengdamasi viską permąstyti. Negaliu eiti aklai. Turiu numatyti planą.

1. Pasibelsti ir įeiti į nepažįstamo vyriškio kabinetą.

2. Natūraliai, maloniai pasisveikinti.

3. Pakviesti jį į pasimatymą.

4. Kone numirti iš nuostabos, kai jis iškvies apsaugą.

5. Labai labai mikliai sprukti lauk.

6. Jokiu būdu nepasakyti savo vardo. Tada galėsiu pabėgti, viską ištrinti iš atminties; niekas niekada nesužinos, jog čia buvau aš. Gal jis net pamanys, kad viską tik susapnavo.

Viskas užtruks ilgiausiai trisdešimt sekundžių, o tada Sadi teks liautis mane kamuoti. Puiku, leiskimės į žygį. Prieinu prie durų stengdamasi nekreipti dėmesio į staiga pradėjusią pašėlusiai daužytis širdį. Giliai įkvepiu, pakeliu ranką ir tyliai pabeldžiu.

— Visai nieko nesigirdėjo! — man už nugaros šūkteli Sadi. — Belsk garsiau! O tada iškart įeik. Jis viduje! Pirmyn!

Užsimerkusi garsiai pabeldžiu, pasuku rankeną ir žengiu į kabinetą.

Į mane sužiūra dvidešimt už apskrito konferencijų stalo susėdusių kostiumuotų žmonių. Gale stalo stovintis žmogus nutyla nutraukęs skaidrėmis iliustruotą pranešimą.

Sustingusi spoksau į juos.

Čia ne kabinetas. Čia konferencijų salė. Stoviu priešais draugiją, kurioje man ne vieta, susirinkime, kuriame man ne vieta, ir visi laukia, kol ką nors pasakysiu.

— Atsiprašau, — pagaliau sumikčioju. — Nenorėjau pertraukti. Tęskite.

Akies krašteliu pamatau porą tuščių vietų. Menkai tesusivokdama, ką daranti, atitraukiu kėdę ir sėduosi. Šalia sėdinti moteris minutėlę žvelgia į mane kažkuo abejodama, o paskui stumteli bloknotą ir rašiklį.

— Dėkoju, — sumurmu.

Net negaliu patikėti. Niekas man neliepia išeiti. Nejau jie nesupranta, kad man čia ne vieta? Priekyje stovėjęs vyrukas vėl pradėjo kalbėti, keli žmonės užsirašinėja. Vogčiomis nužvelgiu sėdinčiuosius už stalo. Salėje susirinkę maždaug penkiolika žmonių. Sadi vyrukas galėtų būti bet kuris iš jų. Kitoje stalo pusėje sėdintis vaikinas smėlio spalvos plaukais atrodo visai mielas. Ir pranešimą skaitantis vyriškis ganėtinai žavus. Jo plaukai tamsūs, banguoti, akys šviesiai mėlynos; jis pasirišęs tokį patį kaklaraištį, kokį gimtadienio proga padovanojau Džošui. Vyriškis ranka vedžioja per rodomą grafiką ir kalba labai gyvai.

— ...taigi metai iš metų klientų pasitenkinimo kreivė kyla ir kyla...

— Štai čia sustokite, — atsigręžia prie lango stovėjęs vyras, kurio anksčiau nė nepastebėjau. Jis kalba su amerikietišku akcentu, vilki tamsiu kostiumu; kaštonų spalvos plaukai sušukuoti į viršų. Tarp antakių matosi gilios „V“ pavidalo raukšlelės; jis žiūri į vyriškį banguotais plaukais taip, tarsi šis jį asmeniškai būtų didžiai nuvylęs. — Mes nekalbame apie klientų pasitenkinimo kreives. Manęs nedomina darbas, kurį klientas įvertina aukščiausiu balu. Mane domina darbas, kurį aukščiausiu balu vertinu aš.

Vyriškis banguotais plaukais atrodo užkluptas iš pasalų, ir aš pajuntu jam užuojautą.

— Žinoma, — sumurma jis.

— Visi, čia kalbėję, pabrėžia ne tuo dalykus, — suraukęs antakius amerikietis nužvelgia sėdinčiuosius prie stalo. — Mes čia susirinkome ne tam, kad greitai sukurtume konkrečią taktiką. Mes turėtume paveikti strategiją. Sukurti kažką nauja. Kadangi aš čia jau...

Jo nebesiklausau, nes pamatau į kitą tuščią kėdę įplaukiančią Sadi. Pastumiu bloknotą arčiau jos ir užrašau: KURIS VYRAS?

— Tas, kuris panašus į Rudolfą Valentiną, — atsako ji lyg nustebusi, kad man apskritai iškilo toks klausimas.

Dėl Dievo...

IŠ KUR GALIU ŽINOTI, KAIP ATRODO TASAI PRAKEIKTAS RUDOLFAS VALENTINAS? — užrašau. — KURIS?

Galiu lažintis, kad ji kalba apie tą vyriškį banguotais plaukais. Na, nebent tai šviesiaplaukis vaikinas, sėdintis tiesiai prieš mane; jis visai gražus. O gal ji turi galvoje tą vyrioką su ožio barzdele?

— Aišku, kad jis! — Sadi mosteli rodydama į kitą salės pusę.

VYRIŠKIS, SKAITANTIS PRANEŠIMĄ? — užrašau, kad iki galo įsitikinčiau.

— Ne, kvailiuke! — kikena Sadi. — Jis! — ji atsiduria priešais susiraukusį amerikietį ir ilgesingai į jį žiūri. — Ar ne puikus balandėlis?

— Tas?

Ojoj... Prabilau garsiai. Visi į mane atsigręžia, o aš mėginu apsimesti krenkščianti ir atsiprašinėjanti.

TIKRAI TAS? — užrašau ant lapo, kai Sadi sugrįžta.

— Jis nuostabus! — ji sako man į ausį kiek įsižeidusi.

Abejodama nužvelgiu amerikietį ir stengiuosi būti teisinga. Sakyčiau, jis atrodo visai neblogai, jeigu vertintume iš tradicinių perspektyvų. Jo plaukai nubraukti nuo plačios, kampuotos kaktos, sušukuoti į viršų, jis šiek tiek įdegęs, iš po nepriekaištingai baltų rankogalių matosi riešus apaugę tamsūs plaukeliai. Jo akys tikrai skvarbios. Jis turi visiems lyderiams būdingą magnetizmą. Stiprios rankos, ryžtingi gestai. Kalbėdamas prikausto dėmesį.

Bet, atvirai kalbant... Jis absoliučiai ne mano skonio. Per smarkus. Per daug susiraukęs. Atrodo, kad visi kiti, sėdintys salėje, jo bijo.

— Apie tai ir kalbame, — jis paima plastikinį segtuvą ir tylėdamas pasiunčia jį per rankas vyriokui su ožio barzdele. — Vakar vakare surašiau keletą punktų dėl Moriso Farkuharo konsultavimo firmos. Paprasta atmintinė. Gal padės.

— Oo, — vyriokas su barzdele sėdi apstulbęs. — Na... dėkoju. Labai malonu, — susimąstęs jis sklaido lapus. — Ar galėčiau visu tuo pasinaudoti?

— Čia tik bendro pobūdžio mintys, — sako amerikietis, metęs kreivą šypsenėlę, kurios tą sekundę sumirksėjus buvo galima nė nepastebėti. — Taigi, jei kalbėsime apie paskutinį punktą...

Iš savo vietos matau, kaip vyriokas su barzdele godžiai šiurena prirašytus puslapius.

— Kada, po velnių, jis turėjo laiko tokiam darbui? — jis murma kaimynui, kuris tik gūžčioja pečiais.

— Turiu eiti, — amerikietis staiga pažvelgia į laikrodį. — Atsiprašau, kad užgrobiau susirinkimo laiką, Saimonai, tęsk.

— Tik norėčiau pateikti vieną klausimą, — skuba kelti ranką vaikinas smėlio spalvos plaukais. — Ar kalbėdamas apie inovatyvią procedūrą turite galvoje...

— Greičiau! — staiga ausyse vėl suskamba Sadi balsas, ir aš pašoku. — Kviesk jį į pasimatymą! Jis išeina! Juk pažadėjai! Kviesk! Pa-kvieskpa-kvieskpakviesk...

— Gerai!!!!!! — keverzoju krūpčiodama. — TIK DUOK MAN SEKUNDĖLĘ LAIKO.

Sadi nusliūkina į kitą salės pusę ir viltingai žvelgia į mane. Po minutėlės ji ima nekantraudama mojuoti rankomis, tarsi mane kviesdama.

Ponas amerikietis Susiraukėlis baigė atsakinėti jaunuoliui smėlio spalvos plaukais ir kemša į portfelį kažkokius savo popierius.

Negaliu to padaryti. Kažkoks absurdas.

— Pirmyn! Pirmyn! — Sadi mėgina mane pastumti. — Pakviesk!

Jaučiu smilkiniuose tvinkčiojantį kraują. Po stalu dreba kojos. Kažkaip prisiverčiu pakelti ranką.

— Atleiskite, — pratariu laibai pyptelėdama.

Ponas amerikietis Susiraukėlis atsigręžia ir sutrikęs mane nužvelgia.

— Atsiprašau, bet, kiek žinau, mūsų niekas nesupažindino. Jums teks man atleisti, nes aš skubu...

— Norėčiau paklausti.

Visi sėdintieji už stalo atsisuka į mane pažiūrėti. Girdžiu, kaip vienas vyras šnabžda šalia sėdinčiajam: „Kas ji?“

— Gerai, — atsidūsta amerikietis. — Dar vienas trumpas klausimas. Koks jis?

— Aš... eee... aš tik... aš norėjau paklausti... — man dreba balsas; atsikrenkščiu. — Ar nenorėtumėte su manimi kur nors nueiti?

Mirtina tyla, tik kažkas paspringsta kavos gurkšniu. Mano skruostai liepsnoja, bet pati laikausi gana ramiai. Matau, kaip už stalo sėdintys žmonės pasikeičia apstulbusiais žvilgsniais.

— Atleiskite? — prataria priblokštas amerikietis.

— Na, pavyzdžiui... į pasimatymą? — surizikuoju ir nežymiai nusišypsau.

Staiga pamatau šalia jo atsiradusią Sadi.

— Atsakyk taip! — rėkia ji amerikiečiui į ausį taip garsiai, kad man norisi vietoj jo susigūžti. — Sakyk „taip“! Sakyk „taip“!

Nustembu pamačiusi, kad amerikietis vis dėlto sureaguoja. Jis pakreipia galvą, tarsi išgirdęs tolimą radijo signalą. Ar jis tikrai ją girdi?

— Jaunoji panele, — griežtokai prataria žilaplaukis vyriškis. — Dabar tikrai ne laikas ir ne vieta...

— Nenoriu niekam trukdyti, — nuolankiai sakau. — Ilgai jūsų nesugaišinsiu. Tik norėčiau išgirsti vienokį arba kitokį atsakymą, — vėl atsigręžiu į amerikietį. — Ar norėtumėte kur nors su manimi nueiti?

— Sakyk „taip", Sakyk „taip"! — dabar Sadi rėkia nepakeliamai garsiai.

Nerealu. Amerikietis tikrai turėtų kažką girdėti. Jis papurto galvą ir žengia kelis žingsnius atatupstas, bet Sadi teberėkdama seka paskui. Jo akys kaip stiklinės, o jis pats atrodo lyg ištiktas transo.

Salėje niekas nė nekrusteli, neprataria nė žodelio. Visi atrodo sukaustyti šoko; viena moteris prisidengusi veidą ranka, tarsi stebėtų traukinio katastrofą.

— Sakyk „taip“! — Sadi jau kimsta nuo ilgo rėkimo. — Dabar pat! Sakyk“ taip! SAKYK „TAIP“!

Tiesiog komiška žiūrėti, kai ji taip rėkia sulaukdama vos pastebimos reakcijos. Tačiau aš į visa tai žiūrėdama pajuntu gailestį. Sadi atrodo tokia bejėgė — tarsi rėktų už storo stiklo, ir vienintelis ją girdintis žmogus būčiau aš. Sadi pasaulis turėtų būti labai nemalonus, pasijuntu begalvojanti. Ji nieko negali paliesti, su niekuo negali pabendrauti; akivaizdu, kad ji niekada neprisikas prie šio vyruko...

— Taip, — desperatiškai linksi amerikietis.

Mano gailestis išgaruoja.

Taip?

Už stalo sėdintieji aikteli, kažkas mėgina susitvardyti nekikenęs. Visi akimirksniu atsigręžia į mane, o aš laikinai per daug nustėrusi, kad atsakyčiau.

Jis pasakė „taip“.

Ar tai reiškia, jog... man tikrai teks eiti su juo į pasimatymą?

— Puiku! — mėginu atgauti sveiką protą. — Taigi... aš jums parašysiu elektroninę žinutę, gerai? Beje, aš vardu Lara Lington. Štai mano vizitinė... — grabalioju rankinėje.

— Aš — Edas, — vyriškis ir dabar atrodo priblokštas. — Edas Harisonas, — jis kyšteli ranką į švarko kišenę ir išima savo vizitinę kortelę.

— Taigi... ee... iki, Edai! — čiumpu rankinę ir skubu išsinešdinti; salė vis labiau šurmuliuoja. Girdžiu, kaip kažkas klausia: „Kas, po velnių, ji tokia?“, o kita moteris tyliai prataria: „Matai? Tik reikia turėti akis. Su vyrais reikia tiesiai šviesiai. Neverta žaisti. Imi viską ir iškloji. Jeigu būdama tos merginos metų būčiau žinojusi tiek, kiek dabar žino ji...“

O ką aš žinau?

Nieko nežinau, išskyrus tai, jog man reikia iš čia ištrūkti.

Aštuntas skyrius

Aš vis dar ištikta šoko; Sadi mane paveja pirmo aukšto koridoriaus pusiaukelėje. Negalėdama patikėti, mintimis perbėgu visą ką tik patirtą epizodą. Sadi su tuo žmogumi bendravo. Jis tikrai ją girdėjo. Nesu tikra, kiek girdėjo, bet kad girdėjo pakankamai — akivaizdu.

— Argi jis ne nuostabus? — svajingai klausia Sadi. — Žinojau, kad atsakys „taip“.

— Kas ten nutiko? — murmu negalėdama patikėti. — Na, kai rėkei? Maniau, kad daugiau su niekuo negali kalbėtis, tik su manimi!

— Iš tų kalbų nieko gera neišeina, — sutinka Sadi. — Bet pastebėjau, jog, kai tikrai labai garsiai surėkiu tiesiai žmonėms į ausį, jie lyg ir išgirsta kažkokį tolimą garsą. Tačiau taip darbuotis baisiai sunku.

— Ar anksčiau esi taip mėginusi? Ar esi dar su kuo nors kalbėjusi?

Suprantu, jog skamba absurdiškai, tačiau pajuntu šiokį tokį pavydą, kad ji gali prisigauti ir prie kitų žmonių. Sadi — mano vaiduoklis.

— Ai, persimečiau keliais žodeliais su karaliene, — nerūpestingai sako ji. — Šiaip sau, pokštaudama.

— Ar tu rimtai?

— Galbūt, — ji meta man šelmišką šypsenėlę. — Tik senoms balso stygoms tokie pokštai — tikras pragaras. Po valandėlės visada būnu priversta baigti, — ji sukosti ir pasitrina kaklą.

— O aš maniau, kad esu vienintelis žmogus, kuriam vaideniesi, — nesusilaikau vaikiškai nepasakiusi. — Maniau, kad aš — ypatinga.

— Tu — vienintelis žmogus, šalia kurio galiu atsirasti akimirksniu, — minutėlę pasvarsčiusi sako Sadi. — Man pakanka apie tave pagalvoti, ir pasijuntu esanti su tavimi.

— Ooo, — sakyčiau, slapčia džiaugiuosi tai girdėdama.

— Na, kaip manai, kur jis mus nusives? — Sadi pakelia žibančias akis. — Į „Savoją“? Dievinu „Savoją“.

Aš vėl sutelkiu visą dėmesį svarstydama susidariusią situaciją. Ar ji rimtai įsivaizduoja, jog mes visi trys eisime į pasimatymą? Į keistą, šmėklišką trijų pasimatymą, dalyvaujant vaiduokliui?

Gerai, Lara. Stenkis mąstyti blaiviai. Tasai vyrukas nė neketina eiti į jokį pasimatymą. Jis suplėšys mano vizitinę kortelę ir visą kaltę suvers pagirioms/vartojamų vaistų dozei/atitinkamam streso lygmeniui, ir aš daugiau niekada jo nebepamatysiu. Jau labiau savimi pasitikėdama žingsniuoju išėjimo link. Vienai dienai beprotysčių pakaks. Turiu darbų.

Vos grįžusi į biurą skambinu Džinai, sėduosi į sukamąją kėdę ir pasirengiu gardžiuotis akimirka.

— Džina Savil.

— Oo, Džina, sveika, — maloniai pratariu. — Čia Lara Lington. Skambinu norėdama dar kartą pasikalbėti apie jūsų šunų draudimo politiką, kurią neabejotinai suprantu ir tikrai palaikau. Man išties aišku, kodėl savo darbo vietą skelbiate zona be augintinių. Tik, štai, vis svarstau, kodėl ši taisyklė negalioja Džeinei Frenšju iš 1416 kabineto.

Cha!

Dar niekada nebuvau susidūrusi su taip nepatogiai besijaučiančia Džina. Iš pradžių ji vis tiek viską neigia. Paskui mėgina pasakyti, jog taip yra dėl atitinkamai susiklosčiusių aplinkybių ir nereiškia jokio precedento. Tačiau pakako paminėti teisininkus ir europines žmogaus teises, ir ji „subliūško“. Širina gali vestis Flešą į darbą! Šis punktas rytoj bus įtrauktas į jos sutartį; ji gaus dar ir krepšį šuniui! Padedu ragelį ir renku Širinos numerį. Ji bus tokia laiminga! Galiausiai galiu pasakyti, kad šis darbas tikrai smagus.

Pasidaro dar smagiau, kai Širina aikteli į ragelį negalėdama patikėti.

— Net negalėjau įsivaizduoti, kad „Sturgis Curtis“ kompanijoje kas nors būtų prisiėmęs tiek vargo, — nepaliauja kartojusi ji. — Štai tau ir skirtumai, kai dirbi su smulkesne firma.

— Prabangia, — pataisau Širiną. — Mes pažįstamos asmeniškai. Pasakyk visiems savo draugams!

— Pasakysiu! Net negaliu patikėti! Beje, kaip išsiaiškinai, kad yra kitas šuo?

Akimirką dvejoju.

— Yra visokių būdų ir priemonių, — galiausiai atsakau.

— Na, tu nuostabi!

Galiausiai visa švytėdama padedu telefoną, pakeliu akis ir pamatau godžiai ir smalsiai į mane spoksančią Keitę.

— Kaip sužinojai apie kitą šunį? — klausia ji.

— Vadovaudamasi nuojauta, — trukteliu pečiais.

— Nuojauta? — pašaipiai pakartoja Sadi, vaikštinėdama po biurą. — Tu neturėjai jokios nuojautos! Juk aš tau padėjau! Turėtum pasakyti: „Man padėjo stebuklingoji antros eilės teta Sadi, ir už tai jai esu be galo dėkinga.“

— Žinai, Natalija niekada nebūtų taip vargusi ir aiškinusis, ar ten yra šuo, — staiga prataria Keitė. — Niekada. Per milijoną metų.

— Oo, — mano švytėjimas prigęsta. Staiga, pažvelgusi į šią situaciją verslininkiškomis Natalijos akimis, pasijuntu šiek tiek neprofesionaliai. Gal tikrai kiek absurdiška dėl vieno šuns paaukoti tiek laiko ir pastangų. — Na, aš tik norėjau pataisyti padėtį. Man pasirodė geriausia...

— Ne, tu nesupranti, — rausdama nutraukia mane Keitė. — Aš kalbėjau gerąja prasme.

Aš taip suglumusi, jog net nežinau, ką pasakyti. Dar niekas niekada nėra manęs palyginęs su Natalija būtent mano naudai.

— Einu išvirti kavos; reikia atšvęsti, — linksmai sako Keitė. — Gal dar ko nors norėtum?

— Viskas gerai, — nusišypsau Keitei. — Tau nereikia niekur lakstyti.

— Tiesą sakant... — Keitė jaučiasi nepatogiai. — Išalkau kaip vilkas. Dar nepasinaudojau pietų pertrauka.

— O, Dieve! — pratariu pasibaisėjusi. — Eik! Papietauk! Mirsi iš bado!

Keitė pašoka trinktelėdama galvą į pravirą stalčių su bylomis ir nuo aukštai pritvirtintos lentynos nusitempia rankinę. Vos tik ji uždaro paskui save duris, prie mano stalo prieina Sadi.

— Nagi, — ji tupia ant stalo krašto ir viltingai žvelgia į mane.

— Kas yra?

— Ar ketini jam skambinti?

— Kam?

— Jam! — Sadi lenkiasi prie mano kompiuterio. — Jam!

— Turi galvoje Edą Kažkokį? Nori, kad jam paskambinčiau? — perveriu ją gailesčio kupinu žvilgsniu. — Nejau nenutuoki, kaip viskas vyksta? Jeigu jis nori skambinti, gali skambinti.

Jis to nepadarytų per milijoną metų! — tyliai priduriu.

Ištrinu kelias elektronines žinutes, spusteliu atsakymo mygtuką ir pakeliu akis. Sadi tebesėdi ant spintelės viršaus, nenuleisdama nuo telefono akių. Pamačiusi, kad žiūriu, ji pašoka ir greitai nusuka akis.

— Na, tai kurią iš mūsų apsėdusios mintys apie vyriškį? — nesusilaikau neįgėlusi.

— Niekas manęs neapsėdęs, — pasipūtusi sako Sadi.

— Jeigu tik žiūrėsi į telefoną, jis nesuskambės. Nejau nesupranti?

Sadi piktai žybteli į mane akimis, paskui nusigręžia ir apžiūrinėja žaliuzes, tarsi mėgindama išnarstyti jas po plaušelį. Tada ji prieina prie kito lango. Paskui vėl pažvelgia į telefoną.

Mėgindama imtis darbo, tikrai kuo puikiausiai išsiversčiau be po kabinetą šlitinėjančio vaiduoklio, kamuojamo beviltiškos meilės.

— Kodėl tau neišėjus pasivaikščioti? — pasiūlau. — Galėtum apžiūrėti dygliuoto agurko formos pastatą arba užsukti į „Harrods“...

— “Harrods“ jau buvau, — Sadi suraukia nosį. — Šiais laikais viskas atrodo labai savitai.

Jau ketinu jai pasiūlyti eiti ilgai ilgai pasivaikščioti po Haid Parką, bet tada suskamba mano mobilusis. Sadi kaip žaibas atsiduria šalia manęs ir smalsiai žiūri į telefono ekraną.

— Ar čia jis? Čia jis?

— Nežinomas numeris, — gūžteliu pečiais. — Gali skambinti bet kas.

— Čia jis! — Sadi apsiglėbia rankomis. — Pasakyk jam, kad norime eiti į „Savoją“ išgerti kokteilių.

— Gal pablūdai? Neketinu siūlyti!

— Bet pasimatymas mano, o aš noriu eiti į „Savoją“, — užsispyrėliškai kartoja Sadi.

— Užsičiaupk, arba neatsiliepsiu!

Spoksome viena į kitą, o telefonas vėl suskamba; papūtusi žandus Sadi nenoriai pasitraukia.

— Alio?

— Čia Lara? — kalba man nepažįstama moteris.

— Čia ne jis, aišku? — sušnypščiu Sadi. Mosteliu ranka tarsi ją baidydama, paskui vėl kalbu į telefoną. — Taip, kalba Lara. Kas skambina?

— Nina Martin. Ar jūs palikote žinutę dėl vėrinio? Jis buvo parduodamas labdaros renginyje.

— Oo, taip! — staiga atkuntu. — Ar jūs jį nusipirkote?

— Nusipirkau du vėrinius. Juodųjų perlų ir raudoną. Geros būklės. Jeigu norite, abu galiu jums parduoti. Ketinau juos parduoti elektroniniame aukcione...

— Ne, — atsipučiu. — Ieškau ne tų vėrinių. Vis dėlto labai dėkoju.

Paimu sąrašą ir išbraukiu Ninos Martin vardą; Sadi kritiškai mane stebi.

— Kodėl nepatikrinai skambindama pagal visą sąrašą? — rūsčiai klausia ji.

— Šįvakar paskambinsiu dar keliems žmonėms. Dabar man reikia dirbti, — priduriu pamačiusi, kad ji į mane tebežiūri. — Atleisk, bet tikrai reikia.

Sadi giliai giliai atsidūsta.

— Toks laukimas nepakeliamas, — ji nusklendžia prie mano stalo ir spokso į telefoną. Paskui nusklendžia prie lango, paskui — vėl prie telefono.

Niekaip čia neišsėdėsiu visą popietę, jei Sadi taip plaikstysis ir dūsaus. Man teks su ja pasikalbėti šiurkščiau, bet atvirai.

— Sadi, klausyk, — palaukiu, kol ji atsigręš. — Dėl Edo. Tau reikėtų žinoti tiesą. Jis nepaskambins.

— Ką turi galvoje sakydama „jis nepaskambins“? — atkerta Sadi. — Aišku, kad paskambins.

— Nepaskambins, — purtau galvą. — Jis tikrai neskambins kažkokiai puskvaišei mergiotei, nežinia kaip įsigavusiai į jo vadovaujamą susirinkimą. Jis išmes mano vizitinę kortelę ir viską pamirš. Man labai gaila.

Sadi priekaištingai spokso į mane, tarsi aš tyčia mėginčiau sudaužyti jos viltis.

— Ir aš dėl to nekalta! — mėginu gintis. — Aš tik stengiuosi švelniai nuleisti tave ant žemės.

— Jis paskambins, — įsitikinusi iš lėto pakartoja Sadi. — Ir mes eisime į pasimatymą.

— Puiku. Gali galvoti, ką tinkama. — Atsisuku į kompiuterį ir imu rinkti tekstą. Pakėlusi akis jos nebematau; nesusilaikau neatsidususi iš palengvėjimo. Pagaliau atsirado daugiau erdvės. Pagaliau tylu!

Įpusėju rašyti pažadą dėl Flešo patvirtinančią elektroninę žinutę Džinai, kai suskamba telefonas. Išsiblaškiusi pakeliu ragelį ir paspaudžiu jį po smakru.

— Alio, Lara klauso.

— Sveika, — ragelyje pasigirsta kiek suglumęs vyriškas balsas. — Čia Edas Harisonas.

Sustingstu. Edas Harisonas?

— Eee... sveiki! — karštligiškai dairausi po kabinetą ieškodama Sadi, bet jos niekur nėra.

— Na, kiek suprantu, ruošiamės į pasimatymą, — pareiškia Edas.

— Na... turbūt taip.

Mes kalbamės kaip du žmonės, loterijoje laimėję pasimatymą ir nežinantys, kaip iš šios situacijos išsisukti.

— Šventojo Kristoforo gatvėje yra baras, — sako jis. — Baras „Varnas“. Gal norėtumėt ten ko nors išgerti?

Akimirksniu pasijuntu galinti skaityti jo mintis. Jis siūlo išgerti, nes pasimatymai prie gėrimo taurės būna patys trumpiausi. Jis tikrai nenori niekur su manimi eiti. Tai kodėl skambina? Ar jis toks senamadis ir mandagus, kad jaučiasi negalįs manęs atstumti net ir įtardamas, jog galiu būti žudikė maniakė?

— Puiki mintis, — linksmai atsakau.

— Šeštadienio vakarą, pusę aštuntos?

— Iki malonaus pasimatymo.

Padėjusi ragelį jaučiuosi nerealiai. Aš tikrai einu į pasimatymą su ponu amerikiečiu Susiraukėliu. O Sadi nė nenutuokia.

— Sadi, — apsidairau. — Sa-di! Ar girdi mane? Nepatikėsi! Jis paskambino!

— Žinau, — man už nugaros pasigirsta Sadi balsas; atsigręžusi pamatau ją sėdinčią ant palangės. Ji atrodo visai rami.

— Pražiopsojai! — sakau susijaudinusi. — Skambino tavo vaikinas! Mes einame į... — nutylu, nes man prašviesėja galvoje. — O, Dieve. Tu taip padarei, tiesa? Nuėjai ir užrėkei.

— Aišku, kad užrėkiau! — išdidžiai sako ji. — Tiesiog buvo per daug baisu laukti, kol jis paskambins, todėl nutariau jam niuktelėti, — ji suraukia antakius, lyg kažkam nepritartų. — Beje, tu buvai teisi. Jis išmetė vizitinę kortelę. Ji gulėjo šiukšlių dėžėje, gerokai suglamžyta... Jis apskritai neketino tau skambinti!

Ji atrodo tokia įniršusi, jog turiu labai pasistengti, kad nenusijuokčiau.

— Sveika atvykusi į dvidešimt pirmo amžiaus pasimatymą. Ir kaip tau pavyko jį priversti persigalvoti?

— Darbas buvo baisiai sunkus! — Sadi įpykusi. — Iš pradžių tiesiog paliepiau tau paskambinti, bet jis nekreipė į mane absoliučiai jokio dėmesio. Jis nuolat nuo manęs gręžiojosi ir dar sparčiau stukseno klavišais. Tada priėjau tikrai labai arti ir pasakiau, jog jei jis tau nepaskambins ir iškart nepaskirs pasimatymo, bus prakeiktas — dievas Ahabas jam atsiųs ligą.

— Kas yra dievas Ahabas? — klausiu negalėdama patikėti savo ausimis.

— Jis buvo paminėtas vienoje mano skaitytoje novelėje, kažkokioje pigioje knygoje, — Sadi atrodo savimi patenkinta. — Pasakiau, kad jis nebegalės valdyti kojų ir rankų ir bus sėte nusėtas groteskiškų karpų. Mačiau, kaip jis mostelėjo ranka, bet vis tiek mėgino mane ignoruoti. Tada pažvelgiau į jo rašomąją mašinėlę...

— Kompiuterį? — įsiterpiu.

— Nesvarbu, kaip pavadinsi, — nekantraudama atsako Sadi. — Pasakiau, kad jei tau nepaskambins, tas prietaisas sulūš ir jis praras visą darbą, — prisimindama Sadi kreivai šypteli. — Tada jis gana greitai išsijudino. Nors, žinai, net ir imdamas kortelę jis nuolat stvarstėsi už galvos sau kartodamas: „Kodėl aš skambinu tai merginai? Kodėl taip elgiuosi?“ Tada surikau jam į ausį: „Tu nori jai paskambinti! Ji labai graži!“ — triumfuodama Sadi permeta per petį plaukus. — Taigi jis tau ir paskambino. Ar šitai tau nepadarė jokio įspūdžio?

Spoksau į ją praradusi žadą. Ji šantažavo tą vyriškį tol, kol jis sutiko eiti su manimi į pasimatymą. Ji įsisuko į jo sąmonę. Privertė jį veltis į romaną, kurio jis nė neketino užmegzti.

Ji — vienintelė mano pažįstama moteris, privertusi vyriškį paskambinti. Vienintelė.

Na, taip, prireikė antgamtinių galių, bet vis dėlto jai pavyko.

— Teta Sadi, — lėtai pratariu. — Tu — nuostabi.

Devintas skyrius

Kartais, kai negaliu užmigti, įsivaizduoju visas taisykles, kurias sugalvočiau, jeigu kada nors man būtų patikėtas visas pasaulis. Kelios taisyklės taikytinos buvusiems vaikinams, jeigu jau taip nutinka, o dabar sugalvojau dar vieną:

Buvusiems vaikinams neturėtų būti leidžiama vestis naujų merginų į ypatingą restoraną, kuriame jie lankydavosi su buvusiomis merginomis.

Vis dar negaliu patikėti, kad Džošas vedasi tą merginą į „Martino bistro“. Kaip jis drįsta? Tai mūsų vieta. Dėl Dievo, ten įvyko pirmasis mūsų pasimatymas. Jis neabejotinai išduoda visus mūsų prisiminimus. Tarsi buvę mūsų santykiai tebūtų išrašyti lentoje, ir dabar jis mėgintų kuo greičiau tą lentą nutrinti, kad nupieštų naują piešinį, kad pamirštų seną, daug geresnį ir daug įdomesnį paveikslą.

Be to, mes ką tik baigėme bendrauti. Kaip jis gali susitikinėti su kita mergina vos po šešių savaičių? Nejau jis nieko neišmano? Aklai leistis į naują romaną — ne išeitis. Iš tikrųjų jis gali tapti labai nelaimingas. Jeigu jis manęs klaustų, aš jam taip ir pasakyčiau.

Šeštadienis, pusė pirmos; aš čia sėdžiu jau dvidešimt minučių. Šis restoranas man taip gerai pažįstamas, jog galėjau viską kuo puikiausiai suplanuoti. Įsitaisiau kampe, atokiau nuo visų žvilgsnių; dėl visa ko užsidėjau beisbolo kepuraitę. Šis restoranas visada dūzgia; čia daug stalelių, augalų, pakabų paltams, todėl man visai nesunku įsilieti į bendrą vaizdą.

Džošas užsakęs vietas prie vieno iš didžiųjų medinių stalų prie lango; dirstelėjau į užsakymų sąrašą. Iš savo kampo tą stalą matau labai gerai, todėl galėsiu kuo puikiausiai apžiūrėti tą vadinamąją Mariją ir stebėti jų kūno kalbą. Dar geriau — galėsiu klausytis jų pokalbio, nes prie to stalo prisegiau „blakę“.

Aš nejuokauju; tikrai prisegiau „blakę“. Prieš tris dienas internetu pirkau nediduką nuotolinį mikrofoną iš rinkinio, pavadinto „Mano pirmasis šnipo reikmenų rinkinys“. Gavusi siuntinį supratau, jog paketas skirtas dešimtmečiams berniukams, o ne suaugusioms paliktoms merginoms, nes rinkinyje buvo pridėtas „žaislinis“ „Šnipo žurnalas“ ir „Kietas kodų skaitlys“.

Na ir kas? Prietaisą išbandžiau, ir jis veikia! Tiesa, veikia tik dvidešimties pėdų atstumu, bet man tiek ir tereikia. Prieš dešimt minučių neskubėdama praėjau pro tą stalą, apsimečiau kažką numetusi ir priklijavau po stalu nediduką mikrofoną. Ausinės paslėptos po beisbolo kepuraite. Kai būsiu pasirengusi, man tereikės jas įjungti.

Taip taip, žinau, kad nereikėtų žmonių šnipinėti. Suprantu, kad moraline prasme elgiuosi negražiai. Tiesą sakant, dėl to ilgai ginčijomės su Sadi. Iš pradžių ji sakė, kad apskritai neturėčiau čia eiti. Paskui, kai tapo akivaizdu, jog šį ginčą pralaimės, ji pasakė, kad jei taip desperatiškai trokštu sužinoti, apie ką Džošas kalbėsis, turėčiau sėdėti prie gretimo stalelio ir vogčia klausytis. Bet koks skirtumas? Jeigu jau klausaisi, vadinasi, klausaisi, nesvarbu, ar sėdi už dviejų, ar už dešimties pėdų.

Kalbant iš esmės, aiškinantis meilės reikalus, galioja kitokios moralės normos. Meilėje arba kare leidžiama viskas. Ir tik vardan didesnio gėrio. Kaip ir tie žmonės Blečlyje, įveikę vokiečių kodus. Jeigu gerai pagalvotum, juk ir tai galim vadinti privatumo pažeidimu. Bet juk tada niekam tokie dalykai nerūpėjo, tiesa?

Įsivaizduoju save, laimingai ištekėjusią už Džošo, sėdinčią prie sekmadienio pietų stalo ir sakančią savo vaikams: „Žinote, jeigu nebūčiau prikabinusi prie tėtės stalo „blakės“, nė vieno iš jūsų čia nebūtų!“

— Atrodo, jis jau ateina! — staiga prataria šalia atsidūrusi Sadi. Pagaliau man pavyko ją įkalbėti pabūti mano asistente, nors iki šiol ji tiek ir tepadarė — slankiojo po restoraną nepagarbiai aptarinėdama žmonių aprangą.

Surizikuoju — permetu akimis duris ir pajuntu, kaip sutraukia vidurius. O, Dieve, o, Dieve... Sadi teisi; tai jis. Ir ji. Jie drauge. Kodėl jie drauge?

Gerai, nepraskysk. Nemėgink įsivaizduoti, kaip jie nubunda vienoje lovoje, mieguisti ir patenkinti po gero sekso. Juk galėtų būti daugybė kitokių protingų paaiškinimų. Gal jie susitiko metro ar dar kur nors.

Nuryju didelį mauką vyno ir vėl pakeliu akis. Nežinau, į kurį pirma žiūrėti — į Džošą ar į ją.

Ji — šviesiaplaukė. Ganėtinai liesa, apsitempusi oranžines kelnes iki blauzdų, apsivilkusi baltą šiugždančią berankovę palaidinę, tokią, kokias moterys dėvi kaip priedą prie nekaloringo jogurto ar ypatingos dantų pastos. Tokią palaidinę gali dėvėti tik tada, jei puikiai moki laidyti; taigi galima numanyti, kokia ji nuobodi. Jos rankos įdegusios, plaukai sruogomis pablukę, tarsi ji būtų ką tik po atostogų.

Metusi žvilgsnį į Džošą pajuntu, kaip sukutena pilvą. Jis tikras... Džošas. Tie patys kaktą apkritę šviesūs plaukai, ta pati paika, kreiva šypsenėlė, jam sveikinantis su metrdoteliu, tie patys išblukę džinsai, tie patys brezentiniai sportiniai bateliai (kažkokios „kietos“ japonų firmos, kurios pavadinimo niekaip negaliu ištarti), tie patys marškiniai...

Palaukite. Spoksau į jį negalėdama patikėti savo akimis. Šiuos marškinius jam padovanojau gimtadienio proga.

Kaip jis gali taip elgtis? Ar jis širdies neturi? Jis vilki mano marškinius mūsų restoranėlyje. Ir dar šypsosi tai mergiotei taip, tarsi daugiau nieko kita aplink nė nebūtų. Dabar jis ima ją už rankos ir pajuokauja; aš negirdžiu, bet po jo žodžių ji atmeta galvą ir nusijuokia parodydama dantų pastos išbalintus dantis.

— Atrodo, jie puikiai vienas kitam tinka, — linksmai sako Sadi man į ausį.

— Ne, netinka, — sumurmu. — Tylėk.

Metrdotelis juos palydi iki stalo prie lango. Nuleidusi galvą įkišu į kišenę ranką ir įjungiu mikrofoną. Girdisi prastai, viskas traška braška, bet vis dėlto išgirstu jo balsą.

— ... ir visai nekreipė dėmesio. Žinoma, pasirodo, tas prakeiktas navigatorius mane nukreipė visai ne į tą Notre Dame, — jis žaviai jai nusišypso, o ji kikena.

Aš taip įpykusi, kad jau noriu šokti nuo stalelio. Tai mūsų anekdotas! Tai mums taip nutiko! Paryžiuje galiausiai atsidūrėme ne prie tos Notre Dame, o tikrosios niekada taip ir nepamatėme. Ar jis pamiršo, jog keliavo su manimi? Ar jis ketina išbraukti mane iš savo gyvenimo?

— Ar nemanai, kad jis atrodo labai laimingas? — tarsteli Sadi.

— Jis nėra laimingas! — pagiežingai dėbteliu. — Dabar jis absoliučiai viską neigia.

Jie užsisako butelį vyno. Puiku. Dabar man teks stebėti, kaip jie įsilinksmina. Dedu į burną kelias alyvuoges ir kramsnoju didžiai nelaiminga. Sadi nutūpė į kėdę priešais mane ir žvelgia gailestingomis akimis.

— Juk įspėjau, nebūk priekaba.

— Ir nesu priekaba! Aš tik mėginu... jį suprasti, — pateliūskuoju taurėje vyną. — Mūsų draugystė nutrūko taip staiga. Jis ėmė ir paliko mane. Supranti, norėjau stengtis ir dirbti, kad mūsų santykiai būtų dar geresni. Norėjau apie viską pasikalbėti. Na, pavyzdžiui, ar turime jaustis vienas kitam įsipareigoję? O gal tie santykiai turėtų būti kitokio pobūdžio? Bet jis nesikalbėjo. Jis man nesuteikė galimybės.

Pažvelgiu į Džošą, kuris šypsosi Marijai, kol padavėjas kemša butelį. Tarsi stebėčiau pirmąjį mūsų pasimatymą. Viskas buvo taip pat — šypsenos, trumpos smagios istorijos ir vynas. Kur buvo suklysta? Kaip nutiko, kad galiausiai sėdžiu kampe ir slapta jo klausausi?

Ir tada man šauna į galvą nepaprastai aiškus sprendimas. Ryžtingai pasilenkiu prie Sadi.

— Eik ir jo paklausk.

— Ko paklausti? — vypteli Sadi.

— Kas buvo blogai! Paklausk Džošo, ką aš blogai dariau! Priversk jį kalbėti garsiai, kaip privertei Edą Harisoną. Tada bent jau žinosiu!

— Negaliu, — iškart prieštarauja Sadi.

— Ne, gali! Įlįsk jam į galvą! Priversk kalbėti! Tik taip ir galėsiu ką nors iš jo išgauti... — nutylu, nes prie stalelio prieina padavėjas su bloknotėliu. — Oo, sveiki. Norėčiau... eee... sriubos. Dėkoju.

Padavėjui nuėjus spoksau į Sadi maldaujamu žvilgsniu.

— Prašau. Jau taip toli nužengiau... Taip labai stengiausi...

Akimirką Sadi tyli, paskui perverčia akimis.

— Labai gerai.

Ji dingsta ir po minutėlės atsiduria prie Džošo stalo. Stebiu juos galingai besidaužančia širdimi. Nekreipdama dėmesio į zvimbesį, įstumiu ausinę giliau į ausį ir klausausi vilnijančio Marijos juoko — ji pasakoja kažkokią istoriją apie jodinėjimą. Ji kalba su vos žymiu airišku akcentu, kurio anksčiau nejaučiau. Vėl pakėlusi akis pamatau, kaip Džošas pila jai į taurę vyno.

— Atrodo, tavo vaikystė buvo nuostabi, — sako jis. — Turėtum daugiau man papasakoti.

— O ką norėtum sužinoti? — juokiasi ji lauždamasi duonos. Atkreipiu dėmesį, kad atlaužto gabaliuko į burną nededa.

— Viską, — šypsosi jis.

— Ilgokai užtrukčiau.

— Aš neskubu, — dabar Džošo balsas kiek gilesnis. Stebiu apimta siaubo. Įsivaizduoju, kaip jų žvilgsniai smelkiasi vienas į kitą, skleisdami virpulius. Dabar jis kiekvieną akimirką gali paimti jos ranką arba padaryti ką nors dar blogiau. Ko Sadi laukia?

— Na, gimiau Dubline, — šypsosi ji. — Trečias vaikas iš trijų.

— Kodėl nutarei palikti Larą? — Sadi balsas taip skardžiai nuskamba ausinėse, jog kone pašoku nuo kėdės. Nė nepastebėjau, kaip ji priplaukė prie Džošo kėdės.

Džošas ją išgirdo, tikrai sakau. Jis net nebaigė pilti gazuoto vandens.

— Visą vaikystę kentėjau nuo dviejų vyresnių brolių, — akivaizdžiai nieko nenutuokdama toliau dėsto Marija. — Jie buvo tokie negeri...

— Kodėl nutarei palikti Larą? Kas buvo negerai? Pasikalbėk apie tai su Marija. Džošai, pasikalbėk!

— ... lovoje rasdavau varlių, rasdavau jų ir kuprinėje... o kartą radau net dubenėlyje su dribsniais! — Marija juokiasi ir žiūri į Džošą aiškiai laukdama, kol jis kaip nors sureaguos. Tačiau jis sėdi sustingęs kaip statula, o Sadi rėkia jam į ausį: „Pasakyk pasakyk, pasakyk!“

— Džošai? — Marija pamoja jam prieš nosį. — Ar girdėjai nors žodelį, ką pasakojau?

— Atleisk, — jis pasitrina skruostą. — Nesuprantu, kas nutiko. Ką sakei?

— Ai, nieko, — gūžteli pečiais ji. — Tik pasakojau apie savo brolius.

— Apie brolius! Teisingai! — tikrai labai stengdamasis jis sutelkia į ją dėmesį ir žavingai nusišypso. — Na, ar jie labai globojo mažąją savo sesutę?

— Geriau pasisaugok! — nusišypso ji ir gurkšteli vyno. — O kaip tu? Turi brolių ar seserų?

— Pasakyk, kodėl išsiskyrei su Lara! Kuo ji tau neįtiko?

Matau, kaip Džošas vėl nežinia kur įsispokso. Atrodo, lyg mėgintų sugauti tolimą slėniuose čiulbančios lakštingalos aidą.

— Džošai? — Marija pasilenkia. — Džošai!

— Atleisk, — jis atitoksta ir papurto galvą. — Atleisk! Kaip keista. Ką tik mąsčiau apie savo buvusiąją Larą.

— Oo, — Marija vis dar šypsosi tokia pat plačia šypsena, bet matau, kad lūpų kampučiuose atsirado nemaloni įtampa. — Ir kaip?

— Nežinau, — Džošas suglumęs susiraukia. — Tik svarsčiau, kas tarp mudviejų buvo negerai.

— Santykiai nutrūksta, — nerūpestingai tarsteli Marija ir atsigeria vandens. — Ir kas žino kodėl? Visko nutinka.

— Taip, — Džošo žvilgsnis vis dar kažkur klaidžioja, ir čia nieko keista, nes Sadi lyg sirena spiegia jam į ausį: „Pasakyk, kas buvo negerai! Garsiai pasakyk!

— Na, — Marija keičia temą, — kaip tau sekėsi šią savaitę? Man buvo tikras pragaras dirbti su tuo klientu. Prisimeni, su tuo, apie kurį pasakojau?

— Manyčiau, ji buvo per smarki, — lepteli Džošas.

— Kas?

— Lara.

— Ooo, tikrai? — matau, kaip Marija stengiasi atrodyti susidomėjusi.

— Ji man skaitydavo apie „žmonių tarpusavio santykius“ iš kažkokio žurnaliūkščio ir nuolat pasakodavo, kaip mes panašūs į kokią nors vieną ar kitą porą. Valandų valandas. Galėdavau pasiusti. Kodėl jai reikia viską analizuoti? Kodėl jai reikia išnarstyti po siūlelį kiekvieną vaidą ar pokalbį?

Jis nuryja gurkšnį vyno, o aš spoksau į jį per visą restoraną ištikta šoko. Net neįtariau, kad jis taip jautėsi.

— Tikrai turėjo įkyrėti, — užjausdama sako Marija. — Na, kaip praėjo tasai svarbus susirinkimas? Sakei, kad viršininkas turėjo padaryti kažkokius ypatingus pareiškimus?

— Kas dar? — rėkia Džošui Sadi, nustelbdama Mariją. — Kas dar?

— Visą vonios kambarį ji užgriozdindavo visokiausiais kremais ir kitokiu šlamštu, — Džošas suraukia kaktą prisimindamas. — Kiekvieną kartą norėdamas nusiskusti turėdavau brautis pro dėželes ir buteliukus. Galima išeiti iš proto.

— Kaip nemalonu! — per daug linksmai sako Marija. — Beje...

— Ir dar visokiausios smulkmenos... Pavyzdžiui, duše ji dainuodavo. Na, nieko, kad dainuodavo, bet tą pačią dainą kiekvieną nelemtą dieną?.. Be to, ji nenorėjo pradėti mąstyti plačiau ir matyti daugiau. Ji nesidomėjo kelionėmis, nesidomėjo tais pačiais dalykais, kurie įdomūs man... Pavyzdžiui, kartą nupirkau jai Viljamo Eglstono nuotraukų albumą — maniau, galėsime apie jį pasikalbėti ar dar ką... Bet ji tik pervertė lapus nė trupučio nesusidomėjusi... — atrodo, kad Džošas staiga pastebėjo Mariją, kuriai jau paskaudo veido raumenis nuo pastangų atrodyti įdėmiai ir mandagiai besiklausančiai. — Šūdas, Marija, atleisk! — jis abiem rankom pasitrina skruostus. — Nesuprantu, kodėl man neina iš galvos Lara. Pakalbėkime apie ką nors kita.

— Taip, gerai, pakalbėkime, — sustingusia šypsena šypsosi Marija. — Norėjau papasakoti apie savo klientą — tą priekabų tipą iš Sietlo. Prisimeni?

— Aišku, kad prisimenu! — Džošas siekia vyno taurės, bet paskui persigalvoja ir paima stiklinę su vandeniu.

— Sriubos? Atleiskite, panele, ar jūs neužsisakėte sriubos? Atsiprašau?

Staiga susivokiu, jog šalia mano stalelio stovi padavėjas su padėklu, ant kurio — sriuba ir duona. Nė nenutuokiu, kiek laiko jis mėgino atkreipti į save mano dėmesį.

— Oo, taip, — greitai tarsteliu gręždamasi į jį. — Taip, dėkoju.

Padavėjas pastato lėkštę, aš paimu šaukštą, bet negaliu valgyti.

Mane per daug pribloškė Džošo žodžiai. Kaip jis galėjo taip jaustis ir niekada nieko nesakyti? Jeigu jį pykdė mano dainavimas, kodėl jis nieko nesakė? O dėl to fotografijų albumo... maniau, kad knygą jis pirko sau! Sau, o ne man! Ir kaip galėjau žinoti, kad tos nuotraukos jam taip labai svarbu?

— Nagi! — atsklendžia Sadi ir nutupia į kėdę prieš mane. — Buvo įdomu. Dabar žinai, kas buvo negerai. Dėl dainavimo sutinku, — priduria ji. — Tavo klausa ganėtinai prasta.

Nejau ji neturi nė gramo užuojautos?

— Na, dėkoju, — tyliai atsakau ir nukabinusi nosį žiūriu į sriubą. — Žinai, kas blogiausia? Jis niekada nieko panašaus nepasakė man į akis. Absoliučiai nieko! Būčiau galėjusi viską sutvarkyti! Būčiau viską sutvarkiusi, — laužau į gabalėlius duonos riekę. — Jeigu tik jis būtų suteikęs man progą...

— Gal dabar jau eisim? — Sadi pradeda nuobodžiauti.

— Ne! Mes dar nebaigėme! — giliai įkvepiu. — Eik ir jo paklausk, kuo jam patikau.

— Kuo jam patikai? — dvejodama Sadi žiūri į mane. — Ar esi tikra, kad kuo nors patikai?

— Taip! — sušnypščiu įpykusi. — Aišku, kad patikau! Pirmyn!

Sadi praveria lūpas, tarsi mėgintų kažką pasakyti, paskui trukteli pečiais ir grįžta prie Džošo stalo. Dar giliau įgrūdu ausinę ir metu žvilgsnį į Džošą. Jis gurkšnoja vyną ir, kol Marija kalba, metaliniu virbeliu baksnoja alyvuoges.

— ...treji metai — ilga atkarpa, — pro traškesį ir ūžesį išgirstu smagų balsą. — Taip, sudėtinga viską nutraukti, bet jis buvo neteisus, o aš niekada dėl nieko nesigailėjau ir nesigręžiojau atgal. Manau, iš tikrųjų norėčiau pasakyti, kad... santykiai nutrūksta, bet reikia keliauti pirmyn, — ji sriūbteli vyno. — Supranti, apie ką kalbu?

Džošas automatiškai linksi, bet aš aiškiai matau, kad jis negirdi nė žodelio. Jis kažkur žiūri suglumęs ir stengiasi pakreipti galvą kuo toliau nuo į ausį spiegiančios Sadi: „Kuo tau Lara patiko? Dėl ko ją mylėjai? Pasakyk! Pasakyk!“

— Man patiko, kad ji tokia energinga, — desperatiškai beria žodžius Džošas. — Ir tokia įdomi. Ji visada būdavo pasipuošusi kokiu nors gražiu vėriniu, įsikišusi į plaukus pieštuką ar dar kaip nors... Ir ji tikrai viskuo džiaugdavosi. Supranti, kai kurioms merginoms tu padarai kokį nors malonumą, o jos tai įvertina kaip savaime suprantamą dalyką; ji niekada taip nesielgdavo. Ji tikrai miela. Tokia pralinksminanti ir atgaivinanti.

— Ar tik mes vėl nekalbame apie tavo buvusią merginą? — Marijos balsas plieninis; net aš susiraukiu. Džošas, atrodo, susivokė, ko prikalbėjęs.

— Šūdas! Marija, nenutuokiu, koks kipšas į mane įlindo. Net nesuprantu, kodėl apie ją galvoju, — jis trinasi kaktą ir atrodo toks suglumęs, jog kone imu jo gailėtis.

— Jeigu nori žinoti, tu vis dar jos apsėstas, — atšauna Marija.

— Ką? — Džošas prapliumpa nervingai juoktis. — Aš neapsėstas! Manęs ji visai nedomina!

— Tai kodėl man pasakoji, kokia ji buvo šauni? — Nesitverdama savame kailyje žiūriu, kaip Marija meta servetėlę, atitraukia kėdę ir stojasi. — Paskambink, kai išmesi ją iš galvos.

— Aš ir išmečiau ją iš galvos! — piktai rikteli Džošas. — Jėzau Kristau! Kažkoks suknistas absurdas. Iki šios dienos apie ją nė negalvojau, — jis taip pat stumteli kėdę, norėdamas atkreipti Marijos dėmesį. — Marija, paklausyk manęs. Mes su Lara draugavome. Buvo gera, bet ne puiku. Ir paskui viskas baigėsi. Galas.

Marija tik purto galvą.

— Ir būtent todėl kas penkias minutes pradedi apie ją kalbėti.

— Nepradedu! — Džošas kone klykia iš įsiūčio; keli prie gretimų stalelių sėdintys žmonės į jį sužiūra. — Paprastai taip nebūna! Aš jau ištisas savaites apie ją nekalbu ir net nepagalvoju! Neįsivaizduoju, koks velnias man darosi šiandien!

— Tau pačiam reikia viską išsiaiškinti, — nepasakytum, kad piktai prataria Marija. Ji paima rankinę. — Iki pasimatymo, Džošai.

Jai mikliai išvingiavus tarp stalų ir išėjus iš restorano, priblokštas Džošas susmunka kėdėje. Susikivirčijęs jis atrodo dar žavingiau nei būdamas laimingas. Man kažkaip pavyksta sutramdyti sunkiai numaldomą norą pulti prie jo, apsivyti jį rankomis ir pasakyti, kad jis vis tiek niekada nenorėjo būti su tokia zirzekle, dantų pasta išsišveitusia mergiote.

— Ar dabar patenkinta? — prie mano stalelio grįžta Sadi. — Užtvėrei kelią į tikrą meilę. O aš maniau, kad tavo įsitikinimai neleistų to padaryti.

— Tai nebuvo tikra meilė, — suraukusi antakius žvelgiu į Sadi.

— Iš kur žinai?

— Iš tur. Žinau. Užsičiaupk.

Mes abi tylėdamos žiūrime, kaip Džošas apmoka sąskaitą, pasiima švarką ir stojasi ketindamas išeiti. Jis kietai susičiaupęs, žingsnis jau nebe toks lengvas; pajuntu kaltės dyglį. Tačiau prisiverčiu nepasiduoti tokiems pojūčiams. Žinau, kad elgiuosi teisingai. Ir ne tik dėl savęs, bet ir dėl Džošo. Galiu padaryti taip, kad mums pavyktų, žinau, kad galiu.

— Valgyk pietus! Paskubėk! — nutraukia mano svajones Sadi. — Dabar mums reikia eiti namo. Tau reikia pradėti ruoštis.

— Kam? — sutrikusi žvelgiu į Sadi.

— Mūsų pasimatymui!

O, Dieve, dar ir šitai.

— Pasimatymas tik po šešių valandų, — pareiškiu. — Be to, einame tik išgerti. Nėra ko skubėti.

— O aš vakarėliams rengdavausi visą dieną, — Sadi meta į mane smerkiamą žvilgsnį. — Čia mano pasimatymas. Tu atstovauji man. Privalai atrodyti dieviškai.

— Atrodysiu kiek įmanydama dieviškiau, aišku? — Nuryju pilną šaukštą sriubos.

— Bet tu dar nė neišsirinkai suknelės! — Sadi šokinėja iš nekantros, — o jau beveik antra valanda! Dabar mums reikia eiti namo. Dabar pat!

Dėl Dievo...

— Gerai. Kaip pasakysi, — stumteliu lėkštę su sriuba, — vis tiek jau ataušo. Eime.

Visą kelią namo įtemptai mąstau. Džošas pažeidžiamas. Jis sutrikęs. Dabar pats tinkamiausias metas vėl įžiebti mūsų meilę. Tačiau turiu pasinaudoti tuo, ką sužinojau. Turiu pasikeisti.

Kaip apsėsta vis mąstau ir mąstau apie viską, ką jis pasakė, stengdamasi prisiminti kiekvieną smulkmeną. Ir kiekvieną kartą, prisiminusi vieną ypatingą frazę, imu gūžčioti ir raukytis. Buvo gera, bet ne puiku.

Dabar jau viskas akinamai aišku. Mūsų santykiai nebuvo puikūs, nes jis nebuvo su manimi atviras ir sąžiningas. Jis man neužsiminė nė apie vieną savo būgštavimą. Ir viskas krovėsi jo galvoje, ir todėl jis mane metė.

Bet visa tai nebesvarbu, nes dabar jau žinau, kokios tos bėdos, todėl galiu jas pašalinti! Visas! Susidarysiu veiksmų planą ir pradėsiu nuo vonios kambario — pirmiausia sutvarkysiu jį. Vos tik įžengiu į savo butą trykšdama optimizmu, kelią man pastoja Sadi.

— Ką šįvakar vilkėsi? — griežtai klausia ji. — Parodyk.

— Vėliau, — mėginu pro ją prasibrauti.

— Jokių „vėliau“! Dabar! Dabar!

Dėl Dievo...

— Gerai! — Nueinu į miegamąjį ir praskleidžiu užuolaidas, slepiančias nedidukę drabužinę. — Gal... šitą? — traukiu pirmą po ranka pakliuvusį drabužį — ilgą sijoną ir naują korsetinę palaidinę, pirktą „Topshop“ parduotuvėje, kurios pasiūti vos keli vienetai. — Ir turbūt apsiausiu laivelius.

— Korsetas? — Sadi žiūri į mane taip, tarsi reklamuočiau paskerstą kiaulę. — Ir ilgas sijonas?

— Taip, maksi, aišku? Tiesą sakant, tokie sijonai tikrai madingi. Beje, čia ne korsetas, o korsetinė palaidinė.

Suvirpėjusi Sadi paliečia palaidinę.

— Mano mama mėgino priversti mane užsisegti korsetą per tetos vestuves, — sako ji. — Išmečiau jį į židinį, todėl mama užrakino mane kambaryje ir prisakė tarnams neišleisti.

— Tikrai? — manyje sukirba smalsumo kibirkštėlė, nors visai to nenoriu. — Vadinasi, nedalyvavai vestuvėse?

— Išlipau pro langą, paėmiau automobilį, nuvažiavau į Londoną ir trumpai apsikirpau plaukus, — išdidžiai sako ji. — Kai mane pamatė mama, dviem dienom atgulė į lovą.

— Ohoho, — padedu drabužius ant lovos ir atidžiai pažvelgiu į Sadi. — Tu buvai tikra maištininkė. Ar visada taip elgdavaisi?

— Taip, kankindavau tėvus, bet jie buvo tokie tramdantys ir gniuždantys, tokie viktoriški. Visi mūsų namai buvo kaip muziejus, — Sadi net sudreba. — Tėvas nepripažino gramofonų, čarlstono, kokteilių...

Visko. Jis manė, kad merginos turi leisti laiką komponuodamos gėles ir siuvinėdamos. Na, kaip mano sesuo Virginija.

— Kalbi apie... močiutę? — staiga užsimanau sužinoti daugiau. Aš tik miglotai prisimenu močiutę — žilaplaukę ponią, mėgstančią darbuotis sode. Net negaliu jos įsivaizduoti kaip merginos. — Kokia ji buvo?

— Siaubingai dorybinga, — Sadi vypteli. — Ji nešiodavo korsetus. Net ir tada, kai visas pasaulis liovėsi juos nešioti, ji susiverždavo, susikeldavo plaukus, susirišdavo ir kiekvieną savaitę tvarkydavo bažnyčioje gėles. Ji buvo nuobodžiausia mergina visame Arčberyje. Paskui ji ištekėjo už nuobodžiausio Arčberyje vyro. Mano tėvai nesitvėrė džiaugsmu.

— Kas yra Arčberis?

— Mes ten gyvenom. Tai kaimas Hertfordšyre.

Kažką lyg ir prisimenu. Arčberis. Žinau, kad kažkur kažką girdėjau...

— Palauk! — staiga pasakau. — Arčberio namas. Tas namas sudegė septintajame dešimtmetyje. Ar tai jūsų namas?

Dabar jau viską prisimenu. Prieš daug metų tėtis man pasakojo apie senus šeimos namus — Arčberio namą — ir net parodė nespalvotą nuotrauką, darytą devyniolikto amžiaus pradžioje. Jis pasakojo, kad jiedu su dėde Bilu vaikystėje ten leisdavo vasaras, o kai mirė seneliai, persikėlė gyventi. Namai buvo nuostabūs — su senais koridoriais, milžiniškais rūsiais ir didžiuliais didingais laiptais. Tačiau po gaisro žemė buvo parduota, ir senojo namo vietoje nutiesta gatvė, pastatyti nauji namai.

— Taip, tada name gyveno Virginija su savo šeima. Iš tikrųjų ji ir sukėlė gaisrą. Paliko degančią žvakę, — minutėlę patylėjusi Sadi gaižiai pridūrė: — Galiausiai paaiškėjo, kad ji ne tokia jau ir tobula.

— Kartą važiavome per tą kaimą automobiliu, — neprašoma pratariu. — Matėme naujus namus. Atrodė gražiai.

Sakyčiau, Sadi manęs negirdi.

— Praradau visus savo daiktus, — užsigalvojusi kalba ji. — Visus daiktus, kuriuos buvau ten palikusi, viešėdama užsienyje. Viskas sudegė.

— Baisu, — pratariu nejaukiai pasijutusi.

— Bet koks skirtumas? — staiga Sadi atitoksta ir blausiai šypteli. — Kam visa tai rūpi? — apsigręžusi ji nusklendžia prie spintos ir valdingai beda pirštu. — Ištrauk savo drabužius. Turiu pamatyti visus.

— Kaip pasakysi, — čiumpu į saują pakabus ir metu drabužius ant lovos. — Na, papasakok man apie savo vyrą. Koks jis buvo?

Minutėlę Sadi svarsto.

— Per mūsų vestuves jis vilkėjo raudoną liemenę. O šiaip... labai nedaug ką apie jį prisimenu.

— Ir viskas? Tik liemenę?

— Ir dar jis buvo su ūsais, — priduria Sadi.

— Aš tavęs nesuprantu, — metu ant lovos kitą glėbį su visais pakabais. — Kaip galėjai tekėti už žmogaus, kurio nemylėjai?

— Nes tai buvo vienintelis būdas pabėgti, — atsako Sadi, tarsi dėstytų akivaizdžią tiesą. — Nežmoniškai susikivirčijau su tėvais. Tėvas nebeskyrė pinigų mano išlaikymui, kas antrą dieną skambindavo vikaras, kas vakarą būdavau užrakinama savo kambaryje...

— Ką padarei? — klausiu netverdama smalsumu. — Ar ir vėl tave suėmė?

— Na... nesvarbu, — kiek patylėjusi sako Sadi. Ji nusuka akis nuo įbesto mano žvilgsnio ir įsispokso pro langą. — Turėjau išvykti. Vedybos atrodė ne prastesnis būdas už visus kitus. Tėvai jau buvo suradę tinkamą jaunuolį. Patikėk, tais laikais vaikinai nelaukdavo išsirikiavę.

— Ai, ir pati labai gerai žinau, — pratariu su užuojauta, perversdama akimis. — Londone nėra viengungių. Visai nėra. Tai visiems gerai žinomas faktas.

Pakėlusi akis pamatau į mane dėbsančią Sadi, besistebinčią mano nenuovoka.

— Vyrų netekome per karą, — sako ji.

— Oo. Žinoma, — krenkšteliu. — Karas.

Pirmasis pasaulinis karas. Nesuvedžiau galų.

— Tie, kurie liko gyvi, jau nebebuvo tie patys vaikinai, kaip anksčiau. Jie buvo sužaloti. Sudraskyti į skutelius. Arba sklidini kaltės, kad liko gyvi... — jos veidu perbėga šešėlis. — Žinai, per karą buvo užmuštas mano brolis. Edvinas. Jam buvo devyniolika. Mano tėvai su tuo taip ir nesusitaikė.

Spoksau į ją išsigandusi. Turėjau antros eilės dėdę Edviną, kuris buvo užmuštas per Pirmąjį pasaulinį karą? Kodėl nieko apie tai nežinau?

— Koks jis buvo? — baikščiai klausiu. — Koks buvo Edvinas?

— Jis buvo... linksmas, — Sadi lūpos krypteli, tarsi ji mėgintų nusišypsoti, bet taip ir neįstengia. — Jis mane prajuokindavo. Jis padarydavo taip, kad ir tėvai atrodytų pakenčiamesni. Jis viską padarydavo pakenčiamiau.

Kambaryje tylu, tik vos girdisi viršuje veikiantis televizorius. Sadi veidas lyg akmeninis, sukaustytas atsiminimų ar sunkių minčių. Ji tarsi įpuolusi į transą.

— Bet jei tų vyrų ir nebuvo daug, — surizikuoju, — ar vis tiek privalėjai tekėti? Nejau būtinai reikėjo tekėti už pirmo pasitaikiusio? Negalėjai palaukti sau tinkamo? O kaip meilė?

— O kaip meilė? — pašaipiai mėgdžioja mane Sadi, pakirdusi iš svajonių. — O kaip meilė! Dievuli, giedi vis tą pačią nuobodžią giesmelę, — ji nužvelgia ant lovos suverstą drabužių kaugę. — Išdėliok juos tinkamai, kad galėčiau apžiūrėti. Pati tau parinksiu suknelę šiam vakarui. Patikėk, nevilkėsi to baisaus sijono iki žemės.

Akivaizdu, kad prisiminimų valandėlė baigėsi.

— Gerai, — dėlioju ant lovos drabužius. — Gali rinkti.

— Be to, esu atsakinga už tavo šukuoseną ir grimą, — griežtai priduria Sadi. — Atsakinga už viską.

— Puiku, — kantriai atsakau.

Man grįžtant į vonios kambarį, galvoje tebesisuka Sadi išklotas pasakojimas. Niekada nesidomėjau giminės medžiais ar istorija. Bet, tiesą sakant, tai, ką išgirdau, ganėtinai įdomu. Gal man pavyks įkalbėti tėtį surasti kelias senojo šeimos namo nuotraukas. Jam patiktų.

Uždarau duris ir nužvelgiu kremų ir kosmetikos priemonių indelius, išdėliotus ant stalelio ir aplink vonią. Hmm. Gal Džošas ir turi priežasčių būti nepatenkintas. Gal man tikrai nereikia abrikosinio kūno šveitiklio, šveitiklio su avižomis ir šveitiklio su jūros druska. Na, kai pagalvoji, kiek tą odą galima šveisti?

Po pusvalandžio aš jau viską surikiavusi eilutėmis ir visą pirkinių maišelį prikrovusi senų pustuščių indelių, paruoštų išmesti. Mano veiksmų planas jau vykdomas! Džošui padarytų įspūdį vonios kambarys, jeigu jį dabar pamatytų! Jau kone rengiuosi vonią nufotografuoti ir nusiųsti jam žinutę. Patenkinta savimi kyšteliu galvą į miegamąjį, bet Sadi ten nėra.

— Sadi? — šūkteliu, bet niekas neatsiliepia. Tikiuosi, jai viskas gerai. Savaime suprantama, jai buvo skaudu prisiminti brolį. Gal jai reikėjo valandėlę ramiai pabūti vienai?

Maišelį su indeliais padedu prie durų — išmesiu vėliau — ir užsiplikau puodelį arbatos. Toliau mano darbų sąraše — surasti fotografijų albumą, apie kurį jis kalbėjo. Knyga turėtų būti kažkur čia. Gal po sofa...

— Jau radau! — tarsi iš niekur atsklidęs susijaudinęs Sadi balsas kone priverčia mane trinktelėti galvą į kavos staliuką.

— Nedaryk taip! — atsisėdu ir tiesiu ranką į arbatos puodelį. — Klausyk, Sadi, aš tik norėjau pasakyti... ar tau viskas gerai? Gal norėtum pasikalbėti? Suprantu, kad tau nebuvo lengva...

— Tu teisi, lengva nebuvo, — sausai atkerta ji. — Tavo drabužinė labai menka.

— Kalbu ne apie drabužius! Kalbu apie jausmus, — supratingai į ją pažvelgiu. — Tau teko daug patirti, turbūt tave paveikė...

Sadi manęs nė negirdi. Jeigu ir girdi, dedasi negirdinti.

— Radau tau suknelę, — pareiškia ji. — Eikš pažiūrėti! Paskubėk!

Jeigu ji nenori pasikalbėti, vadinasi, nenori. Aš jos nepriversiu.

— Šaunu. Na, ką tu man išrinkai? — atsistoju ir pasuku miegamojo link.

Ne čia, — Sadi išnyra tiesiai prieš mane. — Mums reikia išeiti! Suknelė parduotuvėje!

— Parduotuvėje? — sustoju ir spoksau į Sadi. — Ką turi galvoje sakydama „parduotuvėje“?

— Buvau priversta išeiti, — Sadi įžūliai kilsteli smakrą. — Tavo drabužinėje nieko nebuvo. Dar niekada nesu mačiusi tokių drabužių-padraikų!

— Mano drabužiai — ne padraikos!

— Todėl išėjau ir radau angelišką suknelę! Tu tiesiog privalai ją nusipirkti!

— Kur? — mėginu susivokti, kur ji galėjo būti išėjusi. — Kokioje parduotuvėje? Ar buvai centrinėje Londono dalyje?

— Aš tau parodysiu! Einam! Pasiimk piniginę!

Negaliu nesijaudinti pagalvojusi apie tai, kad Sadi šmirinėjo po H&M ar dar kur nors, mėgindama man išrinkti drabužį.

— Na, gerai, — galiausiai pratariu. — Tik jeigu suknelė nekainuos milijardo svarų, — paimu rankinę ir patikrinu, ar turiu raktus. — Tai einam. Parodyk, ką radai.

Maniau, kad Sadi mane nuves į metro stotį ir nusitemps į Oksfordo aikštę ar dar kur nors. Tačiau ji pasuka už kampo ir patraukia mažų gatvelių raizginiu, kuriuo niekada nesu vaikščiojusi.

— Ar tu įsitikinusi, kad einame ten, kur reikia? — sutrikusi imu dvejoti.

— Taip! — Sadi mėgina stumtelėti mane pirma savęs. — Eik gi!

Praeiname namų eiles, nediduką parką, koledžą. Nematau nieko, kas būtų panašu į parduotuvę. Jau ketinu pasakyti Sadi, kad ji turbūt prarado orientaciją, kai ji pasuka už kampo ir triumfuodama sušunka:

— Čia!

Stovime nedidelio parduotuvių kvartalo prieigose. Matau spaudos kioską, cheminę valyklą, o pačiame gatvelės gale — mažą parduotuvėlę su medine iškaba, ant kurios parašyta „Vintažinės mados centras“. Lange pastatyta manekenė apvilkta ilga atlasine suknele, rankos aptemptos pirštinėmis iki alkūnių, ant galvos uždėta skrybėlė su vualiu ir visur prisagiota segių. Šalia manekenės pūpso krūva senų skrybėlių dėžių ir stalelis, nukrautas turtinga emaliuotų plaukų šepečių kolekcija.

— Tai tikrai geriausia parduotuvė tavo apylinkėse, — net neabejodama savo žodžiais sako Sadi. — Radau viską, ko mums reikia. Užeikim!

Man nespėjus ką nors atsakyti, ji dingsta parduotuvėlėje. Man nieko kita nelieka, kaip sekti paskui. Įeinant durys tyliai skimbteli; man nusišypso už nediduko prekystalio stovinti pagyvenusi moteris. Jos plaukai prastai nudažyti ryškiai geltonai, ji vilki, sakyčiau, originalų aštunto dešimtmečio durtinį, margintą akį rėžiančiais žaliais raštais, ir ant kaklo pasikabinusi kelias eiles gintarinių karolių.

— Sveiki! — maloniai nusišypso ji. — Malonu, kad apsilankėte mūsų parduotuvėje. Aš — Nora. Ar jau esate čia apsipirkusi?

— Sveiki, — linkteliu. — Čia lankausi pirmą kartą.

— Gal jus domina koks nors konkretus darbužis ar laikotarpis?

— Aš tik... apsižvalgysiu, — nusišypsau. — Dėkoju.

Niekur nematau Sadi, todėl vaikštinėju po krautuvėlę. Niekada nesu buvusi vintažinių drabužių parduotuvėse, bet net ir man akivaizdu, jog čia yra stulbinamai žavių daikčiukų. Šalia bičių avilį primenančio peruko pakabinta absurdiškai ryški rožinė septinto dešimtmečio suknelė. Matau ir visą lentyną iš pažiūros originalių korsetų ir apatinių sijonų. Ant siuvėjo manekeno pakabinta kreminiais nėriniais puošta vestuvinė suknelė su šydu ir mažyte džiovintų gėlių puokštele. Po stikliniu gaubtu padėtos baltos odos pačiūžos, susiraukšlėjusios ir aptrintos nuo ilgo dėvėjimo. Matau ir vėduoklių, rankinių, senų lūpdažių kolekciją...

— Kur tu? — mano ausų būgnelius perveria nekantrus Sadi balsas. — Ateik čia!

Ji moja man nuo gale pastatytos kabyklos. Staiga pradėjusi būgštauti pasuku jos pusėn.

— Sadi, — tyliai pratariu, — sutinku, jog čia viskas labai šaunu, ir visa kita. Bet aš tiesiog einu šio to išgerti. Neturėtum manyti, kad...

— Žiūrėk! — ji mosteli triumfuodama. — Tobula.

Daugiau niekada neleisiu, kad vaiduoklis man patarinėtų mados klausimais.

Sadi rodo į trečio dešimtmečio puošeivos suknelę — bronzos spalvos drabužį pažemintu liemeniu, truputį karoliukais pasiuvinėtomis pūstomis rankovėlėmis ir gražiai priderinta pelerina. Etiketėje parašyta: „Originali trečio dešimtmečio suknelė, siūta Paryžiuje.“

— Ar ne miela? — Sadi suploja rankomis ir sukiojasi aplinkui entuziazmu tviskančiomis akimis. — Žinai, labai panašią suknelę turėjo mano draugė Banti, tik sidabrinę.

— Sadi! — atgaunu balsą. — Negaliu ja vilkėdama eiti į pasimatymą! Nebūk kvaila!

— Aišku, kad gali! Pasimatuok! — Sadi ragina mane mosuodama liesomis baltomis rankomis. — Tik, savaime suprantama, turėsi nusikirpti plaukus...

— Nesirengiu kirptis plaukų! — traukiuosi apimta siaubo. — Ir neketinu nieko matuotis!

— Radau ir prie suknelės derančius batelius. — Sadi mikliai prisklendžia prie lentynos ir rodo į mažus bronzos spalvos šokių batelius. — Ir dar radau tinkamo grimo, — ji pripuola prie stiklinio prekystalio ir mosteli rodydama plastiko dėžutę, prie kurios pridėtas lapelis su užrašu „Originalus trečio dešimtmečio kosmetikos rinkinys. Labai retas“.

— Turėjau lygiai tokį patį rinkinį, — ji godžiai žiūri į dėžutę. — Tai geriausi lūpų dažai, kokie tik buvo sukurti. Išmokysiu tave, kaip reikia tinkamai dažytis.

Dėl Dievo meilės...

— Dėkoju, žinau, kaip tinkamai dažytis lūpas...

— Nė nenutuoki, — kategoriškai nukerta Sadi. — Bet aš tave išmokysiu. Ir dar sugarbanosime tau plaukus. Čia ir žnyples parduoda, — ji rodo į seną kartoninę dėželę, kurioje įdėtas kažkoks keistos išvaizdos senovinis metalinis prietaisas. — Jeigu pasistengsi, atrodysi daug daug geriau, — ji vėl kažkur nusisuka. — Tik jei rastume kokias nors padoriai atrodančias kojines...

— Sadi, liaukis! — sušnypščiu. — Turbūt išprotėjai! Neketinu vilktis nieko iš šitų...

— Vis dar prisimenu tą nuostabų pasirengimo vakarėliui kvapą, — Sadi trumpam užsimerkia ir tarsi sustingsta. — Lūpų dažai ir svylantys plaukai...

— Svylantys plaukai? — suspiegiu apimta siaubo. — Tikiuosi, nesvilinsi man plaukų!

— Nesinervink! — nekantrauja Sadi. — Mes tik kartais svilindavom plaukus.

— Kaip jums sekasi, viskas gerai? — šalia manęs atsiranda gintarais barškanti Nora, ir aš pašoku iš netikėtumo.

— Oi. Taip, dėkoju.

— Ar jūs ypač domitės trečiu dešimtmečiu? — ji pasilenkia prie stiklinio prekystalio. — Turime kelis stebuklingus originalius daiktelius. Visi ką tik įsigyti neseniai įvykusiame aukcione.

— Taip, — mandagiai linkteliu. — Būtent juos ir apžiūrinėjau.

— Tik nesu tikra, kam būdavo naudojamas šitas... — ji paima puošnų indelį, įstatytą į apskritą žiedą. — Keistas daikčiukas, tiesa? Gal čia koks nors medalionas?

— Indelis skaistalams, — pervertusi akimis sako Sadi. — Nejau šiais laikais niekas nieko nebenutuokia?

— Manau, tai indelis skaistalams, — nesusilaikau atsainiai neleptelėjusi.

— Aaa! — atrodo, padariau Norai įspūdį. — Jūs — tikra žinovė! Gal žinote, kaip naudotis šiomis senomis plaukų garbanojimo žnyplėmis? — Ji išima metalinį prietaisą ir atsargiai varto rankose. — Tikriausiai reikėjo būti labai įgudusiam. Tik, deja, tais laikais negyvenau.

— Naudotis paprasta, — paniekinamu balsu sako man į ausį Sadi. — Parodysiu.

Dzingteli durų varpelis; įeina dvi merginos ir pradeda aikčioti ir šūkčioti, apžiūrinėdamos prekes.

— Kokia nuostabi vietelė, — girdžiu, kaip žavisi viena iš jų.

— Atleiskite, — nusišypso Nora. — Netrukdysiu jums žvalgytis. Jeigu norėsite ką nors pasimatuoti, pasakykite.

— Gerai, — ir aš jai nusišypsau. — Dėkoju.

— Pasakyk, kad nori pasimatuoti bronzinę suknelę! — neatstoja Sadi. — Pirmyn!

— Liaukis! — sušnypščiu, kai moteris nueina. — Nenoriu jos matuotis!

Sadi suglumusi.

— Bet tu turi pasimatuoti. Kas bus, jei ji tau netiks?

— Neturiu matuotis, nes jos nevilkėsiu! — nebetveriu pykčiu. — Atsitokėk! Dabar dvidešimt pirmas amžius! Nesirengiu dažytis prieštvaniniu lūpdažiu ir garbanotis plaukų žnyplėmis! Nesivilksiu tos suknelės eidama į pasimatymą! Tiesiog dabar taip nebūna!

Kelias akimirkas Sadi per daug apstulbusi, kad įstengtų atsakyti.

— Bet juk tu pažadėjai, — ji perveria mane milžiniškomis įskaudinto žmogaus akimis. — Pažadėjai, kad galėsiu tau išrinkti suknelę.

— Maniau, kad kalbi apie normalius drabužius! — įpykusi atsakau. — Apie dvidešimt pirmo amžiaus drabužius! Ne apie tokius, — paimu suknelę ir pamojuoju ja Sadi panosėje. — Kažkoks absurdas! Maskaradinė suknelė!

— Bet jeigu nevilkėsi mano išrinktos suknelės, ir pats pasimatymas visai nebus mano. Tada jis bus tavo pasimatymas! — Sadi jau pradeda kalbėti pakeltu balsu; nujaučiu, kad tuoj ims spiegti. — Apskritai galiu likti namie! Eik pas jį pati viena!

Atsidustu.

— Sadi, klausyk...

— Jis — mano vyras! Tai mano pasimatymas! — aistringai šūkčioja Sadi. — Mano! Ir taisyklės mano! Tai mano paskutinė proga pasilinksminti su vyriškiu, o tu nori viską sugadinti vilkėdama kažkokius siaubingus, klaikius drabužius...

— Nenoriu sugadinti...

— Pažadėjai, kad viską darysi taip, kaip norėsiu aš! Juk pažadėjai!

— Liaukis ant manęs rėkusi! — traukiuosi prisidengdama ausį. — Jėzau!

— Ar jums viskas gerai? — vėl prieina Nora ir įtariai mane nužvelgia.

— Taip, — stengiuosi nurimti. — Aš tik... ee... kalbėjau telefonu.

— Aaa, — jos veidas pragiedrėja. Ji linkteli žvelgdama į bronzinę šilko suknelę, kurią tebelaikau rankose. — Norite ją pasimatuoti? Nuostabus drabužis. Pasiūta Paryžiuje. Ar matėte perlamutrines sagutes? Jos išskirtinės.

— Aš... eee...

— Juk pažadėjai! — Sadi stovi už kokių trijų colių nuo manęs atkišusi smakrą, žvelgdama deginančiomis akimis. — Pažadėjai! Tai mano pasimatymas! Mano! Mano!

Ji — kaip be perstojo veikianti gaisrininkų mašinos sirena. Atmetu galvą mėgindama mąstyti blaiviai. Niekaip neištversiu, jeigu Sadi man spiegs visą vakarą. Man sprogs galva.

Gerai, pasitiksiu savo lemtį, juk vis tiek Edas Harisonas mano, kad esu nevisprotė. Koks skirtumas, jei nueisiu į pasimatymą su prieštvanine suknele?

Sadi teisi. Šis vakaras jos. Todėl viską turiu daryti taip, kaip nori ji.

— Gerai, — galiausiai pratariu prarėkdama primygtinai reikalaujantį Sadi balsą. — Įkalbėjai. Pasimatuosiu suknelę.

Dešimtas skyrius

Jeigu mane pamatys koks nors pažįstamas, numirsiu. Numirsiu.

Išlipusi iš taksi greitai apsidairau nužvelgdama visą gatvę. Ačiū Dievui, nieko nesimato. Dar niekada gyvenime neatrodžiau taip absurdiškai. Štai kas nutinka, kai mirusiai antros eilės tetai leidi rūpintis savo išvaizda.

Vilkiu toje pačioje parduotuvėje pirktą suknelę, kurią vos įstengiau užsisegti. Akivaizdu, kad trečiame dešimtmetyje papai niekam nerūpėjo. Kojas įspraudžiau į šokių batelius. Man ant kaklo kabo šešios eilės ilgų karolių. Galvą juosia juodas plaukų raištis, siuvinėtas blizgančiais juodais karoliukais ir puoštas styrančia plunksna.

Plunksna!..

Mano plaukai susukti į daugybę senamadiškai atrodančių bangelių ir garbanų; geležinėmis žnyplėmis teko darbuotis apie dvi valandas. Kai viskas buvo padaryta, Sadi primygtinai pareikalavo ištepti plaukus kažkokia keista pomada, kurią rado vintažinėje krautuvėlėje; dabar liečiant plaukus jie atrodo kieti kaip akmuo.

O kalbant apie grimą... Nejau trečiajame dešimtmetyje jiems tikrai šitai buvo gražu? Mano veidas nubarstytas šviesiais milteliais, skruostai lengvai patepti skaistalais, akys storai apvestos juodais dažais, vokai nutepti ryškiai žalia pasta iš senos plastikinės dėžutės. Dar ir dabar gerai nežinau, kas ant mano blakstienų — kažkoks keistas lipnus tepalas, kurį Sadi pavadino „kosmetika“. Ji privertė mane pašildyti jį puode ir paskui užtepti ant blakstienų.

Labą dieną, juk turiu naują „Lancome“ tušą. Atsparus vandeniui, su lanksčiu šepetėliu, visa kita... Bet Sadi nesusidomėjo. Ji buvo per daug susijaudinusi plušėdama su visais tais kvailais senoviškais dažais ir pasakodama, kaip abi su Banti ruošdavosi vakarėliams, pešiodavo viena kitai antakius ir kartais truktelėdavo iš plokščių gertuvėlių.

— Pasirodyk, — šalia atsiranda Sadi ir atidžiai mane nužvelgia. Ji vilki auksine suknele, su pirštinaitėmis iki alkūnių. — Tau reikia paryškinti lūpas.

Nėra prasmės mėginti teptis puikiu subtilios spalvos „Mac“ lūpų blizgiu. Atsidususi išsiimu iš rankinuko indelį su lipnia koše ir dar labiau paryškinu storai priteptas Kupidono lanko formos lūpas.

Pro šalį praeina dvi merginos; jos susikumščiuoja ir keistai man nusišypso. Merginos neabejotinai mano, kad susiruošiau į kokį nors maskaradą ir dalyvausiu šauniausio kostiumo varžytuvėse.

— Atrodai dieviškai! — susijaudinusi Sadi apglėbia save. — Tau tetrūksta cigaretės, — ji ima žvalgytis po gatvę. — Kur tabako parduotuvė? Vaje, mums reikėjo nusipirkti mielą, dailų cigarečių laikiklį...

— Aš nerūkau, — nukertu. — Beje, vis tiek negalima rūkyti viešose vietose. Toks įstatymas.

— Koks absurdiškas įstatymas, — piktinasi Sadi. — Kaip surengti cigarečių vakarėlį?

— Mes nerengiame cigarečių vakarėlių! Rūkymas sukelia vėžį! Rūkyti pavojinga!

Sadi nekantraudama prunkšteli.

— Tada eime!

Vos paeidama vintažiniais bateliais, nuseku paskui ją žingsniuodama „Varno“ baro link. Priėjusi prie durų susivokiu, jog Sadi dingo. Kur ji prapuolė?

— Sadi? — apsidairau po gatvę. Jeigu ji mane paliks bėdoje, tikrai ją užmušiu...

— Jis jau ten! — staiga ji atsiduria šalia manęs dar labiau susijaudinusi nei prieš minutėlę. — Tikrai galima apalpti!

Man apmiršta širdis. Vis dar vyliausi, kad jis neateis į pasimatymą.

— Kaip aš atrodau? — Sadi delnu lyginasi plaukus, ir staiga pajuntu jai tikrą užuojautą. Menkas džiaugsmas eiti į pasimatymą ir būti nematomai.

— Atrodai nuostabiai, — patikinu. — Jeigu jis tave matytų, pamanytų, kad esi išties karšta.

— Karšta? — nusistebi Sadi.

— Seksuali. Graži. Tikra pupytė. Na, šiais laikais taip sakoma.

— Oo, tada gerai! — jos akys nervingai laksto nuo durų iki manęs. — Beje, kol dar neįėjome, nepamiršk, jog tai mano pasimatymas.

— Žinau, kad pasimatymas tavo, — kantriai atsakau. — Daugybę kartų kalei į galvą.

— Noriu pasakyti, kad turi būti... aš, — ji perveria mane įsakmiu žvilgsniu. — Sakyk tai, ką liepsiu sakyti. Daryk viską, ką liepsiu daryti. Tada jausiuosi taip, tarsi pati su juo kalbėčiau. Ar supranti?

— Nesijaudink! Suprantu. Tu man pasakysi, o aš pakartosiu. Pažadu.

— Tada eime! — ji mosteli į duris.

Pastumiu sunkias matinio stiklo duris ir atsiduriu elegantiškame vestibiulyje zomšu muštomis sienomis ir žemai įrengtu apšvietimu. Priekyje dar vienos durys, už kurių matau barą. Eidama dirsteliu į tamsinto stiklo veidrodį, ir mane vėl nupurto nerimas.

Kažkodėl čia jaučiuosi milijoną kartų absurdiškiau nei savo bute. Sulig kiekvienu žingsniu dzingsi karoliai. Šokinėja į galvos raištį įsmeigta plunksna. Jaučiuosi kaip trečio dešimtmečio reliktas. Stoviu minimalistinio stiliaus bare, pilname šaunių žmonių, vilkinčių kažką panašaus į Helmuto Lango drabužius.

Slenku pirmyn šiurpstanti iš gėdos ir staiga pamatau Edą. Jis sėdi ant kėdės už kokių dešimties jardų, apsivilkęs įprastą kostiumą — kelnes ir švarką — ir geria įprastą gėrimą — džiną su toniku. Jis pakelia akis, pažvelgia mano pusėn ir nugurgia dvigubą mauką.

— Matai? — triumfuoja Sadi. — Tu jį prismeigei savo išvaizda!

Taip, jis tikrai prismeigtas. Jam atkaro žabtai, o veidas tapo baltai žalios spalvos.

Labai iš lėto, tarsi klampotų per nuodingą purvą, jis atsistoja ir eina manęs link. Matau, kaip man žengiant bare dirbantys žmonės kumščiuoja vienas kitą, o nuo gretimo staliuko staiga pasigirsta linksmas šūksnis.

— Nusišypsok jam! — garsiai rėkia man į ausį Sadi. — Prieik prie jo smagiu žingsneliu ir pasakyk: „Labą dieną su vištiena!“

Su vištiena?

Pasimatymas ne mano, karštligiškai kartoju. Pasimatymas Sadi. Aš tik vaidinu jos vaidmenį.

— Labą dieną su vištiena! — linksmai pratariu jam priėjus.

— Labas, — tyliai pralemena jis. — Atrodote... — jis bejėgiškai skėsteli rankomis.

Bare gaudęs triukšmas nutilo. Visi mus stebi. Nuostabu.

— Dar ką nors pasakyk! — susijaudinusi šokinėja aplink mane Sadi, aiškiai nekreipdama dėmesio į susidariusią itin nejaukią situaciją. — Sakyk: „Ir tu dabitiškai atrodai, seni.“ Tada sumojuok karoliais.

— Ir tu dabitiškai atrodai, seni! — perveriu jį labiau į grimasą panašia šypsena ir taip pasuku karolius, kad viena vėrinio eilė pataiko man į akį.

Oi. Skauda.

— Gerai, — atrodo, Edas taip sutriko, kad prarado amą. — Na... Gal galėčiau... pasiūlyti išgerti? Taurę šampano?

— Paprašyk lazdelės kokteiliams maišyti! — pataria Sadi. — Ir nusišypsok! Tu dar nė karto nenusijuokei!

— Gal galėčiau gauti lazdelę kokteiliams maišyti? — spigiai sukikenu. — Tiesiog dievinu kokteilių lazdeles!

— Kokteilių lazdelę? — suraukia antakius Edas. — Kam?

Velniai žino kam. Bejėgiškai pažvelgiu į Sadi.

— Pasakyk: „Kad pakeičiau burbuliukus, širduk!“ — sušnypščia ji.

— Kad pakeičiau burbuliukus, širduk! — vėl linksmai sukikenu ir smagiai pasuku karolius.

Edas atrodo taip, tarsi norėtų prasmegti skradžiai žemę. Aš jo nekaltinu.

— Kodėl nesėdate? — įsitempęs klausia jis. — Atnešiu gėrimus.

Einu prie stalelio, kur ką tik sėdėjo Edas, ir atitraukiu zomšu apmuštą kėdę.

— Sėdėk štai taip, — paliepia Sadi, pati sėsdamasi dirbtine poza, padėjusi ant kelių rankas; kopijuoju Sadi kiek įmanydama tiksliau. — Plačiau atsimerk! — ji neramiai dairosi į grupelėmis susispietusius žmones prie stalelių ir stovinčius prie baro. Vėl visi šurmuliuoja, groja tyli, rami muzika. — Kada ateis muzikantai? Kada prasidės šokiai?

— Nebus jokių muzikantų, — sumurmu. — Nebus jokių šokių. Čia ne tokia vieta.

— Nebus šokių? — suirzusi klausia ji. — Bet juk šokiai turi būti! Šokiai ir yra visa esmė! Nejau negalima groti linksmesnės muzikos? Nejau taip sunku čia įleisti nors lašą gyvybės?

— Nežinau, — sarkastiškai atsakau. — Jo ir paklausk, — mosteliu galva barmeno pusėn, ir tą pačią akimirką prieš mane išdygsta Edas su taure šampano ir stiklu džino su toniku. Sakyčiau, triguba porcija. Jis sėdasi prieš mane, pastato ant stalo gėrimus ir pakelia taurę.

— Į sveikatą.

— Į sveikatą! — atsakau žaviai šypsodamasi, greitai pamaišau šampaną plastikine kokteilių lazdele ir sriubteliu mauką. Pakeliu akis tikėdamasi Sadi pritarimo, bet ji kažkur dingo. Vogčiomis apsižvalgau ir pamatau ją už baro, kažką rėkiančią barmenui į ausį.

O, Dieve. Kokią sumaištį ji sukels dabar?

— Na... ar iš toli teko važiuoti?

Vėl sutelkiu dėmesį. Edas su manimi kalba. O šalia nėra Sadi, galinčios pasufleruoti. Šaunu. Dabar jau man pačiai teks ką nors kalbėti.

— Eee... nelabai. Iš Kilburno.

— Aa. Iš Kilburno, — jis linkteli, tarsi būčiau pasakiusi kažką labai išmintinga.

Svarstydama, ką dar galėčiau pasakyti, skubiai perbėgu jį akimis. Gražus juodas švarkas, turiu pripažinti. Jis aukštesnis, nei įsivaizdavau, tvirtesnis, platesnių pečių, apsivilkęs brangiai ir prabangiai atrodančius marškinius. Vos įžiūrimai apžėlę skruostai, ta pati „V“ pavidalo raukšlelė tarpuakyje, kokią mačiau konferencijų salėje. Dėl Dievo... Dabar savaitgalis, jis atėjo į pasimatymą, bet vis tiek atrodo taip, tarsi dalyvautų kokiame nors itin rimtame tarybos susirinkime, kur visi turi būti atleisti ir palikti be jokių premijų.

Truputį pykteliu. Jis galėtų bent jau pamėginti atrodyti taip, tarsi visai neblogai leistų laiką.

— Nagi, Edai! — didvyriškai pratariu ir nusišypsau, — iš tavo akcento spėju, kad esi amerikietis?

— Teisybė, — jis linkteli, bet pats daugiau nieko nesako.

— Ar ilgai čia būni?

— Penkis mėnesius.

— Kaip tau patinka Londonas?

— Nedaug ką mačiau.

— Oi, būtinai turi pamatyti! — nesusilaikau entuziastingai nešūktelėjusi, kaip esu įpratusi. — Turėtum aplankyti Londono akį, Kovent Gardeną, tada nuplaukti į Grinvičą...

— Galbūt, — jis santūriai nusišypso ir gurkšteli džino. — Aš būnu labai užimtas darbe.

Tai labiausiai nevykęs argumentas, kokį tik esu girdėjusi. Kaip galima atvykti į miestą ir nė nemėginti jo apžiūrėti? Žinojau, kad šis vyrukas man nepatiks. Pakeliu akis ir pamatau paniurusią Sadi, sunėrusią rankas.

— Tas barmenas labai užsispyręs, — sako ji. — Eik ir pasakyk, kad pakeistų muziką.

Ar ji išprotėjo? Vogčiom dėbtelėjusi į Sadi, atsigręžiu į Edą ir mandagiai nusišypsau.

— Na, Lara, o ką jūs veikiate? — akivaizdu, kad ir jis jaučiasi privaląs palaikyti pokalbį.

— Aš — personalo verbuotoja.

Edas akimirksniu sunerimsta.

— Bet jūs nedirbate „Sturgis Curtis“ kompanijoje?

— Ne, turiu savo kompaniją — L&N personalo paieškos firmą.

— Gerai. Nebūčiau norėjęs jūsų įžeisti.

— O kuo blogi „Sturgis Curtis“? — nesusilaikau nepaklaususi.

— Jie — tikri pragaro grobuonys, — jo veidą iškreipia siaubas, ir man norisi sukikenti. — Jie mane kamuoja kasdien. Gal norėčiau to darbo? Gal mane domintų anas darbas? Jie imasi visokių gudrybių, kad tik prasmuktų pro mano sekretorę... Na, noriu pasakyti, jog jie tikrai geri, — jis trukteli pečiais. — Jie net paprašė, kad per Verslo žmonių organizuojamą vakarienę prisėsčiau prie jų stalo.

— Ohohooo, — man nepavyksta nuslėpti nuostabos. Niekada nedalyvavau Verslo žmonių vakarienėje, bet skaičiau apie tai žurnale. Vakarienė visada rengiama Londone ir būna labai prabangi. — Na, ar ketini dalyvauti?

— Vakarienės metu sakysiu kalbą.

Jis sakys kalbą? Vaje vaje, turbūt jis tikrai labai didelis ir svarbus žmogus. O aš nė nenumaniau. Pakeliu akis ketindama išreikšti nuostabą Sadi, bet ji kažkur dingusi.

— O jūs ar dalyvausite? — mandagiai klausia Edas.

— Ee... šiais metais — ne, — mėginu sudaryti įspūdį, jog tai tik laikina pertrauka. — Šiais metais mano firma neįstengė suburti viso stalo.

Nereikia pamiršti, kad už vieno stalo gali susėsti dvylika žmonių, o vakarienė kainuoja penkis tūkstančius svarų; L&N personalo verbuotojų firmoje dirba lygiai du žmonės, o firmos sąskaitoje — minus penki tūkstančiai svarų.

— Aa, — jis linksi galva.

— Bet neabejoju, kad kitais metais dalyvausime, — skubu pasakyti. — Turbūt užsisakysime du stalus. Žinai, padarysim viską kaip pridera. Turbūt iki to laiko būsime gerokai išaugę... — nutylu. Net nežinau, kodėl taip stengiuosi padaryti tam vyrukui įspūdį. Akivaizdu, kad jam tikrai neįdomu, ką porinu.

Gurkštelėjusi kokteilio susivokiu, kad nutilo muzika. Atsigręžusi pažvelgiu į barmeną, o jis stovi už baro, prie grotuvo, aiškiai kovodamas — mėgindamas elgtis pagal savo valią, bet kartu sunkiai įstengdamas priešintis į ausį kažką spiegiančiai Sadi. Ką ji sumanė?

Galiausiai, pralaimėjęs kovą, barmenas ima iš dėžutės kompaktinę plokštelę ir kiša ją į grotuvą. Po minutėlės bare pasklinda gergždžianti senoviška Kolo Porterio stiliaus muzika. Sadi prisklendžia prie mūsų stalelio ir visa švytinti atsistoja Edui už nugaros.

— Pagaliau! Žinojau, kad tas vyriškis turės savo stalčiuje ką nors tinkama. O dabar iškviesk Larą šokti! — paliepia ji Edui ir pasilenkia prie pat jo ausies. — Iškviesk ją šokti!

O, Dieve. Tik ne šitai...

Pasipriešink jai! mintimis siunčiu žinutę Edui. Neklausyk. Būk tvirtas. Siunčiu jam pačius stipriausius telepatinius signalus. Bet iš to nieko gera. Sadi bliaunant Edui į ausį, jo veidą iškreipia skaudi sutrikusio žmogaus grimasa. Jis atrodo taip, tarsi tikrai tikrai nenorėtų vemti, bet neturėtų jokio kito pasirinkimo.

— Lara, — jis atsikrenkščia ir pasitrina skruostą. — Gal norėtumėt... pašokti?

Jeigu atsisakysiu, gerai žinau, kad Sadi išlies ant manęs visą pyktį. Juk ji taip norėjo šokti; būtent todėl čia ir esame — kad ji galėtų pašokti su Edu.

— Gerai.

Vargiai tikėdama tuo, ką darau, padedu taurę ir stojuosi. Nuseku paskui Edą prie nedidelio tuščio lopinėlio tarp baro kėdžių; jis stabteli ir atsisuka į mane. Akimirką spoksome vienas į kitą, paralyžiuoti susiklosčiusios situacijos siaubo.

Šimtaprocentinis šokiams nepalankus scenarijus. Mes ne šokių aikštelėje. Čia ne klubas, čia — baras. Daugiau niekas nešoka. Per garsiakalbius vis dar sklinda gergždžianti džiazo grupės muzika, kažkoks vyriokas dainuoja apie savo gražius batus. Jokio ritmo, nieko. Mes niekaip negalime šokti.

— Šokite! — Sadi purpčioja tarp mūsų kaip gyvsidabris — tikras nekantros verpetas. — Šokite abu! Šokite!

Nevilties kupinomis akimis Edas pradeda nerangiai trypčioti linguodamas į abu šonus, kiek įmanydamas stengdamasis įsiklausyti į muziką. Jis taip varganai atrodo, jog imu jį kopijuoti tik tam, kad jis nors šiek tiek geriau pasijaustų. Niekada gyvenime nemačiau labiau nepasitikinčio šokėjo.

Akies kampučiu matau į mus atgręžtus veidus. Mano suknelė siūbuoja pirmyn atgal, barška karoliai. Edo akys žvelgia kažkur į tolį, tarsi jo siela būtų ištrūkusi iš kūno.

— Atsiprašau, — pro mus praneria vienas iš baro padavėjų, nešinas padėkliuku su sąskaita.

Mes ne tik esame šokiams netinkamoje vietoje, bet dar ir visiems maišomės po kojom. Tai pati skaudžiausia patirtis mano gyvenime.

— Šok taip, kaip reikia! — atsigręžiu ir pamatau su siaubu į mane žiūrinčią Sadi. — Čia joks ne šokis!

O ko ji iš mūsų tikisi? Valso?

— Atrodai taip, tarsi klampotum po purvą! Štai kaip reikia šokti.

Sadi pradeda šokti kažką panašaus į trečio dešimtmečio čarlstoną, kilnodama kojas, alkūnes ir kraipydama kelius. Jos veidas palaimingas, girdžiu, kaip ji niūniuoja pritardama muzikai. Gerai, kad nors kažkam linksma.

Man bežiūrint ji pristraksi prie Edo ir ranka apglėbia jį per pečius. Dabar ji švelniai braukia delnu jam per skruostą.

— Argi jis ne dieviškas? — ji perbraukia abiem rankom jam per krūtinę, apkabina liemenį ir nuslysta per nugarą.

— Ar tu jį jauti? — sumurmu netikėdama savo akimis, ir Sadi krūpteli, tarsi būčiau netikėtai ją užklupusi.

— Šitai visai nesvarbu, — ginasi ji. — Be to, tai ne tavo reikalas.

Aišku, ji nieko nejaučia. Nepaisant to, jai smagu. Ar man vis tiek reikia ją stebėti?

— Sadi! — sušnypščiu pamačiusi, kaip jos ranka slenka dar žemiau.

— Atsiprašau, ką pasakėte? — akivaizdžiai stengdamasis Edas mėgina sutelkti į mane dėmesį. Jis vis dar svyruoja iš vieno šono į kitą nė nenumanydamas, jog dvidešimt trejų metų mergiotė grabalioja visą jo kūną.

— Sakiau... baikim, — atplėšiu akis nuo Sadi, mėginančios krimstelėti jam ausį.

— Ne! — įpykusi protestuoja Sadi. — Dar!

— Puiki mintis, — sako Edas ir iškart pasuka mūsų kėdžių link.

— Edas? Edas Harisonas? — kelią jam pastoja šviesiaplaukė moteris. Ji vilki samaninėmis kelnėmis ir baltais marškiniais, o veide atsispindi piktdžiugiška nuostaba. Matau, kaip prie stalelio jai už nugaros susėdę keli puikiai apsirengę verslininkai godžiai mus stebi. — Taip ir maniau, kad čia tu! Ir tu ką tik... šokai?

Kai Edas nužvelgia visų prie stalelio sėdinčiųjų veidus, tampa akivaizdu, kad jo košmaras penkiasdešimt kartų baisesnis už manąjį. Kone imu jo gailėtis.

— Taip... teisybė, — galiausiai prataria jis, tarsi nė pats negalėtų patikėti. — Mes šokome.

Atrodo, jis pradeda atitokti.

— Lara, ar pažįstate Ženevjevą Beili iš DFT? Ženevjeva — Lara.

Labas, Bilai, Maikai, Sara... — jis linkčioja visiems už apskrito stalelio sėdintiems žmonėms.

— Jūsų suknelė nuostabi, — maloningai nužvelgia mano drabužį Ženevjeva. — Matosi, kad trečio dešimtmečio stiliaus.

— Suknelė originali, — linkteliu.

— Net neabejoju!

Kiek įmanydama maloniau nusišypsau, nors jaučiuosi tarsi perlieta šaltu vandeniu. Nenoriu atrodyti kaip lėlė iš Daily Mail vintažinių lėlių kolekcijos — tik jau ne šios, kitos, aukščiausio lygio verslininkų kolekcijos akivaizdoje.

— Aš tik pasitvarkysiu makiažą, — išspaudžiu dar vieną šypseną. — Po minutėlės grįšiu.

Tualete paimu popierinę servetėlę, sudrėkinu ir įnirtingai trinuosi veidą. Bet, atrodo, nieko nepešiu.

— Ką darai? — šalia manęs atsiranda Sadi. — Sudarkysi veidą!

— Mėginu nutrinti spalvas, — pratariu nervingai tebetrindama.

— Oi, šie skaistalai nenusivalys, — lengvabūdiškai sako Sadi. — Jie nenuplaunami. Matysis keletą dienų. Lūpų dažai — irgi.

Nenuplaunami?

— Kur mokeisi šokti? — Sadi įsitaiso tarp veidrodžio ir manęs.

— Nesimokiau. Šokti nesimokoma. Tiesiog imi ir šoki.

— Na, taip, matosi. Šokai baisiai.

— O tu visai perlenkei lazdą, — kandžiai atkertu. — Atrodė, kad ištratinsi jį vietoje!

— Ištratinsiu? — Sadi susiraukia. — Ką tuo nori pasakyti?

— Tai reiškia... na, žinai, — nutylu nejaukiai pasijutusi. Nesu įsitikinusi, ar norėčiau tratinimo klausimus aptarinėti su savo antros eilės teta.

— Tai ką reiškia? — nekantrauja Sadi. — Ką reiškia?

— Tam reikalingas kitas žmogus, — kruopščiai renku žodžius. — Panašu į pižamų vakarėlį. Tik kad pižamas nusivelki.

— Aa, tu apie tai, — Sadi išraiška pasikeičia. — Ir šitai jūs vadinate tratinimu?

— Kartais, — patraukiu pečiais.

— Koks keistas žodis. Mes sakydavome „seksas“.

— Ai, — tarsteliu sutrikusi. — Na, ir mes taip sakome...

— Arba bambatrynis, — priduria ji.

Bambatrynis? Ir ji drįsta sakyti, kad „tratintis“ — keistas žodis?

— Na, kad ir kaip sakytum, — nusiaunu vieną batelį ir trinu skaudančius pirštus, — atrodei taip, tarsi tą ir norėtum padaryti čia pat, bare.

Sadi kvailai išsišiepia ir žiūrėdama į veidrodį pasitaiso plaukų juostą.

— Turi sutikti, kad jis gražus.

— Gal iš išorės ir gražus, — nenoromis pratariu. — Bet jis nėra asmenybė.

— Yra! — atšauna įsižeidusi Sadi.

Iš kur ji gali žinoti? Juk aš buvau priversta pradėti tą prakeiktą pokalbį!

— Ne, nėra! Jis gyvena Londone jau penkis mėnesius, bet nieko nesistengia pamatyti! — susiraukiu vėl audamasi batelį. — Koks siauraprotis gali taip elgtis? Koks žmogus gali nesidomėti vienu iš puikiausių miestų visame pasaulyje? — apimta pykčio kalbu vis garsiau. — Jis nevertas čia gyventi.

Būdama Londono gyventoja reaguoju ganėtinai asmeniškai. Pažvelgiu į Sadi norėdama išsiaiškinti, ką mano ji, bet Sadi užsimerkusi ir niūniuoja. Po velnių, manęs ji nė nesiklauso.

— Kaip manai, ar aš jam patikčiau? — ji atsimerkia. — Na, jeigu jis mane matytų. Jeigu galėtų su manimi šokti.

Jos veidas toks viltingas ir švytintis, kad išsisklaido visas mano pyktis. Kokia aš kvaila. Koks skirtumas, koks tas vyrukas? Aš čia niekuo dėta. Tai Sadi vakaras.

— Taip, — sakau kiek įmanydama įtikinamiau. — Manau, tu jam patiktum.

— Ir aš taip manau, — Sadi atrodo patenkinta. — Ar matai, kad tavo galvos juosta pakrypus?

Timpteliu juostą ir piktokai nužvelgiu savo atvaizdą veidrodyje.

— Atrodau absurdiškai...

— Atrodai dieviškai. Tu — gražiausia mergina visame bare. Na, jei neskaičiuotume manęs, — nerūpestingai priduria Sadi.

— Ar įsivaizduoji, kaip kvailai jaučiuosi? — vėl pasitrinu skruostą. — Ne, aišku, kad neįsivaizduoji. Tau terūpi pasimatymas.

— Aš tau kai ką pasakysiu, — prataria Sadi, kritiškai mane apžiūrinėdama veidrodyje. — Tavo burna kaip kino žvaigždės. Mano laikais visos merginos mirtų, kaip norėtų turėti tokią burną. Būtum galėjusi filmuotis.

— Taip, tikrai, — perverčiu akimis.

— Tik pažvelk į save, kvailute. Atrodai kaip filmo herojė!

Nenorom vėl pažvelgiu į veidrodį, mėgindama save įsivaizduoti mirgančiame nespalvotame ekrane, pririštą prie geležinkelio bėgių, barškinant pianinu kokią nors grėsmingą melodiją. Tiesą sakant, ji teisi. Tikčiau kokiam nors vaidmeniui.

— Oi, pone, prašau, išlaisvinkite mane! — klapsėdama blakstienomis atsisėdu prieš veidrodį tam tikra poza.

— Būtent! Būtum buvusi sidabrinio ekrano meilutė.

Sadi pažvelgia man į akis, ir aš nesusilaikau nenusišypsojusi. Tai keisčiausias ir kvailiausias pasimatymas mano gyvenime, bet kažkodėl puiki Sadi nuotaika užkrečiama.

Mums grįžus į baro salę pamatau, kad Edas tebeplepa su Ženevjeva. Ji elegantiškai atsirėmusi į kėdę, stovi tariamai „atsainia“ poza, nors akimirksniu suprantu, kad šitaip ji mėgina parodyti Edui visus savo aukštos, grakščios figūros privalumus. Taip pat iškart suprantu, kad Edas visai nieko nepastebi, todėl dabar jis man tampa šiek tiek žavesnis.

Tačiau Sadi viską pastebi. Įpykusi ji mėgina nustumti Ženevjevą alkūnėmis ir spiegia jai į ausį „Traukis!“, bet Ženevjevą nekreipia į ją jokio dėmesio. Turbūt ji nulipdyta iš labai kietos medžiagos.

— Lara! — dirbtinai šypsodamasi mane pasitinka Ženevjevą. — Labai atsiprašau. Nenoriu trukdyti maloniai vakaroti su Edu!

— Nieko nieko, — lygiai taip pat dirbtinai nusišypsau.

— Ar seniai judu pažįstami? — ji elegantiškai mosteli šilku aptrauktu riešu rodydama į mudu.

— Ne, neseniai.

— Ir kaipgi jūs susipažinote?

Nesusilaikau vogčia nepažvelgusi į Edą. Išgirdęs šį klausimą jis taip nepatogiai pasijunta, kad man norisi juoktis.

— Susitikome biure, tiesa? — pratariu mėgindama jį gelbėti.

— Biure. Taip, — Edas linksi lengviau atsipūtęs.

— Taigi! — nusijuokia Ženevjeva linksmu, skambiu juoku; taip juokiasi rimtai dėl ko nors įpykę žmonės. — Edai, tu kaip toji tyli kiaulė! Net nenutuokiau, kad turi merginą!

Sekundės dalelytę Edas dirsteli man į akis. Matau, kad jam ši mintis tokia pat „žavi“, kaip ir man.

— Ji nėra mano mergina, — iškart atsako jis. — Na, tai ne...

— Nesu jo mergina, — skubu įsiterpti. — Mes tik... na, sakyčiau, vienkartinis...

— Mes tik atėjome išgerti, — mane papildo Edas.

— Tikriausiai daugiau niekada ir nebesusitiksime.

— Tikriausiai nesusitiksime, — patikina Edas. — Tikrai nebesusitiksime.

Abu linksime vienas kitam pritardami visu šimtu procentų. Tiesą sakant, manau, kad mes pirmą kartą laikomės bendros pozicijos.

— Aišku, — Ženevjeva atrodo visai sutrikusi.

— Užsakysiu dar vieną taurę, Lara, — Edas man nusišypso taip šiltai, kaip šįvakar dar nesišypsojo.

— Ne, aš užsakysiu! — plačiai jam nusišypsau. Pakanka pagalvoti, kad su atitinkamu žmogumi teks praleisti dar kokias dešimt minučių, ir staiga tampi labai dosnus.

— Ką tuo nori pasakyti? — man už nugaros pasigirsta spigus balsas; atsigręžusi pamatau manęs link skubančią Sadi. Jos švytėjimas išblėsęs; dabar ji — įtūžio sūkurys. — Tai joks ne vienkartinis pasimatymas! Pažadėjai!

Įžūli mergiotė. Ar nederėtų pasakyti „Dėkoju, Lara, kad taip apsirengei ir atrodai kaip kvaiša“?

— Pažadą ištesėjau! — eidama baro link sušnypščiu puse burnos. — Savo susitarimo dalį įvykdžiau.

— Ne, neįvykdei! — Sadi įniršusi dėbso į mane. — Tu su juo net normaliai nepašokai! Tik liūdnai palingavai.

— Labai blogai, — išsiimu telefoną ir deduosi kalbanti. — Sakei, kad nori į pasimatymą. Suorganizavau. Viskas. Prašyčiau taurę šampano ir džino su toniku, — kreipiuosi į barmeną ir kuičiuosi rankinėje ieškodama pinigų. Sadi tyli; tikriausiai ši tyla reiškia, kad ji kaupiasi itin aršiai šmėkliškai akimirkai. Tačiau pakėlusi akis Sadi nematau. Apsigręžusi išvystu Sadi prie Edo.

Ji spiegia jam į ausį. O, Dieve, ką ji daro?

Kaip įmanydama greičiau sumoku už gėrimus ir lekiu per baro salę. Edo akys įbestos kažkur į tolį; jis ir vėl tarsi įpuolęs į transą. Ženevjeva įpusėjusi kažkokį anekdotą ir, rodos, nė nepastebi hipnotinės Edo išraiškos. Arba ji mano, kad jis „nuplaukė“ didžiai ja susižavėjęs.

— Ir tada pamačiau savo maudymosi kostiumėlio viršutinę dalį! — kvatojasi Ženevjevą. — Jūroje! Taip tos klaidos ir neištaisiau.

— Štai, Edai, — pratariu duodama jam stiklą džino su toniku.

— Oo. Dėkoju, — atrodo, jis atitoko.

— Sakyk dabar! — Sadi staiga metasi pirmyn ir rėkia jam į ausį. — Kviesk ją DABAR!

Kviesti? Kur kviesti? Tikiuosi, ne į dar vieną pasimatymą, ne, tikrai ne, taip nebus, kad ir ko Sadi norėtų...

— Lara, — Edas labai stengiasi žiūrėti man į akis, ir šį kartą kaktoje susimetusios raukšlelės gilesnės nei visada. — Ar norėtum būti mano viešnia per Verslo žmonių vakarienę?

Negaliu patikėti.

Sukrėsta nukreipiu žvilgsnį į Sadi, o ji žiūri į mane triumfuodama, susinėrusi ant krūtinės rankas.

— Gali neatsakyti teigiamai mano vardu, — lengvabūdiškai sučiauška ji. — Dabar tavo valia. Absoliučiai.

Ooooi. Ji šauni. Ji daug sumanesnė nei maniau. Net nenutuokiau, kad ji klausėsi pokalbio.

Negali būti. Niekaip negaliu atsisakyti kvietimo dalyvauti Verslo žmonių vakarienėje. Tai toks svarbus įvykis. Susitiksiu su visu būriu svarbių verslininkų. Galėsiu sukurti savo tinklą... susirinksiu adresus... Tai didžiulė puiki proga. Negaliu pasakyti „ne“. Tiesiog negaliu.

Trauk ją velniai.

— Taip, — galiausiai prakošiu. — Ačiū, Edai. Tu labai malonus. Norėčiau ateiti.

— Gerai. Puiku. Smulkesnę informaciją atsiųsiu vėliau.

Kai kalbamės, atrodo, kad skaitome atvirukuose įrašytas eiles. Sumišusi Ženevjeva dairosi tai į mane, tai į jį.

— Vadinasi, esate pora, — sako ji.

— Ne! — vienbalsiai atsakome.

— Tikrai ne, — pratariu, kad atrodytų svariau. — Mes tikrai ne pora. Na... niekada nė nebuvome. Ir nebūsime per milijoną metų. — Gurkšteliu šampano ir pažvelgiu į Edą. Ar aš tik įsivaizduoju, ar jis iš tikrųjų atrodo kruopelytę įsižeidęs?

Pratempiu dar dvidešimt minučių klausydamasi Ženevjevos rečitalio apie visas kur nors kada nors praleistas atostogas. Tada Edas pažvelgia į mane, į tuščią mano taurę ir sako:

— Neleiskite man jūsų užlaikyti.

Neleiskite jūsų užlaikyti. Puiku, kad nesu įsižiūrėjusi šio vaikino. Jeigu šie žodžiai nėra frazės „tavo draugijoje nebeištversiu nė minutės“ kodas, nežinau, ką dar jie galėtų reikšti.

— Net neabejoju, kad esate susitarusi kur nors vakarieniauti, — mandagiai priduria jis.

— Taip! — linksmai atsakau. — Esu, kaip visada. Žinoma. Metas vakarienei, — mosteliu ranka, tarsi žiūrėčiau į laikroduką. — Vargeli, ar jau taip vėlu? Turiu bėgti. Bičiuliai, su kuriais vakarieniausiu, turbūt jau laukia, — vos susilaikau nepridūrusi: „Lailio“ restorane; vakarieniausime su šampanu.“

— Na, ir aš esu susitaręs, — linkteli Edas. — Tai gal mums reikėtų...

Jis susitaręs. Aišku, kad susitaręs. Tikriausiai jo laukia susitikimai su gerokai aukštesnio rango žmonėmis.

— Taip. Buvo... smagu.

Mes abu atsistojame, mostelime atsisveikindami už stalelio sėdintiems verslininkams ir išeiname iš baro į gatvę.

— Taigi, — Edas dvejoja. — Ačiū už... — jis lyg ir pasilenkia norėdamas pakštelėti man į skruostą, bet paskui persigalvoja ir ištiesia ranką. — Buvo šaunu. Pranešiu apie Verslo žmonių vakarienę.

Jo veidą taip lengva skaityti, kad net graudu. Jis jau dabar svarsto, koks velnias nutiko, kad pakvietė mane į šitą pasimatymą, bet... pakvietęs mane vakarienės viso būrio žmonių akivaizdoje jis nebeturės kur trauktis.

— Na... aš einu ten, — priduria Edas.

— O aš — į kitą pusę, — iškart atsakau. — Dar kartą ačiū. Viso! — greitai apsisuku ir nužingsniuoju šaligatviu. Koks fiasko...

— Kodėl taip anksti eini namo? — piktai sako man į ausį Sadi. — Turėjai pasiūlyti nueiti į naktinį klubą!

— Juk esu susitarusi vakarieniauti su draugais, gal pamiršai? — kandžiai atkertu. — Ir jis susitaręs, — sustoju kaip įkirsta. Aš taip skubėjau su juo išsiskirti, kad pasukau visai į priešingą pusę. Apsigręžiu ir nužvelgiu gatvę, bet Edo niekur nesimato. Tikriausiai jis spruko taip pat greitai, kaip ir aš.

Dabar pasijuntu esanti labai alkana; man truputį savęs gaila. Eidama gatve mąstau, jog tikrai reikėjo su kuo nors susitarti pavakarieniauti. Einu į „Pret A Manger“, greito maisto restoranėlį, ir įdėmiai skaitau sumuštinių baro meniu. Apsisprendžiu nusipirkti sumuštinį, kartoninį puodelį sriubos ir šokoladinį pyragaitį. Va ir paūšiu.

Jau siekiu trintų vaisių kokteilio, kai pro valgančiųjų šurmulį išgirstu pažįstamą balsą.

— Pitai. Sveikas, drauguži. Kaip sekasi?

Mes su Sadi susižvalgome apstulbusios — pažinusios balsą.

Edas?

Nepastebimai pasitraukiu mėgindama slėptis už sveikuolių traškučių lentynų. Mano akys klaidžioja eilėse stovinčiais žmonėmis ir apsistoja ties brangiu lietpalčiu. Štai kur jis. Perka sumuštinį ir kalbasi telefonu. Vadinasi, tokie jo vadinamieji planai vakarieniauti?

— Jis niekur nė neketino vakarieniauti! — sumurmu. — Jis melavo!

— Kaip ir tu.

— Taip, bet... — truputį pykteliu. Net nežinau kodėl.

— Tai gerai. Kaip mama? — Edo balsas aiškiai girdisi klegančiam būry.

Vogčiomis žvalgausi mėgindama rasti geriausią kelią pabėgti. Tačiau restoranėlyje labai daug didelių veidrodžių — veidrodžiai visur. Jis lengvai gali mane pastebėti. Turiu ramiai čia palaukti, kol jis išeis.

— Pasakyk jai, kad advokato laišką perskaičiau. Nemanau, kad pakaks argumentų. Dar šįvakar pasiųsiu jai elektroninį laišką, — minutėlę jis klausosi. — Pitai, man visai nesunku, užtruksiu daugiausia penkias minutes... — ir vėl tyla, dabar trunkanti ilgėliau. — Taip, aš puikiai leidžiu laiką. Šaunu. Viskas... — jis atsidūsta, o kai vėl prabyla, kalba kiek nuvargusiu balsu. — Liaukis. Yra, kaip yra. Pats žinai. Šiandieną buvo keistas vakaras.

Tvirčiau suspaudžiu vaisių kokteilio buteliuką ir nekantraudama laukiu. Ar dabar jis pasakos apie mane?

— Iššvaisčiau marias laiko su pačia kokčiausia moterimi pasaulyje.

Neišvengiu skaudaus dieglio. Nebuvau kokti! Na, gerai, atėjau kiek kitaip apsirengusi...

— Gaila, kad jos nematei. Ženevjeva Beili? DTF? Ne, tai ne pasimatymas. Aš buvau su... — jis sudvejoja. — Žinai, tokia keista situacija.

Aš taip stengiuosi kiek galima geriau užsimaskuoti šliedamasi prie traškučių lentynos, jog nebežiūriu į Edą. Bet staiga susivokiu, kad jis jau apsipirko ir eina iš restoranėlio, nešdamasis paketą su maistu. Jis eina pro mane. Tiesiai pro mane, maždaug už pėdos... prašau, nesidairyk, nežiūrėk...

Šūdas.

Tarsi išgirdęs mano mintis, jis pažvelgia į dešinę ir sutinka mano žvilgsnį. Jis atrodo nustebęs, bet ne sutrikęs.

— Vėliau, drauguži, — sako jis ir užstumia telefono dangtelį. — Sveika.

— Oo. Sveikas! — stengiuosi kalbėti nerūpestingai, tarsi šlitinėti po greitojo maisto restoranėlį glėbyje spaudžiant paketėlį su sumuštiniu ir kokteilio butelį būtų visiems įprastas dalykas. — Smagu... eee... tave čia matyti. Tai va, žlugo mano planai smagiai pavakarieniauti, — atsikrenkščiu. — Paskutinę minutę. Man paskambino draugai ir atidėjo suėjimą, todėl pamaniau, kad vertėtų prigriebti šio to valgoma. Čia labai skanūs sumuštiniai...

Prisiverčiu liautis putojusi. Beje, kodėl turėčiau jaustis nepatogiai? Kodėl jis nesijaučia nepatogiai? Juk ir jis, kaip ir aš, buvo netikėtai užkluptas.

— O aš maniau, kad ir tu susitaręs vakarieniauti, — pratariu lengvai kilstelėdama antakius. — Kas nutiko? Ar ir tavo vakarienė atšaukta? O gal vakarienė bus tokia ypatinga, jog abejoji, ar gausi žmoniškai pavalgyti? — nusijuokusi pažvelgiu į jo popierinį maišelį su maistu laukdama, kol jis pasijus nepatogiai.

O jis nė nemirkteli.

— Mano ketinimai tokie ir buvo — nusipirkti pavalgyti ir nudirbti kelis darbus. Pirmiausia rytoj turiu skristi į Amsterdamą, į konferenciją. Ten skaitysiu pranešimą.

— Oo, — pratariu suglumusi.

Jo veidas mirtinai atviras. Tikrai tikiu, kad jis sako tiesą. Prakeikimas.

— Taigi, — vėl sakau. — Na...

Nejauki pauzė, paskui Edas mandagiai linkteli.

— Gero vakaro. — Jis išeina iš restoranėlio, o aš žiūriu jam pavymui jausdamasi nei šiaip, nei taip.

Džošas niekada manęs taip nesutrikdytų. Žinojau, kad šitas vyrukas man nepatiks.

— Gal Big Issue numerį? — mano mintis nutraukia balsas.

— Oi, — įsispoksau į priešais stovintį liesą vyriškį. Jis nenusiskutęs, užsidėjęs vilnonę kepurę, prisisegęs oficialų Big Issue pardavėjo ženklelį. Prastai pasijutusi dėl visų ankstesnių kartų, kai praeidavau pro šalį nepanorusi trukdytis, nusprendžiu pasitaisyti. — Nupirksiu penkis, — tvirtai sakau. — Labai ačiū.

— Į sveikatą, širdele, — vyriškis linkteli apžiūrėjęs mano vintažinius drabužius. — Graži suknelė.

Paduodu pinigus ir paimu penkis žurnalus, o tada patraukiu kasos link. Vis dar mėginu sugalvoti kokią nors šmaikščią, kandžią frazę, kurią turėjau pasakyti Edui. Man reikėjo nerūpestingai nusijuokti ir pasakyti: „Edai, kai kitą kartą planuosi vakarienę, primink man...“

Ne, man reikėjo pasakyti: „Tikrai, Edai, kai užsiminei apie vakarienę...“

— Kas yra Big Issue? — pažadina iš transo Sadi balsas. Kelis kartus sumirksiu staiga ant savęs supykusi. Kodėl varginu dėl jo smegenis? Kam rūpi, ką jis mąsto?

— Tai toks žurnalas, — aiškinu. — Pinigai už parduotus numerius skiriami benamių projektams vykdyti. Tikrai geras sumanymas.

Matau, kaip Sadi mėgina suvirškinti mano žodžius.

— Prisimenu gatvėse gyvenančius žmones, — sako ji, kažkur klaidžiodama žvilgsniu. — Po karo. Atrodė, kad šalis niekada nebeatsigaus.

— Atleiskite, pone, čia pardavinėti negalima, — staiga pamatau, kaip uniformuota mergina veda Big Issue pardavėją iš restoranėlio. — Mes tikrai labai vertiname jūsų dirbamą darbą, bet kompanijos politika tokia, kad...

Stebiu vyrą pro stiklines duris. Jis atrodo visiškai susitaikęs su tuo, kad ką tik buvo išmestas, ir po akimirkos jau matau jį siūlantį žurnalus praeiviams, kurie nekreipia į jį jokio dėmesio.

— Ar galiu kuo nors padėti? — susivokiu, jog kasininkė kreipiasi į mane, ir nuskubu prie prekystalio. Mano kreditinė kortelė pačiame rankinės dugne, todėl šiek tiek užtrunku, kol atsiskaitau, ir pametu Sadi iš akių.

— Kas čia...

— Prakeikimas! Kas čia darosi?

Staiga pamatau, kad visos kasininkės žvalgosi ir šūkčioja. Iš lėto atsigręžiu ir suprantu, į ką jos žiūri. Negaliu patikėti savo akimis.

Iš restoranėlio vieningai plūsteli visi klientai. Jie rikiuojasi ant šaligatvio prie Big Issue pardavėjo. Matau, kaip kai kurie rankose laiko po kelis žurnalus, kai kurie mėto pardavėjui pinigus.

Restoranėlyje likęs tik vienas klientas. Susikaupusi Sadi sklando šalia, prikišusi jam prie ausies burną. Po akimirkos nustėręs žmogus padeda rankoje laikytą dėžutę su sušiu ir nuskuba prie lauke stoviniuojančios minios, jau traukdamasis piniginę. Sadi stovi atokiau ir susinėrusi rankas patenkinta viską stebi. Po minutėlės ji pažvelgia į mane, ir aš nesusilaikau plačiai jai nenusišypsojusi.

— Tu kietuolė, Sadi! — tyliai pratariu. Po sekundės ji jau šalia manęs ir žiūri sumišusi.

— Ar tu pasakei, kad aš — kaip akmuo?

— Tu kietuolė! — paimu rankinę ir pasuku durų link. — O tai reiškia, kad tu... tikra šaunuolė. Padarei tikrai gerą darbą, — mosteliu į lauke susibūrusius klientus, zujančius aplink Big Issue pardavėją. Dabar jau ir praeiviai stabteli prie minios norėdami išsiaiškinti, kas čia dedasi, o pardavėjas atrodo visai sutrikęs. Valandėlę žiūrime į juos, o paskui apsigręžiame ir abi patraukiame gatve maloniai tylėdamos.

— Ir tu kietuolė, — greitai išberia Sadi, ir aš pažvelgiu į ją nustebusi.

— Atsiprašau?

— Ir tu padarei gerą darbą. Žinau, kad nenorėjai šįvakar vilkėti tos suknelės, bet apsivilkai. Dėl manęs, — ji įbedusi akis į tolį. — Na, ačiū tau už tai.

— Nėra už ką, — patraukiu pečiais ir atsikandu sumuštinio su vištiena. — Viskas baigėsi ne taip jau blogai.

Nesirengiu Sadi to sakyti, nes tada neatsiginsiu jos krykštavimų, ir tai bus nepakenčiama, bet iš tikrųjų jaučiuosi kone susitapatinusi su šiuo trečio dešimtmečio įvaizdžiu.

Sakyčiau, taip.

Vienuoliktas skyrius

Viskas klostosi puikiai! Jaučiu visa savo esybe. Net ir šis antrasis pasimatymas su Edu — labai teigiamas poslinkis. Kaip sakė dėdė Bilas, kiekvienas turi kabintis už pasitaikiusios galimybės. Apie tai ir kalbu. Dalyvavimas verslininkų pietuose man bus puiki proga susipažinti su daugybe patyrusių profesionalų, padalinti savo vizitines korteles ir sudaryti įspūdį. Natalija visada sakydavo, jog stengiasi rodytis „viešai“ ir nuolat pildyti savo bylas. Na, dabar ir aš pasirodysiu „viešai“.

— Keite! — pratariu pirmadienio rytą įžengusi į biurą. — Man reikia visų vizitinių kortelių; dar turiu nusipirkti nedidelį dėkliuką kortelėms; ir dar reikės visų naujausių Verslo žmonių numerių... — nutylu nustebusi. Viena ranka ji gniaužia telefono ragelį, o kita aršiai mojuoja brėždama ore ratus. — Kas atsitiko?

— Policija! — ji pridengia ragelį delnu. — Dabar skambina. Nori atvažiuoti su tavimi pasikalbėti.

— Aa, taip.

Atrodo, kad pilve bjauriai įstrigo kažkoks ledo luitas. Policija. Vyliausi, kad policija paprasčiausiai mane pamirš.

Apsidairau žvalgydamasi, ar kambaryje nėra Sadi, bet jos niekur nesimato. Per pusryčius ji kalbėjo apie kažkokią vintažinę parduotuvę Čelsyje; gali ji ten ir nukako.

— Ar man tave su jais sujungti? — Keitė nebesitveria savame kailyje.

— Taip, o kodėl gi ne? — mėginu kalbėti ramiu, savimi pasitikinčio žmogaus balsu, tarsi kiekvieną dieną turėčiau reikalų su policija. Tarsi būčiau detektyve Džeinė Tenison iš „Tiesioginių įtariamųjų“. — Sveiki, kalba Lara Lington.

— Lara, čia konsteblė Deivis, — vos išgirdusi jos balsą prisimenu save sėdinčią kabinete, pasakojančią, kaip treniruojuosi greitojo ėjimo srityje, kaip rengiuosi olimpinėms žaidynėms, o ji viską užsirašinėja sėdėdama absoliučiai nieko nesakančiu veidu. Ką sau maniau?

— Sveiki. Kaip laikotės?

— Ačiū, Lara, gerai, — ji kalba maloniai, bet kategoriškai. — Dabar esu netoliese, todėl pamaniau, kad galėčiau užsukti į jūsų biurą pasišnekėti. Ar jūs šiuo metu neužsiėmusi?

O, Dieve. Pasišnekėti? Nenoriu šnekėtis.

— Taip, šiuo metu neužsiėmusi, — kone suspiegiu suakmenėjusi. — Laukiu! Iki pasimatymo!

Padedu ragelį visa iškaitusi. Kodėl ji ir toliau kapstosi vis giliau? Juk įprasta, kad policija nuolat skiria baudas automobilių vairuotojams ir nekreipia dėmesio į žmogžudystes. Kodėl jie negalėtų ignoruoti šitos žmogžudystės?

Pakeliu akis ir pamatau į mane spoksančią Keitę; jos akys — kaip lėkštelės.

— Ko policija nori? Ar mes pakliuvom į bėdą?

— Oi, ne, — greitai atsakau. — Nėra ko jaudintis. Skambina dėl mano antros eilės tetos nužudymo.

— Nužudymo? — Keitė prisidengia delnu burną.

Vis pamirštu, kaip baisiai nuskamba žodis „nužudymas“, kai imi ir įmeti jį į paprastą sakinį.

— Ee... taip. Na, žodžiu... Ką veikei savaitgalį?

Mano gudrybė ją prablaškyti nesuveikia. Sutrikusi Keitės išraiška nesikeičia. Iš tikrųjų ji tik dar labiau būgštauja.

— Niekada nesakei, kad tavo antros eilės teta buvo nužudyta! Čia toji pati, kurios laidotuvėse neseniai buvai?

— Mhmm, — linkteliu.

— Nieko keista, kad buvai tokia nusiminusi! Oi, Lara, tikrai baisu. Kaip ji buvo nužudyta?

Dievulėli... Tikrai nenoriu leistis į smulkmenas. Bet neįsivaizduoju, kaip kitaip galėčiau baigti šį pokalbį.

— Nunuodyta, — galiausiai sumurmu.

— Kas nunuodijo?

— Na, — atsikrenkščiu. — Jie dar nežino.

— Jie nežino? — Keitė rimtai supyksta. — Bet ar jie ieško? Ar turi pirštų atpaudus? Dieve, iš tos policijos — jokios naudos! Jie uoliai dirba, kai reikia išrašyti baudos kvitus, bet kai kas nors nužudomas, jiems visai nerūpi...

— Manau, kad jie stengiasi kiek įmanydami, — greitai atsakau. — Tikriausiai jie man pateiks atnaujintą ataskaitą. Tiesą sakant, turbūt jie jau rado kaltininką.

Net man kalbant neduoda ramybės siaubinga mintis. O kas, jei visa tai — tiesa? Kas, jei konsteblė Deivis čia atvyksta pasakyti, kad rado žmogų su randu ir į kasytę supinta barzda? Ką tada darysiu?

Staiga mintyse išvystu sulysusio barzdoto žmogaus su randu ir aršiomis akimis vaizdinį; jis užrakintas policijos vienutėje, daužo kumščiais į duris ir rėkia: „Jūs suklydote! Niekada tos senos ponios nepažinojau!“, o jaunas policijos pareigūnas žiūri pro dvigubą stiklą sunėręs rankas ir sako patenkintas: „Jis ilgai neatlaikys“.

Minutėlę jaučiuosi tikrai labai kalta. Kokią čia košę užviriau?

Suburzgia prie durų įrengtas aparatėlis, ir Keitė pašoka atsakyti.

— Gal išvirti arbatos? — paspaudusi mygtuką klausia ji. — Ar man pasilikti, ar išeiti? Ar tau reikia moralinės paramos?

— Ne, gali eiti, — stengdamasi išlikti rami, atitraukiu kėdę, alkūne kliudau į krūvelę sudėtus laiškus ir užsigaunu ranką mėgindama juos surinkti. — Man viskas bus gerai.

Viskas bus gerai, karštligiškai sau kartoju. Čia tik menkas reikaliukas.

Bet man sunkokai sekasi. Vos tik pamatau pro duris žengiančią konsteblę Deivis, avinčią storapadžiais batais, mūvinčią sulaidytomis kelnėmis ir dvelkiančią autoritetu, pajuntu, kaip mano ramybė virsta į vaikišką paniką.

— Ar radote žudiką? — nekantraudama lepteliu. — Ar jau ką nors pasodinote?

— Ne, — sako detektyve Deivis, keistai į mane žiūrėdama. — Nieko nepasodinome.

— Ačiū Dievui, — su palengvėjimu atsipučiu ir tik paskui susigriebiu, kaip visa tai galėjo nuskambėti. — Na... o kodėl ne? Ką jūs veikiate per ištisas dienas?

— Paliksiu jus vienas, — išeidama sako Keitė ir iškart be garso priduria žvelgdama į mane už konsteblės nugaros: — Beviltiška!

— Prisėskite, — parodau kėdę ir einu į savo vietą už stalo, mėgindama sudaryti dalykiškos specialistės įspūdį. — Na, kaip klostosi reikalai?

— Lara, — konsteblė Deivis ilgai žvelgia į mane rūstoku žvilgsniu. — Po pirminės apklausos išsiaiškinome, jog nėra jokių prielaidų teigti, kad jūsų antros eilės teta buvo nužudyta. Kaip teigiama gydytojo ataskaitoje, ji mirė sava mirtimi, tiksliau, nuo senatvės.

— Senatvės? — nutaisau šokiruoto žmogaus išraišką. — Na, tikras absurdas.

— Kadangi neradome jokių įkalčių, leidžiančių daryti kitokias prielaidas, bylą nutrauksime. Ar galėtumėte pateikti kokių nors savų įkalčių?

— Eee... — nutylu, tarsi nuosekliai svarstyčiau jos pateiktus būgštavimus. — Na, konkrečių įkalčių gal ir negalėčiau pateikti. Ne, negalėčiau.

— Ką galėtumėte pasakyti apie telefoninę žinutę? — Ji išsitraukia popieriaus lapelį. — „Slaugės to nepadarė.“

— Aa, žinutė. Taip, — kelis kartus linkteliu mėgindama laimėti laiko. — Supratau, kad savo pareiškime padariau nedidelę klaidą. Tik norėjau viską patikslinti.

— O tasai „vyriškis su barzda“? Pirmajame pareiškime apie jį nė nebuvo užsiminta.

Negalima neišgirsti jos balse nuskambėjusio sarkazmo.

— Taip taip, žinoma, — kosteliu. — Na, jį prisiminiau staiga. Prisiminiau, kad mačiau jį sėdintį aludėje; pamaniau, kad jis įtartinai atrodė... — nutylu visa iškaitusi. Konsteblė Deivis žiūri į mane kaip mokytoja, sučiupusi per geografijos egzaminą sukčiaujantį mokinį.

— Lara, nesu įsitikinusi, ar jūs žinote, — ramiu, lygiu balsu dėsto konsteblė, — tačiau policijos laiko gaišinimas yra kriminalinis nusižengimas, galintis užtraukti įkalinimo bausmę. Jeigu tyčia pateikėte melagingus kaltinimus...

— Nieko nedariau tyčia! — sušunku apimta siaubo. — Aš tik...

— Na, ką?

Ji įbedusi į mane akis. Ji manęs taip lengvai nepaleis. Staiga rimtai išsigąstu.

— Klausykite, aš atsiprašau, — pratariu apimta panikos. — Nenorėjau gaišinti jums laiko. Tiesiog labai aiškiai pajutau, kad mano teta buvo nužudyta. Bet gal... blaiviai ir ramiai apie tai pamąsčius... klydau. Gal ji tikrai mirė nuo senatvės. Prašau manęs netraukti baudžiamojon atsakomybėn, — skubiai priduriu.

— Šįkart nepateiksime jums kaltinimų, — konsteblė Deivis pakelia antakius. — Tačiau nepamirškite mano įspėjimo.

— Gerai, — nugurgiu įstrigusį gumulą. — Dėkoju.

— Byla nutraukta. Norėčiau, kad pasirašytumėte šį dokumentą, patvirtinantį, jog pasikalbėjome... — ji paduoda lapą popieriaus su spausdinto teksto pastraipa, kurioje teigiama: „Aš, čia pasirašiusioji, išklausiau įspėjimą ir daugiau nevarginsiu policijos.“ Na, kažkaip panašiai.

— Gerai, — nuolankiai linkteliu ir suraizgau parašą. — Tai kas dabar nutiks mano... mano... — neprisiverčiu pasakyti. — Kas nutiks mano tetai?

— Nustatyta tvarka palaikai bus perduoti artimiausiems giminaičiams, — dalykiškai atsako konsteblė Deivis. — Tikėtina, bus suorganizuotos kitos laidotuvės.

— Ar greitai šitai įvyks?

— Galime šiek tiek užtrukti tvarkydami dokumentus, — konsteblė užtraukia rankinės užtrauktuką. — Gal dvi savaites, gal truputį ilgiau.

Dvi savaites? Mane nukrečia siaubas. Kas bus, jeigu iki tol nerasiu vėrinio? Dvi savaitės — beveik nieko. Man reikia daugiau laiko. Sadi reikia daugiau laiko.

— Ar negalima laidotuvių... visai atidėti? — mėginu klausti kone abejingu tonu.

— Lara, — konsteblė Deivis ilgai į mane žiūri ir atsidūsta. — Net neabejoju, kad jūs labai mylėjote savo tetą. Aš savo močiutę palaidojau pernai; žinau, ką tai reiškia. Tačiau atidėtos laidotuvės ir sugaišintas visų žmonių laikas — ne atsakymas, — ji nutyla ir toliau kalba jau švelniau. — Turite su tuo susitaikyti. Jos nebėra.

— Yra! — išsprūsta man nespėjus susilaikyti. — Norėjau pasakyti... kad jai reikia daugiau laiko.

— Ji sulaukė šimto penkerių, — geraširdiškai šypsosi konsteblė Deivis. — Manau, ji turėjo pakankamai laiko, kaip jums atrodo?

— Bet ji... — pyktelėjusi atsidūstu. Nieko negaliu pasakyti. — Na, dėkoju už pagalbą.

Išėjus konsteblei Deivis, sėdžiu nieko nereginčiomis akimis spoksodama į kompiuterį, kol už nugaros išgirstu Sadi balsą.

— Kodėl čia buvo policija?

Išsigandusi pasisuku su visa kėde ir pamatau ją sėdinčią ant spintelės, apsivilkusią kreminės spalvos suknele su pažemintu liemeniu, užsidėjusią tokios pačios spalvos kreminę skrybėlaitę, puoštą juodomis ir mėlynomis plunksnomis, kutenančiomis jai skruostą.

— Vaikščiojau po parduotuves! Radau tau dievišką peleriną. Privalai nusipirkti, — ji pasitaiso kailinę apykaklaitę ir sumirksi žiūrėdama į mane. — Kodėl čia buvo policija?

— Ar tu girdėjai mūsų pokalbį? — nerūpestingai klausiu.

— Ne. Juk sakiau, vaikščiojau po parduotuves, — Sadi prisimerkia. — Kas nors negerai?

Sutrikusi žvelgiu į Sadi. Negaliu jai sakyti tiesos. Negaliu pasakyti, kad jai liko dvi savaitės iki iškeliaujant į... iki...

— Nieko nenutiko! Įprastas vizitas. Jie norėjo išsiaiškinti kelias smulkmenas. Man patinka tavo skrybėlaitė, — priduriu norėdama nukreipti Sadi dėmesį kitur. — Eik ir surask man tokią pačią skrybėlaitę.

— Negali dėtis tokios pačios skrybėlės kaip ši, — su pasitenkinimu atsako Sadi. — Neturi ryškių skruostikaulių.

— Na, tada išrink man tinkančią skrybėlaitę.

Sadi iš nuostabos išplečia akis.

— Pažadi nusipirkti bet kurią, kokią tik išrinksiu? Ir ją nešioti?

— Taip! Žinoma! Eik! Išrink!

Vos jai dingus atidarau darbo stalo stalčių. Turiu rasti Sadi vėrinį. Dabar pat. Nebegaliu švaistyti laiko. Išsitraukiu pavardžių sąrašą ir nuplėšiu paskutinį puslapį.

— Keite, — pratariu jai grįžus į kabinetą. — Yra naujas darbas. Mėginame surasti vėrinį. Ilgas stiklo karoliukų vėrinys su laumžirgio formos pakabučiu. Kažkas iš šių žmonių galėjo nupirkti tą vėrinį Fersaido slaugos namų sendaikčių turgelyje. Gal galėtum paskambinti šiems žmonėms?

Jos akyse šmėsteli nuostaba, paskui ji paima sąrašą ir linkteli nieko neklausinėdama, kaip koks nors lojalus kariuomenės leitenantas.

— Būtinai viską padarysiu!

Vedu pirštu per visas surašytas pavardes ir surenku kitą numerį. Po kelių signalų ragelį pakelia moteris.

— Alio?

— Sveiki. Skambina Lara Lington; jūs manęs nepažįstate...

Po dviejų valandų galiausiai padedu ragelį ir pakeliu į Keitę nuvargusias akis.

— Ką nors pešei?

— Ne, — atsidūsta ji. — Man labai gaila. O tu?

— Nieko nepešiau.

Sudrimbu kėdėje ir pasitrinu skruostus. Visas adrenalinas išgaravo maždaug prieš valandą ir pavirto į skaudų nusivylimą, nes vis labiau artėjau prie sąrašo galo. Patikrinome visus numerius. Nebeturiu į ką kreiptis. Ką man dabar daryti?

— Gal man nubėgti ir nupirkti sumuštinių? — gundo Keitė.

— Oo, taip, — išspaudžiu šypsenėlę. — Prašyčiau su vištiena ir avokadų. Labai ačiū.

— Nėra už ką! — Keitė neramiai prikanda lūpą. — Tikiuosi, vėrinį rasi.

Jai išėjus palenkiu galvą ir trinu skaudamą kaklą. Man reikia grįžti į slaugos namus ir pateikti daugiau klausimų. Turėtų atsirasti naujų galimybių. Atsakymas turi būti. Galvok kaip nori — vėrinys ten buvo, puošė Sadi kaklą, o dabar dingo...

Staiga man šauna į galvą mintis. Tasai jos svečias Čarlzas Rysas. Taip jo ir nesusiradau. Turėčiau patikrinti absoliučiai viską. Susižvejojusi mobilųjį, susirandu slaugos namų telefono numerį ir pavargusi spusteliu mygtuką.

— Sveiki, Fersaido slaugos namai, — atsiliepia moteriškas balsas.

— Sveiki, skambina Lara Lington, Sadi Lankaster antros eilės dukterėčia.

— Taip, klausau?

— Tiesiog svarsčiau... ar kas nors man galėtų ką nors papasakoti apie svečią, kuris pas ją lankėsi prieš mirtį? Apie Čarlzą Rysą?

— Minutėlę.

Laukiu; išsitraukiu vėrinio piešinį ir jį apžiūrinėju, tarsi ieškodama kokių nors užuominų. Jau tiek kartų žvelgiau į šį piešinį, kad galėčiau iš atminties nupiešti kiekvieną karoliuką. Kuo geriau jį įsidėmiu, tuo jis man atrodo gražesnis. Nepakelsiu, jei Sadi niekada jo neatgaus.

Gal man vertėtų kur nors užsakyti vėrinio kopiją, pagaunu save svarstančią. Kuo tiksliausią kopiją. Galėčiau jį kaip nors pasendinti, pasakyti Sadi, jog tai originalas, ji labai apsidžiaugtų...

— Alio? — iš tokių minčių mane pažadina linksmas balsas. — Lara? Kalba Šerona, viena iš slaugių. Kai pas mus lankėsi Čarlzas Rysas, buvau su Sadi; tiesą sakant, aš jį ir užregistravau. Ką norėtumėte apie jį sužinoti?

Man tik rūpi, ar jis turi vėrinį.

— Na... ką jie veikė jo viešnagės metu?

— Jis pasėdėjo su Sadi valandėlę ir išėjo. Ir viskas.

— Jos kambaryje?

— Oo, taip, — iškart atsako slaugė. — Paskutinėmis savaitėmis Sadi beveik neišeidavo iš savo kambario.

— Žinoma. Na... ar jis galėjo iš jos paimti vėrinį?

— Taip, galėjo taip būti, — atsako Šerona dvejodama.

Galėjo būti. Jau yra už ko užsikabinti.

— Gal galėtumėte papasakoti, koks jis buvo? Kokio amžiaus?

— Sakyčiau, gal keturiasdešimties su viršum. Gražus vyriškis.

Intrigos vis daugiau ir daugiau. Kas, po šimts, jis toks? Sadi meilužis?

— Gal galėtumėte man pranešti, jeigu jis vėl apsilankytų ar paskambintų? — Į bloknotą užsirašau: „Čarlzas Rysas — keturiasdešimties su viršum.“ — Ir gal galėtumėte gauti jo adresą?

— Galiu pamėginti. Bet nepažadu.

— Dėkoju, — atsidustu truputį nuliūdusi. Kaipgi man pavyks tą vyriškį surasti? — Ir daugiau nieko negalite apie jį pasakyti? — griebiuosi paskutinio šiaudo. — Nieko išskirtina? Daugiau nieko nepastebėjote?

— Na, — juokiasi Šerona. — Tik juokinga, kad ir jūsų pavardė Lington.

— Kodėl? — sutrikusi spoksau į telefoną.

— Džine sako, kad jūs nesate to Bilo Lingtono, kuris ant kavos puodelių, giminaitė. Na, to milijonieriaus. Tiesa?

— Ee, kodėl klausiate? — staiga pagyvėju.

— Todėl, kad būtent taip jis ir atrodė! Tada merginoms taip ir pasakiau. Nors buvo su akiniais ir su šaliku, vis tiek aiškiai matėsi — kaip iš akies luptas Bilas Lingtonas.

Dvyliktas skyrius

Nesuvedu galų. Niekaip. Kad ir kaip žiūrėtum, kvailai atrodo.

Ar „Čarlzas Rysas“ tikrai dėdė Bilas? Bet kodėl jam reikėtų lankyti Sadi prisidengus netikru vardu? Ir kodėl jis apie tai nė neužsiminė?

Na, o mąstant apie tai, kad jis galėtų būti kaip nors susijęs su dingusiu jos vėriniu... na, luktelėkit. Jis — multimilijonierius. Kam jam reikėtų kažkokio seno vėrinio?

Tiesiog norisi daužyti į langą galvą, mėginant sudėlioti visus mozaikos gabalėlius. Bet turbūt taip nedarysiu, nes dabar sėdžiu aksomu trauktoje asmeninio vairuotojo vairuojamo dėdės Bilo limuzino sėdynėje. Įveikti tiek, kiek įveikiau iki šiol, buvo tikra kankynė. Nenoriu dar labiau rizikuoti.

Niekada gyvenime neskambinau dėdei Bilui, todėl iš pradžių net nežinojau, kaip su juo susisiekti. (Savaime suprantama, negalėjau paklausti mamos ar tėčio, nes tada jie būtų norėję sužinoti, kodėl man reikia susitikti su dėde Bilu ir kodėl lankiausi Sadi slaugos namuose, apie ką ten kalbėjausi, koks tasai vėrinys...) Taigi paskambinau į centrinį Lingtono biurą, galiausiai kažką įtikinau, kad mano reikalas labai rimtas, susisiekiau su vienu iš jo asistentų ir paklausiau, ar galėčiau kaip nors susitikti su dėde Bilu.

Tarsi būčiau prašiusi susitikimo su prezidentu. Visą valandą gal kokie šeši asistentai man siuntinėjo elektronines žinutes: derino laiką, keitė laiką, keitė susitikimo vietą, organizavo automobilį, prašė atsigabenti asmens tapatybės kortelę, aiškino, jog negaliu užtęsti man skirto laiko, klausinėjo, kokio Lingtono gėrimo norėčiau paragauti važiuodama automobiliu...

Ir tiek triukšmo dėl dešimties minučių susitikimo.

Turiu pripažinti, kad automobilis nepadarytų gėdos ir didelei roko žvaigždei. Čia yra dvi eilės sėdynių, sustatytų viena priešais kitą, televizorius; manęs laukė šaltas braškių kokteilis, toks, kokio prašiau. Turbūt jausčiausi dar labiau dėkinga, jei kartą tėtis man nebūtų pasakęs, kad dėdė Bilas visada atsiunčia žmonėms automobilį, kad bet kurią minutę, vos panorėjęs, galėtų juos išsiųsti atgal.

— Viljamas ir Maiklas, — staiga išgieda susimąsčiusi Sadi, sėdinti priešais mane. — Savo testamentu viską palikau tiems berniukams.

— Oo, taip, — linkteliu. — Taip, manau, jau esu apie tai girdėjusi.

— Na, tikiuosi, jie buvo dėkingi. Turėjo būti nemaža sumelė.

— Sočiai! — greitai sakau prisimindama kartą nugirstą mamos ir tėčio pokalbį. Atrodo, viską surijo slaugos namai, bet Sadi tikrai nenorėtų apie tai girdėti. — Jie buvo labai sujaudinti.

— Manyčiau, — ji atsilošia patenkinta. Po minutėlės automobilis išsuka iš kelio ir privažiuoja prie milžiniškų vartų. Limuzinui sustojus prie sargo namelio ir prie mūsų priėjus apsaugininkui, Sadi persisveria per mane ir žiūri į dvarą.

— Dievuli, — ji pažvelgia į mane negalėdama patikėti, tarsi kas nors jai būtų iškrėtęs pokštą. — Namas didžiulis. Kaip, po galais, jis tapo toks turtingas?

— Jau sakiau, — tyliai pratariu duodama vairuotojui pasą. Vairuotojas jį perduoda apsaugininkui, ir jiedu tariasi, tarsi būčiau kokia nors teroriste.

— Sakei, kad jis turėjo kavos parduotuvių, — Sadi suraukia nosį.

— Taip. Tūkstančius. Visame pasaulyje. Jis tikrai labai žinomas.

Pauzė. Paskui Sadi sako:

— Man patiktų būti žinomai.

Jos balse išgirstu melancholišką gaidelę ir automatiškai žiojuosi pasakyti: „Gal dar kada nors būsi!“ Bet paskui, prisiminusi tikrąją tiesą, užsičiaupiu, ir man pasidaro truputį liūdna. Jai jau nėra jokių „kada nors“, tiesa?

Dabar automobilis važiuoja keliuku; nesusilaikau kaip vaikas nespoksojusi pro langą. Dėdės Bilo dvare buvau tik kelis kartus gyvenime ir nuolat pamirštu, koks jis įspūdingas ir bauginamas. Tai karalių Jurgių laikų stiliaus namas su bemaž penkiolika miegamųjų ir rūsiu su dviem baseinais. Dviem.

Tikrai nepradėsiu nervintis, griežtai sau tariu. Čia tik namas. O jis — tik žmogus.

Bet... o, Dieve. Viskas taip didinga. Visur plyti vejos, trykšta fontanai, sodininkai karpo gyvatvores, o mums priėjus prie įėjimo, švarutėlaičiais laiptais manęs pasitikti leidžiasi juodu kostiumu vilkintis aukštas vaikinas su tamsiais akiniais ir nedidukėmis ausinėmis.

— Lara, — jis spusteli man ranką, tarsi būtume seni draugai. — Aš — Damianas. Dirbu Bilui. Jis jūsų laukia. Nuvesiu jus į kabinetų flygelį. — Mums žingsniuojant čežančiu žvyru, jis nerūpestingai priduria: — Apie ką konkrečiai norėjote pasikalbėti su Bilu? Atrodo, niekam taip ir neaišku.

— Tai... eee... asmeniška. Atleiskite.

— Nieko nieko, — jis nusišypso. — Puiku. Mes jau einam, Sara, — prataria jis į mikrofonėlį prie ausinių.

Šoninis flygelis toks pat įspūdingas, kaip ir centrinis pastatas, tik jau kitokio stiliaus — modernus, vienas stiklas ir nerūdijantis plienas. Kaip pagal laikrodį mūsų pasitikti išeina mergina, taip pat vilkinti nepriekaištingai pasiūtu juodu kostiumėliu.

— Labas, Lara. Sveika atvykusi. Aš — Sara.

— Čia su jumis ir atsisveikinsiu, Lara, — Damianas vėl blyksteli dantimis ir apsigręžęs nugurgžda žvyreliu.

— Man garbė susipažinti su Bilo dukterėčia! — lydėdama mane į pastatą sako Sara.

— Ai. Na, ee, dėkoju.

— Nežinau, ar Damianas buvo užsiminęs, — ji pasiūlo man atsisėsti ir pati sėdasi priešais, — bet svarsčiau, ar galėtumėte man pasakyti, ką ketinate aptarti su Bilu. To klausiame visų jo lankytojų. Tiesiog, kad galėtume jį parengti, išsiaiškinti, kas būtina... tada visiems palengvėja gyvenimas.

— Damianas manęs klausė. Tačiau reikalas asmeniškas. Atleiskite.

Maloni Saros šypsena nė akimirkai neprigęsta.

— Būtų gerai, kad nurodytumėte nors pačius bendriausius dalykus. Gal nors apytiksliai?

— Tikrai nenorėčiau diskutuoti, — jaučiu, kaip raustu. — Atleiskite. Tai... šeimos reikalai.

— Žinoma! Puiku. Minutėlei atsiprašysiu.

Ji nueina į priimamojo kamputį; matau, kaip ji kažką murma į mikrofoną. Sadi dėbso į Sarą minutę ar dvi, o paskui vėl atsiranda šalia manęs. Mano nuostabai, ji net kreta iš juoko.

— Kas yra? — klausiu labai tyliai. — Ką ji sakė?

— Ji sakė, jog nemano, kad esi agresyvi, bet vis dėlto reikėtų iškviesti daugiau apsaugos.

— Ką? — nesusivaldau nesušukusi, ir Sara akimirksniu į mane atsigręžia.

— Atsiprašau, — linksmai jai pamoju. — Aš tik, ee, nusičiaudėjau... Ką dar ji sakė? — sušnabždu, kai Sara vėl nusigręžia.

— Tikriausiai tu dėl kažko pyksti ant Bilo. Gal dėl darbo, kurio jis tau neparūpino?

Pykstu? Dėl darbo? Sutrikusi spoksau į Sadi, bet po sekundėlės man prašviesėja. Laidotuvės. Žinoma.

— Kai dėdė Bilas mane matė paskutinį kartą, vidury laidotuvių pareiškiau, jog buvo įvykdyta žmogžudystė. Turbūt jis visiems pasakė, kad aš — tikra psichopate!

— Argi ne šaunus pokštas? — kikena Sadi.

— Nejuokinga! — piktai atšaunu. — Turbūt jie visi mano, kad čia atėjau jo nužudyti, ar dar ką! Ar suvoki, kad dėl visko esi kalta tu? — greitai nutylu, nes grįžta Sara.

— Taigi, Lara! — jos balsas skaidrus, bet kupinas įtampos. — Vienas Bilo komandos žmogus susitikimo metu pasėdės kartu, na, kad šį tą užsirašytų. Ar gerai?

— Sara, paklausykite, — mėginu kalbėti kiek įmanydama ramiau, kaip itin blaivaus proto žmogus. — Aš ne beprotė. Niekam nejaučiu jokios pagiežos. Man nereikia, kad kas nors ką nors užrašinėtų. Tiesiog noriu pasikalbėti su dėde akis į akį. Penkias minutes. Tiek ir tenoriu.

Minutėlę ji tyli. Sara vis dar prisiklijavusi ryškią šypseną, tačiau jos akys laksto tarp durų ir manęs.

— Gerai, Lara, — galiausiai prataria ji. — Bus taip, kaip pageidaujate.

Kai Sara atsisėda, pamatau, kaip ji paliečia ausines, tarsi jas taisytųsi.

— Na, kaip laikosi dėdienė Trudė? — klausiu mėgindama draugiškai pasišnekučiuoti. — Ar ji čia?

— Trudė kelioms dienoms išvykusi į namus Prancūzijoje, — iškart atsako Sara.

— O Deima? Gal galėtume išgerti puodelį kavos, ar ką?

Aš tikrai nenoriu gerti kavos su Deima, tik mėginu parodyti, jog esu draugiška ir tikrai normali.

— Norite pasimatyti su Deima? — Saros akys ima lakstyti dar greičiau. — Dabar?

— Na, jeigu ji kur nors netoli, gal puodeliui kavos...

— Pakviesiu jos padėjėją, — Sara pašoka, nuskuba iki kampo ir kažką murma į mikrofonėlį, o paskui kone akimirksniu grįžta prie kėdžių. — Deja, šiuo metu Deimai daromas manikiūras. Ji klausia, ar nebūtų galima susitikti kitą kartą.

Taip, žinoma. Ji niekada nepaskambina. Tiesą sakant, man tikrai gaila šitos Saros. Ji taip nervinasi, tarsi dirbtų liūtuko aukle. Staiga mane apninka bjaurus noras surikti „Rankas aukštyn!“ ir pažiūrėti, kaip greitai ji pasities ant grindų.

— Man patinka jūsų apyrankė, — pasakau užuot surikusi. — Tikrai tokia neįprasta.

— Oo, taip, — ji atsargiai ištiesia ranką ir pakrato du mažus sidabrinius diskelius, suvertus ant grandinėlės. — Ar dar neteko matyti? Apyrankė iš naujosios „Dviejų smulkių monetų“ kolekcijos. Nuo sausio šių gaminių bus galima įsigyti kiekvienoje Lingtono kavos parduotuvėje. Neabejoju, kad Bilas ir jums tokią padovanos. Dar yra ir pakabutis, ir marškinėliai, ir dovanų rinkinukas — lobių skrynelė su dviem smulkiom monetom...

— Šauniai skamba, — mandagiai atsakau. — Tikriausiai susilauks pasisekimo.

— Oo, „Dvi smulkios monetos“ — didis dalykas, — nuoširdžiai mane tikina Sara. — Didis. Šis prekinis ženklas taps toks pat žinomas, kaip Lingtono ženklas. Ar žinote, kad Holivude bus statomas filmas?

— Aha, — linkteliu. — Pirsas Brosnanas vaidins dėdę Bilą; girdėjau.

— Beje, ir realybės šou bus labai populiarus. Juk mums siunčiama tokia svarbi, visus skatinanti žinutė. Noriu pasakyti, kad Bilo keliu gali eiti kiekvienas, — Saros akys blizga; atrodo, ji pamiršo, kad manęs reikia bijoti. — Bet kas gali pakelti dvi smulkias monetas ir nuspręsti pakeisti ateitį. Šitai taikytina šeimoms, verslams, ekonomikoms... Žinote, kai pasirodė Bilo knyga, jam skambino daug tikrai aukštų politikų. Jie klausinėjo, kaip šią paslaptį būtų galima pritaikyti mūsų šaliai, — Sara pagarbiai nuleidžia balsą. — Skambino ir Jungtinių Valstijų prezidentas.

— Prezidentas skambino dėdei Bilui? — prieš savo valią pajuntu pagarbią baimę.

— Jo žmonės, — trukteli pečiais Sara ir sužvangina apyranke. — Mes visi manome, kad Bilas ir pats turėtų tapti politiku. Jis turi tiek daug ką pasakyti pasauliui. Tokia garbė jam dirbti.

Sara aklai atsidavusi jo kultui. Pažvelgiu į Sadi, kuri žiovavo per visą Saros kalbą.

— Einu pažiūrėti, — pareiškia Sadi ir dingsta, man nespėjus nieko pasakyti.

— Gerai, — Sara klausosi iš ausinių sklindančių žodžių. — Jau pakeliui. Lara, Bilas pasirengęs su jumis susitikti.

Ji stojasi ir mosteli man sekti paskui. Einame koridoriumi, kurio sienos nukabinėtos paveikslais, įtartinai primenančiais Pikaso originalus, paskui įsukame į kitą, jau mažesnį, laukiamąjį. Timpteliu sijoną ir kelis kartus giliai įkvepiu. Kvaila taip nervintis. Na, juk jis — mano dėdė. Turiu teisę jį aplankyti. Ir niekaip nereikia jaustis, pakanka atsipalaiduoti...

Nieko negaliu padaryti. Man dreba kojos.

Turbūt todėl, kad durys labai didelės. Jos visai ne tokios, kaip įprastos durys. Jos siekia lubas; tai dvi didžiulės šviesaus, blizgančio medžio plokštės, tyliai atsidarinėjančios žmonėms įeinant ir išeinant.

— Ar ten ir yra dėdės Bilo kabinetas? — linkteliu rodydama į duris.

— Tai vadinamasis išorinis kabinetas, — šypsosi Sara. — Jūs susitiksite vidiniame kabinete. — Staiga sunerimusi ji vėl įsiklauso į ausines, paskui sumurma:

— Dabar jau įleidžiu.

Ji pastumia vieną aukštųjų durų pusę. Ji mane veda per erdvų biurą stiklinėmis sienomis; savo darbo vietose sėdi pora kietai atrodančių vyrukų; vienas iš jų vilki „Dviejų smulkių monetų“ serijos marškinėlius. Jie abu pakelia akis ir mandagiai nusišypso, bet nesiliauja stuksenę klavišais. Prieiname prie kitų milžiniškų durų ir sustojame. Sara pažvelgia į laikrodį, paskui, tarsi mėgindama pataikyti sekundės tikslumu, pabeldžia ir praveria duris.

Kabinetas erdvus, šviesus, skliautuotomis lubomis, puoštas ant pakylos stovinčia stikline skulptūra, su viliojančiu poilsio kampeliu. Nuo kėdžių pakyla šeši kostiumuoti vyriškiai, tarsi ką tik būtų baigę susirinkimą. Už masyvaus darbo stalo sėdi dėdė Bilas, vilkintis džinsais ir megztiniu aukštu kaklu, todėl atrodo labai grakštus. Dabar jis labiau įdegęs nei tada, per laidotuves, juodi jo plaukai žvilga kaip visada; vienoje rankoje jis laiko „Langtono kavos“ puodelį.

— Labai ačiū už sugaištą laiką, Bilai, — iš visos širdies sako vienas vyriškis. — Mums labai malonu.

Dėdė Bilas net neatsako, tik pakelia ranką kaip popiežius. Vyriškiams išėjus, iš kažin kur atsiranda trys merginos, vilkinčios juodomis uniformomis; maždaug per trisdešimt sekundžių jos nurenka nuo stalo kavos puodelius, o Sara mane nuveda prie kėdės.

Staiga ir ji pradeda nervintis.

— Jūsų dukterėčia Lara, — sumurma ji dėdei Bilui. — Ji nori pasikalbėti akis į akį. Damianas nusprendė jai skirti penkias minutes, bet neturime jokių išankstinių punktų. Čia pat yra Tedas, — Sara dar labiau nuleidžia balsą. — Galiu pakviesti daugiau apsaugininkų...

— Ačiū, Sara, viskas gerai, — nukerta ją dėdė Bilas ir atsigręžia į mane. — Sėskis, Lara.

Sėsdamasi girdžiu, kaip Sara pasitraukia, kaip tyliai ūžteli uždaromos durys.

Tylu, tik dėdė Bilas kažką rašo stuksendamas „BlackBerry“ klavišais. Norėdama „užmušti“ laiką dairausi apžiūrinėdama ant sienos sukabintas nuotraukas, kuriose dėdė Bilas nufotografuotas su žymiais žmonėmis. Madona. Nelsonas Mandela. Visa Anglijos futbolo rinktinė.

— Na, Lara, — pagaliau jis pakelia akis. — Kuo galėčiau būti naudingas?

— Aš... ee... — atsikrenkščiu. — Buvau...

Buvau pasirengusi visokių įtaigių įžangų. Bet dabar, kai sėdžiu čia, vidiniame kabinete, visi žodžiai džiūte džiūva tiesiai ant lūpų. Sėdžiu lyg paralyžiuota. Kalbame apie Bilą Lingtoną — didį turtuolį magnatą, apsikrovusį milijonais darbų, iš kurių vienas — patarti prezidentui, kaip valdyti šalį. Kodėl jam reikėtų važiuoti į senelių namus ir paimti senos ponios vėrinį? Kodėl aš taip maniau?

— Lara? — jis klausiamai suraukia antakius.

O, Dieve. Jeigu jau ketinau aiškintis, turiu išsiaiškinti. Tarsi rengčiausi šokti nuo tramplino. Užsikimšti nosį, giliai įkvėpti ir... pirmyn.

— Praėjusią savaitę buvau nuvažiavusi į tetos Sadi slaugos namus, — greitai išberiu. — Pasirodo, prieš kelias savaites pas ją buvo lankytojas vardu Čarlzas Rysas, kuris atrodė visai kaip jūs; nieko nesupratau, todėl pamaniau, kad bus geriau ateiti pas jus ir paklausti...

Nutylu. Dėdė Bilas žiūri į mane taip, tarsi būčiau išskleidusi havajietišką sijoną ir pradėjusi šokti.

— Jėzau Kristau, — sumurma jis. — Lara, ar tu tebetvirtini, kad Sadi buvo nužudyta? Ar dėl to ir nerimsti? Žinai, aš tikrai neturiu laiko... — jis siekia telefono.

— Ne, ne dėl to! — Man dega skruostai, bet prisiverčiu varyti toliau: — Iš tikrųjų nemanau, kad ji buvo nužudyta. Važiavau ten todėl, kad... kad prastai pasijutau supratusi, jog ja niekas nesidomėjo. Na, kol ji dar buvo gyva. Svečių knygoje radau vieną pavardę, ir man pasakė, jog tasai vyriškis atrodė visai kaip jūs, ir aš tik... svarsčiau sau... Žinote, tik svarsčiau.

Kai nutylu, girdžiu, kaip ausyse stuksena širdis.

Dėdė Bilas iš lėto padeda telefono ragelį; tyla. Kelias akimirkas jis, rodos, svarsto, ką sakyti.

— Na, atrodo, mus abu kamavo ta pati nuojauta, — pagaliau prataria jis atsilošdamas kėdėje. — Tu teisi. Buvau aplankyti Sadi.

Net prasižioju iš nuostabos.

Rezultatas! Neabejotinas rezultatas akimirksniu! Manau, galėjau tapti privačia detektyve.

— Bet kodėl prisidengėte Čarlzo Ryso vardu?

— Lara, — dėdė Bilas atsidūsta stengdamasis likti kantrus. — Turiu daugybę gerbėjų. Esu įžymybė. Yra daugybė dalykų, kuriais užsiimu, bet to neskelbiu. Labdara, ligoninių lankymai... — jis skėsteli rankomis. — Čarlzo Ryso vardu prisidengiu tada, kai noriu likti nežinomas. Ar gali įsivaizduoti, koks kiltų šurmulys, jeigu jie sužinotų, kad Bilas Lingtonas asmeniškai atvyksta aplankyti senosios ponios? — jis bičiuliškai pažvelgia man į akis, ir akimirką nesusilaikau nenusišypsojusi.

Sakyčiau, jis teisus. Dėdė Bilas — tikra žvaigždė. Prisidengti slapyvardžiu — protingas sprendimas.

— Bet kodėl apie tai nepasakėte šeimos nariams? Per mišias sakėt, kad tetos Sadi niekada nelankėt.

— Žinau, — linksi dėdė Bilas. — Turėjau tam priežasčių. Nenorėjau, kad kiti šeimos nariai jaustųsi kalti ar mėgintų kaip nors teisintis, kodėl patys jos neaplankė. Ypač tavo tėvas. Jis moka būti... įžeidus.

Įžeidus? Tėtis nėra įžeidus.

— Tėtis šaunus, — atkertu.

— Oi, taip, jis šaunus, — iškart sutinka Bilas. — Neabejotinai fantastiškas vyriokas. Bet būti vyresniuoju Bilo Lingtono broliu negali būti lengva. Suprantu jį.

Mane užlieja pykčio banga. Jis teisus. Nėra lengva būti vyresniuoju Bilo Lingtono broliu, nes Bilas Lingtonas — arogantiškas kliunkis.

Man nereikėjo jam šypsotis. Tiesą sakant, gaila, kad nėra būdų šypsenoms atsiimti.

— Jums nereikia tėčio gailėtis, — sakau kiek įmanoma mandagiau. — Jam savęs negaila. Gyvenime jam tikrai sekasi.

— Žinai, pradėjau remtis tavo tėčio pavyzdžiu seminarų metu, — dėdė Bilas susimąsto. — Du berniukai. Toks pats auklėjimas. Toks pats išsilavinimas. Vienintelis skirtumas — vienas iš jų kažko norėjo. Vienas iš jų turėjo svajonę.

Atrodo, kad jis repetuoja kalbą kokiam nors reklaminiam vaizdo klipui. Dieve, jis nebetveria savame kailyje. Beje, o kas sako, kad kiekvienas norėtų būti Bilas Lingtonas? Yra žmonių, svajojančių, kad jų veidas nebūtų nupieštas ant kavos puodelių, iš kurių geriama visame pasaulyje.

— Taigi, Lara, — jis vėl pažvelgia į mane, — buvo malonu su tavimi susitikti. Sara tave palydės...

Viskas? Mano susitikimas baigtas? Bet aš dar nieko neišsiaiškinau dėl vėrinio.

— Yra dar vienas klausimas, — greitai pratariu.

— Lara...

— Aš labai greitai, pažadu! Tik svarsčiau, ar tada, kai lankėtės pas tetą Sadi...

— Taip? — matau, kaip jis stengiasi iš kažkur pasisemti kantrybės. Jis žiūri į laikrodį ir baksnoja klaviatūrą.

O, Dieve... Kaip man pasakyti?

— Gal ką nors žinote apie... — klupinėju nerasdama tinkamų žodžių. — Na, sakau, gal matėte, o gal ir netyčia paėmėte... vėrinį? Ilgą stiklo karoliukų vėrinį, puoštą laumžirgio pavidalo pakabučiu?

Tikiuosi dar vieno globėjiško atodūsio, tuščio žvilgsnio ir abejingos replikos. Nesitikiu, kad jis suakmenės. Nemanau, kad staiga jo žvilgsnis taps veriamas ir kartu nepatiklus.

Žvelgdama į jį kone užkandu žadą nuo patirto šoko. Jis žino, apie ką kalbu. Jis žino.

Po akimirkos nerimas dingo jam iš akių, jis vėl tapo tuščiai mandagus. Net galėčiau pamanyti, jog tą kitą jo išraišką tik įsivaizdavau.

— Vėrinį? — jis gurkšteli kavos ir kažką parašo paspaudęs kelis klavišus. — Kalbi apie kažkokį Sadi daiktą?

Man pašiurpsta sprandas. Kas čia dedasi? Mačiau iš jo akių, kad jis mane suprato, tikrai mačiau. Kodėl jis dedasi nieko nežinąs?

— Taip, mėginu surasti paprastą seną daiktą, — instinktyviai jaučiu, kad turiu kalbėti ramiai ir nerūpestingai. — Slaugės tuose namuose man pasakė, kad vėrinys dingo, todėl... — įdėmiai stebiu dėdės Bilo reakciją, bet mandagaus žmogaus kaukė savo vietoje.

— Įdomu. Kodėl tu nori to vėrinio? — lengvai klusteli jis.

— Ai, nėra jokios rimtos priežasties. Tik mačiau šimtas penktojo Sadi gimtadienio nuotrauką, kurioje ji buvo tuo vėriniu pasipuošusi; pamaniau, būtų puiku jį rasti.

— Žavinga, — jis nutyla. — Ar galiu pamatyti nuotrauką?

— Deja, čia neturiu.

Mūsų pokalbis toks keistas. Tarsi žaistume tenisą labai švelniai mėtydami kamuoliuką į orą ir tramdytume didžiulį norą sutriuškinti varžovą.

— Na, gaila, bet nežinau, apie ką kalbi, — dėdė Bilas padeda puodelį tarsi norėdamas pasakyti, kad pokalbis tikrai baigtas. — Mane spaudžia laikas, todėl ilgiau nebekalbėsime.

Jis atitraukia kėdę, bet aš nė nekrusteliu. Jis kažką žino apie vėrinį. Net neabejoju, kad žino. Bet ką man daryti? Ar turiu iš ko rinktis?

— Lara?

Jis stovi prie mano kėdės ir laukia. Nenorom atsistoju. Mums priėjus prie durų, šios atsidaro, lyg mostelėjus burtų lazdele. Mus pasitinka Sara, jai už nugaros šmirinėja Damianas, išsitraukęs „BlackBerry“.

— Baigta? — klausia jis.

— Baigta, — įtikinamai linksi dėdė Bilas. — Perduok tėčiui daug linkėjimų, gerai, Lara? Sudie.

Sara lengvai paima mane už parankės ir po truputį veda iš kabineto. Šansų lieka vis mažiau ir mažiau. Desperatiškai įsitveriu durų staktos.

— Ar nemanote, kad su tuo vėriniu negerai išėjo? — žvelgiu tiesiai dėdei Bilui į akis, stengdamasi išprovokuoti kokį nors atsaką. — Kaip manote, kas jam nutiko?

— Lara, siūlyčiau pamiršti vėrinį, — ramiai sako dėdė Bilas. — Tikriausiai jis buvo pamestas jau seniai. Damianai, užeik.

Damianas skuba sprausdamasis pro mane, ir abu vyrai eina į kitą kambario galą. Durys jau užsidaro. Spoksau į dėdę Bilą kone sprogdama iš pykčio.

Kas čia dedasi? Kas darosi su tuo vėriniu?

Man kuo greičiau reikia pasikalbėti su Sadi. Šią minutę. Žvalgausi į visas puses, bet jos niekur nėra. Kaip visada. Turbūt susirado kokį nors gražuoliuką sodininką ir dabar sukiojasi aplinkui.

— Lara, — prataria Sara įsitempusi, tačiau šypsodamasi. — Gal galėtumėt patraukti nuo durų staktos pirštus? Negalime uždaryti durų.

— Gerai! — sakau pakeldama rankas. — Nepanikuokite! Nesirengiu pradėti protesto akcijos čia sėdėdama!

Saros akys baimingai laksto man ištarus žodį „protestas“, tačiau šį žodį ji akimirksniu užmaskuoja netikru juoku. Jai tikrai reikėtų mesti darbą pas dėdę Bilą. Ji per daug nervinga.

— Automobilis jau laukia jūsų prie durų. Palydėsiu.

Prakeikimas. Jeigu ji mane lydės, niekaip negalėsiu kur nors įsmukti ir pasirausti stalčiuose ar spintelėse.

— Gal kavos kelionės metu? — mums einant vestibiuliu klausia Sara.

Užgesinu norą atsakyti: „Taip, prašyčiau, tik ne Lingtono.“

— Ačiū, ne, — nusišypsau.

— Na, buvo labai malonu su jumis susipažinti, Lara! — Net susiraukiu nuo apsimestinio jos emocingumo. — Apsilankykite dar kartą!

Tikrai... Jos žodžius reikėtų suprasti kaip „Prašau daugiau niekada čia nekelti kojos“.

Limuzino vairuotojas atidaro dureles, ir aš jau rengiuosi lipti į mašiną, kai tiesiai man prieš nosį atsiranda Sadi ir pastoja kelią. Ji sunkiai alsuoja, plaukai susitaršę.

— Radau! — dramatišku balsu sako ji.

— Ką? — sustingstu taip ir neįkėlusi į automobilį kojos.

— Jis šiame name! Mačiau miegamajame, antrame aukšte, ant tualetinio stalelio! Jis čia! Mano vėrinys čia!

Spoksau į ją susijaudinusi. Žinojau, žinojau.

— Ar tikrai nė kiek neabejoji, kad vėrinys tavo?

— Aišku, kad neabejoju! — ji pradeda kalbėti spigiu balsu, mostaguoja rankomis rodydama į namą. — Būčiau galėjusi jį paimti! Mėginau jį paimti! Aišku, negalėjau... — ji cakteli liežuviu įpykusi.

— Lara, ar kas nors negerai? — Sara vėl atskuba lėkdama laiptais. — Ar kas nors nutiko automobiliui? Nevili, ar viskas gerai? — drebia ji vairuotojui.

— Viskas gerai! — ginasi jis ir linkteli galva rodydamas mano pusėn. — Tiesiog ji pradėjo kalbėti su oru.

— Lara, gal norėtumėt kito automobilio? — Matau, jog Sarai reikia itin stengtis, kad prisiverstų kalbėti maloniai. — O gal norite važiuoti kur nors kitur? Nevilis jus gali nugabenti bet kur. Gal norėtumėte naudotis jo paslaugomis visą likusią dieną?

Ji tikrai labai labai nori manimi atsikratyti.

— Automobilis geras, dėkoju, — linksmai atsakau. — Lipk vidun, — puse lūpų sumurmu Sadi. — Negaliu čia kalbėti.

— Atsiprašau? — suraukia antakius Sara.

— Aš tik... kalbu telefonu. Ausinės labai mažos, — baksteliu per ausį ir skubiai lipu į automobilį.

Limuzino durys užsidaro, ir pajudame vartų link. Patikrinu, ar nuleista skiriamoji stiklo sienelė, o paskui atsigręžiu į Sadi.

— Neįtikima! Kaip jį radai?

— Ėjau ieškoti, — Sadi gūžteli pečiais. — Apieškojau visas indaujas, komodas, stalčius ir seifą.

— Buvai įlindusi į dėdės Bilo seifą? — apstulbstu. — Ohoho. Ko jame yra?

— Šiek tiek dokumentų ir bjaurių juvelyrinių dirbinių, — skubiai beria Sadi. — Jau ketinau viską mesti, kai ėjau pro tualetinį staliuką ir pamačiau vėrinį.

Negaliu patikėti. Pursloju iš pykčio. Dėdė Bilas sėdėjo prieš mane ir kartojo nieko nežinąs apie jokį vėrinį su laumžirgiu. Ir nė nemirktelėjo. Jis meluoja... melagis. Turime sudaryti veiksmų planą. Kaip įmanydama greičiau paimu rankinę ir rausiuosi ieškodama bloknoto ir pieštuko.

— Čia kažkas vyksta, — sakau puslapio viršuje užrašydama „VEIKSMŲ PLANAS“. — Turi būti kokia nors priežastis, dėl kurios jis tą vėrinį paėmė ir dėl kurios melavo, — supykusi trinu kaktą. — Bet kokia toji priežastis? Kodėl tas vėrinys jam toks svarbus? Gal dar ką nors žinai? Gal vėrinys turi kokią nors istoriją... gal vertingas ir įdomus kolekcininkams?

— Ar tik tą ir darysi? — sprogte sprogsta Sadi. — Plepėsi, plepėsi, zvimbsi, zvimbsi? Mums reikia jį paimti! Tau reikia įlipti pro langą ir jį paimti! Dabar pat!

— Ee... — pakeliu nuo bloknoto akis.

— Bus visai paprasta, — tvirtai tuo įsitikinusi priduria Sadi. — Gali nusiauti batus.

— Taip.

Linksiu galva. Bet, tiesą sakant, nesijaučiu visai pasirengusi tokiam žygiui. Dabar pat įsilaužti į dėdės Bilo namus? Nesusidarius jokio plano?

— Tik vienintelė bėda, — po minutėlės surizikuoju, — kad visur pilna apsaugininkų, apsaugos sistemų ir aptarnaujančio personalo.

— Na ir kas? — prisimerkia Sadi. — Ar išsigandai kažkokių apsaugos sistemų?

— Ne! — iškart atsakau. — Aišku, kad ne.

— Lažinuosi, kad išsigandai! — pašaipiai rėkia ji. — Dar niekada gyvenime nemačiau tokios žioplės! Tu nerūkai, nes rūkyti pavojinga! Automobilyje prisisegi saugos diržą, nes kitaip važiuoti pavojinga! Nevalgai sviesto, nes pavojinga!

— Nemanau, kad valgyti sviestą pavojingai — įpykusi atkertu. — Tik, jeigu nori žinoti, alyvuogių aliejaus pagrindu pagamintas aptepas turi kokybiškesnių riebalų...

Nutylu pamačiusi paniekinamą Sadi žvilgsnį.

— Tai ar įlipsi pro langą ir paimsi mano vėrinį?

— Taip, — atsakau patylėjusi vos sekundės dalį. — Aišku, kad paimsiu.

— Na, tada pirmyn! Sustabdyk automobilį!

— Liaukis mane vaikiusi! — pykstu. — Jau ir pati ketinau.

Pasilenkiu ir atitraukiu sienelę, skiriančią nuo vairuotojo.

— Atsiprašau, bet važiuojant automobiliu mane pykina. Gal galėtumėte mane išleisti? Namo grįšiu metro. Na, nesakau, kad prastai vairuojate, — skubiai priduriu galinio vaizdo veidrodėlyje pamačiusi, kaip jis susiraukia. — Jūs šaunus. Tikrai... eee... taip lygiai važiuojate.

Automobilis sustoja šalikelėje, ir vairuotojas atsigręžia dvejodamas.

— Privalau atvežti jus iki namų durų.

— Nesijaudinkite! — sakau lipdama iš limuzino. — Atvirai kalbant, man pakaks pakvėpuoti grynu oru, labai jums ačiū...

Aš jau stoviu ant šaligatvio. Užtrenkiu dureles ir pamojuoju vairuotojui. Jis paskutinį kartą nužvelgia mane įtariu žvilgsniu ir iš trečio karto apsisukęs nurieda dėdės Bilo namų link. Vos tik jis dingsta man iš akių, apsigręžiu ir patraukiu atgal, kukliai laikydamasi kelkraščio. Pasuku už kampo, pamatau dėdės Bilo vartus ir sustoju.

Vartai uždaryti, be to, jie labai masyvūs. Stiklinėje būdelėje sėdi sargas. Visur įrengtos vaizdo kameros. Negali taip paprastai įeiti į dėdės Bilo namus. Man reikia strategijos. Giliai įkvepiu ir einu vartų link, mėgindama atrodyti kiek įmanoma nekalčiau.

— Sveiki, čia vėl aš, Lara Lington, — pratariu prikišusi burną prie komutatoriaus. — Palikau skėtį. Tikra kvaiša!

Po minutėlės sargas man atidaro pėstiesiems skirtus vartus ir persisveria pro langą.

— Kalbėjau su Sara. Ji nieko nežino apie skėtį, bet jau ateina.

— Tegu neina iki pat vartų, aš ją pasitiksiu kieme! — linksmai atsakau ir smunku pro vartus, kol jis nespėjo man užginti. Puiku, vieną kliūtį jau įveikiau.

— Kai jis nusigręš, iškart sakyk! — puse lūpų sumurmu Sadi. — Sakyk „Dabar“.

— Dabar! — staiga sako Sadi, ir aš neriu į šalikelę. Žengiu kelis žingsnius per žolę, paskui puolu ant žemės, nusiritu už gyvatvorės ir sustoju kaip veiksmo filmų herojė.

Man pašėlusiai daužosi širdis. Net nekreipiu dėmesio, kad „nubėgo“ pėdkelnių akis. Pro gyvatvorę matau žvyru guviai gurgždančią sunerimusią Sarą.

— Kur ji? — girdžiu nuo priekinių vartų sklindantį balsą.

— ... prieš minutėlę mačiau, — atsako suglumęs sargas.

Cha!

Tiesą sakant, visai ne cha. Ilgai netrukę jie gali pradėti manęs ieškoti su rotveileriais.

— Kur eiti? — šnabždu Sadi. — Vesk mane. Ir žiūrėk, kad niekas nepamatytų!

Patraukiame veja namo link mėtydamosi nuo gyvatvorės prie fontanėlio, nuo fontanėlio — prie skulptūros. Stingstu iš baimės matydama, kaip taku eina žmonės, bet iki šiol dar niekas manęs nepastebėjo.

— Ten!

Pasukame už kampo, ir Sadi linkteli rodydama į stiklines duris pirmame aukšte. Durys praviros, jos veda į terasą su laipteliais, kuriais galima išeiti iš sodo. Pasirodo, man nereikės brautis per vijoklius. Kone nusiviliu.

— Žiūrėk, ar niekas nemato! — sumurmu Sadi.

Nusiaunu batelius, sėlinu prie laiptų ir tyliai jais užbėgu. Atsargiai prieinu prie stiklinių durų ir sulaikau kvapą.

Štai jis.

Vėrinys kambaryje, padėtas ant tualetinio stalelio. Ilgi dviejų eilių karoliai iš raibuliuojančio geltono stiklo su neįtikimai dailiai išraižytu laumžirgiu, puoštu perlamutru ir inkrustuotu netikrais deimantais. Tai Sadi vėrinys, vaivorykščiuojantis, magiškas, visai toks, kaip ji ir nupasakojo, tik ilgesnis, nei įsivaizdavau, ir keli karoliukai truputį nudaužti.

Spoksodama į vėrinį pajuntu atplūstančias emocijas. Po tiek laiko... Po ilgos medžioklės, po tiek triūso, po slaptų abejonių, ar jis apskritai dar kur nors yra... štai vėrinys. Vos už kelių pėdų nuo manęs. Galėčiau pasilenkti ir jį paimti net neįėjusi į kambarį.

— Nuostabu, — atsigręžiu į Sadi ir pratariu prislopintu balsu. — Tai neabejotinai pats gražiausias daiktas, kokį tik kada nors esu...

— Paimk! — pyktelėjusi Sadi mala rankomis barškėdama karoliais. — Baik kalbas! Paimk!

— Gerai, gerai!

Stumteliu stiklines duris, nedrąsiai žengiu vidun ir siekiu vėrinio, bet staiga išgirstu prie kambario artėjančius žingsnius. Sakyčiau, po nanosekundės durys atsidaro. Šūdas. Kažkas ateina.

Apimta panikos puolu į balkoną ir metuosi į vieną pusę.

— Ką dabar darai? — iš apačios piktai rikteli Sadi. — Paimk vėrinį!

— Ten kažkas yra! Palauksiu, kol išeis!

Akimirksniu Sadi pakyla terasa ir pro stiklines duris kyšteli galvą į kambarį.

— Atėjo tarnaitė, — spokso į mane Sadi. — Tau reikėjo čiupti vėrinį!

— Kai tik ji išeis, vėl įlįsiu! Nestresuok! Tik žiūrėk, kad manęs niekas nepamatytų!

Prisispaudžiu prie sienos melsdama, kad tarnaitė ar bet kas kitas, kas tik ten atėjęs, nesumanytų išeiti į terasą įkvėpti gryno oro; karštligiškai svarstau, kaip pasiteisinti, jeigu būtent taip ir būtų sumanyta.

Staiga man suspurda širdis, kai stiklinės durys krusteli, bet vis dėlto neatsidaro. Garsiai spragtelėjusios durys užsiveria. Paskui išgirstu, kaip spynelėje sukasi raktas.

O, ne.

O, ne, o, ne.

— Ji tave užrakino! — Sadi neria į kambarį, o paskui atgal. — Dabar ji išėjo! Tu įkliuvai! Tu įkliuvai!

Purtau stiklines duris, bet jos patikimai užrakintos.

— Idiote! — iš pykčio Sadi netveria savame kailyje. — Tikra kvaiša! Kodėl nepačiupai vėrinio!

— Jau ruošiausi! — atkertu gindamasi. — Tau reikėjo eiti patikrinti, ar niekas neateina!

— Na, tai ką dabar darysim?

— Nežinau! Nežinau!

Mes žvelgiame viena į kitą tylėdamos, giliai alsuodamos.

— Turiu apsiauti batelius, — galiausiai pratariu.

Nulipu laiptais ir apsiaunu. Viršuje Sadi vis dar nardo tai į kambarį, tai atgal, tarsi niekaip negalėtų palikti savo vėrinio. Galiausiai ji prisiverčia nusileisti prie manęs ant žolės. Kelias akimirkas nepakeliame viena į kitą akių.

— Atleisk, kad nepaskubėjau ir jo nepastvėriau, — pagaliau sumurmu.

— Ką gi, — sako Sadi aiškiai prisiversdama. — Sakyčiau, tai ne vien tavo kaltė.

— Apeikime namą. Gal galima dar pro kur nors įsmukti. Eik vidun ir apžiūrėk, ar horizonte nieko nesimato.

Sadi pradingus, atsargiai slenku žole palei namo sieną. Stumiuosi labai iš lėto, nes kiekvieną kartą sliūkindama pro langą puolu ant žemės iš šliaužiu ant pilvo. Nors, tiesą sakant, šitai nepadėtų, jei mane užkluptų apsaugininkas...

— Štai kur tu! — perėjusi kiaurai sieną prieš mane atsiranda Sadi. — Žinai, ką?

— Jėzau! — griebiuosi už širdies. — Ką?

— Tavo dėdė! Aš jį stebėjau! Jis ką tik buvo savo miegamajame, prie seifo. Jis atidarė seifą, bet nerado, ko norėjo. Tada užtrenkė dureles ir ėmė šauktis Deimos. Tos mergaitės. Keistas vardas, — Sadi suraukia nosį.

— Mano pusseserė, — linkteliu. — Kita tavo antros eilės dukterėčia.

— Ji buvo virtuvėje. Jis pasakė, kad nori su ja asmeniškai pasikalbėti, ir išsiuntė visas tarnaites lauk. Tada jis paklausė, ar ji nebuvo atidariusi seifo ir ar nieko neėmė. Paskui pasakė, kad dingo senas vėrinys, ir paklausė, ar ji nieko apie tai nežino.

— O, Dieve, — spoksau į Sadi. — Oi, Dievuli! Ką ji atsakė?

— Ji atsakė, kad nieko nežino, bet jis ja nepatikėjo.

— Gal ji meluoja, — mano mintys sukasi kaip pašėlusios. — Gal vėrinys buvo būtent jos miegamajame.

— Taigi! Vadinasi, mums kuo greičiau reikia jį paimti, kol jis nesužinojo, kur vėrinys yra, ir vėl neužrakino. Arti nieko nėra. Visi čia dirbantieji išsiskirstę. Galime eiti vidun.

Neturiu laiko apmąstyti, ar tai gera mintis, ar ne. Besidaužančia širdimi seku paskui Sadi šoninių durų link; įeiname į skalbyklą, didumo sulig visu mano butu. Sadi veda mane pro dvivėres duris, koridoriumi, paskui, priėjus vestibiulį, ji prisidengia delnu burną ir išsigandusi išplečia akis. Girdžiu vis garsiau rėkiantį dėdę Bilą.

— ... asmeninis seifas... asmeninė apsauga... kaip tu drįsti... kodas buvo tik nenumatytiems atvejams...

— ... po velnių, taip neteisinga! Tu niekada nieko man neleidi turėti!

Tai Deimos balsas ir jis vis artėja. Instinktyviai puolu už kėdės ir drebančiais keliais atsitupiu. Po akimirkos ji pasirodo vestibiulyje, apsitempusi keistu asimetrišku rožiniu mini sijonėliu ir itin prigludusiais marškinėliais.

— Aš tau nupirksiu vėrinį, — paskui ją atžingsniuoja dėdė Bilas. — Čia ne bėda. Tik pasakyk, kokio tau reikia, Damianas suras ir...

— Visada taip sakai! — rėkia ant jo Deima. — Tu niekada nesiklausai! Vėrinys nuostabus! Man jo reikia artėjančiam „Sijonėlių ir perlų“ linijos pristatymui! Visa mano nauja kolekcija sumanyta laumžirgių, drugelių, vabzdžių ir panašių gyvių motyvais! Aš — kuriantis žmogus, jeigu tau dar neaišku...

— Mieloji, jeigu tu tokia kūrybinga, — sarkastiškai sako dėdė Bilas, — kodėl turėjau nusamdyti tris dizainerius, kad padirbėtų kurdami sukneles?

Minutėlę negaliu atsitokėti. Deima naudojasi kitų dizainerių paslaugomis? Po akimirkos jau stebiuosi, kad iki šiol pati nesusivokiau.

— Jie tik... suknisti... asistentai! — rėkdama atšauna Deima. — Sumanymai mano! Ir man reikia vėrinio...

— Deima, tu jo negausi, — dėdės Bilo balsas nuskamba grėsmingai. — Ir daugiau niekada nelįsi į mano seifą. Tu man tučtuojau jį atiduosi!

— Ne, neatiduosiu! Ir gali pasakyti tam žiopliui Damianui, kad atsiknistų! — ji užbėga laiptais; nuo jos neatsilieka Sadi.

Dėdė Bilas įtūžęs, sakytum jau nebesitvardo. Jis sunkiai alsuoja ir brauko delnais per plaukus, užvertęs galvą spoksodamas į didžiulius laiptus. Jis atrodo toks vargšas ir bejėgis, kad mane ima juokas.

— Deima! — rėkia jis. — Greitai grįžk!

— Atsiknisk! — pasigirsta iš toli.

— Deima! — dėdė Bilas ima lipti laiptais. — Viskas. Aš neleisiu, kad...

— Ji paėmė vėrinį! — staiga ausyse suskamba Sadi balsas. — Ji paėmė vėrinį. Mums reikia ją pagauti! Eik iš kitos pusės. Aš saugosiu priekinius laiptus.

Pakylu ant linkstančių kojų, bėgu koridoriumi, per skalbyklą, išpuolu ant vejos. Be kvapo lekiu aplink namą nekreipdama dėmesio, ar mane kas nors mato, ar ne, ir nuliūdusi sustoju kaip įbesta.

Šūdas.

Deima sėdi juodame bestogiame „Porsche“ ir jau važiuoja žvyreliu vartų link, kuriuos sargas skuba atidaryti.

— Neeeee! — suaimanuoju nesusilaikiusi.

Stabtelėjusi prie vartų Deima pamoja namo link V pavidalu sudėtais dviem pirštais ir po minutėlės jau rieda gatve. Kitoje rankoje ji laiko Sadi vėrinį, apvyniotą apie pirštus ir tviskantį saulėje.

Tryliktas skyrius

Yra tik vienas paaiškinimas. Ten ne dirbtiniai deimantai, o tikri briliantai. Vėrinys inkrustuotas retais senoviniais briliantais ir vertas milijonų svarų. Kitaip negali būti. Daugiau negaliu sugalvoti jokios kitos priežasties, dėl kurios dėdė Bilas taip tuo vėriniu domėtųsi.

Internetu išnaršiau daugybę tinklapių apie deimantus ir brangakmenius; apstulbtumėte sužinoję, kiek žmonės sumokėtų už 10,5 karatų bespalvį deimantą, iškastą 1920-aisiais.

— Kokio dydžio buvo didžiausias vėrinio akmenukas? — dar kartą klausiu Sadi. — Na, apytiksliai.

Sadi garsiai atsidūsta.

— Na, gal pusės colio?

— Ar jis labai žėrėjo? Ar buvo visai vaiskus, tiesiog tobulas? Nuo to galėtų priklausyti jo vertė.

— Staiga kažkodėl baisiai susidomėjai mano vėrinio verte, — Sadi meta į mane piktą žvilgsnį. — Nemaniau, kad tu tokia gobši.

— Nesu gobši! — pasipiktinu. — Aš tik stengiuosi išsiaiškinti, kodėl dėdė Bilas jo taip nori! Jis negaištų laiko, jeigu vėrinys nebūtų vertingas.

— Bet koks skirtumas, jeigu mes vis tiek negalime jo paimti?

— Mes jį paimsime.

Turiu planą, ir tasai planas labai geras. Nuo tada, kai grįžome iš dėdės Bilo namų, paleidau į darbą visus savo detektyvinius gabumus. Pirmiausia viską išsiaiškinau apie Deimos „Sijonėlių ir perlų“ modelių demonstravimą. Renginys vyks ketvirtadienį, „Sanderstead“ viešbutyje, pusę septintos, dalyvaus tik kviestiniai svečiai iš sudaryto sąrašo. Vienintelė bėda — niekaip negalėčiau tikėtis, jog kada nors, net per milijoną metų, Deima į tą sąrašą įtrauktų mane, nes aš nesu fotografė iš Heilo/, nesu kokia nors įžymi jos draugužė ir neturiu keturių šimtų svarų, kuriuos galėčiau išleisti suknelei. Taigi todėl ir ėmiausi savo gudrybių. Parašiau Sarai bičiulišką elektroninę žinutę ir pasakiau, kad tikrai norėčiau palaikyti Deimą moraliai mados renginio metu; paklausiau, ar galėčiau atvykti ir apie tai pasikalbėti su dėde Bilu. Parašiau, kad galėčiau pas juos užsukti važiuodama pro šalį. Gal net rytoj! Ir dar „prikabinau“ keletą besišypsančių veidelių, kad mažai nepasirodytų.

Sara iškart atrašė, jog Bilas dabar truputį užimtas, todėl rytoj atvykti nereikėtų, bet ji galėtų pakalbėti su asmenine Deimos asistente. Kaip ir tikėjausi, prie mano durų motociklu buvo atvežti du bilietai. Atvirai kalbant, labai paprasta išpešti iš žmonių viską, ko tik nori, jeigu jie mano, kad esi psichopatas.

Vienintelis kliuvinys yra tas, kad žlugo antra esminė mano plano dalis — pasikalbėti su Deima ir įtikinti ją atiduoti vėrinį iškart po pasirodymo. Jos asistentė nesirengė man pasakyti, kur ji yra, nesutiko duoti jos mobiliojo telefono numerio. Ji tariamai pasiuntė kažkokią žinutę, bet aš, savaime suprantama, nieko negirdėjau. Na, tikrai, kodėl Deima turėtų vargintis ir skambinti kažkokiai menkystai pusseserei, neturinčiai milijono?

Sadi mėgino nusigauti į Deimos biurą Soho rajone ir patikrinti, ar negalima ten aptikti ir jos, ir vėrinio, bet, atrodo, Deima ten niekada nekelia kojos. Biure darbuojasi asistentai, o visus drabužius siuva kažkokia kompanija Šordiče. Taigi nieko gera.

Telieka vienas kelias. Man teks eiti į mados renginį, palaukti, kol jis baigsis, tada pričiupti Deimą ir kaip nors įkalbėti atiduoti man vėrinį.

Arba, kaip supratote, teks jį nugvelbti.

Atsidususi uždarau brangakmenių tinklapį ir atsisukusi įsižiūriu į Sadi. Šiandien ji apsivilkusi sidabrinę suknelę, kurios turbūt labai troško būdama dvidešimt vienerių, tačiau tada mama jos nenupirko. Ji sėdi ant praviro lango palangės ir kadaruoja gatvės pusėn nuleistomis kojomis. Suknelė visai be nugaros, per dailius Sadi pečius permestos dvi siaurutės sidabrinės juostelės, o nugaros apačioje prisiūta roželė. Iš visų vaiduokliškų jos dėvimų suknelių šioji — mano mėgstamiausia.

— Prie šios suknelės tavasis vėrinys atrodytų itin žaviai, — nesusilaikau nepasakiusi.

Sadi linkteli, bet nieko neatsako. Jos pečiai pakumpę, išduoda prastą nuotaiką, ir šitai visai nestebina. Mes buvome taip arti. Mes jį matėme. Ir paskui praradome.

Minutėlę stebiu ją sunerimusi. Žinau, kad Sadi negali pakęsti, kai dėl ko nors „zvimbenama“. Bet gal pasikalbėjusi ji pasijustų geriau. Na, nors šiek tiek.

— Pasakyk man dar kartą... kodėl tasai vėrinys tau toks svarbus?

Sadi vis dar tyli, ir aš imu abejoti, ar ji išgirdo mano klausimą.

— Jau sakiau, — galiausiai prataria ji. — Juo pasipuošusi jausdavausi graži. Kaip deivė. Spindinti, — ji atsiremia į lango rėmą. — Turbūt ir tu drabužinėje turi ką nors, ką apsivilkusi taip pasijunti.

— Eee... — dvejoju.

Atvirai kalbant, vargu ar kada nors jaučiausi kaip deivė. Arba itin spindinti, kaip ji sako.

Tarsi perskaičiusi mano mintis, Sadi atsisuka ir įtartinai nužvelgia mano džinsus.

— O gal ir neturi. Galėtum pamėginti apsivilkti ką nors gražaus, kad nebūtų taip nuobodu.

— Šitie džinsai geri! — tarsi teisindamasi perbraukiu per kelnes. — Na, gal jie tikrai nėra gražūs...

— Jie mėlyni, — dabar Sadi vėl savame kailyje; ji perveria mane niekinamu žvilgsniu. — Mėlyni! Tai pati bjauriausia vaivorykštės spalva. Matau, kaip visas pasaulis vaikšto šlykščiai mėlynomis kojomis. Kodėl mėlynomis?

— Todėl, kad... — suglumusi gūžteliu pečiais. — Nežinau.

Keitė anksti išėjo iš biuro, nes jai reikėjo pas odontologą; telefonai tyli. Gal ir man reikėtų eiti. Vis tiek jau beveik laikas. Dirsteliu į laikrodį ir staiga imu nekantrauti.

Pasitaisau į plaukus įsmeigtą pieštuką, atsistoju ir apžiūriu savo drabužius. Vingriais raštais išmarginti marškinėliai iš „Urban Outfitters“. Žavus varlytės formos pakabutis. Džinsai ir bekulniai bateliai. Ne per daug grimo. Tobula.

— Na... Pamaniau, gal eitume pasivaikščioti, — pasiūlau Sadi itin atsainiai. — Tokia graži diena.

— Pasivaikščioti? — žiūri į mane Sadi. — Kaip pasivaikščioti?

— Tiesiog pasivaikščioti! — Jai nespėjus praverti burnos, išjungiu kompiuterį, įjungiu autoatsakiklį ir čiumpu rankinę. Jaudinuosi žinodama, kad mano planas greitai bus realizuotas.

Nuvykti iki Faringdono prireikia vos dvidešimties minučių; skubėdama metro laiptais žvelgiu į laikrodį. Penkios keturiasdešimt penkios. Nuostabu.

— Ką mes darome? — išgirstu įtarų Sadi balsą. — Maniau, sakei, kad eisime pasivaikščioti.

— Ir einame. Galima sakyti ir taip.

Man jau beveik norisi Sadi atsikratyti. Tik, bėda, manau, kad man gali jos prireikti, jei situacija komplikuosis. Patraukiu pagrindinio kelio link ir stabteliu kamputyje.

— Ko lauki?

— Nieko, — atsakau mėgindama išsisukti. — Nieko nelaukiu. Aš tik... vaikštinėju. Stebiu aplinkinį pasaulį. — Norėdama įrodyti, jog kalbu tiesą, nerūpestingai pasiremiu į pašto dėžutę, o paskui greitai pasitraukiu pamačiusi moterį, ateinančią įmesti laiško.

Priešais mane atsiranda Sadi ir įdėmiai žvelgia man į akis, o paskui staiga aikteli mano rankose išvydusi knygą.

— Žinau, ką sumanei! Tu seki! Tu lauki Džošo! Tiesa?

— Pati tvarkausi savo gyvenimą, — vengiu jos akių. — Ketinu jam parodyti, kad pasikeičiau. Pamatęs mane jis supras savo klaidą. Tu tik palauk.

— Labai bloga mintis. Labai labai bloga mintis.

— Netiesa. Užsičiaupk. — Pažvelgiu į veidrodėlį, užsitepu daugiau lūpų blizgio, bet paskui nusivalau. Nepaisysiu nė vieno Sadi žodžio. Esu rimtai psichologiškai pasirengusi ir pasiruošusi žengti šį žingsnį. Jaučiuosi esanti stipri. Kiekvienąkart, kai tik mėgindavau įsigauti į Džošo mintis, kiekvienąkart, kai tik mėgindavau paklausti, ko jis iš tikrųjų tikisi iš mūsų santykių, jis nuo manęs išsisukdavo. Bet dabar pagaliau žinau, ko jis nori! Žinau, kaip padaryti, kad viskas būtų gerai!

Nuo tų pietų aš visiškai pasikeičiau. Susitvarkiau vonios kambarį. Lioviausi dainavusi duše. Apsisprendžiau daugiau niekada niekam nekalbėti apie kitų žmonių tarpusavio santykius. Net perverčiau Viljamo Eglstono fotografijų albumą; beje, laikyti tą knygą rankose būtų per didelis sutapimas, todėl prie savęs spaudžiu knygą, pavadintą „Los Alamos“; tai dar vienas šio fotografo rinkinys. Džošas mane išvys visai kitomis akimis. Jis nustebs! Dabar man telieka netyčia/tyčia su juo susidurti būtent tada, kai jis išeis iš savo kontoros. O jo kontora maždaug už dviejų šimtų jardų.

Nenuleisdama nuo įėjimo akių, traukiu link nedidelės nišos prie vienos parduotuvės; iš ten gerai matosi visi į metro stotį einantys žmonės. Pro mane praskuba keli Džošo kolegos; pajuntu, kaip sutraukia skrandį. Jis greitai bus čia.

— Klausyk, — nekantraudama atsigręžiu į Sadi. — Gali būti, kad tau teks šiek tiek man padėti.

— Ką turi galvoje sakydama, kad reikės tau padėti? — iš aukšto klausia ji.

— Šį tą Džošui pasufleruoti. Pasakyk, kad aš jam patinku. Na, kad būtų tvirčiau.

— Kodėl reikia jam sakyti? — atkerta Sadi. — Juk sakei, kad pamatęs tave jis supras savo klaidą.

— Supras, — nekantrauju. — Bet gali būti, kad supras ne iškart. Jam gali prireikti... niukso. Postūmio. Na, kaip seniems automobiliams, — priduriu pagauta įkvėpimo. — Na, kaip tavo laikais. Prisimeni? Suki rankenėlę ir suki, kol staiga variklis atgyja ir mašina nurieda. Turbūt milijonus kartų esi taip dariusi.

— Taip, automobiliams, — sako ji, — bet ne vyrams!

— Tai tas pats! Kai tik jis atsigaus ir pradės veikti, viskas bus puiku, žinau... — užkandu žadą. O, Dieve. Štai jis.

Jis lėtai žingsniuoja įsikišęs į ausis grotuvėlio ausines, nešinas buteliu vandens ir nauju, gražiu nešiojamojo kompiuterio krepšiu. Staiga man ima drebėti kojos, bet negaliu gaišti. Žengiu žingsnį iš savo slėptuvės, paskui — dar žingsnį ir dar, kol galiausiai atsiduriu priešais jį.

— Oi! — stengiuosi atrodyti nustebusi. — Ee... sveikas, Džošai!

— Lara, — jis išsitraukia ausines ir atsargiai žvelgia į mane.

— Visai pamiršau, kad dirbi kažkur netoliese! — užsiklijuoju linksmą šypseną. — Koks sutapimas!

— Taaaip, — nutęsia jis.

Atvirai kalbant, jam nederėtų taip įtariai į mane žiūrėti.

— Aną dieną mąsčiau apie tave, — greitai bėriu toliau. — Apie tą metą, kai nukeliavome ne į tą Notre Dame. Prisimeni? Na, kai navigatorius mus nukreipė klaidingu adresu. Argi nebuvo juokinga?

Imu taukšti niekus. Nurimk, nurimk...

— Kaip keista, — patylėjęs sako Džošas. — Ir aš kažkurią dieną apie tai mąsčiau. — Išvydusios mano rankose knygą, jo akys įsižiebia; matau, koks jis nustebęs. — Ar čia... „Los Alamos“?

— Ai, taip, — nerūpestingai atsakau. — Kažkada varčiau tą fantastišką knygą „Demokratiškas fotoaparatas“. Nuotraukos pasirodė tokios puikios, jog man būtina reikėjo nusipirkti ir šitą, — paglostau knygą ir pakeliu akis. — Ei, bet ar Viljamas Eglstonas nėra ir tavo mylimas fotografas? — nekaltai suraukiu kaktą. — O gal jo pavardė buvo kitokia?

— Man patinka Viljamas Eglstonas, — iš lėto atsako Džošas. — Aš tau ir padovanojau „Demokratišką fotoaparatą“.

— Oi, tikrai, — pliaukšteliu sau per kaktą. — Visai pamiršau.

Matau jo veide atsispindinčią nuostabą. Jis jau įspraustas į kampą.

Metas parodyti savo privalumus.

— Džošai, norėjau pasakyti... — liūdnai nusišypsau, — jog atsiprašau už visas siuntinėtas žinutes. Net nežinau, kas man buvo pasidarę.

— Na... — Džošas kosteli pasijutęs nepatogiai.

— Gal leistum man nupirkti ko nors išgerti? Na, kad viską užglaistytume. Kad neliktų jokių nuosėdų.

Tyla. Tariuosi matanti, kaip sukasi jo mintys. Protingas pasiūlymas. Neįpareigojantis susitikimas. Atrodo, ji ganėtinai blaiviai mąsto.

— Gerai, — jis pasideda grotuvėlį. — Kodėl ne?

Triumfuodama persmeigiu žvilgsniu Sadi, kuri purto galvą ir gestikuliuoja rankomis pirštu braukydama per kaklą — neva pjaudamasi gerklę. Na, man nerūpi, ką ji mano. Nusivedu Džošą į artimiausią aludę, sau užsisakau baltojo vyno, jam — alaus ir susirandu staliuką kampe. Pakeliame taures ir atsigeriame, atplėšiu traškučių pakelį.

— Taigi, — nusišypsau ir pasiūlau jam traškučių.

— Taigi, — jis atsikrenkščia, aiškiai jausdamasis nejaukiai. — Kaip reikalai?

— Džošai, — pasiremiu alkūnėmis į stalą ir rimtai į jį pažvelgiu. — Žinai, gal geriau nepradėkime visko analizuoti. Dieve, man jau bloga nuo viską mirtinai analizuojančių žmonių. Man bloga nuo viską po siūlelį narstančių pokalbių. Tiesiog gyvenkime. Mėgaukimės gyvenimu. Negalvokime apie jį!

Džošas spokso į mane pro alaus stiklo kraštą visai suglumęs.

— Bet tau patikdavo analizuoti. Skaitydavai žurnalą ir analizuodavai.

— Aš pasikeičiau, — kukliai trukteliu pečiais. — Džošai, aš gerokai pasikeičiau. Perku mažiau kosmetikos. Mano vonios kambarys visai tuščias. Mąsčiau, ar nevertėtų pradėti domėtis kelionėmis. Na, gal būtų galima nukeliauti į Nepalą.

Neabejotinai prisimenu, kaip kažkada jis minėjo Nepalą.

— Nori keliauti? — jis priblokštas. — Bet niekada to nesakei.

— Visai neseniai apie tai susimąsčiau, — nuoširdžiai atsakau. — Pamaniau, kodėl aš tokia nuobodi, bijanti nuotykių? Juk yra tiek daug ko pamatyti. Kalnai... miestai... Katmandu šventyklos.

— Norėčiau pamatyti Katmandu, — atkunta jis. — Žinai, mąsčiau, kad būtų gerai kitąmet ten nukeliauti.

— Tikrai! — plačiai jam nusišypsau. — Nuostabu!

Dešimt minučių kalbamės apie Nepalą. Na, bent jau Džošas kalba apie Nepalą, o aš Nutinku su viskuo, ką jis sako, ir laikas lėkte lekia. Abiejų skruostai įraudę, mes juokiamės, Džošas pažvelgia į laikrodį. Atrodome kaip laiminga pora. Žinau, nes nuolat dirsčioju į mūsų atspindį veidrodyje.

— Dabar jau lėksiu, — staiga sako Džošas pažvelgęs į laikrodį. — Man skvošo treniruotė. Buvo malonu susitikti, Lara.

— Aha, gerai, — atsakau taip netikėtai užklupta. — Ir man malonu.

— Ačiū už alų.

Apimta lengvos panikos žiūriu, kaip jis ima krepšį su kompiuteriu. Viskas turėjo susiklostyti kitaip.

— Mintis buvo gera, Lara, — jis nusišypso ir pasilenkia pakštelėti man į skruostą. — Jokių nuosėdų. Vis tiek matysimės.

Matysimės?

— Išgerk dar stiklą! — stengiuosi, kad balsas nenuskambėtų desperatiškai. — Labai greitai!

Džošas minutėlę pasvarsto, paskui vėl pažvelgia į laikrodį.

— Gerai, labai greitai. To paties? — jis eina baro link. Džošui nutolus saugiu atstumu, sušnypščiu „Sadi!“ ir moju jai, sėdinčiai ant baro kėdės, įsispraudusiai tarp dviejų verslininkų, apsitempusių pilvus dryžuotais marškiniais. — Pasakyk jam, kad jis mane myli!

— Bet jis tavęs nemyli, — sako Sadi, tarsi kažkam labai kvailam aiškintų kažką labai paprasta.

— Myli! Tikrai myli! Jis tik bijo pripažinti — net ir sau. Bet juk matei mus. Mes taip nuostabiai bendravome. Jeigu tik kas nors dar tiksliau jį nukreiptų reikiama linkme... Prašau... prašau, — žiūriu į ją maldaujamu žvilgsniu. — Po visko, ką dėl tavęs padariau. Prašau...

Sadi garsiai atsidūsta.

— Gerai.

Po mikrosekundės ji jau prie Džošo ir baubia jam į ausį:

— Tu tebemyli Larą! Tu suklydai! Tu tebemyli Larą!

Matau, kaip jis sustingsta, paskui purto galvą mėgindamas atsikratyti triukšmo. Jis kelis kartus perbraukia per ausį, sunkiai alsuoja ir trina veidą. Galiausiai pamatau, kaip jis atsigręžia ir nužvelgia mane. Jis atrodo toks sutrikęs, jog, jeigu tik manęs nekamuotų nerimas, nusijuokčiau.

— Tu tebemyli Larą! Tu tebemyli Larą!

Atnešęs gėrimus ir atsisėdęs šalia manęs Džošas atrodo persimainęs. Nusiunčiu Sadi dėkingą šypsenėlę ir gurkšnoju vyną laukdama, kol Džošas pats sau ką nors pasakys. Bet jis tik sėdi kaip mietą prarijęs ir spokso nieko nereginčiu žvilgsniu.

— Ar apie kažką užsigalvojai, Džošai? — galiausiai sufleruoju švelniu balsu. — Jeigu taip, gali ir man papasakoti. Aš — sena tavo draugė. Gali manimi pasitikėti.

— Lara... — jis nutyla.

Beviltiškai pažvelgiu į Sadi vėl tikėdamasi pagalbos. Jis jau beveik pasiryžęs, tikrai beveik pasiryžęs...

— Tu myli Larą! Nesipriešink, Džošai! Tu ją myli!

Džošo veidas pragiedrėja. Jis giliau įkvepia. Manau, dabar jis...

— Lara.

— Ką, Džošai? — vos pralemenu.

Tęsk, tęsk, tęsk...

— Man atrodo, kad suklydau, — jis sunkiai nuryja įstrigusį gumulą. — Man atrodo, kad tave tebemyliu.

Nors ir žinojau, kad būtent taip jis ir pasakys, mano širdį užlieja romantiški jausmai, akyse susitvenkia ašaros.

— Na, ir aš tave tebemyliu, Džošai, — pratariu drebančiu balsu. — Visada mylėjau.

Net nežinau, ar jis mane pabučiuoja, ar aš jį, bet staiga mūsų rankos susipina ir mes prisiglaudžiame vienas prie kito. (Na, gerai, man atrodo, kad aš jį pabučiavau.) Kai galiausiai atsiplėšiame vienas nuo kito, Džošas atrodo dar labiau suglumęs nei anksčiau.

— Na, — tarsteli sekundę patylėjęs.

— Taigi, — meiliai imu jį už rankos. — Kaip netikėta.

— Lara, bet man toji skvošo treniruotė... — jis dirsteli į laikrodį, nors ir jaučiasi nepatogiai. — Man reikia...

— Nesijaudink, — geraširdiškai sakau. — Eik. Galėsime pasikalbėti vėliau.

— Gerai, — linkteli jis. — Žinute atsiųsiu savo naująjį numerį.

— Puiku, — nusišypsau.

Dabar neakcentuosiu fakto, kad, mano manymu, jis tikrai per jautriai sureagavo, jeigu vos dėl kelių mano nusiųstų žinučių pakeitė mobiliojo numerį. Apie tai galėsime pasikalbėti kada nors kitąkart. Nėra kur skubėti.

Kai Džošas atvožia telefono dangtelį, pažvelgiu jam per petį ir net krūpteliu iš nuostabos. Ekrane tebėra mudviejų nuotrauka. Jis ir aš.

Stovime ant kalno leidžiantis saulei, apsivilkę slidininkų kostiumais. Mūsų tik siluetai, bet aš labai ryškiai prisimenu tą akimirką. Visą dieną slidinėjome, o saulėlydis buvo žavingas. Paprašėme vieno vokiečio mus nufotografuoti, o paskui jis gerą pusvalandį skaitė Džošui paskaitą apie telefono nustatymus. Ir Džošas išsaugojo tą nuotrauką! Tiek laiko!

— Graži nuotrauka, — kone abejingai pasakau ir atsainiai linkteliu.

— Taip, — Džošo veidas sušvelnėja bežiūrint. — Kai tik į ją žiūriu, visada pasijuntu geriau.

— Ir aš, — atsakau kone be kvapo.

Žinojau. Žinojau. Jis tikrai mane myli. Jam tik reikėjo postūmio, daugiau pasitikėjimo, jam reikėjo vidinio balso, galinčio pasakyti, kad viskas gerai.

Telefonas suburbuliuoja, ekrane sušvinta Džošo numeris. Nesusilaikau ir atsidūstu iš pasitenkinimo. Aš jį susigrąžinau. Jis mano!

Išeiname iš aludės tvirtai susikibę už rankų, prie kampo sustojame.

— Susistabdysiu taksi, — sako Džošas. — Gal norėtum...

Jau ketinu atsakyti „Puiku! Važiuosiu kartu!“ Bet paskui mane sulaiko naujoji Lara. Nebūk tokia aktyvi. Duok jam erdvės.

Papurtau galvą.

— Ačiū, ne. Man reikia kitur. Myliu tave, — po vieną išbučiuoju jo pirštus.

— Myliu tave, — linkteli jis.

Sustoja taksi, prieš įlipdamas Džošas pasilenkia dar kartą manęs pabučiuoti.

— Iki! — pamoju automobiliui pajudėjus, paskui apsisuku ir apkabinu save triumfuodama ir nesitverdama savame kailyje. Mes vėl kartu! Aš vėl su Džošu!

Keturioliktas skyrius

Niekada nesusilaikau neperdavusi žmonėms gerų žinių. Na, kodėl ir kitiems nepraskaidrinus gyvenimo? Taigi iki kitos dienos ryto jau buvau išsiuntusi žinutes visiems savo draugams; parašiau, kad mes su Džošu vėl kartu. Ir dar parašiau keliems jo draugams, bet tik todėl, kad telefone turėjau išsaugotus jų numerius. Ir dar parašiau vyrukui iš „Picos į namus“. (Tiesiog suklydau. Vis dėlto jis dėl manęs džiaugėsi.)

— Dievuli, Lara! — iš tarpdurio atsklinda Keitės balsas tą pačią akimirką, kai tame tarpduryje pasirodo ji pati. — Susitaikėte su Džošu?

— Aa, gavai mano žinutę? — nerūpestingai klusteliu. — Taip, šaunu, tiesa?

— Nuostabu! Sakyčiau... neįtikima!

Jai tikrai nereikėtų taip stebėtis. Bet vis tiek smagu, kad kažkas džiaugiasi kartu su manimi. Sadi taip skeptiškai į visa tai žiūri. Ji nė karto nepasakė, kad džiaugiasi, ir vakar vakare, man kiekvieną kartą gavus žinutę iš draugų, ji tik pašaipiai sumurmėdavo. Net ir dabar ji žiūri į mane priešišku žvilgsniu, nutūpusi savo vietoje, ant dokumentų spintelės. Bet man nerūpi, nes dabar turiu paskambinti svarbiausiam žmogui ir labai to laukiu. Surenku telefono numerį, atsilošiu ir laukiu, kol tėtis pakels ragelį. (Mama labai sunerimsta, kai reikia atsiliepti telefonu, nes gali skambinti pagrobėjai. Geriau neklauskit...)

— Maiklas Lingtonas.

— Oo, tėti, labas, čia Lara, — pratariu nerūpestingu balsu; praktikavausi visą rytą. — Pamaniau, jog reikėtų tau pasakyti, kad mes su Džošu vėl kartu.

— Ką? — patylėjęs tarsteli tėtis.

— Taip, vakar netyčia susitikom, — čiaušku toliau. — Ir jis pasakė, kad mane tebemyli, kad padarė didžiulę klaidą.

Ir vėl ragelyje tyla. Turbūt tėtis per daug priblokštas, kad atsakytų.

Cha. Kokia saldi akimirka! Norėčiau ja mėgautis amžinai. Po tiek savaičių, kai žmonės man kartodavo, kad esu nuliūdusi, kad save apgaudinėju, kad turėčiau mėginti gyventi toliau... Jie visi klydo.

— Vadinasi, išeitų, jog buvau teisi, taip? — nesusilaikau nepridūrusi. — Juk sakiau, kad esame skirti vienas kitam, — perveriu Sadi piktdžiugišku žvilgsniu.

— Lara... — iš tėčio balso galima spręsti, kad jis ne toks laimingas, kaip tikėjausi. Iš tikrųjų jis atrodo labai sunerimęs, nors jaunesnioji jo dukra rado laimę mylimo vyro glėbyje. — Ar nė truputėlio neabejoji, kad tu ir Džošas... — jis dvejoja. — Ar neabejoji, kad būtent tai jis ir turėjo galvoje?

Jau tikrai... Negi jis mano, kad viską išgalvojau?

— Jeigu nori, gali jam paskambinti! Gali jo paklausti! Mes netikėtai susitikome, buvome šio to išgerti, pasikalbėjome, ir jis pasakė, kad mane tebemyli. Ir dabar mes vėl kartu. Kaip tu ir mama.

— Na, — girdžiu, kaip tėtis atsikvepia. — Tiesiog... neįtikima. Nuostabios žinios.

— Žinau, — nesusilaikau nenusišypsojusi patenkinta. — Visa tai tik įrodo, kad žmonių tarpusavio santykiai — sudėtingas dalykas, ir kiti neturėtų kištis ir manyti, kad viską apie visus žino.

— Tikrai, — pralemena tėtis.

Vargšas tėtis. Tikriausiai aš jam išprovokavau širdies smūgį.

— Ei, — mėginu kreipti kalbą į kitą pusę, kad kaip nors jį pralinksminčiau, — žinai, tėti, anądien mąsčiau apie mūsų šeimos istoriją. Svarsčiau, ar turi mano antros eilės tetos Sadi namo nuotraukų?

— Atleisk, mieloji? — atrodo, tėčiui labai sunku palaikyti pokalbį.

— Kalbu apie seną giminės namą, kuris sudegė. Arčberyje. Kadaise rodei nuotrauką. Ar ją tebeturi?

— Manau, kad taip, — atsargiai sako tėtis. — Lara, atrodo, kad tave per daug užvaldė teta Sadi.

— Niekas manęs neužvaldė, — atsakau apmaudaudama. — Aš tik mėginu domėtis paveldu. Pamaniau, kad būsi patenkintas.

— Aš ir esu patenkintas, — skuba man pritarti tėtis. — Aišku, kad patenkintas. Aš tik... stebiuosi. Anksčiau niekada nesidomėjai šeimos istorija.

Pataikė kaip pirštu į akį. Per praėjusias Kalėdas jis buvo atsinešęs senų fotografijų albumą, ir, jam berodant nuotraukas, užmigau. (Vis dėlto noriu apsiginti: tada buvau suvalgiusi nemažai saldainių su likeriu.)

— Taip, na, žmonės keičiasi, tiesa? Dabar domiuosi. Ar tiesa, kad iš tų namų telikusios nuotraukos?

— Ne vien nuotraukos, — sako tėtis. — Žinai, dar ir ąžuolinis rašomasis stalas, stovintis koridoriuje, yra iš tų namų.

— Mūsų koridoriuje? — nustebusi spoksau į telefoną. — Maniau, kad viskas sudegė.

— Keli daiktai išgelbėti, — tėčiui jau atlėgsta. — Jie buvo sukrauti rūsyje ir ten palikti metų metams. Niekas nenorėjo su jais terliotis. Po tavo senelio mirties Bilas ėmėsi juos tvarkyti. Tada jis dykinėjo. O aš rengiausi sąskaitybos egzaminams. Sunku net įsivaizduoti, bet tais laikais Bilas buvo tinginys, — tėtis nusijuokia; išgirstu, kaip jis gurkšteli kavos. — Tais metais mes susituokėme su mama. Tasai ąžuolinis stalas — pirmasis mūsų baldas. Nuostabus originalus art nouveau pavyzdys.

— Ohoho.

Mane prikaustė tėčio pasakojimas. Pro tą stalą ėjau gal dešimt tūkstančių kartų, bet niekada nešovė į galvą susimąstyti, iš kur jis atsirado. Gal tai Sadi stalas! Gal ten tebėra visi slapti jos laiškeliai! Padedu telefoną ir pamatau uoliai dirbančią Keitę. Negaliu vėl jos pasiųsti atnešti kavos, bet man labai labai knieti papasakoti Sadi, ką dabar išgirdau.

„Sadi, klausyk! — parašau atsivertusi naują dokumentą. — Gaisro metu ne viskas sudegė! Rūsyje liko keli daiktai! Spėk, kas. Mes turime stalą, atgabentą iš tavo senojo namo!“

Gal tame stale yra slaptas stalčiukas, pilnas pamirštų jos brangenybių, mąstau susijaudinusi. Ir tik Sadi žino, kaip jį atidaryti. Ji man pasakys slaptą kodą, aš švelniai atidarysiu stalčiuką, nupūsiu dulkes ir viduje rasiu... kokių nors labai šaunių dalykėlių. Pamoju Sadi ir rodau į kompiuterio ekraną.

— Žinau, kad stalas buvo išgelbėtas, — perskaičiusi žinutę sako Sadi. Ši naujiena jai nepaliko jokio įspūdžio. — Tada man buvo atsiųstas daiktų sąrašas, jeigu kartais ko nors panorėčiau. Liko bjaurūs indai, nuobodūs metaliniai puodeliai, baisūs baldai. Manęs niekas nesudomino.

„Baldai tikrai nebaisūs, — pyktelėjusi parašau. — Tai nuostabus art nouveau originalas“.

Pakeliu akis į Sadi, o ji perbraukia pirštu per kaklą.

— Užknisa, — prataria ji, ir aš nesusilaikau nesukikenusi.

„Iš kur ištraukei šį žodį?“ — parašau.

— Išgirdau, — Sadi abejingai trukteli pečiais.

„Papasakojau tėčiui apie Džošą“, — parašau ir pažvelgiu į Sadi tikėdamasi kokios nors reakcijos. Bet ji tik perverčia akimis ir dingsta.

Puiku. Tebūnie. Man vis tiek nerūpi, ką ji galvoja. Atsilošiu kėdėje, pasiimu mobilųjį ir skaitau vieną iš Džošo žinučių. Jaučiu užplūdusią šilumą ir gerumą, tarsi ką tik būčiau išgėrusi puodelį karšto šokolado. Aš vėl su Džošu, pasaulis ir vėl savo vietoje.

Gal parašyti Džošui žinutę ir pasakyti, jog visi džiaugiasi, kad susitaikėme.

Ne. Nenoriu jo persekioti. Duosiu jam pailsėti kokį pusvalandį.

Kitame kabineto gale suskamba telefonas; pamanau, jog gal jis ir skambina. Bet po minutėlės Keitė sako: „Aš tuoj jus sujungsiu.“ Sunerimusi ji pažvelgia į mane.

— Lara, skambina Džaneta iš „Leonido sporto prekių“. Ar sujungti?

Skrandyje nelieka jokio karšto šokolado.

— Taip. Gerai, aš su ja pakalbėsiu. Tik duok man pusę minutės.

Pasirengiu moraliai, tada pakeliu ragelį ir pratariu savimi pasitikinčios ekspertės balsu:

— Sveika, Džaneta! Kaip sekasi? Ar tiko mūsų atsiųstas trumpasis sąrašas?

Vakar vakare Keitė nusiuntė Džanetai trumpąjį sąrašą elektroniniu paštu. Turėjau numanyti, kad ji paskambins. Šiandien man nereikėjo eiti į darbą, arba galėjau apsimesti, kad praradau balsą.

— Tikiuosi, jus tasai sąrašas sužavėjo taip pat, kaip ir mane! — linksmai priduriu.

— Ne, nesužavėjo, — kaip visada kimiu valdingu balsu atsako Džaneta. — Lara, aš nesuprantu. Kodėl sąraše yra Klaivas Hokstonas?

— Aa, Klaivas, — pakartoju stengdamasi ir toliau nekeisti tono. — Koks žmogus... Koks talentas...

Aa, štai kur šuo pakastas. Žinau, kad pietūs su Klaivu baigėsi nemaloniai. Bet iš tikrųjų jis labai tiktų tokiam darbui. Beje, gal man vis dėlto pavyktų kaip nors jį įkalbėti. Taigi ir įrašiau jį į sąrašą, o šalia pavardės smulkutėmis raidėmis prirašiau „sprendimas negalutinis“.

— Klaivas išties nepamainomas vadovas, Džaneta, — imu gražbyliauti. — Jis patyręs vadybos srityje, labai dinamiškas, subrendęs priimti iššūkius...

— Viską žinau, — nukerta mane Džaneta. — Tačiau vakar vakare mes netikėtai susitikome per vieną priėmimą. Jis pasakė, jog tikrai leido suprasti, kad šis darbas jo nedomina. Tiesą sakant, jis buvo šokiruotas sužinojęs, kad jo pavardė įtraukta į trumpąjį sąrašą.

Šūdas.

— Tikrai? — vaidinu nustebusią. — Kaip keista. Tikrai labai keista. Bet aš susidariau visai kitokį įspūdį. Kiek man žinoma, mūsų susitikimas praėjo sklandžiai, jis entuziastingai...

— Jis man sakė, kad išėjo, — atkerta Džaneta.

— Jis... išėjo po susitikimo, žinoma, — kosteliu. — Abu išėjome. Galima sakyti, mes abu išėjome...

— Jis man sakė, kad viso susitikimo metu kalbėjai telefonu su kitu klientu, todėl jis daugiau niekada nenorės su tavimi turėti jokių bendrų reikalų.

Man užkaista skruostai. Klaivas Hokstonas — bjaurus skundikas.

— Na, — atsikrenkščiu, — Džaneta, aš suglumusi. Galiu pasakyti tik tiek, kad mes turbūt ne taip vienas kitą supratome...

— O kaip tasai Naidželas Riversas? — akivaizdu, kad Džaneta nesileis į jokias kalbas. — Ar tai tas pats pleiskanotas vyrukas? Tas, kuris kadaise jau kreipėsi į mus prašydamas darbo?

— Dabar jo išvaizda daug geresnė, — skubu atsakyti. — Man atrodo, jis naudoja „Head&Shoulders“.

— Juk žinai, koks griežtas mūsų valdytojo požiūris į asmens higieną?

— Aš... eee... to nežinojau, Džaneta. Užsirašysiu.

— O kaip Geivinas Mainardas?

— Labai labai talentingas, — iškart sumeluoju. — Labai talentingas, kūrybingas jaunuolis, kurio iki šiol kažkodėl niekas nepastebėjo. Jo gyvenimo aprašymas neatspindi visų... jo patirties privalumų...

Džaneta atsidūsta.

— Lara.

Sustingstu laukdama blogiausia. Jos tonas neabejotinai reiškia viena: ji mane atleis; dabar pat. Negaliu leisti, kad taip nutiktų, negaliu, mums būtų galas...

— Savaime suprantama, turiu dar vieną kandidatą! — išgirstu save sakančią.

— Dar vieną kandidatą? Nori pasakyti, kažką, ko nėra sąraše?

— Taip. Daug geresnį už visus kitus! Iš tikrųjų sakyčiau, kad šis kandidatas — tikrai toks žmogus, kokio jums ir reikia.

— Na, kas jis? — įtariai klausia Džaneta. — Kodėl negirdžiu smulkiau?

— Todėl, kad... Pirmiausia man reikia viską užtvirtinti, — taip spaudžiu sukryžiuotus pirštus, kad net suskausta. — Viskas labai konfidencialu. Džaneta, kalbame apie labai populiarų žmogų. Labai aukšto lygio, labai patyrusį. Patikėkite, aš pati labai džiaugiuosi.

— Man reikia pavardės! — piktai suloja Džaneta. — Man reikia gyvenimo aprašymo! Lara, dirbi labai neprofesionaliai. Mūsų susirinkimas ketvirtadienį. Gal galėčiau pasikalbėti su Natalija?

— Ne! — sušunku apimta panikos. — Norėjau pasakyti... ketvirtadienį. Žinoma! Ketvirtadienį turėsite visą informaciją. Pažadu. Galiu pasakyti tik tiek, kad jus priblokš šio ypatingo kandidato kalibras. Džaneta, turiu lėkti, buvo malonu pasikalbėti... — besidaužančia širdimi padedu ragelį.

Šūdas. Šūdas. Ką man dabar daryti?

— Ohoho! — Keitė pakelia žibančias akis. — Lara, tu — tikra žvaigždė. Žinojau, kad tau pavyks! Kas tasai nuostabusis aukštos klasės kandidatas?

— Nėra jokio kandidato! — pratariu apimta nevilties. — Mes turime jį surasti!

— Žinoma, — Keitė nekantraudama žvalgosi po kabinetą, tarsi tasai aukšto rango vadybininkas slėptųsi dokumentų spintoje. — Ee... kur?

— Nežinau! — persibraukiu pirštais per plaukus. — Niekur nieko nėra!

Pasigirsta čaižus elektroninis garsas; gavau žinutę. Čiumpu telefoną vieną beprotišką akimirką vildamasi, kad galbūt koks nors itin kvalifikuotas vadovas klausia, ar negalėčiau pasiūlyti darbo sporto prekių mažmenos srityje. O gal rašo Džošas, prašydamas už jo tekėti. O gal tėtis, norintis pasakyti, kad dabar supranta, jog buvau teisi, ir norėtų atsiprašyti už tai, kad manimi abejojo. O gal rašo pati Deima aiškindama, jog jai dabar jau nebereikia seno vėrinio su laumžirgiu, todėl gal ji galėtų atsiųsti papuošalą per kurjerį.

Tačiau žinutė ne nuo jų. Rašo Natalija.

Labas, drauge! Paplūdimyje užsiiminėju joga. Čia taip malonu.

Atsiunčiau nuotrauką; pasigrožėk. Stulbinamas vaizdas, ką?

Natalija xxxx

PS Ar kontoroje viskas gerai?

Galėčiau išmesti telefoną pro langą.

Apie septintą valandą man jau skauda sprandą, akys paraudusios. Pasinaudojusi senais Verslo žmonių, numeriais, internetu ir Vadybos savaite, kurią priverčiau Keitę nupirkti, sudariau naują — „avarinį“ — ilgąjį kandidatų sąrašą. Bet nė vienas kandidatas net neatsiliepė į mano skambutį. Ką jau kalbėti apie derybas dėl darbo ar leidimą juos įtraukti į trumpąjį sąrašą. Turiu keturiasdešimt aštuonias valandas. Man reikia pramanyti aukščiausios klasės rinkodaros vadovą. Arba jį įkūnyti.

Jei kalbėtume apie teigiamus dalykus — gavau „Pinot Grigio“ vyno už pusę kainos.

Vos grįžusi namo įjungiu televizorių ir maukte maukiu vyną. Prasidėjus „Ist Endo gyventojams“ aš jau įpusėjusi butelį; kambarys siūbuoja į visus šonus, ir visos mano nesėkmės darbe maloniai tolsta.

Galiausiai... Tikrai, juk svarbiausia — meilė, tiesa?

Į viską reikia žiūrėti regint ateitį. Viskas proporcinga. Meilė svarbiausia. Ne darbas. Ne rinkodaros vadovai. Ne bauginantys pokalbiai su Džaneta Greidi. Turiu laikytis šio požiūrio, ir viskas bus gerai.

Sėdžiu su telefonu sterblėje ir kartkartėmis perskaitau žinutę kitą. Visą dieną siuntinėjau Džošui žinutes, kad tik pakeičiau sau nuotaiką. O jis man atrašė dvi! Žinutės gana trumpos, bet vis tiek... Dabar jis kažkokioje siaubingoje konferencijoje Milton Keinse; Džošas rašė, kad negali sulaukti, kol grįš namo.

Ir šitai neabejotinai reiškia, kad negali sulaukti, kol pamatys mane!

Svarstau, ar nevertėtų jam nusiųsti dar vienos linksmos, bičiuliškos žinutės ir paklausti, ką jis veikia, bet paskui pakeliu akis ir pamatau ant židinio atbrailos sėdinčią Sadi, apsivilkusią šviesiai pilko šifono suknele.

— O, sveika, — pratariu. — Kur buvai?

— Kine. Mačiau du filmus, — ji perveria mane kaltinamu žvilgsniu. — Žinai, dieną jaučiuosi labai vieniša. Tu taip užsiėmusi darbe...

Ir ji būtų užsiėmusi, jei ant uodegos kabotų Džeinė Greidi.

— Na, man labai gaila, bet turiu užsidirbti pragyvenimui, — kiek sarkastiškai atsakau. — Atsiprašau, kad nesu „laisvo vėjo“ panelytė ir negaliu ištisą dieną žiūrėti filmų...

— Ar dar neatgavai vėrinio? — klausia Sadi kone smelkdamasi į mane. — Ar nors pirštą dėl to pajudinai?

— Ne, Sadi, — subambu kaip kvailelė. — Nepajudinau. Šiandien turėjau ir kitokių bėdų; kartais taip jau nutinka, — laukiu, kol ji paklaus, kokios tos bėdos, bet ji tik trukteli pečiais. Negi ji net nepaklaus, kas nutiko? Nejau nepasiūlys nė lašelio užuojautos? Ji — tikras angelas sargas... — Džošas man atsiuntė kelias žinutes; ar ne puiku? — priduriu norėdama ją supykdyti. Ji liaujasi niūniavusi ir perveria mane grėsmingu žvilgsniu.

— Jokio šaunumo. Visas šis reikalas — absoliutus melas.

Ji dėbso į mane, aš irgi į ją spoksau. Akivaizdu, kad nė viena iš mūsų šįvakar netrykštame puikia nuotaika.

— Joks ne melas. Viskas tikra. Matei, kaip jis mane pabučiavo, girdėjai, ką sakė.

— Jis — marionetė, — paniekinamai sako Sadi. — Jis pasakė tai, ką jam liepiau sakyti. Galėjau liepti pasimylėti su medžiu, ir jis būtų pasimylėjęs. Dar niekada nesu mačiusi tokio silpnavalio! Man tereikėjo jam pašnabždėti, ir jis šokte pašoko.

Ji tokia arogantiška. Kas ji tariasi esanti? Dievas?..

— Paistalai, — šaltai atšaunu. — Na, gerai, sutinku, tu jį šiek tiek pastūmėjai. Bet jis niekada nebūtų pasakęs, kad mane myli, jei nebūtų jokio tiesos krislo. Akivaizdu, kad jis išreiškė tai, ką jautė giliai širdyje.

Sadi sarkastiškai nusijuokia.

— “Ką jautė giliai širdyje.“ Mieloji, tu per daug juokinga. Jis tau nieko nejaučia.

— Jaučia! — atkertu. — Aišku, kad jaučia! Telefono ekrane buvo mudviejų nuotrauka, taip? Jis visą laiką tą nuotrauką turėjo! Tai ir yra meilė.

— Tai ne meilė. Nekalbėk absurdų, — Sadi kalba taip įsitikinusi savo teisumu, kad nebetveriu įniršiu.

— Bet juk tu niekada nebuvai įsimylėjusi! Tai ką apie tai išmanai? Džošas — tikras vyras su tikrais jausmais ir tikra meile, o apie tai tu nieko neišmanai. Gali manyti ką tinkama, bet aš tikrai tikiu, kad galiu viską sustatyti į savas vėžes. Tikrai tikiu, kad Džošas man jaučia stiprius jausmus...

— Tikėti nepakanka! — Sadi balsas staiga nuskamba aistringai, kone ugningai. — Nejau to nesupranti, kvailute? Visą gyvenimą gali nugyventi besivildama ir tikėdama! Jeigu meilės romanas vienpusis, visada lydės klausimai be jokių atsakymų. Negali visą laiką gyventi laukdama atsakymo.

Nuraudusi ji nusklendžia.

Spengianti tyla, tik iš ekrano sklinda vieni kitus liežuviais plakančių Rytų Londono gyventojų balsai. Net išsižiojau iš nuostabos; staiga pamatau, kad tuoj išliesiu ant sofos vyną. Pasitaisau ranką ir nuryju mauką. Prakeikimas. Apie ką ji buvo taip pratrūkusi?

Maniau, kad meilė Sadi nerūpi. Maniau, kad jai svarbu pasilinksminti, pašūkauti ir paspirgėti. Bet dabar kalbėdama ji tarsi...

— Sadi, ar tau taip ir nutiko? — nedrąsiai kreipiuosi į man atsuktą nugarą. — Ar visą gyvenimą taip ir nugyvenai laukdama atsakymo?

Akimirksniu ji dingsta. Jokio įspėjimo, jokio „iki pasimatymo“. Ji tiesiog ima ir pradingsta.

Negalima taip su manimi elgtis. Turiu žinoti daugiau. Čia slypi kažkokia istorija. Išjungiu televizorių ir garsiai sušunku. Išgaravo visas pyktis; mane užvaldė smalsumas.

— Sadi! Papasakok! Kartais gerai apie tai pasikalbėti! — Kambaryje tylu, bet kažkodėl neabejoju, kad ji čia. — Atsiliepk, — imu meilikauti. — Aš tau viską apie save papasakojau. Be to, esu tavo antros eilės dukterėčia. Gali manimi pasitikėti. Aš niekam nepasakosiu.

Vis dar tylu.

— Kaip sau nori, — patraukiu pečiais. — Nemaniau, kad tu tokia ištižėlė.

— Aš ne ištižėlė, — prieš mane atsiranda įpykusi Sadi.

— Tada papasakok, — susineriu rankas.

Sadi veidas nė nekrusteli, bet matau, kaip ji vedžioja akimis tai į mane, tai vėl kažkur kitur.

— Nėra ko pasakoti, — galiausiai prataria ji nuleidusi balsą. — Tiesiog aš žinau, ką reiškia manyti, jog esi įsimylėjusi. Žinau, ką reiškia švaistyti brangias valandas, lieti ašaras ir atiduoti širdį kažkam, kas galiausiai pasirodo esantis... niekas. Nešvaistyk savo gyvenimo. Štai ir viskas.

Ir viskas? Gal ji juokauja? Ji negali baigti tokioje vietoje! Juk kažkas buvo. Kas tasai kažkas?

— Kas atsitiko? Buvai užmezgusi meilės romaną? Turėjai kokį nors vaikiną gyvendama užsienyje? Sadi, papasakok!

Minutėlę Sadi atrodo taip, tarsi tikrai nesirengtų pasakoti arba ruoštųsi vėl pradingti. Paskui ji atsidūsta, apsigręžia ir nueina prie židinio.

— Tai buvo seniai. Dar prieš man išvykstant į užsienį. Dar prieš man ištekant. Buvo toks... vyras.

— Didžiuliai barniai su tėvais! — staiga suvedu abu galus. — Ar dėl jo ir pykotės?

Sadi vos pastebimai linkteli pritardama. Turėjau numanyti, kad jie barėsi dėl vyriškio. Pamėginu įsivaizduoti Sadi su vaikinu. Galbūt tai koks nors trečio dešimtmečio dabita su plokščia šiaudine skrybėle. Ir dar su senamadiškais ūsais.

— Ar tavo tėvai jus kur nors užklupo? Ar jūs... žaidėte bambatrynį?

— Ne! — Sadi prapliumpa juoktis.

— Tai kas nutiko? Papasakok! Prašau!

Man vis dar sunku įsisąmoninti, kad Sadi buvo įsimylėjusi. Ji mane taip traukė per dantį dėl Džošo... Dėjosi nieko nepaisanti ir dėl nieko nesukanti galvos...

— Jie rado eskizus, — Sadi juokas nutyla, ji suneria ant menkos krūtinės rankas. — Jis buvo dailininkas. Jam patikdavo mane tapyti. Mano tėvai tiesiog padūko.

— Ir kas gi čia bloga, kad jis tave tapė? — klausiu sutrikusi. — Jie turėjo būti patenkinti! Na, juk tai komplimentas — dailininkas nori tave...

— Nuogą.

— Nuogą?

Aš priblokšta. Na, Sadi man padarė įspūdį. Niekada nepozuočiau dailininkui nuoga. Per milijoną metų! Nebent dailininkas apipurkštų dažais.

Ne, gal nuteptų dažais; turbūt taip.

— Buvau užsimetusi drapiruotę. Bet tėvai vis tiek... — Sadi kietai suspaudžia lūpas. — Dramatiška buvo toji diena, kai jie rado eskizus.

Prisidengiu ranka burną. Žinau, kad neturėčiau juoktis, žinau, kad visai nejuokinga, bet niekaip nesusilaikau.

— Vadinasi, jie pamatė tave... tavo...

— Juos ištiko pati tikriausia isterija, — Sadi prunkšteli, kone nusijuokia. — Buvo juokinga, bet kartu ir baisu. Jo tėvai irgi supyko, kaip ir maniškiai. Jie vylėsi, kad jis taps teisininku, — Sadi papurto galvą. — Jis niekada nebūtų tapęs teisininku. Jis buvo tikras jovalas, o ne vyras. Jis tapydavo ištisą naktį, gerdavo vyną, rūkydavo pigias cigaretes ir gesindavo jas į paletę... Abu elgėmės vienodai. Jo studijoje praleisdavau ištisas naktis. Jo tėvų pašiūrėje. Vadindavau jį Vincentu — Van Gogo vardu. Jis mane vadindavo Mabele, — Sadi vėl tyliai suprunkščia.

— Mabele? — susiraukiu.

— Jo namuose buvo tarnaitė, vardu Meibelė. Pasakiau jam, jog, mano manymu, tai bjauriausias vardas, kokį tik esu girdėjusi, todėl jie turėtų priversti tarnaitę jį pasikeisti. Ir jis akimirksniu praminė mane Mabele. Žiaurus galvijas, štai kas.

Ji kalba pusiau juokaudama, tačiau jos akyse laksto keistos ugnelės. Nesuprantu, ar ji nori visa tai prisiminti, ar ne.

— Ar tu... — prabylu, bet paskui nutylu nebaigusi klausimo. Norėjau paklausti „Ar tu tikrai jį mylėjai?“ Bet Sadi vis tiek dabar pasiklydusi mintyse.

— Visiems sumigus išsėlindavau iš namų, nusileisdavau gebenėmis... — ji nutyla įsmeigusi į tolį akis. Staiga ji man pasirodo labai labai liūdna. — Kai mus užklupo, viskas pasikeitė. Jis buvo išsiųstas į Prancūziją, pas kažkokį dėdę, kad „viską išmestų iš galvos“. Tarsi kas nors kada nors būtų galėjęs sulaikyti jį nuo tapybos.

— Kuo jis buvo vardu?

— Jis buvo vardu Stefanas Netltonas, — Sadi sunkiai atsidūsta. — Šio vardo nebuvau ištarusi garsiai jau... septyniasdešimt metų. Mažiausiai.

Septyniasdešimt metų?

— Tai kas gi nutiko? Kas buvo paskui?

— Mes daugiau niekada niekaip nebendravom, — abejingai atsako Sadi.

— Kodėl ne? — klausiu pasibaisėjusi. — Nejau jam nerašei?

— Oi, rašiau, — Sadi nežymiai nusišypso, ir aš krūpteliu nuo tos šypsenos. — Į Prancūziją siunčiau laišką po laiško. Bet niekada nieko iš jo nesulaukiau. Tėvai sakė, kad aš — naivi neišmanėlė. Jie sakė, kad jis manimi pasinaudojo. Iš pradžių jais netikėjau, nekenčiau jų už tai, kad taip kalba. Bet paskui... — ji pakelia akis, atkiša smakrą, tarsi parodydama, jog nepaiso mano užuojautos. — Buvau kaip tu. „Jis mane myli. Tikrai myli! — šaipydamasi ji nutaiso spigų balsą. — Jis parašys! Jis pas mane sugrįš. Jis mane myli!“ Ar žinai, kaip pasijutau, kai galiausiai atgavau blaivų protą?

Įtampos kupina tyla.

— Tai ką tu darei? — vos išdrįstu kalbėti.

— Ištekėjau, žinoma, — matau jos veide šmėstelėjusią panieką. — Mišias laikė Stefano tėvas. Jis buvo mūsų vikaras. Stefanas turėjo žinoti, bet net atviruko neatsiuntė.

Sadi nutyla, o aš sėdžiu su pilna galva knibždančių minčių. Ji ištekėjo už to vaikio su liemene iš keršto. Akivaizdu. Siaubinga. Nieko keista, kad santuoka ilgai netruko.

Aš visai sugniužusi. Dabar jau gailiuosi, kad taip spaudžiau Sadi. Nenorėjau sukelti tiek skaudžių prisiminimų. Maniau, ji papasakos kokį nors linksmą, pikantišką anekdotą, ir man paaiškės, koks buvo seksas trečiame dešimtmetyje.

— Nejau niekada nepagalvojai nuvykti pas Stefaną į Prancūziją? — nesusilaikau nepaklaususi.

— Buvau išdidi. — Ji iškalbingai į mane pažvelgia, ir man jau norisi atsikirsti: „Bet aš bent jau susigrąžinau savo vaikiną.“

— Ar išsaugojai kokį nors eskizą? — desperatiškai mėginu ieškoti kokių nors pliusų.

— Aš paslėpiau eskizus, — linkteli Sadi. — Buvo ir didelis paveikslas. Prieš išvykdamas į Prancūziją jis man jį įbruko, ir aš paslėpiau paveikslą rūsyje. Mano tėvai nė nenutuokė. Bet paskui, aišku, namas sudegė, ir paveikslą praradau.

— O, Dieve, — nusivylusi nukabinu nosį. — Kaip gaila.

— Visai ne. Man nerūpi. Kodėl turėtų rūpėti?

Minutėlę stebiu ją, be paliovos klostančią sijoną; jos akys sklidinos prisiminimų.

— Gal jis niekada taip ir negavo tavo laiškų, — viltingai pratariu.

— Oi, net neabejoju, kad gavo, — su kartėliu atsako Sadi. — Žinau, kad jie tikrai nukeliavo į paštą. Pati slapta išnešdavau juos iš namų ir įmesdavau tiesiai į pašto dėžutę.

Negaliu pakęsti. Dėl Dievo, slapta išnešti laiškus... Kodėl trečiame dešimtmetyje nebuvo mobiliųjų telefonų? Tik pamanykite, kiek daug pasaulis būtų išvengęs nesusipratimų. Erchercogas Ferdinandas būtų galėjęs nusiųsti savo žmonėms žinutę „Man atrodo, kad mane seka kažkokie keistuoliai“ ir nebūtų nužudytas. Nebūtų prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas. Ir Sadi būtų galėjusi paskambinti savo vaikinui, jie būtų galėję apie viską pasikalbėti...

— Ar jis dar gyvas? — griebiuosi neprotingos vilties. — Galėtume jį rasti! Galėtume paieškoti internete, galėtume nuvykti į Prancūziją, galiu lažintis, kad rastume jį...

— Jis mirė jaunas, — nutolusiu balsu nutraukia Sadi. — Praėjus dvylikai metų po to, kai išvyko iš Anglijos. Jie pargabeno jo palaikus ir kaime surengė laidotuves. Tada gyvenau užsienyje. Bet manęs vis tiek nekvietė. O aš ir nebūčiau ėjusi.

Aš taip pasibaisėjusi, kad net negaliu atsakyti. Jis ne tik ją paliko, bet dar ir numirė. Tai bjauri istorija su baisia pabaiga; jau geriau nė nebūčiau klausinėjusi.

Sadi žvelgia pro langą apniukusiu veidu. Jos oda atrodo blyškesnė nei visada, po akimis — tamsūs šešėliai. Apsivilkusi sidabriškai pilką suknelę ji panaši į lengvai pažeidžiamą liauną smilgelę. Staiga pajuntu, kaip į akis priplūsta ašarų. Ji mylėjo tą dailininką. Akivaizdu. Nepaisant puikavimosi, įžūlumo ir smarkumo, ji tikrai jį mylėjo. Turbūt visą gyvenimą.

Ir kaip jis galėjo jos nemylėti? Niekšas galvijas. Jeigu jis būtų gyvas, susirasčiau jį ir primuščiau. Net jei jis būtų kretantis milijono metų senis su dvidešimčia anūkų.

— Kaip liūdna, — trinu nosį. — Tiesiog labai liūdna.

— Neliūdna, — akimirksniu atkerta Sadi, atgavusi lengvabūdiškumą. — Tiesiog taip susiklostė. Yra ir kitų vyrų, kitų šalių, galima gyventi ir kitokį gyvenimą. Tik dabar žinai, kodėl aš viską suprantu, — staiga ji atsiduria prie manęs. — Suprantu, todėl turi manimi patikėti.

— Ką supranti? — man nesiseka supaisyti jos žodžių. — Kuo patikėti?

— Tau niekada nieko neišeis su tuo vaikinuku. Su tavuoju Džošu.

— Kodėl? — dėbsau į Sadi pasirengusi gintis. Net neabejojau, kad ji įvels ir Džošą.

— Todėl, kad tu gali norėti, norėti ir norėti, — ji nusigręžia ir apsikabina kelius. Per suknelę prasišviečia stuburo slanksteliai. — Bet, jei jis nenorės, kad sugrįžtum... Tai tas pats, kaip norėti, kad dangus būtų raudonas.

Penkioliktas skyrius

Nepanikuoju. Nors jau trečiadienis, o aš dar nieko nenusprendžiau, nors Džaneta Greidi rengiasi karui.

Aš tarsi už panikos ribų. Esu savitai perkeistos būsenos. Kaip jogai.

Kiaurą dieną išsisukinėju nuo Džanetos skambučių. Keitė jai pasakė, jog esu tualete, pietauju, užsitrenkiau tualete, paskui galiausiai išgirdau, kaip apimta nevilties ji pareiškė: „Negaliu jos trukdyti, tikrai dabar negaliu jos trukdyti... Džaneta, aš nežinau, kas tie kandidatai. Džaneta, prašau man negrasinti...“

Drebėdama ji padeda ragelį. Matyt, Džaneta labai aršiai nusiteikusi. Sakyčiau, ji tarsi apsėsta to trumpojo sąrašo. Kaip ir aš. Akyse man jau plauko gyvenimo aprašymai, o telefonas, galima sakyti, privirintas prie ausies.

Vakar buvau pajutusi įkvėpimo gūsį. Na, bent jau aš tą jausmą galėčiau pavadinti įkvėpimu. O gal tai buvo desperacija. Tonia! Ji tvirta, kieta, geležinė, pasižymi visomis baisiomis savybėmis. Ji kuo puikiausiai derėtų prie Džanetos Greidi.

Taigi aš jai paskambinau ir labai paprastai paklausiau, ar dabar, kai dvyniams jau sukako dveji, ji nemano grįžti į darbą. Gal ji kartais svarsčiusi galimybę užsiimti vadyba? Na, gal jai patiktų prekyba sportine apranga? Prieš susilaukdama berniukų Tonia užėmė ganėtinai aukštas pareigas „Shell“ kompanijoje. Galiu lažintis, kad jos gyvenimo aprašymas atrodo tikrai įspūdingai.

— Bet aš dabar atostogauju, — prieštaravo ji. — Mag-da! Ne tuos žuvų pirštelius. Žiūrėk apatiniame šaldiklio stalčiuje...

— Jau tikrai prisiatostogavai. Moteris, turinti tiek talentų, kiek turi tu... turėtum mirtinai trokšti grįžti į darbą.

— Tiesą sakant, ne.

— Bet kitaip tau sutiš smegenys!

— Niekas man nesutiš! — supyko Tonia. — Juk žinai, kad kiekvieną savaitę kartu su berniukais vaikštau į Suzuki muzikos mokyklėlę. Toji veikla stimuliuoja tiek vaikus, tiek tėvus, be to, ten susitinku su kitomis šauniomis mamomis.

— Mėgini man pasakyti, kad mieliau vaikščiotum į Suzuki muzikos mokyklėlę ir gertum kapucino kavą, nei taptum rinkodaros direktore? — mėginau nutaisyti nuostabos sklidiną balsą, nors pati milijonus kartų mieliau eičiau į Suzuki mokyklėlę ir gerčiau kapucino, nei kabinčiau šitą košę.

— Taip, — nukerta Tonia. — Mieliau eičiau į mokyklėlę. Beje, kodėl apie tai man pasakoji, Lara? — staiga jos balsas pagyvėja. — Kas vyksta? Ar turi kokių nors bėdų? Žinok, visada gali su manimi pasikalbėti, jeigu kas nors negerai...

O, Dieve. Tik nereikia tos apsimestinės užuojautos.

— Viskas gerai! Tik stengiuosi vyresniajai sesutei padaryti paslaugą.

Po minutėlės ar dviejų lengvabūdiškai priduriu:

— Na, o tos mamos, su kuriomis susitinki Suzuki mokyklėlėje... Ar nė viena iš jų anksčiau nedirbo rinkodaros direktore?

Galėtum pamanyti, kad viena iš aštuonių anksčiau dirbusių motinų galėtų būti rinkodaros direktorė, turinti rimtą mažmeninės prekybos patirtį ir norinti kuo greičiau grįžti į darbą. Galėtum pamanyti...

Žodžiu, tiek ir naudos iš tos šaunios man kilusios idėjos. Tiesą sakant, iš visų mano idėjų. Vienintelis mano rastas kandidatas — vyrukas iš Birmingamo, kuris galėtų pradėti dirbti, jei „Leonido sporto prekės“ apmokėtų kassavaitinius jo skrydžius sraigtasparniu. Tačiau taip nenutiks per milijonus metų. Aš pasmerkta žlugti. Trumpai tariant, tikriausiai pamanysite, jog dabar tikrai ne metas išsipustyti ir eiti į vakarėlį.

Vis dėlto aš sėdžiu taksi išsipusčiusi ir vykstu į vakarėlį.

— Mes jau čia! Parko gatvė! — Sadi žvelgia pro langą. — Sumokėk vairuotojui! Eime!

Mūsų taksi užlieja fotoblyksčių šviesos; girdžiu vieni kitus sveikinančių žmonių šurmulį. Matau, kaip maždaug dešimties žmonių būrelis vakariniais drabužiais žengia raudonu kilimu, vedančiu į „Spenserio“ viešbutį, kur rengiama Verslo žmonių vakarienė. Kaip rašoma Financial Times, šįvakar čia susirinks keturi šimtai aukščiausio lygio verslo talentų iš Londono.

Būdama viena iš tų talentų, rengiausi atšaukti savo dalyvavimą dėl visos aibės priežasčių:

1. Dabar mes su Džošu vėl kartu, todėl neturėčiau vakarieniauti su kitu vyru.

2. Esu per daug išsunkta darbo.

3. Noriu pasakyti, jog tikrai labai išsunkta ir šiuo metu patiriu stresą.

4. Čia gali būti Džaneta Greidi, galbūt sumanysianti ant manęs rėkti.

5. Klaivas Hokstonas — žiūrėti 4 punktą.

Ką jau kalbėti apie dar vieną priežastį:

6. Visą vakarą teks šnekėtis su ponu amerikiečiu Susiraukėliu.

Bet paskui mane pervėrė mintis — vienoje salėje bus susirinkę keturi šimtai verslininkų. Kažkas iš jų tikrai bus aukščiausio lygio rinkodaros vadovai. Kažkas iš jų tikrai turėtų norėti naujo darbo. Net nekyla abejonių.

Taigi tai ir bus žūtbūtinis mano planas. Šįvakar, per vakarienę, surasiu „Leonido sporto prekėms“ kandidatą.

Kelis kartus patikrinu, ar vakarinėje rankinėje užtektinai vizitinių kortelių, pažvelgiu į savo atspindį lange. Net nereikia sakyti, kad mano drabužiais ir vėl pasirūpino Sadi. Vilkiu juodą vintažinę suknelę su rauktomis rankovėmis, puoštą blizgiais žvyneliais ir karoliukais siuvinėtais egiptietiškais medalionais ant pečių. Ant suknelės užsimetusi skraistę. Mano akys storai apvedžiotos, ant rankos — ilgos auksinės gyvatės pavidalo apyrankė; aš net apsitempusi originaliomis kojinėmis, tokiomis, kokias nešiodavo Sadi. Man ant galvos — prie suknelės deranti netikrais deimantais puošta kepuraitė su tinkleliu, kurią Sadi rado kažkokiame antikvariate.

Vis dėlto šįvakar jaučiuosi gerokai labiau pasitikinti. Pirmiausia, ir visi kiti bus puošniai apsirengę. Beje, nors protestavau dėl kepuraitės, slapčia manau, kad atrodau visai kietai. Sakyčiau, kerinti ir dvelkianti retro.

Sadi irgi išsipusčiusi — apsivilkusi rauktą turkio ir žalios spalvos suknelę, užsimetusi povo plunksnų šalį. Ji pasipuošusi gal kokia dešimčia vėrinių, šukuosena — tikras absurdas, o nuo vienos ausies kriokliu krinta netikrų deimantų kaskada. Ji nuolat spragsi vakarinės rankinės sagtele lyg apsėsta. Tiesą sakant, ji atrodo kaip apnikta kažkokios manijos nuo tada, kai man papasakojo apie savo senąjį mirusį mylimąjį. Mėginau jos paklausinėti daugiau, bet ji tik nusukdavo akis, pradingdavo arba pakeisdavo pokalbio temą. Taigi galiausiai pasidaviau.

— Einam! — jai kojos pačios kilnojasi. — Negaliu sulaukti, kada prasidės šokiai!

Dėl Dievo... Ji tikrai apsėsta. Beje, jeigu ji mano, kad antrą kartą šoksiu su Edu vidury baro, turėtų pagalvoti nuosekliau.

— Klausyk, Sadi, — pratariu griežtu balsu. — Čia — verslo vakarienė. Nebus jokių šokių. Atėjau dirbti.

— Rasime kur pašokti, — net neabejodama atsako ji. — Visada galima rasti kur pašokti.

Taip. Ką ir kalbėti...

Išlipusi visur matau vakariniais drabužiais pasipuošusius žmones — jie draugiškai spaudžia vieni kitiems rankas, juokiasi, pozuoja prieš fotoaparatus. Kai kuriuos atpažįstu iš Verslo žmonių žurnalo nuotraukų puslapių. Minutėlę man sunkiai sekasi tramdyti nervus, bet paskui pažvelgiu į Sadi ir atkišu smakrą, visai kaip ji. Na ir kas, jeigu jie tokie svarbūs? Ir aš už juos ne prastesnė. Esu viena iš kompanijos partnerių. Na ir kas, kad toji kompanija — du žmonės ir iškleręs kavos aparatas.

— Labas, Lara, — man už nugaros pasigirsta Edo balsas; atsigręžiu. Jis „išsikedenęs“ ir gražus, kaip ir maniau. Smokingas guli kaip nulietas, tamsūs plaukai nepriekaištingai sušukuoti į viršų.

Džošas niekada nenešioja tradicinių smokingų. Jis visada apsivelka ką nors neįprasta, pavyzdžiui, prie džinsų priderina ilgą tiesaus kirpimo švarką su stačia apykakle. Bet, kita vertus, Džošas tikrai labai šaunus.

— Labas, — paspaudžiu Edui ranką, kol jam nešauna į galvą mane pabučiuoti. Na, tikrai nemanau, kad jam to norėtųsi. Jis nužvelgia mane nuo galvos iki kojų ironišku žvilgsniu.

— Atrodai kaip iš... trečio dešimtmečio.

Puikiai pastebėta, Einšteinai.

— Na, taip, — trukteliu pečiais. — Man patinka trečio dešimtmečio drabužiai.

— Nejuokauju, — tarsteli jis visai rimtai.

— Atrodai žavingai! — linksmai sako Edui Sadi. Ji prisklendžia prie jo, apsikabina jį abiem rankom per krūtinę ir nosimi pakutena kaklą.

Vargeli... Ar ji taip kabinėsis visą vakarą?

Einame prie būrelio fotografų; pamatęs ponios su ausinėmis parodytą ženklą, Edas sustoja ir vos pastebimai perverčia akimis.

— Atsiprašau, bet, deja, šito neišvengsim.

— Šūdas! — pratariu apimta panikos, kai mane apakina fotoblykstė. — Ką man daryti?

— Atsistok šonu, — drąsindamas murma Edas. — Pakelk smakrą ir šypsokis. Nesijaudink, normalu, kad neramu. Specialiai treniravausi pozuoti žiniasklaidai. Kai mane fotografavo pirmą kartą, atrodžiau susikaustęs kaip Griausmo Paukščio lėlė.

Nesusilaikau nenusišypsojusi. Tiesą sakant, jis tikrai atrodo truputį panašus į mitinį indėnų Griausmo Paukštį — kampuotas smakras, tamsūs antakiai...

— Žinau, ką galvoji, — sako jis tebežybsint fotoblykstėms. — Aš vis tiek atrodau kaip Griausmo Paukštis. Ir gerai. Moku priimti tiesą.

— Visai taip nemaniau! — netvirtai atsakau. Einame prie kito fotografų būrelio. — Beje, iš kur žinai apie Griausmo Paukštį?

— Gal juokauji? Mačiau tuos filmukus vaikystėje. Krausčiausi dėl jų iš proto. Norėjau būti Skotas Treisis.

— O aš norėjau būti ledi Penelopė, — pakeliu į jį akis. — Vis dėlto tau įdomus nors vienas britų kultūros faktas.

Negaliu tvirtai pasakyti, ar televizijos programėles vaikams galima vadinti „kultūra“, bet nesusilaikau nepareiškusi savo nuomonės. Edas nustemba ir jau rengiasi kažką atsakyti, bet nespėja, nes prie mūsų prieina ponia su ausinėmis, pasirengusi mus palydėti, ir atsakymas pakimba ore.

Mums įėjus į viešbutį, žvalgausi mėgindama aprėpti akimis visus žmones, stengdamasi perprasti, ar galėčiau kurį nors iš jų pakalbinti dirbti „Leonido sporto prekėms“. Turiu suktis greitai, kol dar niekas nesusėdo valgyti.

Sadi lipte prilipusi prie Edo — glosto jam plaukus, glaustosi skruostu prie jo veido, glosto krūtinę. Mums sustojus prie stalo, ji staiga pasilenkia ir kyšteli nosį į jo smokingo kišenę. Aš taip sutrinku, kad net pašoku.

— Sadi! — įniršusi sumurmu Edui už nugaros. — Ką darai?

— Apžiūrinėju jo daiktus! — sako ji atsitiesdama. — Neradau nieko labai įdomaus, tik kažkokie popieriai ir kaladė kortų. Įdomu, kas jo kelnių kišenėse... Hmm... — jos žvilgsnis nukrypsta į Edo tarpkojį ir sužimba.

— Sadi! — sušnypščiu apimta siaubo. — Ne!

— Pone Harisonai! — prie Edo priplaukė elegantiška, tamsiai mėlyna kokteilių suknele vilkinti moteris. — Aš — Sonia Teilor, „Djuhursto leidybos“ reklamos ir ryšių su visuomene skyriaus vadovė. Laukiame jūsų kalbos.

— Man labai malonu, kad pakvietėte, — linkteli Edas. — Norėčiau jus supažindinti su Lara Lington, mano... — jis dvejodamas pažvelgia į mane, tarsi ieškotų tinkamo žodžio. — Pažįstama.

— Sveika, Lara, — Sonia pažvelgia į mane šiltai šypsodamasi. — Kokia jūsų veiklos sritis?

Oo, ohohoo... „Djuhursto leidybos“ reklamos ir ryšių su visuomene skyriaus vadovė.

— Sveika, Sonia, — spaudžiu jai ranką nutaisiusi kuo profesionalesnę išraišką. — Užsiimu personalo viliojimu; gal galėčiau jums duoti savo vizitinę kortelę... Ne! — nevalingai šūkteliu.

Sadi pasilenkė ir įkišo nosį į Edo kelnių kišenę.

— Ar jums viskas gerai? — sunerimsta Sonia Teilor.

— Viskas gerai! — šaudau akimis į visas puses, bet kur, kad tik nematyčiau to, kas dedasi priešais. — Gerai. Tikrai tikrai gerai...

— Tai puiku, — Sonia pažvelgia į mane keistoku žvilgsniu. — Tuoj atnešiu korteles su jūsų pavardėmis.

Trumpam pasirodo Sadi galva, o paskui vėl dingsta. Ką ji ten veikia?

— Lara, ar kas nors negerai? — Edas atsigręžia į mane suglumęs, suraukęs antakius.

— Ee... ne! — pramekenu. — Viskas gerai, viskas gerai...

— Dievulėli! — staiga vėl pasirodo Sadi galva. — Mačiau gerą vaizdelį.

Prisidengiu ranka burną. Edas įtariai mane nužvelgia.

— Atsiprašau, — pramikčioju. — Užsikosėjau.

— Na, štai! — Sonia atsisuka nuo stalo ir paduoda mums abiem po kortelę. — Edai, gal galėčiau jus minutėlei pagrobti; reikėtų pasikalbėti apie vakaro scenarijų, — ji išspaudžia šypseną ir nusiveda Edą.

Iškart išsitraukiu priedangą — mobilųjį telefoną — ir pasisuku į Sadi.

— Daugiau taip nedaryk! Tu mane blaškai! Nebežinau, kur žiūrėti!

Sadi šelmiškai pakelia antakius.

— Aš tik norėjau patenkinti savo smalsumą.

Net neketinu klausti, ką visa tai reiškia.

— Dabar jau liaukis! Toji moteris, vardu Sonia, mano, kad aš — beviltiška kvaiša. Ji net nepaėmė mano vizitinės kortelės.

— Na ir kas? — Sadi atsainiai trukteli pečiais. — Kam rūpi, ką ji mano?

Manyje tarsi atšoka suspausta spyruoklė. Nejau ji nesupranta, jog aš puolusi į neviltį? Nejau ji nepastebi, kaip mes su Keite ariame po trylika valandų per dieną?

— Man rūpi! — įtūžusi rikteliu ant Sadi, ir ji traukiasi atatupsta. — Sadi, kaip manai, kodėl aš čia? Stengiuosi įtvirtinti savo verslą! Mėginu susipažinti su svarbiais žmonėmis! — mosteliu ranka rodydama ūžiančią salę. — Iki rytdienos turiu surasti „Leonido sporto prekėms“ kandidatą! Jeigu dabar nieko nenuveiksiu, mes bankrutuosime. Mes jau dabar beveik bankrutavom. Aš visai priveikta streso, bet tau nė nerūpi. Tu net nepastebėjai, — staiga mano balsas ima lengvai drebėti, turbūt todėl, kad šiandien išgėriau du puodelius itin stiprios kavos su pienu. — Na, nesvarbu. Daryk, ką tinkama. Tik laikykis nuo manęs atokiau.

— Lara... — prabyla Sadi, bet aš traukiuosi nuo jos ir einu link dvivėrių durų, vedančių į banketų salę.

Edas ir Sonia jau ant pakylos; matau, kaip ji aiškina Edui, kaip elgtis su mikrofonu. Aplinkui daugybė stalų, prie kurių renkasi iš pažiūros labai energingi vyrai ir moterys. Girdžiu pokalbių nuotrupas apie rinkas, mažmeninę prekybą ir TV kampanijas.

Tai mano didysis šansas. Liaukis, Lara. Sutelkusi visą drąsą paimu iš pro šalį einančio padavėjo taurę šampano ir žengiu prie būrelio linksmai besijuokiančių verslininkų.

— Sveiki! — smagiai tarp jų įsispraudžiu. — Aš — Lara Lington iš L&N personalo paieškos kompanijos. Norėčiau jums įteikti savo vizitines korteles!

— Labas! — atsako iš pažiūros draugiškas raudonplaukis vyrukas.

Jis mane supažindina su būreliu, ir aš kiekvienam įteikiu po kortelę. Iš identifikatorių suprantu, jog jie dirba programinės įrangos kompanijose.

— Na, ar kuris nors iš jūsų dirbate rinkodaros srityje? — nerūpestingai klausiu.

Visų akys nukrypsta į šviesiaplaukį vyriškį.

— Kaltas, — nusišypso jis.

— Gal norėtumėte naujo darbo? — lepteliu. — Dirbtumėte sportinės įrangos kompanijoje, puikūs pelnai, išties šaunios galimybės!

Tyla. Laukiu kupina vilčių, bijodama net kvėptelti. Tada visi prapliumpa juoktis.

— Man patinka jūsų stilius, — sako raudonplaukis vyrukas ir atsisuka į savo kaimyną. — Gal jus domintų Azijos antrinė programinės įrangos kompanija, gyvuojanti dešimtį metų?

— Ir savininkas labai rūpestingas, — pašmaikštauja kitas vyrukas, ir visi vėl nusijuokia.

Jie mano, kad juokauju. Aišku, kad taip mano.

Skubu prie jų prisidėti ir pradedu juoktis. Tačiau širdyje jaučiuosi kaip absoliuti kvaiša. Niekada nerasiu to kandidato. Mano sumanymas buvo absurdiškas. Ilgai netrukusi atsiprašau ir nueinu; iškart pamatau manęs link einantį Edą.

— Kaip sekasi? Atsiprašau, kad palikau vieną.

— Nieko nieko. Aš... na, žinai... Mezgiau ryšius.

— Sėdime prie pirmojo stalo, — jis mane veda scenos link; nepaisant prastos nuotaikos, pajuntu šiokį tokį pasididžiavimą. Pirmasis stalas per Verslo žmonių vakarienę!

— Lara, norėčiau kai ko paklausti, — mums einant sako Edas. — Tik prašau nesuprasti klaidingai.

— Esu tikra, kad nesuprasiu klaidingai, — atsakau. — Varyk.

— Norėčiau gauti tiesmuką atsakymą. Tu nenori būti mano mergina. Teisybė?

— Teisybė, — linkteliu. — O tu nenori būti mano vaikinas.

— Nenoriu, — sako jis energingai purtydamas galvą. Dabar jau priėjome prie savo stalo. Edas susineria rankas ir nužvelgia mane lyg apkerėtas. — Tai ką čia mudu abu veikiame?

— Eee... na... Geras klausimas.

Net nežinau, ką atsakyti. Iš tikrųjų jokio sveiku protu grindžiamo atsakymo nėra.

— Gal mes draugai? — galiausiai pratariu.

— Draugai, — dvejodamas pakartoja Edas. — Manau, draugai gal ir galėtume būti.

Jis atitraukia man kėdę, ir aš sėduosi. Visur išdėliotos programėlės, kurių viršuje užrašyta: Kviestinis pranešėjas — Edas Harisonas.

— Jaudiniesi?

Edas sumirksi, o paskui šypteli.

— Jeigu ir jaudinčiausi, nesakyčiau.

Permetu akimis visą programėlę ir pajuntu malonų virpulį sąraše suradusi savo pavardę. Lara Lington, L&N personalo paieškos kompanija.

— Tu man neatrodai panaši į tipišką personalo ieškotoją, — teisingai perskaitęs mano žvilgsnį sako Edas.

— Tikrai? — net nežinau, kaip reaguoti. Ar tai gerai, ar blogai?

— Pirmiausia neatrodai pamišusi dėl pinigų.

— Norėčiau užsidirbti daugiau pinigų, — nuoširdžiai prisipažįstu. — Daug daugiau. Bet, sakyčiau, pinigai nėra svarbiausia. Personalo viliojimas man visada atrodė šiek tiek... — sutrikusi nutylu ir gurkšteliu vyno.

Kartą išdėsčiau savąją personalo viliojimo teoriją Natalijai, ir ji pasakė, kad esu kvaiša ir man vertėtų užsičiaupti.

— Koks?

— Na, tarsi piršlybos. Reikia supiršti tinkamą asmenį su tobulu darbu.

Edas atrodo patenkintas.

— Tai visai kitoks požiūris. Nesu tikras, ar dauguma čia susirinkusių žmonių mano, kad yra užmezgę meilės romaną su savo darbu, — jis mosteli rodydamas sausakimšą salę.

— Vis dėlto gal jie taip ir pasakytų, jeigu turėtų jiems tinkamą darbą, — užsidegusi kalbu. — Jeigu tik galėtum žmones supiršti su tuo, ko jie tikrai nori...

— Tada būtum Kupidonas.

— Juokiesi iš manęs.

— Nesijuokiu, — jis įtikinamai papurto galvą. — Man patinka tokia teorija. Kaip šitai veikia praktiškai?

Atsidustu. Edas turi kažką, dėl ko prarandu budrumą. Gal taip yra todėl, kad man tikrai nerūpi, ką jis apie mane galvoja.

— Nieko gera. Tiesą sakant, būtent dabar — visai Šūdinai.

— Nejau taip blogai, a?

— Dar blogiau. — Vėl atsigeriu vyno, paskui pakeliu akis ir pamatau ironišką Edo žvilgsnį.

— Dirbi su partnere, tiesa?

— Taip.

— Na, o kaip nusprendei, ką pasirinkti partneriu? — ramiai klausia jis. — Kaip viskas nutiko?

— Natalija? — trukteliu pečiais. — Na, ji — geriausia mano draugė, jau seniai ją pažįstu, be to, ji labai talentinga aukščiausio lygio personalo viliotoja. Žinai, ji dirbo „Praiso Bedfordo partnerių“ kompanijoje. Jie labai rimti.

— Žinau, — atrodo, jis kažką mąsto. — Na, tik šiaip įdomu, kas tau sakė, kad ji labai talentinga, kad ji — aukščiausio lygio personalo viliotoja?

Spoksau į jį taip netikėtai užklupta.

— Niekam nė nereikėjo sakyti. Na... — matau skeptišką jo žvilgsnį. — Kas yra?

— Čia ne mano reikalas, bet kai mes pirmą kartą... — jis ir vėl sudvejoja, tarsi ieškodamas tinkamo žodžio. — Na, susitikome...

— Taip, — linkteliu nekantraudama.

— Aš šio to pasiklausinėjau. Niekas nieko nebuvo apie tave girdėjęs.

— Puiku. — Gurkšteliu šampano. — Štai tau...

— Bet turiu pažįstamą „Praiso Bedfordo“ kompanijoje, ir jis man šiek tiek papasakojo apie Nataliją. Įdomu.

Pamačius jo veido išraišką, mane staiga apninka negera nuojauta.

— Oo, tikrai? — atsargiai tarsteliu. — Taip, galiu lažintis, kad ją praradę jie užsikniso. Na, kad ir ką jis būtų pasakęs...

Edas pakelia rankas.

— Nenoriu veltis į tuos reikalus. Ji — tavo partnerė, tavo draugė, tau rinktis...

Taigi. Dabar jau man tikrai labai neramu.

— Papasakok, — pastatau taurę; dingo visas mano smarkumas. — Edai, prašau, papasakok. Ką jis sakė?

— Na, — gūžteli pečiais Edas. — Istorija tokia: ji suviliojo pulkelį aukštos kvalifikacijos žmonių žadėdama „pelningą ir saugų“ darbą kažkokiam anonimui ir įtraukė juos į sąrašą, nors to darbo nė būti nebuvo. Tada ji pamėgino tuos žmones pasiūlyti gerokai prastesniam klientui tvirtindama, jog tai ir yra tasai darbas, apie kurį ji visą laiką kalbėjo. Tada ir pasipylė visas mėšlas, kilo skandalas... Kad viskas būtų užglaistyta, turėjo įsikišti aukštesnis jos firmos partneris. Todėl ją ir atleido. — Edas nutyla ir kiek pasvarsto. — Bet tu tai žinojai, tiesa?

Spoksau į jį netekusi žado. Natalija buvo atleista? Ji buvo atleista?

Ji man sakė, kad nutarė mesti darbą „Praiso Bedfordo“ kompanijoje, nes jautėsi nepakankamai vertinama, nes žinojo, jog dirbdama viena pati užsidirbs gerokai daugiau pinigų.

— Ar šįvakar ji čia yra? — Edas dairosi po salę. — Ar galėsiu ją pamatyti?

— Ne, — pagaliau atgaunu žadą. — Jos... šiuo metu nėra.

Negaliu jam pasakyti, kad ji paliko mane nelaimėje, ir man tenka vienai pačiai kapstytis kompanijoje. Negaliu pripažinti, jog iš tikrųjų viskas yra net blogiau nei jis mano. Mėgindama visa tai „suvirškinti“, tai raustu, tai bąlu.

Ji man niekada nesakė, jog buvo atleista. Niekada. Vis dar prisimenu tą dieną, kai viename šauniame bare, prie taurės šampano, ji man pirmą kartą išdėstė idėją apie bendrą mūsų kompaniją. Ji man sakė, kad absoliučiai visi mirtinai norėtų su ja dirbti, bet ji pati nori pradėti bendrą verslą su tuo, kuo tikrai pasitiki. Su sena drauge, žmogumi, su kuriuo jai būtų smagu. Ji nupiešė tokį nuostabų paveikslą ir paminėjo tiek daug garsių vardų, kad buvau priblokšta. Jau kitą savaitę išėjau iš darbo ir paėmiau iš banko visas santaupas. Aš — tikra lengvatikė idiote. Pajuntu, kad blakstienas ima vilgyti ašaros ir greitai gurkšteliu šampano.

— Lara? — ausyse suskamba spigus Sadi balsas. — Greičiau ateik! Man reikia su tavimi pasikalbėti.

Dabar tikrai nenoriu kalbėtis su Sadi. Bet ir negaliu čia sėdėti, kai taip susirūpinęs į mane žiūri Edas. Rodos, jis numano, kad jo pasakojimas man sukėlė šoką.

— Grįšiu po minutėlės! — per daug linksmai pasakau ir atstumiu kėdę. Iriuosi per prigrūstą salę mėgindama nekreipti dėmesio į paskui einančią ir nuolat man į ausį pliauškiančią Sadi.

— Labai atsiprašau, — kalba ji. — Apie viską pamąsčiau; taip, tu teisi, buvau egoistė ir nepagalvojau. Taigi nusprendžiau tau padėti; privalau padėti! Jau radau tau kandidatą! Nuostabų, tobulą kandidatą!

Jos žodžiai nutraukė mano surizgusių nemalonių minčių srautą.

— Ką? — atsigręžiu. — Ką pasakei?

— Gal tau ir atrodo, kad nesidomiu tavo darbu, bet iš tikrųjų domiuosi, — pareiškia ji. — Tau reikia trofėjaus, ir aš tau jį suradau. Argi aš ne gudri?

— Apie ką kalbi?

— Klausiausi įvairiausių pokalbių! — didžiuodamasi dėsto Sadi. — Jau pamaniau, kad padėtis beviltiška, bet paskui išgirdau, kaip moteris vardu Klerė viename kamputyje kažką šnabžda savo draugei. Ji nelaiminga. Na, žinai, valdžios žaidimai, — Sadi žvelgia į mane išpūtusi akis. — Jos darbe reikalai taip pašlijo, kad ji svarsto, ar nevertėtų to darbo mesti.

— Aišku. Vadinasi, svarbiausia, ar...

— Žinoma, ji — rinkodaros vadovė! — triumfuoja Sadi. — Taip parašyta jos kortelėje. Žinojau, kad būtent tokio žmogaus tau ir reikia — rinkodaros vadovo. Žinai, praėjusį mėnesį ji buvo apdovanota premija. Tačiau naujasis direktorius jos net nepasveikino. Jis — tikras kiaulė, — patikina mane Sadi. — Štai todėl ji ir nori išeiti.

Kelis kartus krenkšteliu mėgindama išlikti rami. Rinkodaros vadovė, norinti keisti darbą. Premija apdovanota rinkodaros vadovė, norinti keisti darbą. O, Dieve. Mirčiau ir nukeliaučiau tiesiai į dangų.

— Sadi, ar tu rimtai?

— Žinoma! Ji štai ten! — Sadi mosteli rodydama į kitą salės pusę.

— Ar ji sportuoja? Daro mankštą?

— Sveikatinga, — džiūgauja Sadi. — Iškart pastebėjau raumenis.

Nuskubu prie artimiausios lentos ir dar kartą akimis permetu svečių sąrašą. Klerė... Klerė...

— Klerė Forteskju, „Šeperdo namų“ rinkodaros vadovė? — mane nukrečia džiugus virpulys. — Aš ją įtraukiau į savo naują ilgąjį sąrašą! Norėjau su ja pasikalbėti, bet negalėjau susisiekti!

— Na, štai kur ji! Eikš, parodysiu!

Braunuosi per sausakimšą salę besidaužančia širdimi, žvalgydamasi į visų veidus ir ieškodama moters, atrodančios kaip Klerė.

— Štai! — Sadi rodo į akiniuotą moterį, vilkinčią karališkos mėlynos spalvos suknele. Jos plaukai trumpai kirpti, tamsūs, ant nosies — apgamas; moteris iš žemesnių. Turbūt nė nebūčiau jos pastebėjusi, jei Sadi nebūtų parodžiusi.

— Sveika! — prieinu ir giliai įkvepiu. — Klerė Forteskju?

— Taip? — guviai tarsteli ji.

— Gal galėčiau persimesti su jumis žodeliu?

— Na... gerai, — kiek sutrikusi Klerė Forteskju leidžiasi nuvedama nuo būrelio draugų.

— Sveiki, — nervingai nusišypsau. — Esu Lara, personalo konsultantė. Norėjau su jumis susisiekti. Žinote, jau pasklido apie jus kalbos.

— Tikrai? — ji įtariai pažvelgia į mane.

— Žinoma! Tiesą sakant, pirmiausia turėčiau jus pasveikinti neseniai gavus premiją!

— Oo, — Klerės Forteskju ausys lengvai parausta. — Labai dėkoju.

— Būtent dabar ieškau tinkamo žmogaus rinkodaros direktoriaus vietai užimti, — taktiškai nuleidžiu balsą, — todėl norėjau apie tai pasikalbėti su jumis. Sporto prekių kompanija tikrai šauni, neįtikimai perspektyvi, manyčiau, jūs jiems itin tiktumėte. Būtumėte pirmoji jiems pasiūlyta kandidatė. — Nutylu, paskui santūriai priduriu: — Bet, savaime suprantama, gal jums labai patinka dirbti ten, kur dirbate dabar...

Tyla. Nenumanau, kas dedasi už Klerės Forteskju akinių. Visas mano kūnas taip įsitempęs, jog net sunku kvėpuoti.

— Tiesą sakant, mąsčiau apie galimybę keisti darbą, — galiausiai prataria ji taip tyliai, kad vos išgirstu. — Gal tikrai susidomėčiau. Tačiau reikėtų atitinkamos situacijos, — ji perveria mane aštriu žvilgsniu. — Nenorėčiau susikompromituoti. Turiu savus standartus.

Man kažkaip pavyksta nesurikti. Ji susidomėjo ir tikrai yra kieta!

— Puiku! — nusišypsau. — Gal galėčiau jums paskambinti rytoj rytą. O gal turėtumėte kelias minutes dabar pat, — mėginu kalbėti kiek įmanydama ramiau, — galėtume pasišnekėti. Na, labai greitai.

Prašau... prašau... prašau, prašau, prašau...

Po dešimties minučių grįžtu prie stalo svaigdama iš džiaugsmo. Rytoj ji man atsiųs gyvenimo aprašymą. Ji yra žaidusi ledo ritulį! Ji kuo puikiausiai tinka būsimoms pareigoms!

Mums traukiant stalo link, Sadi, rodos, dar labiau džiaugiasi nei aš.

— Taip ir žinojau! — nuolat kartoja ji. — Žinojau, kad ji tiks!

— Tu — tikra žvaigždė! — linksmai sakau. — Mes — viena komanda. Duok penkis!

— Kokius penkis? — Sadi sutrinka.

— Na, penkis! Negi nežinai, ką reiškia „duok penkis“? Pakelk ranką...

Taip, sutinku. Sumušti rankomis su vaiduokliu — klaida. Raudonai apsirengusi moteris pamanė, jog noriu jai trinktelėti. Kuo greičiau traukiuosi. Grįžtu prie stalo ir plačiai nusišypsau Edui.

— Jau grįžau!

— Matau, — pašaipiai nužvelgia mane Edas. — Kaip sekasi?

— Na, kad jau klausi — kuo puikiausiai.

— Kuo puikiausiai! — pakartoja Sadi ir šoka jam ant kelių. Paimu šampano taurę. Staiga mane apima šventinė nuotaika.

Šešioliktas skyrius

Šis vakaras — pats geriausias mano gyvenime. Vakarienė labai skani. Edo kalba — tiesiog fantastiška. Jam pakalbėjus žmonės prie jo plūsta norėdami pasveikinti, o jis juos visus supažindina su manimi. Išdalijau visas vizitines korteles, susitariau dėl dviejų susitikimų kitą savaitę, o visai neseniai prie manęs priėjo Klerės Forteskju draugė ir atsargiai paklausė, ar ir jai negalėčiau ko nors pasiūlyti.

Aš apimta euforijos. Pagaliau jaučiuosi įsirašiusi į visuomenę!

Vienintelis šaukštas deguto — Sadi, kuri jau pradeda nuobodžiauti klausydamasi pokalbių apie verslą ir vėl ima sukti galvą dėl šokių. Ji buvo išlėkusi apsižvalgyti ir, jos žodžiais tariant, visai netoli, šitoje pačioje gatvėje, aptiko šaunų nedidelį naktinį klubą, todėl kuo greičiau turime ten eiti.

— Ne! — sumurmu, kai ji vėl pradeda zyzti. — Šš! Magas rodo dar vieną triuką!

Mums gurkšnojant kavą, magas vaikštinėja tarp stalų. Jis ką tik kiaurai stalą ištraukė butelį vyno; sakyčiau, ganėtinai įdomu. Dabar jis prašo Edo pasirinkti vieną kurią iš kortelėje nupieštų figūrų ir žada perskaityti jo mintis.

— Gerai, — sutinka Edas rinkdamasis kortelę. Pažvelgiu jam per petį ir pamatau kortelėje nupieštą vingrų ornamentą. Jis galėjo rinktis iš šio ornamento, kvadrato, trikampio, apskritimo ir gėlytės.

— Susikoncentruokite tik į šią figūrą ir daugiau nieko negalvokite, — žėručiais nusagstytu švarku vilkintis magas, išsitepęs įdegio kremu ir juodai apsivedžiojęs akis, įbeda į Edą skvarbų žvilgsnį. — Leiskite Didžiajam Firenzui pasitelkti paslaptingas galias ir perskaityti jūsų mintis.

Mago vardas Didysis Firenzas. Jis jau gal kokius devyniasdešimt penkis kartus mums priminė šį faktą, be to, ant visų jo rekvizitų didelėmis įmantriomis raudonomis raidėmis parašyta „Didysis Firenzas“.

Už stalo visi nuščiūva. Didysis Firenzas pakelia prie galvos abi rankas, tarsi įpuolęs į transą.

— Susijungiu su jūsų mintimis, — nuleidęs balsą paslaptingai kalba jis. — Mane jau pasiekė žinia. Jūs pasirinkote... šią figūrą! — plačiu mostu jis ištraukia kortelę su lygiai tokia pačia figūra, kokią buvo pasirinkęs Edas.

— Teisingai, — linkteli Edas ir parodo visam stalui savąją kortelę.

— Nuostabu! — aikteli priešais sėdinti šviesiaplaukė moteris.

— Tikrai įspūdinga, — Edas apverčia savąją kortelę ir atidžiai ją apžiūrinėja. — Jis niekaip negalėjo pamatyti, ką išsirinkau.

— Tai minties jėga, — suokia magas, mikliai pastverdamas iš Edo kortelę. — Tai... Didžiojo Firenzo galia!

— Ir man taip padarykite! — maldaujamu balsu prašo susijaudinusi blondinė. — Perskaitykite mano mintis!

— Labai gerai, — Didysis Firenzas atsigręžia į ją. — Bet įspėju — kai man atversite savo mintis, perskaitysiu visas jūsų paslaptis. Pačias giliausias, pačias tamsiausias, — jis žybteli akimis, ji sukikena.

Akivaizdu, kad ji be galo susižavėjusi Didžiuoju Firenzu. Turbūt ji jau šią akimirką jam spinduliuoja pačias giliausias ir tamsiausias paslaptis.

— Iš patirties žinau, jog į ponių mintis dažnai būna paprasčiau... įsigautu — Didysis Firenzas valiūkiškai kilsteli antakį. — Jos silpnesnės, švelnesnės... tačiau jose būna maloniau, — jis nusišiepia parodydamas blondinei dantis, o ji sutrikusi nusijuokia.

Uch. Jis bjaurus. Pažvelgiu į Edą, nutaisiusį nemalonią išraišką.

Visi stebime, kaip šviesiaplaukė renkasi kortelę, minutėlę į ją žiūri, o paskui apsisprendžia:

— Pasirinkau.

— Ji pasirinko trikampį, — susidomėjusi sako Sadi. Ji šmirinėja šviesiaplaukei už nugaros, žvelgdama į kortelę. — Maniau, kad ji pasirinks gėlytę.

— Atsipalaiduokite, — Didysis Firenzas susikaupia verdamas blondinę akimis. — Ištisi studijų metai Rytuose man padėjo suderinti savo bangas su kitų žmonių minčių bangomis. Tik Didysis Firenzas sugeba taip giliai įsismelkti į kitų smegenis. Nesipriešinkite, mieloji ponia. Leiskite Firenzui zonduoti jūsų mintis. Pažadu... — jis vėl nusišiepia dantinga šypsena. — Būsiu švelnus.

Vaje vajė... Jis mano, kad yra labai karštas, bet iš tikrųjų atrodo kaip šlykštus pavargęs ištvirkėlis. Ir dar moterų diskriminuotojas.

— Tokių galių turi tik Didysis Firenzas, — dramatiškai kalba jis, nužvelgdamas mus visus, sėdinčius už stalo. — Tokių aukštumų gali pasiekti tik Didysis Firenzas. Tik Didysis Firenzas gali...

— Tiesą sakant, galiu ir aš, — linksmai pratariu. Aš jam parodysiu, kieno smegenys silpnesnės.

— Ką? — Didysis Firenzas persmeigia mane nemaloniu žvilgsniu.

— Ir aš galiu bendrauti mintimis. Žinau, kokią kortelę ji pasirinko.

— Jaunoji ponia, prašyčiau, — Didysis Firenzas nuožmiai nusišypso. — Netrukdykite Didžiajam Firenzui dirbti.

— Aš tik pasakiau, — patraukiu pečiais. — Žinau, kokia tai korta.

— Ne, nežinote, — agresyvokai sako blondinė. — Nekalbėkite absurdų. Jūs viską gadinate. Gal ji per daug išgėrė? — ji atsigręžia į Edą.

Kokia nervinga...

— Bet aš žinau! — piktai atkertu. — Jeigu norite, nupiešiu. Ar kas nors turite rašiklį? — Greta manęs sėdintis vyriškis išsiima rašiklį ir man paduoda; imu piešti ant servetėlės.

— Lara, — nuleidęs balsą prataria Edas, — ką dabar darai?

— Magija, — atsakau tvirtu balsu. Baigiu brėžti trikampį ir metu servetėlę blondinei. — Ar teisingai nupiešiau?

Šviesiaplaukė prasižioja. Ji žiūri į mane netikėdama savo akimis, o paskui nuleidžia servetėlę.

— Ji teisi, — moteris apverčia kortelę, ir visi aikteli. — Kaip taip padarėte?

— Juk sakiau, užsiimu magija. Ir aš turiu magiškų galių, visu šimtu procentų įgytų Rytuose. Mane vadina Didžiąja Lara, — sugaunu Sadi žvilgsnį; ji šypsosi patenkinta.

— Ar esate Magų ratelio narė? — niršta Didysis Firenzas. — Nes mūsų protokole teigiama...

— Nepriklausau jokiam rateliui, — maloniai atsakau. — Bet mano sąmonė ganėtinai stipri; tikiuosi, pats tuo įsitikinsite. Na, turint omenyje tai, kad esu moteris.

Atrodo, galutinai įžeidžiau Didįjį Firenzą; jis jau renkasi rekvizitus.

Pažvelgiu į Edą; jis kilsteli tamsius antakius.

— Labai įspūdinga. Kaip tą padarei?

— Magija, — nekaltai trukteliu pečiais. — Juk sakiau.

— Didžioji Lara, a?

— Taip. Būtent taip į mane kreipiasi mano mokiniai. Bet, kad būtų trumpiau, tu gali mane vadinti Didžiuke.

— Didžiukė, — jo lūpos suvirpa, ir staiga lūpų kamputyje pamatau šypseną. Tikrą, nuoširdžią šypseną.

— O, Dieve! — džiūgaudama bedu į jį pirštu. — Tu nusišypsojai! Ponas amerikietis Susiraukėlis tikrai nusišypsojo!

Ojojoj... Gal tikrai per daug išgėriau. Nenorėjau garsiai jo pavadinti ponu amerikiečiu Susiraukėliu. Akimirką Edas atrodo suglumęs, bet paskui patraukia pečiais visai abejingai, kaip visada.

— Turbūt padariau klaidą. Būtinai su kuo nors apie tai pasikalbėsiu. Daugiau tai nepasikartos.

— Na, gerai. Nes taip šypsodamasis gali sugadinti veidą.

Edas nieko neatsako; minutėlę svarstau, ar nebūsiu per toli nuėjusi. Tiesą sakant, jis visai mielas. Nenoriu jo įžeisti.

Staiga išgirstu pompastiškai atrodantį, baltu smokingu vilkintį vyruką, sakantį savo draugui:

— Tai tik tikimybių teorija, daugiau nieko. Bet kuris iš mūsų šiek tiek pasitreniravęs galėtų pataikyti ir pasirinkti trikampį...

— Ne, negalėtų! — piktai įsiterpiu. — Gerai, parodysiu dar vieną triuką. Parašykite ką nors. Bet ką. Na, kokios nors figūros pavadinimą, vardą, skaičių. Perskaitysiu jūsų mintis ir pasakysiu, ką parašėte.

— Labai gerai, — vyrukas nustebęs šypteli visiems, sėdintiems prie stalo, tarsi sakytų „šįkart jai nusileisiu“ ir išsiima iš kišenės parkerį. — Užrašysiu ant savo servetėlės.

Jis pasitiesia servetėlę ant kelių, kad jos visai nesimatytų. Reikšmingai pažvelgiu į Sadi, ir ji iškart atsiduria jam už nugaros ir pasilenkia pažiūrėti.

— Jis rašo... „Rūkų ir prisirpusių vaisių metas“, — Sadi vypteli. — Baisi rašysena.

— Gerai, — pasipūtėlis pridengia ranka servetėlę ir pakelia akis. — Pasakykite, kokią figūrą nupiešiau.

Vaje, koks pasalūnas!

Maloniai nusišypsau ir ištiesiu į jį rankas, kaip darė Didysis Firenzas.

— Didžioji Lara dabar perskaitys jūsų mintis. Sakote, figūra. Hmm... Kokia tai galėtų būti figūra? Apskritimas... kvadratas... Lyg ir matau kvadratą...

Pasipūtėlis apsikeičia suktomis šypsenėlėmis su šalia sėdinčiu vaikinu. Jis tariasi esąs labai gudrus.

— Atverkite savo sąmonę, pone! — priekaištingai purtau galvą. — Atsikratykite minčių, tokių kaip „Aš geresnis už visus kitus, susirinkusius už šio stalo“! Tokios mintys mane blokuoja!

Vyriškis parausta.

— Tiesą sakant... — pradeda jis.

— Jau žinau, — griežtai jį nutraukiu. — Jau perskaičiau jūsų mintis; jūs nenupiešėte jokios figūros. Niekas neapkvailins Didžiosios Laros. Ant jūsų servetėlės parašyta... — nutylu gailėdamasi, kad šią akimirką nedunda būgnai, — „Rūkų ir prisirpusių vaisių metas“. Prašau parodyti visam stalui savo servetėlę.

Cha! Pasipūtėlis atrodo taip, lyg būtų prarijęs žuvį. Jis lėtai pakelia servetėlę, pasigirsta visuotinis aiktelėjimas, o paskui — plojimai.

— Po velnių, — tiesiai šviesiai drebia jo kaimynas. — Kaip taip padarėte?

Paskui jis kreipiasi į sėdinčiuosius už stalo:

— Ji niekaip negalėjo tų žodžių žinoti.

— Tai toks triukas, — dabar jau ne taip tvirtai sako pasipūtėlis.

— Padarykite dar kartą! Padarykite kam nors kitam! — priešais sėdintis vyras moja kitam stalui. — Ei, Neilai, tau reikia šitai pamatyti. Kuo jūs vardu?

— Lara, — išdidžiai sakau. — Lara Lington.

— Kur jūs mokėtės? — sunkiai alsuodamas murma man į ausį šalia atsiradęs Didysis Firenzas. — Kas jus to išmokė?

— Niekas, — tariau. — Juk sakiau, turiu ypatingų galių. Moteriškų galių, — nesusilaikau nepridūrusi. — O tai reiškia, kad tos galios itin stiprios.

— Puiku, — atkerta jis. — Pamirškit. Pranešiu apie jus sąjungai.

— Eime, Lara, — man iš kitos pusės atsirado Sadi; ji glosto Edui krūtinę. — Noriu šokti. Eime!

— Parodyk dar kelis triukus, — labai tyliai pratariu, kai aplink mūsų stalą ima rinktis visi, norintieji pažiūrėti. — Tik pažvelk į visus šiuos žmones! Galiu su jais kalbėtis, dalinti savo vizitines korteles, užmegzti ryšius...

— Man nerūpi tavo ryšiai! — patempia lūpą Sadi. — Noriu pakratyti užpakaliuką!

— Dar porą kartų, — pratariu prisidengusi burną vyno taure. — O tada eisim. Pažadu.

Bet aš tokia populiari, jog nė nepajuntu, kaip pralekia kone valanda. Visi nori, kad perskaityčiau jų mintis. Visi šioje salėje žino mano vardą! Didysis Firenzas susirinko daiktus ir išėjo. Man dėl to šiek tiek nemalonu, bet, kita vertus, jam nederėjo taip bjauriai elgtis, tiesa?

Buvo pastumti į šoną keli stalai, priekyje surikiuotos kėdės, surinkti žiūrovai. Dabar aš patobulinau pasirodymą — išeinu į šoninį kambariuką, vienas kuris žmogus kažką užrašo ir parodo visiems žiūrovams. Tada grįžtu ir spėju. Iki šiol turėjau atspėti vardus, datas, Biblijos eilutes ir Houmerio Simpsono piešinį. (Tą piešinį man apibūdino Sadi. Laimei, teisingai supratau.)

— O dabar, — reikšmingai nužvelgiu būrelį, — Didžioji Lara parodys dar įspūdingesnį triuką. Perskaitysiu... iškart penkių žmonių mintis!

Nušnara džiugus šurmulys, supliauška aplodismentai.

— Aš! — į priekį išskuba mergina. — Aš!

— Ir aš! — pro kėdes braunasi kita panelė.

— Sėskitės ant kėdžių, — plačiai mosteliu. — Dabar Didžioji Lara išeis, o paskui grįš, kad perskaitytų jūsų mintis!

Pasigirsta plojimai, kažkas linksmai šūkteli, aš kukliai nusišypsau žiūrovams. Einu į šoninį kambarėlį ir atsigeriu vandens. Mano veidas spindi, jaučiuosi neapsakomai pakylėta. Fantastika! Mums reikėtų tuo užsiimti visą darbo dieną!

— Puiku, — pratariu vos uždariusi duris. — Atspėsime mintis paeiliui, neturėtų būti sudėtinga... — nutylu nustebusi. Sadi įsitaisė tiesiai prieš mane.

— Kada ketiname išeiti? — griežtai klausia ji. — Noriu šokti. Čia mano pasimatymas.

— Žinau, — greitai perbraukiu per lūpas blizgiu. — Ir išeisime.

— Kada?

— Sadi, liaukis. Juk taip linksma. Visi kuo puikiausiai leidžia laiką. O tu bet kada gali pašokti!

— Negaliu šokti bet kada! — Sadi piktai pakelia balsą. — Kuri iš mūsų dabar savanaudė? Noriu išeiti! Dabar!

— Ir išeisim! Pažadu. Tik dar vieną triuką...

— Ne! Man jau pakaks tau padėti! Kapstykis, kaip išmanai.

— Sa... — sustingstu pamačiusi, kaip ji dingsta man iš akių. — Sadi, nejuokauk! — Apsisuku, bet neišgirstu jokio atsakymo, niekur jos nematau. — Puiku, labai juokinga. Grįžk.

Šaunu. Ji rimtai supyko.

— Sadi, — nuolankiai suveblenu. — Atleisk. Suprantu, kad tau pikta. Prašau tavęs, sugrįžk, pasikalbėkime.

Jokio atsako. Mažame kambarėlyje mirtinai tylu. Apsižvalgau, ir dabar jau man tikrai neramu.

Negali būti, kad ji išėjo.

Na, negali būti, kad ji taip paprastai ėmė ir mane paliko.

Pašoku išgirdusi, kaip kažkas beldžia į duris; įeina Edas. Dabar jis — neoficialus mano asistentas. Edas rikiuoja savanorius, dalija rašiklius ir popierių.

— Penkių žmonių mintys vienu metu, ką? — įėjęs prataria.

— Aa, — skubu prisiklijuoti šypseną. — Ee, taip! Kodėl gi ne?

— Susirinko nemenkas būrelis. Pasižiūrėti atėjo visi, kurie buvo bare. Liko tik stovimos vietos, — jis pamoja rodydamas į duris. — Pasirengusi?

— Ne! — instinktyviai traukiuosi. — Norėjau pasakyti, kad norėčiau kiek palūkėti. Reikia pravėdinti galvą. Norėtųsi pertraukėlės.

— Nesistebiu. Turbūt reikia labai susikaupti, — Edas atsiremia į durų staktą ir minutėlę žvelgia į mane. — Labai akylai tave stebėjau, bet vis tiek man neaišku. Vis dėlto tai, ką darai... stulbina.

— Oo. Ee... dėkoju.

— Pasimatysim, — Edas išeina ir uždaro duris; aš apsigręžiu.

— Sadi, — desperatiškai sušunku. — Sadi! Sadi!

Taigi. Įkliuvau.

Durys prasiveria, ir išsigandusi krūpteliu. Vėl grįžta kiek sumišęs Edas.

— Pamiršau paklausti, gal ko nors atnešti iš baro?

— Ne, — nusišypsau puse lūpų. — Dėkoju.

— Ar viskas gerai?

— Taip! Žinoma. Aš tik... mėginu sutelkti savo galias. Turiu įsijausti.

— Aišku, — jis supratingai linksi. — Netrukdysiu. — Durys vėl užsidaro.

Velnias. Ką dabar daryti? Po minutėlės visi ims reikalauti, kad išeičiau. Jie manys, kad perskaitysiu jų mintis. Tikėsis iš manęs stebuklų. Krūtinę sukausto baimė.

Yra tik viena išeitis — turiu iš čia dingti. Desperatiškai dairausi po kambarėlį; akivaizdu, kad juo naudojamasi banketų baldams laikyti. Jokio lango. Kampe matau avarinį išėjimą, bet jis užverstas didžiule kokių dešimties pėdų aukščio masyvių auksinių kėdžių krūva. Mėginu pastumti kėdes, bet jos per sunkios. Puiku. Lipsiu per krūvą.

Galutinai pasiryžusi uždedu koją ant vienos kėdės ir pakylu nuo grindų. Paskui — kitą koją. Auksinis lakas slidokas, bet kažkaip lipu. Tarsi kopčiau kopėčiomis — išklibusiomis, išklerusiomis kopėčiomis.

Tik vienintelė bėda — kuo aukščiau lipu, tuo labiau kėdės siūbuoja. Kai pakylu į aštuonių pėdų aukštį, kėdžių krūva pasvyra pavojingu kampu. Tarsi lipčiau į Pasvirusį Auksinių Kėdžių Bokštą; tupiu išsigandusi, susirietusi kone pačioje viršūnėje.

Žengusi dar vieną didžiulį žingsnį, perlipčiau kalno viršūnę ir greitai nusliuogčiau žemyn, tiesiai prie avarinio išėjimo. Tačiau kiekvieną kartą man pajudinus koją, stirta taip sudreba, jog pabūgusi vėl sustingstu. Mėginu pasislinkti į vieną pusę, bet stirta dar labiau susvyruoja. Nedrįsdama žiūrėti žemyn, desperatiškai stveriuosi dar vienos kėdės. Galima numanyti, kad kėdžių bokštas tuoj tuoj sugrius, o grindys atrodo tikrai labai toli.

Giliai įkvepiu. Negaliu amžinai čia sėdėti sustingusi. Nieko neišsėdėsiu. Turiu būti drąsi ir persigauti per stirtą. Žengiu dar vieną platų žingsnį ir padedu koją ant trečios nuo viršaus kėdės. Tačiau perkėlus svorį nuo vienos kojos ant kitos, bokštas taip pasvyra atgal, kad nesusilaikau nesurikusi.

— Lara! — atsilapoja durys ir pasirodo Edas. — Kokį velnią...

— Geeeelbėkit! — griūva visa kėdžių stirta. Žinojau, kad tikrai nereikia lipti...

— Jėzau Kristau! — Edas puola prie manęs, o aš garmu žemyn. Jam nepavyksta manęs sugriebti į glėbį, bet kritimas sušvelnėja, nes mane pristabdo jo galva.

— Ooi!

— Och! — pasitiesiu ant grindų. Edas čiumpa mane už rankos ir padeda atsistoti, paskui susiraukęs trina krūtinę. Man atrodo, kad krisdama netyčia jam įspyriau. — Atsiprašau.

— Ką čia darai? — jis spokso į mane niekaip negalėdamas patikėti savo akimis. — Ar kas nors negerai?

Įbedu siaubo kupiną žvilgsnį į banketų salės duris. Akimis nulydėjęs mano žvilgsnį jis prieina ir jas uždaro.

— Kas yra? — jau švelniau klausia Edas.

— Nemoku daryti stebuklų, — sumurmu vos laikydamasi ant kojų.

— Ką?

— Nemoku daryti stebuklų! — beviltiškai žiūriu į jį.

Edas įtariai mane nužvelgia.

— Bet juk... darei.

— Žinau. Bet daugiau nebegaliu.

Edas kelias sekundes žiūri į mane tylėdamas, o susidūręs su mano žvilgsniu sumirksi. Jis atrodo mirtinai prislėgtas, tarsi tuoj tuoj žlugtų kokia nors milžiniška pasaulinio lygio kompanija ir jam reikėtų sugalvoti meistrišką planą jai išgelbėti.

Bet tuo pačiu metu jis atrodo taip, tarsi labai norėtų nusijuokti.

— Sakai, kad tave apleido paslaptingos rytietiškos minčių skaitymo galios? — galiausiai klausia jis.

— Taip, — pralemenu.

— Bent numanai kodėl?

— Ne, — trinu kojos pirštą vengdama žiūrėti jam į akis.

— Na, tai eik ir pasakyk visiems.

— Negaliu! — suaimanuoju apimta siaubo. — Visi pamanys, kad aš pamišėlė. Juk buvau Didžioji Lara. Negaliu eiti ir pasakyti: „Atsiprašau, bet daugiau nebegaliu taip daryti.“

— Aišku, kad gali.

— Ne, — energingai purtau galvą. — Niekaip negaliu. Turiu eiti. Man reikia dingti.

Vėl imu brautis avarinio išėjimo link, bet Edas čiumpa man už rankos.

— Negali dingti, — griežtai sako jis. — Negali pabėgti. Pamėgink suvaldyti situaciją. Tu viską gali. Eime.

— Kaip galiu? — beviltiškai klausiu.

— Žaisk su jais. Suteik jiems pramogą. Jeigu negali perskaityti jų minčių, priversk juos juoktis. O tada iškart ir išeisim; jų mintyse tu ir liksi Didžioji Lara, — jis gręžte gręžia mane akimis. — O jeigu dabar pabėgsi, tikrai būsi Didžioji Pamišėlė.

Jis teisus. Nenoriu, kad jis būtų teisus, bet taip yra.

— Gerai, — galiausiai pratariu. — Taip ir padarysiu.

— Ar tau dar reikia kiek nors laiko?

— Ne. Laiko turėjau pakankamai. Tik noriu, kad viskas baigtųsi. O tada išeisim?

— Tada išeisim. Sutarta, — ir vėl šmėsteli šypsenėlė. — Sėkmės.

— Ačiū, — jau dvi šypsenos, noriu pridurti. (Bet nepriduriu.)

Edas žengia pro duris, aš nuseku paskui; man kažkaip pavyksta eiti aukštai iškelta galva. Išgirstu šurmuliuojančius pokalbius, kurie nutyla vos man pasirodžius, o paskui sugriaudi aplodismentai. Girdžiu iš galo salės ataidinčius švilpčiojimus, kažkas mane filmuoja mobiliuoju telefonu. Manęs taip ilgai nebuvo; turbūt jie mano, kad parengiau stulbinantį finalą.

Penkios aukos jau sėdi ant kėdžių su popieriaus lapais ir rašikliais rankose. Nusišypsau sėdintiesiems ir pažvelgiu į būrį.

— Ponios ir ponai, atleiskite, kad užtrukau. Šįvakar aš buvau atvėrusi savo sąmonę daugeliui minčių srautų. Atvirai kalbant... mane sukrėtė tai, ką pamačiau. Sukrėtė! Jūs, — sukiojuosi palei pirmąją merginą, prispaudusią prie krūtinės popieriaus lapą. — Aš, aišku, žinau, ką nupiešėte, — atsainiai mosteliu ranka, tarsi ji būtų nupiešusi nei šį, nei tą. — Tačiau daug įdomesnis faktas, kad jūsų kontoroje yra vyriškis, kuris, jūsų manymu, išties dailus. Neneikite!

Mergina nurausta, ir jos atsakymą paskandina trankus juokas.

— Tai Bleikis! — kažkas šūkteli, ir juokas nugriaudi dar garsiau.

— Jūs, pone! — atsisuku į vyruką trumpai kirptais plaukais. — Sakoma, kad dauguma vyrų apie seksą galvoja kas trisdešimt sekundžių, tačiau jūs — daug daug dažniau, — vėl juoko pliūpsniai, o aš skubu gręžtis į kitą vyriškį. — O štai jūs, pone, kas trisdešimt sekundžių galvojate apie pinigus.

Vyriškis pratrūksta kvatotis.

— Ji tikrai nelemta minčių skaitytoja! — sušunka jis.

— Gaila, bet jūsų mintys per daug užpiltos alkoholiu, kad galėčiau jas perskaityti, — geraširdiškai nusišypsau ant ketvirtos kėdės sėdinčiam apkūniam vaikinui. — O kalbant apie jus... — nutylu žvelgdama į merginą, sėdinčią ant penktos kėdės. — Jums siūlyčiau niekada niekada nepasakoti mamai apie tai, apie ką dabar galvojote, — lengvai ją erzindama kilsteliu antakius, bet mergina nekilsteli.

— Ką? — susiraukia ji. — Apie ką kalbate?

Šūdas.

— Juk žinote, — prisiverčiu ir toliau ramiai šypsotis. — Jūs žinote...

— Ne, — flegmatiškai purto galvą mergina. — Nė nenutuokiu, apie ką kalbate.

Žiūrovų balsai nutilo. Į mus atgręžti smalsūs veidai.

— Ar man pasakyti paraidžiui? — dabar jau šypsausi per prievartą. — Tas... mintis? Konkrečiai tas mintis, kurios ką tik sukosi jūsų galvoje... — tuoj prieisiu liepto galą. — Ką tik dabar...

Staiga jos veidą iškreipia siaubas.

— Oo, Dieve. Jūs apie tai. Jūs teisi.

Man kažkaip pavyksta suturėti palengvėjimo atodūsį.

— Didžioji Lara visada teisi! — įmantriai nusilenkiu. — Likite sveiki, iki kitų susitikimų.

Publikai plojant, greitai žingsniuoju prie Edo.

— Paėmiau tavo rankinuką, — sumurma jis tebeaidint plojimams. — Nusilenk dar kartą ir eisim.

Kol saugiai neišeiname į gatvę, nekvėpuoju. Oras gaivus, pučia šiltas vėjelis. Viešbučio durininkas apsuptas taksi laukiančių žmonių pulkelių, bet aš nenoriu rizikuoti sutikti ką nors iš vakarieniavusiųjų, galbūt panorėsiančių su manimi paplepėti, todėl greitai nužingsniuoju šaligatviu.

— Puikiai padirbėjai, Didžiuke, — prataria prie manęs prisigretinęs Edas.

— Dėkoju.

— Tik gaila tų dingusių stebuklingų galių, — jis klausiamai į mane žiūri, bet deduosi nepastebinti.

— Na, taip, — nerūpestingai trukteliu pečiais. — Čia jos yra, čia nėra; vis tos Rytų paslaptys... Jeigu eisime šituo keliu... — pašnairuoju į kelio ženklą, — galėsime susistabdyti taksi.

— Aš tavo rankose, — sako Edas. — Nepažįstu šio rajono.

Mane tikrai ima pykinti toks Londono nepažinimas.

— Ar yra koks nors rajonas, kurį pažįsti?

— Pažįstu kelią į darbą, — gūžteli pečiais Edas. — Dar žinau, kad priešais pastatą, kuriame dirbu, yra parkas. Žinau, kaip nueiti į maisto produktų parduotuvę „Whole Foods“.

Puiku, taip ir žinojau. Kaip jis drįsta atvykti į tokį nuostabų miestą ir nė trupučio juo nesidomėti?

— Ar nemanai, kad esi labai siaurų pažiūrų arogantiškas žmogus? — sustoju kaip įkirsta. — Ar nemanai, kad atvykęs gyventi į kokį nors miestą turėtum gerbti jį tiek, kad stengtumeisi jį pažinti? Londonas — vienas iš žaviausių, istoriškiausių, nuostabiausių miestų pasaulyje! O prakeikta maisto produktų parduotuvė „Whole Foods“!.. Tai amerikietiška parduotuvė! Nejau negalėtum apsipirkinėti „Waitrose“? — pakeliu balsą. — Norėčiau paklausti, kodėl susiradai čia darbą, jei visai nesidomi pačia vieta? Ką ketinai veikti?

— Ketinau apžiūrėti miestą su savo sužadėtine, — ramiai atsako Edas.

Jo atsakymas šiek tiek apkarpo man sparnelius.

Sužadėtine? Kokia sužadėtine?

— Na, kol ji nenutraukė draugystės su manimi, likus savaitei iki mums čia atvykstant, — toliau ramiai dėsto Edas. — Ji paprašė, kad jos kompanija atiduotų jai skirtą darbo vietą Londone kam nors kitam. Matai, man iškilo dilema — vykti į Angliją, susikoncentruoti į darbą ir dirbti kiek įmanoma geriau, arba likti Bostone žinant, kad ją matysiu kone kiekvieną dieną. Ji dirbo tame pačiame pastate kaip ir aš, — jis minutėlei nutyla prieš pridurdamas: — Ją ir jos mylimąjį.

— Ooo, — spoksau į Edą sunerimusi. — Atsiprašau. Aš... nenumaniau.

— Nieko baisaus.

Jo veidas toks neįskaitomas, jog atrodo, kad jam visa tai visai nerūpi, bet aš jau imu perkąsti šį nejautros stilių. Jam rūpi, aišku, kad rūpi. Staiga suraukti jo antakiai tampa iškalbingesni. Ir tasai uždarumas. Ir nuvargęs balsas, kuriuo jis kalbėjo restorane. Dieve, kokia kalė toji jo sužadėtinė. Dabar aiškiai ją įsivaizduoju — dideli balti amerikietiški dantys, banguojantys plaukai ir bateliai žudikai. Galiu lažintis, kad jis jai nupirko masyvų žiedą. Galiu lažintis, kad ji to žiedo negrąžino.

— Turėjo būti siaubinga, — pralemenu mums vėl pajudėjus.

— Tupėjau kelionių vadovų, — jis žingsniuoja įbedęs akis į priekį. — Buvau numatęs maršrutų. Buvau suplanavęs milijonus išvykų. Stratfordas prie Eivono... Škotija... Oksfordas... Tačiau visos kelionės buvo suplanuotos kartu su Korina. Paskui nebeliko jokio žavesio.

Išvystu viziją — krūva kelionių vadovų, visos knygos išmargintos pastabų, prirašytos nuostabių planų. Paskui atitokstu. Man jo gaila; turbūt turėčiau užsičiaupti ir liautis gadinusi jam gyvenimą. Bet kažkoks už mane stipresnis instinktas gena pirmyn.

— Vadinasi, tu kiekvieną dieną tuo pačiu keliu eini į darbą, o paskui grįžti, — pasakau. — Niekada nesižvalgai nei kairėn, nei dešinėn. Nueini į maisto produktų parduotuvę, pereini parką ir grįžti; ir viskas.

— Man pakanka.

— Ar ilgai čia gyveni?

— Penkis mėnesius.

— Penkis mėnesius? — pakartoju apimta siaubo. — Ne. Negali taip egzistuoti. Negali gyventi tematydamas siaurą tuneliuką. Privalai atsimerkti ir apsižvalgyti. Privalai gyventi toliau.

— Gyventi toliau, — pašaipiai pakartoja jis. — Ohoho. Teisybė. Daugiau niekas nieko ir nepatarė.

Puiku; akivaizdu, jog aš ne pirmoji, mėginusi jį prablaškyti drąsinančiomis kalbomis. Labai blogai.

— Po dviejų mėnesių išvykstu, — trumpai drūtai pareiškia Edas. — Ir visai nesvarbu, pažinsiu Londoną ar ne.

— Vadinasi, tik plūduriuoji, egzistuoji, lauki, kol geriau pasijusi? Žinai, niekada nepasijusi geriau! Niekada, jei nemėginsi kapstytis! — galingu srautu prasiveržia mano įtūžis. — Tik pažiūrėk į save — dalini kitiems savo užrašus, siuntinėji elektronines žinutes mamai, sprendi kitų problemas, nes nenori galvoti apie save! Atleisk, bet nugirdau tave kalbantį greito maisto restoranėlyje, — baugščiai priduriu Edui pakėlus galvą. — Jeigu ketini apsigyventi kokioje nors vietoje — nesvarbu, kuriam laikui, — turi į ją įaugti. Antraip negalėsi gyventi iš tikrųjų. Antraip tik funkcionuosi. Galiu lažintis, kad nė daiktų deramai neišsikrovei, taip?

— Kartais taip jau nutinka... — Jis nutyla, o žengęs kelis žingsnius kalba toliau: — Namų tvarkytoja iškrovė.

— Na, matai, — patraukiu pečiais, ir kone koja kojon toliau žingsniuojame tylėdami. — Žmonės skiriasi, — galiausiai pratariu. — Toks gyvenimas. Ir negalima gyventi mąstant apie tai, kaip galėjo būti. Reikia žiūrėti, kas yra.

Tardama šiuos žodžius, pajuntu keistą deja vu. Man atrodo, kad kartą man panašiai kalbėjo tėtis apie Džošą. Tiesą sakant, gali būti, kad ištarė tokius pačius žodžius.

Bet tada viskas buvo kitaip. Noriu pasakyti, kad manasis scenarijus tikrai buvo visai kitoks. Mes su Džošu neplanavome jokios kelionės, tiesa? Nesirengėme keltis į kitus miestus. O dabar mes vėl kartu. Absoliučiai kitoks scenarijus.

— Gyvenimas — kaip eskalatorius, — išmintingai priduriu.

Kai šitaip man sako tėtis, labai supykstu, nes jis paprasčiausiai manęs nesupranta. Bet kažkodėl viskas atrodo kitaip, kai patarimus duodi pats.

— Eskalatorius? — pakartoja Edas. — O aš maniau, kad šokoladinių saldainių dėžutė.

— Ne, tikrai eskalatorius. Matai, juk tave vis tiek kelia, — gestais pavaizduoju kylantį eskalatorių. — Ir vis tiek gali grožėtis vaizdu ir kildamas pasinaudoti kokia nors pasitaikiusia galimybe. Kitaip gali būti per vėlu. Taip man sakė tėtis, kai buvau išsiskyrusi su tuo... tuo vaikinu.

Edas žengia dar kelis žingsnius.

— Ar pasinaudojai jo patarimu?

— Eee... na... — nubraukiu nuo akių plaukus vengdama Edo žvilgsnio. — Lyg ir taip.

Edas sustoja ir liūdnai pažvelgia į mane.

— Ar toliau „kabinaisi į gyvenimą“? Ar buvo lengva? Esu velniškai tikras, kad nebuvo.

Atsikrenkščiu mėgindama laimėti laiko. Juk šiuo atveju nebūtų tikslu kalbėti remiantis mano pavyzdžiu, tiesa?

— Žinai, yra daugybė pasakymo „kabintis į gyvenimą“ apibrėžimų, — stengiuosi nutaisyti išmintingą toną. — Yra daug visokių interpretacijų. Kiekvienas turi kabintis taip, kaip jam atrodo.

Tiesą sakant, net nežinau, ar norėčiau toliau leistis į šį pokalbį. Gal dabar būtų tinkamiausias laikas susistabdyti taksi.

— Taksi! — mosteliu ranka prieš važiuojantį taksi automobilį, bet jis nesustoja, nors ir dega žalia lemputė. Negaliu pakęsti, kai jie taip elgiasi.

— Leisk man.

Edas žengia prie šaligatvio krašto, o aš išsitraukiu mobilųjį telefoną. Kartais naudojuosi vienos labai šaunios taksi kompanijos paslaugomis. Gal jie galėtų atvažiuoti ir mus paimti. Einu į kažkokį tarpdurį, surenku numerį ir laukiu, kol galiausiai sužinau, kad šįvakar visi automobiliai užimti ir reikės pusvalandį palaukti.

— Nieko gera, — išeinu iš tarpdurio ir pamatau kaip įbestą ant šaligatvio stovintį Edą. Jis nė nemėgina stabdyti taksi. — Nepasisekė? — klausiu nustebusi.

— Lara, — jis atsisuka į mane. Jo veidas suglumęs, akys kaip stiklinės. Gal jis vartoja narkotikus, ar ką? — Man atrodo, kad mums reikėtų kur nors eiti pašokti.

— Ką? — apstulbusi spoksau į jį.

— Manau, kad mums reikėtų pašokti, — linkteli jis. — Būtų puiku būtent taip baigti šį vakarą. Man kažkaip netikėtai šovė tokia mintis.

Negaliu patikėti. Sadi.

Apsisuku žvalgydamasi po gatvę, mėgindama ką nors įžiūrėti tamsoje, ir staiga pamatau ją, plevenančią prie gatvės žibinto.

— Tu! — piktai šūkteliu, bet Edas, atrodo, nė neišgirsta.

— Netoli yra naktinis klubas, — sako jis. — Eime. Truputį pašoksime. Puiki mintis. Turėjau ir anksčiau susivokti.

— Iš kur žinai, kad čia yra naktinis klubas? — atkertu. — Juk nepažįsti Londono!

— Taip, teisybė, — linksi Edas pats apstulbęs. — Bet tikrai esu įsitikinęs, kad šioje gatvėje yra naktinis klubas, — mosteli ranka. — Štai ten, trečias pastatas kairėje pusėje. Reikėtų nueiti pasižiūrėti.

— Norėčiau, — maloniai pratariu, — tik turėčiau paskambinti. Turiu su kai kuo pasikalbėti, — reikšmingai pažvelgiu į Sadi. — Jeigu nepavyks pasikalbėti, negalėsiu eiti šokti.

Nepatenkinta Sadi nusileidžia ant šaligatvio, o aš deduosi renkanti telefono numerį. Aš taip ant jos pykstu, jog net nežinau, nuo ko pradėti.

— Kaip galėjai mane taip palikti? — tyliai drebiu. — Jaučiausi visai sugniuždyta!

— Nesijautei! Labai gerai išsisukai. Viską mačiau.

— Tu ten buvai?

— Prastokai jaučiausi, — sako Sadi žvelgdama man per petį. — Grįžau įsitikinti, ar tau viskas gerai.

— Na, labai tau ačiū, — sarkastiškai atsakau. — Tikrai padėjai. O ką dabar visa tai reiškia? — rodau į Edą.

— Noriu šokti! — nieko nepaisydama sako Sadi. — Turėjau imtis kraštutinių priemonių.

— Ką tu jam padarei? Jis visai pritrenktas!

— Aš jį šiek tiek... pagąsdinau, — išsisukinėja Sadi.

— Pagąsdinai?

— Nežiūrėk į mane taip! — staiga Sadi pradeda pulti. — Man nebūtų reikėję nieko gąsdinti, jei nebūtum buvusi tokia savanaudė. Suprantu, jog tau svarbi karjera, bet aš noriu eiti pašokti! Žmoniškai pašokti! Juk žinai, kad noriu. Štai todėl čia ir esame. Juk šis vakaras turėjo būti mano. Bet tu viską užėmei, ir man nė neliko kur nosies įkišti! Taip neteisinga!

Atrodo, kad Sadi tuoj pravirks. Staiga dabar jau aš pasijuntu blogai. Turėjo būti jos vakaras, o aš ėmiau ir jį užgrobiau.

— Gerai. Tu teisi. Eime pašokti.

— Nuostabu! Mes taip šauniai pasilinksminsim. Štai čia... — vėl puikiai nusiteikusi Sadi veda mane kažkokiomis mažytėmis gatvelėmis, kuriomis niekada nevaikščiojau. — Jau beveik priėjome... Čia!

Nedidelis klubas pavadintas „Blykstės šokių klubu“. Niekada nesu apie tokį girdėjusi. Lauke stovi du mieguisti apsaugininkai, kurie nieko neklausinėję mus įleidžia.

Lipame žemyn menkai apšviestais mediniais laiptais ir atsiduriame raudonu kilimu išklotame dideliame kambaryje su sietynais, šokių aikštele, baru; prie baro sėdi du paniurę vyriokai, apsitempę odinėmis kelnėmis. Programos vedėjas stovi ant mažutytės scenos ir groja braukydamas kažkokią plokštelę. Niekas nešoka.

Ar Sadi nieko geriau nesugebėjo surasti?

— Sadi, klausyk, — sumurmu Edui nuėjus prie neoninėmis lemputėmis apšviesto baro. — Yra ir geresnių klubų nei šis. Jeigu tikrai nori šokti, reikėtų eiti į kokį nors padoresnį...

— Sveiki, — mano mintis nutraukia kažkieno balsas. Atsigręžiu ir pamatau grakščią, į penktą dešimtį įkopusią moterį išsišovusiais skruostikauliais, vilkinčią juodą palaidinę, timpes ir plonytį sijoną. Išblukę raudoni plaukai surišti į mazgelį, akys apvedžiotos kreivoka linija; moteris atrodo sunerimusi. — Ar atėjote į čarlstono pamoką?

Į čarlstono pamoką?

— Atleiskite, — toliau kalba moteris. — Staiga prisiminiau, kad buvome susitarusios, — ji nuryja žiovulį. — Jūs Lara, tiesa? Vilkite išties tinkamus drabužius!

— Atsiprašau, — nusišypsau imdama telefoną ir gręždamasi į Sadi. — Ką padarei? — sumurmu. — Kas ji?

— Tau reikia mokytis, — nė neketindama apgailestauti sako Sadi. — Ji — mokytoja; gyvena nedideliame kambarėlyje, viršuje. Paprastai pamokos vyksta dienos metu.

Spoksau į Sadi negalėdama patikėti.

— Ar tu ją pažadinai?

— Turbūt pamiršau užsirašyti, kad susitarėme susitikti, — man vėl atsisukus kalba moteris. — Paprastai taip nebūna, bet... ačiū Dievui, kad prisiminiau! Lyg perkūnas iš giedro dangaus pervėrė mintis, kad čia lauksite.

— Štai tavo gėrimas, — prie manęs prieina Edas. — O kas čia?

— Esu jūsų šokių mokytoja Geinor, — ji kiek sutrikusi ištiesia ranką, Edas ją paima. — Ar nuo seno domitės čarlstonu?

— Čarlstonu? — Edas menkai ką nutuokia.

Mane tuoj ištiks isterija. Tiesą sakant, Sadi visada padaro taip, kaip nori ji. Ji nori, kad šoktume čarlstoną. Ir šoksime čarlstoną. Esu jai skolinga. Vadinasi, šoksime čia ir dabar.

— Taigi! — pergalingai nusišypsau Edui. — Pasirengęs?

O iš tikrųjų čarlstonas pareikalauja daugiau energijos, nei galėtų atrodyti. Šokis tikrai sudėtingas. Turi būti labai koordinuotas. Po valandos man jau skauda rankas ir kojas. Niekam jokio gailesčio. Daug prasčiau nei pratimai kojytėms, užpakaliukui ir pilvukui. Tarsi bėgtum maratoną.

— Ir pirmyn, ir atgal... — suokia šokių mokytoja. — Ir pasukam pėdutes...

Nebegaliu tų pėdučių sukioti. Man jos tuoj nukris. Ir toliau nuolat painioju kairę ir dešinę pusę, netyčia užvožiu Edui per ausį.

„Čarlstonas, čarlstonas...“ — skamba muzika, visą klubą užliedama žvaliais ritmais. Nuo pat pamokos pradžios mus tylėdami stebi du nustėrę, odinėmis kelnėmis apsitempę vyriokai prie baro. Atrodo, šokių pamokos vakarais šiame klube ganėtinai įprastos. Bet, kaip sako Geinor, visi nori išmokti šokti salsą. Ji jau penkiolika metų nemokė čarlstono. Manau, kad ji labai patenkinta, jog atėjom.

— Žingsnelis, išmetam kojytę... mostas rankytėmis... labai gerai!

Aš taip mojuoju rankomis, kad jų net nebejaučiu. Mano suknelės klostės siūbuoja pirmyn atgal. Edas negailestingai mala rankomis ties keliais. Kai į jį pažvelgiu, jis nusišypso, bet aiškiai matau, jog yra per daug susikaupęs, kad kalbėtų. Tiesą sakant, jo kojos darbuojasi labai mikliai. Įspūdinga.

Pažvelgiu į palaimingai šokančią Sadi. Ji nuostabi. Daug daug geriau nei mokytoja. Ji mėto kojas pirmyn atgal atlikdama milijonus įvairiausių žingsnelių ir, atrodo, visai neuždūsta.

Na, sutikime, kad ji nė neturi kaip uždusti.

„Čarlstonas, čarlstonas...“

Sadi sugauna mano žvilgsnį, nusišypso ir panirusi į ekstazę atmeta galvą. Tikriausiai ji jau seniai taip nežibėjo šokių aikštelėje. Reikėjo anksčiau apie tai pamąstyti. Dabar jaučiuosi tokia netikėlė. Nusprendžiu, kad nuo šiandien čarlstoną šoksim kiekvieną vakarą. Darysime viską, ką ji labiausiai mėgo trečiame dešimtmetyje.

Tik bėda, kad dabar man jau diegia visus šonus. Sunkiai alsuodama traukiuosi į šokių aikštelės pašalį. Dabar man tereikia padaryti taip, kad Edas pašoktų su Sadi. Jie vieni du. Kažkaip. Tada tikrai jausiuosi surengusi jai vakarėlį.

— Ar viskas gerai? — paskui mane seka Edas.

— Taip. Puikiai, — šluostausi servetėle kaktą. — Tai sunkus darbas!

— Jums labai gerai sekėsi! — prie mūsų prieina Geinor ir staiga prasiveržus emocijoms sukerta su mumis rankomis. — Jūsų pora labai daug žadanti! Manau, galėtumėte toli eiti! Ar susitiksime kitą savaitę?

— Ee... galbūt, — nedrįstu pažvelgti į Edą. — Aš tau paskambinsiu, gerai?

— Paliksiu grojančią muziką, — entuziastingai sako mokytoja. — Galite pasipraktikuoti!

Mažais šokėjos žingsneliais jai tipenant per aikštelę niukteliu Edui.

— Ei, noriu pažiūrėti, kaip šoki. Eik ir pašok truputį vienas.

— Gal pablūdai?

— Eik! Prašau! Tau labai gerai sekasi tie vienas-du mostai rankomis. Noriu pažiūrėti, kaip darai. Prašauuuu...

Puikiai nusiteikęs Edas perverčia akimis ir eina į aikštelę.

— Sadi! — sušnypščiu ir mosteliu Edo pusėn. — Greitai! Tavo partneris jau laukia!

Supratusi, ką turiu galvoje, Sadi išpučia akis. Po pusės sekundės ji jau ten, prie Edo, iš džiaugsmo žibančiomis akimis.

— Taip, norėčiau pašokti, — girdžiu ją sakančią. — Labai ačiū!

Edui pradėjus mėtyti kojas pirmyn ir atgal, ji puikiai prie jo prisiderina. Sadi tokia laiminga. Jai taip gera. Ji uždėjusi rankas jam ant pečių, prožektorių šviesoje žvilga apyrankės, švysčioja plaukai, liejasi muzika, tarsi žiūrėčiau seną filmą...

— Pakaks, — nusijuokęs staiga sako Edas. — Man reikia partnerės. — Didžiam mano liūdesiui, jis prasibrauna pro Sadi ir eina manęs link.

Matau sutrikusį Sadi veidą. Žiūrėdama, kaip jis eina iš aikštelės, ji atrodo tokia prislėgta. Susiraukiu nežmoniškai gailėdamasi, kad jis jos nemato, kad nežino...

— Atleisk, — sužiopčioju Sadi, kai Edas tempia mane į aikštelę. — Man tikrai labai gaila.

Mes dar kiek pašokame, o paskui grįžtame prie stalelio. Negaliu nesidžiaugti įdėjusi tiek pastangų; Edas irgi atrodo puikiai nusiteikęs.

— Edai, ar tiki angelais sargais? — impulsyviai paklausiu. — Arba vaiduokliais? Arba dvasiomis?

— Ne. Tokiais dalykais netikiu. Kodėl klausi?

Pasilenkiu prie jo lyg kokia sąmokslininkė.

— O kas, jei pasakyčiau, jog šioje salėje yra angelas sargas, norintis numauti tau kelnes?

Edas ilgai į mane žiūri.

— “Angelas sargas“ — tai vyriškos lyties prostitutės metafora?

— Ne! — nusijuokiu. — Pamiršk.

— Puikiai praleidau laiką.

Jis ištuština taurę ir man nusišypso. Šypsena plati, tokia, kokia ir turėtų būti. Primerktos akys ir kakta be raukšlelių, viskas taip, kaip reikia! Man norisi sušukti: „Opa! Pagaliau!“

— Ir aš.

— Nesitikėjau taip baigti šio vakaro, — jis apsidairo po nedidelį klubą. — Bet čia tikrai šaunu!

— Čia viskas kitaip, — linkteliu.

Jis atplėšia maišelį su skrudintais riešutais ir pasiūlo man, o aš žiūriu, kaip jis godžiai juos triauškia. Nors Edas atrodo atsipalaidavęs, kaktoje vis tiek šiek tiek matosi raukšlelės.

Na, nieko keista. Jis turi dėl ko nerimauti. Galvodama apie tai neįstengiu nuslopinti gailesčio. Prarado sužadėtinę... Pradėjo dirbti nepažįstamame mieste. Savaitė po savaitės stumiasi per gyvenimą nė nejausdamas jo skonio. Turbūt tikrai gerai, kad jis atėjo pašokti. Tikriausiai tai linksmiausia jo pramoga per pastaruosius mėnesius.

— Edai, — pratariu nė pati nesusivokusi. — Leisk tau aprodyti miestą. Pamatysi Londoną. Nusikaltimas, kad iki šiol nematei. Daug ką parodysiu. Gal kada savaitgalį?

— Norėčiau, — atrodo, jis nuoširdžiai sujaudintas. — Dėkoju.

— Nėra už ką! Susirašysime elektroninėmis žinutėmis.

Mes vienas kitam nusišypsom, ir nežymiai truktelėjusi pečiais ištuštinu taurę su kokteiliu iš apelsinų likerio, konjako ir citrinų sulčių. (Sadi liepė man jį užsisakyti. Labai šlykštus.)

Edas pažvelgia į laikrodį.

— Na, ar pasirengusi eiti?

Nužvelgiu šokių aikštelę. Sadi vis dar tvirtai laikosi, mala rankomis ir kojomis nė neketindama pasiduoti nuovargiui. Nieko keista, kad trečiame dešimtmetyje visos merginos buvo tokios lieknos.

— Eime, — linkteliu. Sadi galės mus pasivyti, kai to panorės.

Išeiname į ramią naktį. Dega gatvės žibintai, nuo grindinio kyla rūkas, gatvės tuščios. Patraukiame link gatvės kampo ir po poros minučių susistabdome porą taksi. Vilkėdama plonytę suknelę ir nudėvėtą apsiaustą jau pradedu drebėti. Edas mane palydi į pirmą taksi automobilį ir stabteli laikydamas pravertas dureles.

— Ačiū, Lara, — sako jis oficialiu, jam įprastu balsu. Man jau pradeda patikti toks jo tonas. — Puikiai praleidau laiką. Buvo... šaunus vakaras.

— Tikrai! — pasitaisau po visų šokių nusmukusią kepuraitę, Edo lūpos linksmai krypteli.

— Na, ar man užsimauti getrus, kai eisime žvalgytis po miestą?

— Būtinai, — linkteliu. — Ir užsidėk cilindrą.

Edas juokiasi. Man atrodo, kad aš pirmą kartą išgirstu jį juokiantis.

— Labanakt, trisdešimtųjų panele.

— Labanakt, — uždarau dureles, ir taksi nurieda.

Septynioliktas skyrius

Kitą rytą jaučiuosi kiek apsvaigusi. Ausyse skamba čarlstono muzika, mintyse nuolat blykčioja Didžiosios Laros vardas. Viskas atrodo tarsi sapnas.

Bet juk iš tikrųjų — visai ne sapnas, nes vėl atėjusi į darbą elektroninio pašto dėžutėje randu Klerės Forteskju gyvenimo aprašymą. Štai ir rezultatas!

Kai žinutę išspausdinu, Keitės akys pasidaro kaip lėkštelės.

— Kas čia, po galais? — klausia ji, įbedusi akis į gyvenimo aprašymą. — Klausyk, ji turi verslo magistro laipsnį! Ji buvo apdovanota premija!

— Žinau, — nerūpestingai atsakau. — Ji — aukščiausios klasės rinkodaros direktorė. Vakar vakare teko pabendrauti. Ji bus įtraukta į trumpąjį „Leonido sporto prekių“ kandidatų sąrašą.

— O ar ji žino, kad įtraukta į sąrašą? — susijaudinusi klausia Keitė.

— Taip! — atšaunu truputėlį išraudusi. — Aišku, kad žino.

Iki dešimtos trumpasis sąrašas jau baigtas ir išsiųstas Žanetai Greidi. Drimbų į kėdę ir nusišypsau Keitei, neatplėšiančiai akių nuo kompiuterio ekrano.

— Radau tavo nuotrauką! — sako ji. — Fotografuota vakarykštės vakarienės metu. „Lara Lington ir Edas Harisonas atvyksta į Verslo žmonių surengtą vakarienę“ — sutrikusi Keitė dvejoja. — Kas jis? Maniau, kad tu ir vėl su Džošu.

— Ai, taip, aš ir esu su Džošu, — iškart atsakau. — Edas tik... tarpininkas verslo klausimais.

— Aa, taip taip, — Keitė svajingai žvelgia į kompiuterio ekraną. — Jis labai neblogai atrodo, tiesa? Na, Džošas — taip pat, — skuba pasitaisyti Keitė. — Tik kitaip.

Atvirai kalbant, ji visai neturi skonio. Džošas atrodo milijoną kartų geriau nei Edas. Beje, prisimenu, kad jau kuris laikas nieko apie Džošą nežinau. Geriau jam paskambinsiu, na, gal jo telefonas sugedo, gal jis siuntinėja man žinutes ir stebisi, kodėl nesulaukia atsakymo.

Laukiu, kol Keitė eis į vonią, kad likčiau viena, ir surenku Džošo biuro telefono numerį.

— Džošas Baretas.

— Čia aš, — pratariu meiliu balseliu. — Kaip kelionė?

— Oo, sveika. Puiki.

— Pasiilgau tavęs!

Pauzė. Net neabejoju, kad Džošas kažką atsakė, bet prastai jį girdžiu.

— Pamaniau, gal sugedo tavo telefonas? — priduriu. — Nuo vakar ryto iš tavęs negavau nė vienos žinutės. Ar manosios žinutės tave pasiekia?

Ir vėl kažkoks neaiškus murmesys. Kas darosi su tuo ryšiu?

— Džošai? — pabarbenu į ragelį.

— Alio, — staiga jo balsas nuskamba labai aiškiai. — Taip, jau klausau.

— Tai ar man šįvakar užeiti?

— Negali šįvakar niekur eiti! — iš kažin kur atsiranda Sadi. — Šįvakar — madų demonstravimo renginys! Imsime vėrinį!

— Žinau, — sumurmu ranka pridengdama ragelį. — Paskui. Pirmiausia turiu kai ką sutvarkyti, — toliau kalbu Džošui. — Bet gal galėčiau užsukti apie dešimtą?

— Puiku, — Džošas kažkoks išsiblaškęs. — Tiesą sakant, šįvakar pas mus darbe balius.

Ir vėl darbas? Jis pavirs į darboholiką.

— Gerai, — supratingai atsakau. — Na, tai gal rytoj kartu papietautume? Galėtume sutarti.

— Žinoma, — patylėjęs atsako Džošas. — Puiku.

— Myliu tave, — švelniai pratariu. — Negaliu sulaukti, kol tave pamatysiu.

Tyla.

— Džošai?

— Ee... taip. Ir aš. Iki, Lara.

Padedu ragelį ir atsisėdu. Lyg ir jaučiuosi nepatenkinta, tik nežinau kodėl. Viskas puiku. Viskas gerai. Tai kodėl jaučiuosi taip, tarsi kažko trūktų?

Noriu dar kartą paskambinti Džošui ir paklausti: „Ar viskas gerai? Gal norėtum pasikalbėti?“ Bet negaliu. Jis pamanys, kad mane ir vėl kas nors apsėdo, nors iš tikrųjų taip nėra, aš tik mąstau. Juk žmonėms leidžiama mąstyti, tiesa?

Vis dėlto. Kad ir kaip ten būtų.... Pirmyn.

Nedelsdama atsisuku į kompiuterio ekraną ir elektroninio pašto dėžutėje randu Edo žinutę. Ohoho, koks greitas.

Labas, trečio dešimtmečio panele. Vakaras buvo šaunus. O dėl draudimo...

gal tau vertėtų paskaitinėti šitą tinklapį. Girdėjau, kad jie gerai dirba. Edas

Spusteliu žinutėje esančią nuorodą ir randu tinklapį, nedidelėms kompanijoms siūlantį mažesnes draudimo įmokas. Tikras Edas: vos užsimenu apie kokią nors bėdą, ir jis akimirksniu randa sprendimą. Sujaudinta spusteliu mygtuką „Atsakyti“ ir greitai surenku tekstą:

Dėkoju, trečio dešimtmečio vaikine. Man labai malonu. Tikiuosi, jau nubraukei dulkes nuo ekskursijų po Londoną vadovo.

RS. Ar dar neparodei bendradarbiams, kaip šoki čarlstoną?

Atsakymo sulaukiu iškart.

Ar sumanei mane šantažuoti?

Sukikenu ir imu naršyti po internetą ieškodama šokančios poros nuotraukos“ kurią galėčiau jam nusiųsti.

— Kas taip juokinga? — klausia Sadi.

— Nieko, — uždarau internetinį langą.

Nesakysiu Sadi, kad susirašinėju su Edu. Ji tokia egoistė, dar ką nors ne taip supras. Arba dar blogiau — pradės diktuoti nesibaigiančias žinutes, prikimštas kvailo trečio dešimtmečio žargono.

Ji pradeda skaityti ant mano stalo padėtą atverstą mados žurnalą ir po kelių akimirkų paliepia:

— Versk.

Tai naujas jos įprotis. Tiesą sakant, ganėtinai bjaurus. Tapau jos verge, vartančia puslapius.

— Ei, Lara! — į kabinetą įlekia Keitė. — Tau — specialus siuntinukas!

Ji man paduoda ryškiai rožinį voką, išmargintą drugeliais ir boružėlėmis, su viršuje išraitytu „Sijonėlių ir perlų“ ženklu. Atplėšiu voką ir randu Deimos asistentės raštelį.

Deima mano, kad jums turėtų patikti. Iki malonaus susitikimo šįvakar!

Randu lapą su nurodytomis visomis mados renginio smulkmenomis, taip pat ir laminuotą kortelę su grandinėle, ant kurios užrašyta „VIP leidimas lankytis užkulisiuose“. Vajė... Niekada nesu buvusi VIP. Nesu buvusi ir ypatinga viešnia.

Vartau tarp pirštų kortelę mąstydama apie šį vakarą. Pagaliau atgausime vėrinį! Po tiek laiko. O tada...

Staiga mintys nustoja suktis. Tada... kas? Sadi sakė, jog negalės nurimti, kol neras vėrinio. Štai kodėl ji man vaidenasi. Štai kodėl ji čia. Tai kas nutiks tada, kai ji tą vėrinį atgaus? Ji negali...

Na, juk ji negali taip imti ir...

Ji negali taip imti ir... išeiti?

Spoksau į ją staiga kažkaip keistai pasijutusi. Visą laiką mąsčiau tik apie tai, kaip atgauti vėrinį. Visai nesvarsčiau, kaip viskas klostytųsi, jei vėrinio ieškoti nereikėtų.

— Versk, — nekantrauja Sadi, godžiai įbedusi akis į straipsnį apie Keitę Holms. — Versk!

Šiaip ar taip, apsisprendžiau šįkart Sadi nenuvilti. Kai tik pamatysiu tą prakeiktą vėrinį, čiupsiu tą pačią minutę. Net ir tada, jei jis bus ant kieno nors kaklo. Net jei man teks ką nors parversti ant grindų. Labai susijaudinusi artėju prie „Sanderstead“ viešbučio. Mano kojos lengvos, rankos pasirengusios čiupti.

— Tik nežiopsok, — sumurmu Sadi, kai einame per tuščią baltą vestibiulį.

Prieš mus žingsniuoja dvi perkarusios merginos, vilkinčios mini sijonėlius ir avinčios aukštakulnius; jos eina link dvivėrių durų, puoštų rožinio šilko klostėmis ir drugelių formos balionais, pripildytais helio. Atrodo, gerai pataikėm.

Artėdama prie salės pamatau klegančias gerai apsirengusias merginas, švelniai grojant muzikai skimbčiojančias šampano taurėmis. Per vidurį salės driekiasi pakyla, virš jos prikabinėta sidabrinių balionų, šalia — eilės šilku puoštų kėdžių.

Kantriai laukiu, kol bus užregistruotos prieš mane ėjusios merginos, o paskui žengiu prie šviesiaplaukės merginos, vilkinčios rožine vakarine suknele. Rankose ji laiko segtuvą; mergina šaltai man šypteli.

— Gal galėčiau kuo nors padėti?

— Taip, — linkteliu. — Atėjau pasižiūrėti madų demonstravimo.

Ji įtariai nužvelgia mano juodą aprangą perliedama žvilgsniu nuo galvos iki kojų. (Pieštuko formos kelnės, puošni siaura palaidinė su petnešėlėmis ir mažas švarkelis. Taip apsirengiau todėl, kad visi mados pasaulio žmonės dėvi juodus drabužius, tiesa?)

— Ar jūs įtraukta į sąrašą?

— Taip, — traukiuosi kvietimą. — Esu Deimos pusseserė.

— Aa, jos pusseserė, — merginos šypsena tampa dar šaltesnė. — Kaip miela.

— Tiesą sakant, man reikia su ja pasikalbėti dar prieš pasirodymą. Gal žinote, kur ji?

— Deja, Deima labai užsiėmusi... — apdairiai renka žodžius mergina.

— Tai labai svarbu. Man tikrai tikrai reikia ją pamatyti. Beje, turiu štai ką, — pakišu jai VIP leidimą patekti į užkulisius. — Galėčiau ir pati jos paieškoti. Bet jei pasakytumėt, kur ją rasti, būtų lengviau...

— Gerai, — patylėjusi prataria mergina. Ji paima mažytį blizgučiais inkrustuotą mobilųjį telefoną ir surenka numerį. — Kažkokia pusseserė nori pamatyti Deimą. Ar ji kur nors yra? — paskui priduria kiek prislopintu balsu. — Ne, niekada nesu jos mačiusi. Na, jei taip sakai... — Ji padeda telefoną. — Deima sako, kad su jumis susitiks užkulisiuose. Štai ten, — ji mosteli ranka rodydama į kitas duris koridoriuje.

— Pirmyn! — sušnabždėjusi paliepiu Sadi. — Pažiūrėk, ar nerasi vėrinio užkulisiuose! Neturėtų būti sunku jį pastebėti! — Kilimu išklotu koridoriumi seku paskui vyruką, nešantį dėžę brangaus šampano, ir švysteliu VIP kortelę apsaugininkui; vėl pasirodo Sadi.

— Nesunku pastebėti? — drebančiu balsu prataria ji. — Turbūt juokauji! Mes niekada jo nerasime! Niekada!

— Kaip suprasti? — eidama į didelį kambarį sunerimusi klausiu Sadi. — Ką tu nori...

Oo, ne. O, velnias velnias...

Stoviu didžiuliame kambaryje, prikimštame veidrodžių ir kėdžių; ūžia plaukų džiovintuvai, čiauška grimuotojai ir kokios trys dešimtys manekenių. Jos visos aukštos, liesos, sėdi sukritusios į kėdes arba šmirinėja pirmyn atgal kalbėdamosi mobiliaisiais. Jos visos vilki trumputes permatomas sukneles. Ir visos apsikarsčiusios kaklus eilių eilėmis vėrinių. Grandinėlės, perlai, pakabučiai... Kur pažvelgsi, ten vėriniai. Ištisos vėrinių kaugės.

Apsikeičiame su Sadi siaubo kupinais žvilgsniais; išgirstu tęsiamai tariamus žodžius:

— Lara! Atėjai!

Atsigręžusi pamatau link manęs linguojančią Deimą. Ji segi trumputį sijonėlį su širdelėmis, vilki aptemptą berankovę palaidinę, juosi sidabrinį diržą su spaustukais ir avi originalius batelius smailais kulniukais. Ji laiko dvi taures šampano ir vieną taurę pasiūlo man.

— Sveika, Deima. Sveikinu! Labai ačiū, kad mane pakvietei. Viskas tikrai puiku! — mosteliu ranka rodydama kambarį ir giliai įkvepiu. Labai svarbu neatrodyti kaip beviltiškai vargšei. — Žodžiu, — mėginu kalbėti ramiai ir nerūpestingai, — man labai svarbu tavęs kai ko paklausti. Žinai tą vėrinį su laumžirgiu, kurio ieškojo tavo tėvas? Tą seną stiklo karoliukų vėrinį?

Deima nustebusi mirksi į mane žiūrėdama.

— Iš kur apie tai žinai?

— Ee... ilga istorija. Šiaip ar taip, vėrinys mūsų tetos Sadi; mano mamai jis visada labai patiko, ir aš norėjau padaryti jai staigmeną, — už nugaros sukryžiuoju du pirštus. — Sakau, gal po pasirodymo galėčiau... ee... tą vėrinį paimti? Gal galėčiau? Jeigu tau jo nebereikės.

Deima kelias akimirkas spokso į mane; šviesūs jos plaukai pasklidę ant nugaros, akys lyg stiklinės.

— Mano tėtis — Šūdžius, — galiausiai prataria ji, pabrėždama paskutinį žodį.

Spoksau į ją dvejodama, kol galiausiai sučiumpu minties siūlo galą. Oo, puiku. Man to ir reikia. Ji užknista. Turbūt visą dieną gėrė šampaną.

— Jis sušiktas... Šūdžius. — Deima trukteli šampano.

— Taip, — skubu jai pritarti. — Jis toks ir yra. Todėl ir turi vėrinį atiduoti man. Man, — pakartoju labai garsiai ir aiškiai.

Deima vos laikosi ant aukštakulniais apautų kojų; čiumpu ją už rankos, kad nenukristų.

— Vėrinys su laumžirgiu, — pasakau. — Ar žinai, kur jis yra?

Deima atsigręžia ir minutėlę žiūri man į akis prisikišusi taip arti, kad užuodžiu cigaretėmis, šampanu ir mėtiniais ledinukais atsiduodantį jos burnos kvapą.

— Lara, klausyk, kodėl mes nedraugaujame? Na, juk tu šauni, — ji susiraukia, o paskui pasitaiso: — Ne šauni, bet... juk žinai. Faina. Kodėl mes niekur kartu nenueinam?

Nes tu daugiausia laiko praleidi didžiulėje viloje Ibizoje, o aš dažniausiai lankausi prastuose Kilburno kvartaluose; gal todėl?

— Ee... nežinau. Turėtume padraugauti. Būtų puiku.

— Mums abiem reikėtų prisiauginti plaukus! — staiga pagauta įkvėpimo sušunka Deima. — Vaikštau į vieną šaunią vietelę. Ten ir nagus priaugina. Viskas labai organiška ir nekenkia aplinkai.

Aplinkai nekenkiantis plaukų priauginimas?..

— Būtinai, — linkčioju kiek įmanydama įtikinamiau. — Tikrai taip ir padarykime. Prisiauginkime plaukus. Nuostabu.

— Žinau, ką apie mane manai, Lara, — staiga girtas jos žvilgsnis tampa veriantis. — Nemanyk, kad nežinau.

— Ką? — pasijuntu užklupta iš pasalų. — Nieko nemanau.

— Manai, kad melžiu savo tėtį. Nes jis už visa tai sumokėjo. Na ir kas. Būk atvira.

— Ne! — sutrikusi atsakau. — Visai taip nemanau! Tik man atrodo... na, žinai...

— Kad aš — išlepinta karvė? — Deima vėl gurkšteli šampano. — Tęsk. Išklok viską.

Mano mintys sukasi ir sukasi. Deima dar niekada neklausė mano nuomonės. Ar turėčiau kalbėti nuoširdžiai ir atvirai?

— Man tik atrodo, kad... — kiek padvejoju, o paskui pratrūkstu, — jeigu dar kelerius metelius būtum palaukusi ir pati visa tai surengusi, būtum išmokusi šio amato ir pati skintumeisi kelią, jaustumeisi geriau.

Deima iš lėto linksi, tarsi po truputį suvokdama mano žodžius.

— Taip, — pagaliau prataria ji. — Taip, manau, būčiau galėjusi taip ir padaryti. Tik kad būtų buvę tikrai labai sunku.

— Na, čia ir slypi visa esmė...

— Ir dar turiu bjaurų šūdžių tėvą, kuris manosi esąs suknistas Dievas ir verčia mus visus dalyvauti kvailame dokumentiniame filme... bet už tai nieko neduoda mainais! Kas man iš to? — ji plačiai skėsteli liesomis įdegusiomis rankomis. — Kas?

Gerai. Nesivelsiu į šiuos debatus.

— Net neabejoju, kad tu teisi, — skubiai atsakau. — Taigi, jei kalbėsime apie tą vėrinį su laumžirgiu...

— Žinai, mano tėtis sužinojo, kad šįvakar ketini ateiti, — Deima manęs nė negirdi. — Jis man paskambino. Maždaug: „Ką ji tame sąraše veikia? Išbrauk ją.“ O aš ir sakau — atsiknisk! Tai mano suknista pusseserė.

Man jau ima stoti širdis.

— Tavo tėtis... nenorėjo, kad ateičiau? — Apsilaižau džiūstančias lūpas. — Ar jis sakė kodėl?

— Aš jam ir pasakiau: „Kam rūpi, jeigu jai truputį pasisukę?“ — Deima varo toliau nepaisydama manęs. — „Po velnių, būk tolerantiškesnis.“ Tada, žinai, jis pradėjo apie tą vėrinį, — ji išplečia akis. — Jis man ėmė siūlyti visokiausių pakaitalų. Aš ir sakiau: „Nekaišiok man visokių sušiktų „Tiffany“. Aš — dizainerė, aišku? Turiu ir savo viziją.

Smilkiniuose tvinksi kraujas. Dėdė Bilas vis dar įsikibęs Sadi vėrinio. Nesuprantu kodėl. Žinau tik tiek, kad man reikia jį atgauti.

— Deima, — stveriu ją už peties. — Prašau, paklausyk. Tas vėrinys man tikrai tikrai labai svarbus. Mano mamai. Neabejotinai gerbiu tavo dizainerės viziją ir visa kita... bet ar galėsiu tą vėrinį paimti po pasirodymo?

Minutėlę Deima žiūri tokiu tuščiu žvilgsniu, jog pamanau, kad teks vėl viską aiškinti iš naujo. Tada ji permeta man per kaklą ranką ir stipriai spusteli.

— Aišku, kad galėsi, mažę. Kai tik baigsis pasirodymas — vėrinys bus tavo.

— Puiku, — stengiuosi neišsiduoti, kaip labai man palengvėjo. — Puiku! Tikrai puiku! Tai kur dabar tasai vėrinys? Gal galėčiau jį pamatyti?

Kai tik mano žvilgsnis užklius už to daikto, kaipmat čiupsiu ir bėgsiu. Daugiau progų nebebus.

— Žinoma! Lida? — Deima šūkteli merginai, vilkinčiai dryžuota palaidine. — Ar žinai, kur vėrinys su laumžirgiu?

— Kas, širdele? — prieina Lida, rankoje laikanti mobilųjį telefoną.

— Vintažinis vėrinys su gražiu laumžirgiu. Ar žinai, kur jis yra?

— Ir dar dvi eilės geltono stiklo karoliukų, — sučiulbu nesitverdama savame kailyje. — Laumžirgio pavidalo pakabutis būna maždaug šioje vietoje...

Pro šalį praeina dvi manekenės, storai apsivyniojusios kaklus vėriniais; desperatiškai jas nužvelgiu šnairomis.

Lida nerūpestingai trukteli pečiais.

— Neprisimenu. Vėrinį turėtų segėti viena iš kažkur esančių merginų.

Jis bus kurioje nors kaugėje, kažkur. Beviltiškai dairausi po kambarį.

— Pati paieškosiu, — pasakau. — Jeigu neprieštarausi...

— Ne! Tuoj turi prasidėti pasirodymas! — Deima stumia mane durų link. — Lida, palydėk ją. Pasodink pirmoje eilėje. Tegu tėtis pamato.

— Bet...

Jau per vėlu. Aš išprašyta.

Durys užsidaro; netveriu įsiūčiu. Vėrinys už durų. Kažkur tame kambaryje; Sadi vėrinys juosia kažkurios manekenės kaklą. Bet kurios, po velnių?

— Niekur jo nerandu, — staiga šalia manęs atsiranda Sadi. Didžiam mano siaubui, ji kone verkia. — Apžiūrėjau kiekvieną merginą. Apžiūrėjau visus vėrinius. Manojo niekur nėra.

— Turi būti! — murmu mums žingsniuojant koridoriumi. — Sadi, klausyk. Net neabejoju, kad jį segi kuri nors manekenė. Mes labai atidžiai apžiūrėsime kiekvieną ir vėrinį rasim. Pažadu.

Stengiuosi kalbėti kiek įmanydama įtikinamiau ir žvaliau, bet širdyje... nesu tokia užtikrinta. Visai nesijaučiu užtikrinta.

Dėkui Dievui, sėdžiu pirmoje eilėje. Pasirodymas prasideda, žiūrovams skirtos šešios eilės, ir visi tokie aukšti ir liesi, kad sėdėdama gale tikrai nieko nematyčiau. Nugriaudi muzika, ima blykčioti šviesos, pasigirsta šūksnis — tikriausiai taip džiūgauja Deimos draugų būrelis.

— Deima, pirmyn! — suklykia kažkas iš būrio.

Mano siaubui, ant pakylos išvirsta sauso ledo garų kamuoliai. Kaip įžiūrėsiu manekenes? Ką jau kalbėti apie jų vėrinius. Pradeda kosėti aplink mane sėdintys žmonės.

— Deima, po velnių, nieko nematom! — klykia kažkokia mergina — Išjunk tą daiktą!

Pagaliau rūkas pradeda sklaidytis. Pakylą nušviečia rožiniai prožektoriai, pro garsiakalbius pasigirsta „Scissor Sisters“ daina. Pasilenkiu rengdamasi sutikti pirmąją manekenę, ketindama kiek įmanoma susikaupti, ir akies krašteliu kažką pastebiu.

Priešais mane, kitoje pakylos pusėje, pirmoje eilėje, sėdi dėdė Bilas. Jis apsivilkęs tamsiu kostiumu ir marškiniais prasegta apykakle; jį atlydėjęs Damianas ir dar vienas asistentas. Man su siaubui į jį žiūrint, jis pakelia akis ir sugauna mano žvilgsnį.

Man sutraukia skrandį. Sustingstu.

Po minutėlės jis ramiai kilsteli ranką sveikindamasis. Nustėrusi padarau tą patį. Tada muzika užgroja dar garsiau, staiga ant pakylos išeina pirma manekenė, vilkinti baltą palaikę suknelę, išmargintą voratinklių raštais; ji grakščiai plaukia modeliams būdinga eisena, kraipydama kaulėtus klubus, mojuodama liesomis rankomis ir žavėdama išsišovusiais skruostikauliais. Desperatiškai įsisiurbiu akimis į jos vėrinius, dzingsinčius ant kaklo, bet ji taip greitai praplaukia, jog beveik neįmanoma kaip reikiant ką nors apžiūrėti.

Pažvelgiu į dėdę Bilą ir pajuntu, kaip mane perveria siaubo dyglys. Ir jis apžiūrinėja vėrinius.

— Nieko nepešim! — iš kažin kur išdygsta Sadi ir pasiremia ant pakylos. Ji prieina prie pat manekenės ir įdėmiai įsižiūri į grandinėlių, karolių ir visokių kitokių pašvitų eiles jai ant kaklo. — Nematau vėrinio! Juk sakiau, jo čia nėra!

Pasirodo kita manekenė; Sadi skuba apžiūrėti ir šitos merginos vėrinius.

— Ir čia nėra.

— Aukščiausios klasės kolekcija, — sušunka šalia manęs sėdinti mergina. — Ar jums taip neatrodo?

— Ee, taip, — atsakau išsiblaškiusi. — Puiki. — Daugiau niekur negaliu žiūrėti, tik į vėrinius. Akyse liejasi karoliukai, auksas ir priklijuoti žibukai. Mane vis labiau apninka negera nuojauta, pralaimėjimo kartėlis...

O, Dieve.

O, Dieve, o, Dieve! Štai jis! Tiesiai man prieš nosį. Apsuktas apie manekenės kulkšnį. Man daužosi širdis be amo žiūrint į blyškiai geltonus karoliukus, bet kaip suvytus į kojos papuošalą. Kojos papuošalas. Nieko keista, kad Sadi jo nerado. Manekenei prilingavus arčiau, vėrinys atsiduria maždaug už dviejų pėdų nuo manęs. Netgi mažiau. Galėčiau pasilenkti ir čiupti. Tikrai nepakenčiama...

Staiga Sadi nuseka mano žvilgsnį ir aikteli.

— Mano vėrinys! — ji nušvilpia prie nieko nenutuokiančios manekenės ir suspiegia:

— Jis mano! Vėrinys mano!

Vos tik manekenė nulips nuo pakylos, bėgsiu paskui ir paimsiu vėrinį. Ir man nerūpi, kiek tai kainuos. Pažvelgiu į dėdę Bilą; didžiam mano siaubui, jo žvilgsnis irgi prilipęs prie Sadi vėrinio.

Dabar manekenė plaukia atgal. Po minutėlės nulips nuo pakylos. Man bežiūrint, tiesiai į akis plyksteli prožektorius; matau, kaip dėdė Bilas stojasi, kaip jo žmonės mėgina jam praskinti kelią.

Šūdas. Šūdas.

Ir aš pašoku ir skinuosi kelią murmėdama atsiprašymo žodžius žmonėms, ant kurių kojų užlipau. Gerai, kad yra nors vienas pranašumas — esu toje pakylos pusėje, kur arčiau durys. Nedrįsdama atsigręžti puolu pro dvivėres duris ir, prie durų stovėjusiam apsaugininkui mostelėjusi leidimu, lekiu koridoriumi užkulisių link.

Užkulisiuose tikras chaosas. Džinsuota moteris loja nurodymus stumdydama manekenes į sceną. Merginos nusirenginėja, velkasi kitus drabužius, džiovinasi plaukus, dažosi lūpas...

Žvalgausi be žado, apimta panikos. Jau pamečiau iš akių savąją manekenę. Kur, po velnių, ji yra? Iriuosi tarp kirpėjų staliukų, styrančių drabužių kabyklų, mėgindama ją rasti, ir staiga išgirstu kažką vaidijantis prie durų.

— Tai Bilas Lingtonas, aišku? — kalba Damianas; akivaizdu, kad jo kantrybė tuoj tuoj išseks. — Bilas Lingtonas. Ir tik todėl, kad jis neturi leidimo įeiti į užkulisius...

— Neturint leidimo, įeiti negalima, — girdžiu nepermaldaujamo apsaugininko balsą. — Tokios boso taisyklės.

— Jis ir yra suknistas bosas, — atkerta Damianas. — Jis už viską ir sumokėjo, kvaily.

— Kaip tu mane pavadinai? — apsaugininko balsas skamba grėsmingai; nesusilaikau nenusišypsojusi, bet mano šypsenėlė dingsta, kai tik materializuojasi Sadi; jos akys patamsėjusios, žvilgsnis beviltiškas.

— Greitai! Eikš!

— Ką? — jau ketinu eiti, bet Sadi dingsta.

Po akimirkos ji vėl pasirodo visa sugniuždyta.

— Ji išvažiavo! — sukūkčioja ji, vos beišspausdama žodžius. — Toji manekenė pasiėmė mano vėrinį. Ji norėjo susistabdyti taksi, puoliau atgal pas tave, bet žinojau, kad judinsiesi per lėtai. O kai grįžau į gatvę... ji jau buvo nuvažiavusi!

— Taksi? — su siaubu spoksau į Sadi. — Bet... bet...

— Mes ir vėl jį pametėm, — Sadi visa kaip nesava. — Mes jį praradom!

— Bet Deima pažadėjo, — karštligiškai dairausi ieškodama Deimos. — Ji pažadėjo, kad atiduos jį man!

Netveriu liūdesiu. Negaliu patikėti, kad ir vėl išleidau jį iš rankų. Turėjau čiupti papuošalą, turėjau veikti greičiau, turėjau būti gudresnė...

Iš didžiosios salės sklinda sveikinimo šūksniai. Turbūt pasirodymas baigėsi. Po minutėlės manekenės sugriūva į užkulisius, o paskui jas — Deima įraudusiais skruostais.

— Velniškai fantastiška! — visoms rėkia ji. — Jūs visos — jėga! Visas jus myliu! O dabar — švęskim!

Braunuosi pro grūstį link Deimos raukydamasi, kai koją primina smailas kulniukas ir ausų būgnelius perveria skardūs balsai.

— Deima! — rėkiu per klegesį. — Vėrinys! Juo pasipuošusi mergina išvažiavo!

Deima pažvelgia miglos aptrauktu žvilgsniu.

— Kuri mergina?

Jėzau Kristau. Kiek kvaišalų ji suvartojo?

— Ji vardu Flora, — man į ausį griežtai sako Sadi.

— Flora! Man reikia Floros, bet, atrodo, ji išvažiavo!

— Aa, Flora, — Deimos kakta pragiedrėja. — Taip, ji išvyko į Paryžių, į pokylį. Tėtės lėktuvu. Privačiu lėktuvu, — paaiškina Deima išvydusi tuščią mano žvilgsnį. — Pasakiau, kad gali pasilikti mano suknelę.

— Bet ji išsivežė ir vėrinį! — tikrai labai stengiuosi nerėkti. — Deima, prašau. Paskambink jai. Paskambink jai dabar. Pasakyk, kad su ja susitiksiu. Vyksiu ir į Paryžių, jei tik reikės. Man reikia gauti tą vėrinį.

Deima minutėlę dėbso į mane, paskui pakelia akis į dangų.

— Mano tėtis teisus apie tave kalbėdamas, — sako ji. — Tu pakvaišusi. Bet man visai patinka, — ji paima telefoną ir surenka numerį.

— Flora, sveika! Širdele, buvai nuostabi! Na, ar dar ne lėktuve? Gerai, klausyk. Prisimeni tą vėrinį su laumžirgiu, kurį segėjai?

— Kojos papuošalą, — nekantraudama įsiterpiu. — Tą vėrinį ji segėjo kaip kojos papuošalą.

— Kojos papuošalas? — pakartoja Deima. — Taip, tas pats. Jo labai nori pamišusi mano pusseserė. Ji vyksta į Paryžių jo paimti. Kur bus pokylis? Ar galėtumėt ten susitikti? — Deima minutėlę klausosi prisidegdama cigaretę ir užsitraukdama. — Oo, gerai. Taip. Neabejotinai... žinoma... — pagaliau ji pakelia akis išpūsdama debesį dūmų. — Flora nežino, kur bus pokylis. Jį rengia kažkokia jos mamos draugė. Ji sako, kad nori pasipuošti šiuo vėriniu, nes jis labai tinka jai prie suknelės, bet paskui ji tau tą papuošalą atsiųs.

— Rytoj? Iš pat ankstyvo ryto?

— Ne, po baliaus, aišku, — sako Deima, tarsi būčiau labai lėta ir kvaila. — Nežinau, kurią dieną konkrečiai, bet kai tik jai vėrinio nebereikės, tau jį ir išsiųs. Pažadėjo. Ar ne puiku? — ji plačiai nusišypso ir iškelia ranką norėdama sumušti su manimi delnais.

Spoksau į ją negalėdama patikėti. Puiku?

Vėrinys buvo vos už dviejų pėdų nuo manęs. Galėjau jį pasiekti ištiesusi ranką. Jis buvo man pažadėtas. O dabar papuošalas pakeliui į Paryžių, ir nežinau, kada jį atgausiu. Ir kaip visa tai galėtų būti puiku? Jaučiuosi patyrusi absoliutų krachą.

Bet nedrįstu nieko sakyti. Dabar su vėriniu mane jungia trapiausia, ploniausia gija, ir tvirčiausias tos gijos siūlelis — Deima. Jeigu ją užknisiu, vėrinį prarasiu visiems laikams.

— Puiku! — prisiverčiu nusišypsoti ir sumušti su Deima delnais. Paimu telefoną ir padiktuoju Florai savo adresą, po du kartus paraidžiui pasakydama kiekvieną žodį.

Dabar man telieka laikyti špygas. Rankų ir kojų pirštais. Ir laukti.

Aštuonioliktas skyrius

Mes atgausime vėrinį. Turiu tuo tikėti. Aš tikiu.

Bet vis tiek nuo vakar vakaro mes su Sadi labai suirzusios. Kai šįryt užlipau Sadi ant kojos piršto (tiksliau, kiaurai pirštą), ji man drėbė nemandagią pastabą, o aš ją išbariau už tai, kad sukritikavo mano makiažą. Tiesą sakant, jaučiuosi ją nuvylusi. Jau du kartus vėrinys buvo ištiestos rankos atstumu nuo manęs. Ir abu kartus jį praganiau. Mane graužia nerimas, todėl esu įsitempusi ir gynybiška.

Šįryt nubudau svarstydama, ar nevertėtų traukiniu nuvykti į Paryžių. Bet kaip ten rasčiau Florą? Nuo ko turėčiau pradėti? Jaučiuosi visai bejėgė.

Šįryt nė viena iš mūsų nelinkusi plepėti. Tiesą sakant, Sadi tyli jau kuris laikas. Darbe baigdama rašyti elektroninius laiškus žiūriu, kaip ji sėdi tiesi kaip lenta ir spokso pro langą. Ji man niekada to nesakė, bet turbūt jaučiasi labai vieniša sklandydama po šį pasaulį, galėdama pasikalbėti tik su manimi.

Atsidususi išjungiu kompiuterį ir susimąstau apie tai, kur šią minutę galėtų būti vėrinys. Kažkur Paryžiuje. Gal ant tos merginos Floros kaklo. Arba neužsegtoje rankinėje, nerūpestingai paliktoje ant bestogio automobilio sėdynės.

Man ir vėl ima traukti skrandį, darosi bloga. Turiu kažką keisti, nes kitaip pasidarysiu kaip mama. Negaliu nuolat kraustytis iš proto galvodama, kas gali nutikti, kas gali susiklostyti ne taip. Vėrinys sugrįš. Privalau tuo tikėti. O dabar reikia gyventi toliau. Per pietus turiu susitikti su savo vaikinu.

Atitraukiu kėdę, užsimetu švarkelį ir čiumpu rankinę.

— Iki pasimatymo, — sakau Keitei ir Sadi ir išskubu iš kabineto, kol nė viena iš jų dar nespėjo man atsakyti. Nenoriu jokios draugijos. Atvirai kalbant, prieš susitikimą su Džošu šiek tiek nervinuosi. Na, nenoriu pasakyti, kad mane kamuoja kokios nors abejonės ar šiaip... Nieko panašaus. Man atrodo, kad aš tiesiog... nuogąstauju.

Bet iš tikrųjų man labai numušė nuotaiką Sadi, staiga išdygusi šalia, kai beveik priėjau metro stotį.

— Kur eini? — griežtai klausia ji.

— Niekur, — skubu mėgindama nekreipti į ją dėmesio. — Palik mane ramybėje.

— Eini į pasimatymą su Džošu, taip?

— Jeigu žinojai, kodėl aušinai burną klausdama? — vaikiškai klausiu. — Atleisk... — pasuku už kampo stengdamasi ja nusikratyti. Bet jos taip lengvai neatsikratysi.

— Būdama tavo angelas sargas, primygtinai reikalauju klausyti sveiko proto, — tiesiai šviesiai sako ji. — Džošas tavęs nemyli, o jeigu nors minutėlę manei, kad myli, esi dar didesnė savęs apgavikė nei maniau.

— Sakei, kad nesi mano angelas sargas, — metu per petį. — Taigi ir nesikišk, senoji poniute.

— Nevadink manęs sena! — įpykusi atšauna Sadi. — Neketinu leisti tau painiotis su kažkokia bailia, bevale marionete.

— Jis ne marionetė, — atkertu ir nubėgu metro laiptais. Girdžiu atvažiuojantį traukinį, todėl perbraukiu elektronine kortele, neriu į peroną ir dar spėju įsmukti į metro vagoną.

— Ir tu jo nemyli, — nenutyla Sadi balsas. — Iš tikrųjų nė nemyli.

Tai paskutinis lašas. Aš įtūžusi; atsisuku į ją traukdamasi telefoną.

— Aišku, kad myliu! Kaip manai, kodėl buvau tokia prislėgta? Jeigu jo nemylėčiau, kodėl norėčiau, kad jis grįžtų?

— Kad visiems įrodytum, jog esi teisi, — Sadi suneria rankas.

Šie žodžiai mane užklumpa netikėtai. Tiesą sakant, man prireikia minutėlės, kad tiksliai sudėliočiau visas mintis.

— Kažkokie... paistalai! Šitai tik įrodo, kaip mažai tu žinai! Nieko panašaus nėra! Aš myliu Džošą, o jis myli mane... — nutylu pajutusi, kad visų vagono keleivių dėmesys sutelktas į mane.

Nusvirdinėju į sėdynę kampe; paskui mane nuseka ir Sadi. Jai įkvėpus oro ir rengiantis dar vienai kalbai, išsitraukiu grotuvėlį ir įsikišu ausines. Po minutėlės jos balso visai nebesigirdi.

Nuostabu! Man jau seniai reikėjo apie tai pamąstyti.

Džošui pasiūliau susitikti „Martino bistro“, kad išgulčiau prisiminimus apie tą kvailą Mariją. Rūbininkui atiduodama apsiaustą matau, kad jis jau sėdi prie stalelio; mane užlieja palengvėjimo banga, sumišusi su poreikiu gintis.

— Matai? — nesusilaikau nesumurmėjusi Sadi. — Jis net anksčiau atėjo. Dabar man pasakyk, kad aš jam nerūpiu.

— Jis nė pats nežino, ko nori ir ko jam reikia, — Sadi paniekinamai purto galvą. — Jis tarsi pilvakalbio manekenas. Aš jam paliepiau, ką sakyti. Aš jam paliepiau, ką galvoti.

Ji tokia pasipūtėlė.

— Ei, klausyk, — piktai atšaunu. — Nesi tokia galinga, kokia tariesi esanti, aišku? Jeigu nori žinoti, Džošas pakankamai tvirto charakterio.

— Mieloji, jeigu tik norėčiau, galėčiau priversti jį šokti ant stalo ir uždainuoti „Mee, mee, juodosios avelės“! — su panieka pareiškia Sadi. — Gal taip ir padarysiu! Tada pamatysi, kur glūdi visa esmė!

Nėra prasmės su ja ginčytis. Tyčia einu kiaurai per ją ir traukiu tiesiai prie Džošo stalelio, nekreipdama dėmesio į jos protesto riksmus. Džošas atitraukia savo kėdę, jo plaukuose atsispindi šviesa, jo akys švelnios ir mėlynos, kaip visada. Ištiesusi į jį ranką, pajuntu, kaip pilve kažkas sukirba. Gal laimė. O gal meilė. O gal triumfas.

Na, visa ko mišinys.

Apkabinu jį, jo lūpos prisiliečia prie manųjų, ir galvoje sukasi vienintelis žodelis — „Taip!“ Po minutėlės jis krusteli norėdamas atsisėsti, bet aš jį prisitraukiu dar vienam aistringam bučiniui. Parodysiu Sadi, kas įsimylėjęs.

Pagaliau jis iš tikrųjų atšlyja ir atsisėda. Pakeliu taurę baltojo vyno, kurį Džošas jau buvo man užsakęs.

— Taigi, — tarsteliu kiek pridususi. — Na, štai.

— Na, štai, — linkteli Džošas.

— Už mus! Ar ne nuostabu, kad mes vėl kartu? Pamėgtame restorane? Šis restoranas man visada asocijuojasi su tavimi, — pabrėžtinai priduriu. — Daugiau su niekuo kitu. Niekada negalėčiau pagalvoti apie ką nors kitą.

Džošui pakanka gėdos pasijausti nepatogiai.

— Kaip darbe? — skuba klausti jis.

— Gerai, — atsidustu. — Tiesą sakant, atvirai kalbant... ne taip jau ir gerai. Natalija išrūko į Goa ir mane vieną paliko tvarkytis kompanijoje. Sakyčiau, tikras košmaras.

— Tikrai? — sako Džošas. — Tai blogai, — jis paima meniu ir pradeda skaityti, tarsi ši tema jau būtų išsemta, ir aš pajuntu pykčio geluonį. Tikėjausi aktyvesnės reakcijos. Nors, kaip dabar prisimenu, Džošas niekada daug neatsakinėja į mano žodžius. Jis toks nerūpestingas. Būtent tuo jis man ir patinka; skubu sau priminti — jis mielai ramus iš prigimties. Jis niekada nepasiduoda stresui. Jis niekada perdėtai nesureaguoja. Niekada nesupyksta ir nesuirzta. Jo požiūris į gyvenimą: „Tik irkis pirmyn.“ Ir šitai taip protinga.

— Galėtume imti ir vieną dieną nukeliauti į Goa! — linksmai pratariu. — Galėtume abu išeiti iš darbo, galėtume leistis į ilgą kelionę, pradėtume nuo Mumbajaus...

— Tik nepradėk visko planuoti, — staiga irzliai prataria Džošas. — Nepradėk manęs spausti. Jėzau!

Spoksau į jį ištikta šoko.

— Džošai?

— Atleisk, — jis ir pats atrodo sutrikęs. — Atleisk.

— Ar kas nors negerai?

— Ne. Bent jau... — jis abiem rankomis įnirtingai trina galvą, o paskui sutrikęs pakelia akis. — Žinau, jog tikrai puiku, kad mudu vėl drauge. Žinau, kad būtent aš to norėjau. Bet kartais man šmėsteli mintis... kokį velnią mes čia darom?

— Matai? — pašoku išgirdusi virš stalo nuskambėjusį piktdžiugišką Sadi balsą. Ji sklando virš mūsų lyg keršto angelas.

Susikaupk. Nežiūrėk aukštyn. Įsivaizduok, kad ji — tik didelis lempos gaubtas.

— Man... man atrodo, kad tai visai normalu, — sakau įbedusi akis į Džošą. — Mudu abu vėl turėsime prisitaikyti vienas prie kito. Prireiks laiko.

— Visai nenormalu! — nekantraudama sušunka Sadi. — Iš tikrųjų jis visai nenori čia būti! Juk aš tau sakiau, jis — marionetė! Galiu jį priversti pasakyti ar padaryti bet ką! Vieną gražią dieną tu norėsi Larą vesti! — garsiai Džošui į ausį surinka Sadi. — Pasakyk jai!

Dabar Džošas atrodo dar labiau sutrikęs.

— Nors vis dėlto aš tikrai manau... vieną dieną... galbūt tu ir aš turėtume... susituokti.

— Paplūdimyje!

— Paplūdimyje, — klusniai pakartoja jis.

— Ir susilauksime šešių vaikų!

— Ir dar norėčiau turėti daug vaikų, — droviai kalba Džošas. — Keturių... arba penkių... ar net šešių. Kaip manai?

Perveriu Sadi neapykantos kupinu žvilgsniu. Ji viską gadina šiais kvailais vakarėlių pokštais.

— Nepamiršk šios minties, Džošai, — pratariu kiek įmanydama maloniau. — Tik dabar man reikėtų nueiti į tualetą.

Dar niekada nesu taip lėkusi per restorano salę. Trenkiu moterų tualeto durimis ir sužaibuoju akimis žvelgdama į Sadi.

— Ką čia dirbi?

— Mėginu įrodyti, kad esu teisi. Jis visai neturi savo proto.

— Turi! — šaukiu įsiutusi. — Be to, vien tai, kad tu jam sufleruoji kažkokius žodžius, dar neįrodo, kad jis manęs nemyli. Gal giliai širdyje jis tikrai nori mane vesti! Ir turėti daug vaikų!

— Tu taip manai? — pašaipiai klausia Sadi.

— Taip! Negalėtum jo priversti pasakyti to, kuo jis iš tikrųjų nė kiek netiki.

— Taip manai? — Sadi atmeta galvą ir minutėlę žiūri į mane žibančiomis akimis. — Labai gerai. Iššūkis priimtas, — ji nuzvimbia prie durų.

— Koks iššūkis? — klausiu apimta siaubo. — Aš tau nemečiau jokio iššūkio!

Vėl skubu į restorano salę, bet Sadi už mane greitesnė. Matau, kaip ji kažką rėkia Džošui į ausį. Matau stiklinį jo žvilgsnį. Negaliu prieiti prie stalo, nes man pastojo kelią padavėjas su penkiomis lėkštėmis rankose. Ką, po velnių, ji jam daro?

Staiga Sadi vėl išdygsta šalia manęs. Ji kietai suspaudusi lūpas, tarsi iš paskutiniųjų tramdytų juoką.

— Ką padarei? — drebiu jai.

— Pamatysi. Ir tada manimi patikėsi, — ji atrodo tokia patenkinta, kad man norisi ją pasmaugti.

— Palik mane ramybėje! — sumurmu. — Išeik!

— Labai gerai! — atsako ji abejingai atkišdama smakrą. — Išeisiu! Bet vis tiek įsitikinsi, kad aš teisi!

Ji dingsta, o aš susinervinusi prieinu prie stalelio. Džošas pažvelgia į mane tuo tolimu, lyg apgirtusiu žvilgsniu, ir mano širdis nukrinta į kulnus. Akivaizdu, kad Sadi tikrai pavyko jį priveikti. Ką ji jam kalbėjo?

— Na, — linksmai prabylu, — ar dar nenusprendei, ką valgysi?

Atrodo, Džošas manęs nė negirdi. Jis tarsi ištiktas transo būsenos.

— Džošai! — spragteliu pirštais. — Džošai, pabusk!

— Atleisk, buvau už daugybės mylių. Lara, aš dabar pamąsčiau, — jis pasilenkia į priekį ir labai įdėmiai į mane žiūri. — Manau, kad turėčiau būti išradėjas.

— Išradėjas? — išvertusi akis įsispoksau į jį.

— Ir turėčiau persikelti gyventi į Šveicariją, — Džošas rimtai linksi galva. — Man kažkaip visai netikėtai šovė į galvą... Tokia stulbinama... įžvalga. Turiu pakeisti savo gyvenimą. Nedelsdamas.

Aš ją nudėsiu.

— Džošai... — mėginu likti rami. — Tu visai nenori persikelti į Šveicariją. Tu nenori būti išradėjas. Tu dirbi reklamos srityje.

— Ne ne, — jo akys žiba taip, tarsi jis būtų piligrimas, išvydęs Palaimintąją Mergelę. — Tu nesupranti. Ėjau klaidingu keliu. O dabar viskas stojasi į savas vėžes. Noriu vykti į Ženevą ir persikvalifikuoti — noriu tapti astrofizikų.

— Tu ne mokslininkas! — mano balsas spigus. — Kaip gali būti astrofizikas?

— Bet gal man buvo lemta studijuoti gamtos mokslus, — karštai kalba jis. — Nejau niekada nesi girdėjusi vidinio balso, liepiančio pakeisti gyvenimą? Sakančio, kad pasukai ne tuo keliu?

— Taip, bet nebūtina to balso klausyti! — baigiu prarasti savitvardą. — Galima nekreipti į tą balsą dėmesio! Galima pasakyti: „Tai kvailas balsas!“

— Kaip gali taip kalbėti? — Džošas nustemba. — Lara, juk turi savęs klausytis. Tu man nuolat tai kartodavai.

— Bet aš nenorėjau pasakyti, kad...

— Aš tik sėdėjau ir mąsčiau apie savo reikalus, kai mane aplankė įkvėpimas, — jis purslote pursloja apimtas entuziazmo. — Tarsi koks nušvitimas. Tarsi kažkoks staigus suvokimas. Lygiai taip pat tada supratau, kad turiu vėl būti su tavimi. Ir dabar viskas taip pat.

Jo žodžiai sminga man į širdį kaip ledo atplaišos. Kelias akimirkas net negaliu prisiversti prabilti.

— Ar viskas... tikrai lygiai taip pat? — galiausiai paklausiu.

— Na, žinoma, — Džošas žvelgia į mane nesusivokdamas. — Lara, tik nereikia liūdėti, — jis ištiesia per stalą ranką. — Važiuok su manimi į Ženevą. Pradėsime naują gyvenimą. Ar norėtum sužinoti, kokia dar mintis man šovė visai netikėtai? — jo veidas švyti laime, jis giliau įkvepia prieš kalbėdamas. — Noriu atidaryti zoologijos sodą. Kaip manai?

Man norisi verkti. Manau, kad dabar tikrai pravirkčiau.

— Džošai...

— Ne, išklausyk manęs, — jis pliaukšteli ranka į stalą. — Įkursime labdaringą gyvūnų globos organizaciją. Globosime nykstančias rūšis. Pasamdysime specialistų, rasime finansavimą...

Jam kalbant, mano akyse susitvenkia ašaros. Puiku, mintyse įtūžusi sakau Sadi. Turėsiu omenyje. TURĖSIU OMENYJE.

— Džošai... — nukertu jį. — Kodėl norėjai vėl pas mane sugrįžti?

Tyla. Džošo akys vis dar išduoda transą.

— Neprisimenu, — jis suraukia kaktą. — Kažkas man pasakė, kad taip pasielgti būtų teisinga. Tasai vidinis balsas. Jis man pasakė, kad aš tave tebemyliu.

— Bet po to, kai tą balsą išgirdai, — stengiuosi neišduoti apnikusios nevilties. — Ar pajutai, kad visi kažkada buvę jausmai mano atžvilgiu vėl sugrįžo? Na, tarsi mėgintum užvesti seną automobilį — vis suki, suki rankenėlę, ir staiga variklis suurzgia ir atgyja. Ar kas nors atgijo?

Džošas žvelgia į mane taip, lyg būčiau uždavusi labai suktą klausimą.

— Na, aš tarsi išgirdau tą vidinį balsą...

— Pamiršk tą balsą! — kone sušunku. — Ar pajutai dar ką nors?

Suirzęs Džošas suraukia kaktą.

— O ką dar galėčiau pajusti?

— Mūsų nuotrauka! — desperatiškai prakošiu. — Tavo mobiliajame telefone. Turėjo būti kokia nors priežastis, kodėl ją laikei.

— Aa. Nuotrauka, — Džošo veidas sušvelnėja lygiai taip, kaip buvo sušvelnėjęs tada, kai jis žvelgė į mudu ant to kalno viršūnės. — Man patinka ta nuotrauka, — jis išsitraukia telefoną ir į ją įsižiūri. — Tai pats gražiausias vaizdas visame pasaulyje.

Mėgstamiausias jo vaizdas.

— Suprantu, — galiausiai pratariu. Man peršti gerklę nuo pastangų nepravirkti. Manau, galiausiai tikrai supratau.

Valandėlę negaliu pratarti nė žodžio. Tik vedžioju ir vedžioju pirštu per vyno taurės briauną, nesugebėdama pakelti akių. Buvau tokia įsitikinusi. Net neabejojau, kad vėl grįžęs pas mane jis susivoks. Kad mes sueisime. Kad viskas bus fantastiška, kaip buvo anksčiau.

Bet galbūt visą laiką mąsčiau apie kitokį Džošą. Buvo tikrasis Džošas ir mano pramanytasis Džošas. Ir jiedu buvo beveik visai visai vienodi, išskyrus vieną mažutytę smulkmeną.

Vienas mane mylėjo, o kitas — ne.

Pakeliu galvą ir pažvelgiu į Džošą, tarsi pirmą kartą jį matyčiau. Pažvelgiu į gražų jo veidą, į marškinėlius su kažkokios neaiškios grupės ženklu, į sidabrinę apyrankę, visada juosiančią jo riešą. Jis vis dar tas pats žmogus. Jam nieko bloga nenutiko. Tik... nesu tinkamas smuikas jos strykui.

— Ar buvai kada nors Ženevoje? — klausia Džošas, ir mano mintys vėl grąžinamos į dabartį.

Dėl Dievo... Ženeva. Zoologijos sodas. Ir kaip Sadi galėjo tiek visko prigalvoti? Ji visai susuko jam protą. Ji nejaučia jokios atsakomybės.

Ačiū Dievui, kad ji kišasi tik į mano meilės reikalus, liūdnai mąstau. Ačiū Dievui, kad jai nešovė į galvą kaip nors mėginti paveikti kokį nors pasaulio lyderį ar dar ką nors. Ji galėtų sukelti pasaulinį krachą.

— Klausyk, Džošai, — galiausiai pratariu. — Nemanau, kad tau reikėtų kraustytis į Ženevą. Nemanau, kad turėtum tapti astrofizikų ar atidaryti zoologijos sodą. Ar... — nuryju gerklėje įstrigusį gumulą mėgindama psichologiškai pasirengti, — ar... būti su manimi.

— Ką?

— Manau, kad viskas — klaida, — mosteliu rodydama į stalą. — Ir... taip nutiko dėl mano kaltės. Atleisk, kad tiek laiko tave varginau, Džošai. Man reikėjo tau leisti gyventi savo gyvenimą. Daugiau tau nebeįkyrėsiu.

Džošas atrodo priblokštas. Nors, kita vertus, jis ir viso mūsų pokalbio metu atrodė kaip pritrenktas.

— Ar tu tuo tikra? — pralemena jis.

— Absoliučiai, — prie stalelio priėjus padavėjui, užverčiu rankose laikytą meniu. — Vis dėlto mes nieko nevalgysim. Prašyčiau sąskaitą.

Iš metro stoties grįžtu į biurą lyg mietą prarijusi. Aš ką tik atstūmiau Džošą. Aš jam pasakiau, jog kartu mums nėra gerai. Tiesiog negaliu suimti į smegenis to, kas ką tik nutiko.

Žinau, kad pasielgiau teisingai. Žinau, kad Džošas manęs nebemyli. Žinau, kad mano pramanytas Džošas — tik fantazijos. Ir žinau, kad su viskuo susitaikysiu. Tik sunku viską priimti. Ypač žinant, kad galėjau taip lengvai jį susigrąžinti. Taip lengvai.

— Taigi! — Sadi balsas pažadina mane iš apmąstymų. Ji, savaime suprantama, manęs laukė. — Ar įrodžiau? Gali nepasakoti; tarp jūsų viskas baigta.

— Ženeva? — šaltai tarsteliu. — Astrofizika?

Sadi ima kikenti.

— Labai juokinga!

Jai atrodo, kad visa tai — tik pramoga. Nekenčiu jos.

— Tai kas nutiko? — ji sukiojasi aplinkui švytėdama iš džiaugsmo. — Ar jis sakė, kad nori atidaryti zoologijos sodą?

Ji nori išgirsti, jog buvo visiškai teisi, kad už viską reikėtų dėkoti antgamtiškoms jos galioms, taip? Na, neketinu jai suteikti tokio pasitenkinimo. Neleisiu, kad ji džiūgautų, kai man liūdna. Net ir žinant, kad ji visiškai teisi, kad dabar jau tikrai viskas baigta, ir viskas tik dėl jos antgamtinių galių.

— Zoologijos sodą? — nutaisau nustebusią išraišką. — Ne, Džošas niekada neminėjo jokio zoologijos sodo. Ar turėjo apie tai užsiminti?

— Oo, — Sadi liaujasi pokštavusi.

— Jis trumpai užsiminė apie Ženevą, bet paskui susivokė, kad ši mintis absurdiška. Tada jis pasakė, jog pastaruoju metu ėmė girdėti kažkokį erzinantį balsą, — trukteliu pečiais. — Jis atsiprašė už tai, kad galbūt neaiškiai kalba. Bet svarbiausia, kad jis norėjo su manimi būti. Ir tada nutarėme neskubėti ir į viską žvelgti protingai, — žingsniuoju toliau vengdama jos akių.

— Nori pasakyti, kad jūs vis dar susitikinėsite? — Sadi apstulbusi.

— Aišku, kad susitikinėsime, — atsakau tarsi nustebusi, kad jai šauna į galvą klausinėti tokių dalykų. — Žinai, kad būtų sugriauti rimti santykiai, nepakanka vaiduoklio skambiu balsu.

Sadi visai suglumusi.

— Turbūt kalbi nerimtai, — ji atgauna žadą. — Negalėtum kalbėti rimtai.

— Ogi rimtai, — atšaunu ir išgirstu telefoninės žinutės signalą. Pažvelgiu į ekranėlį ir pamatau, kad žinutė nuo Edo.

Lab. Ar dar galioja pasiūlymas sekmadieni eiti į ekskursija? E

— Žinutė nuo Džošo, — meiliai nusišypsau žiūrėdama į telefoną. — Sekmadienį susitinkame.

— Kad susituoktumėte ir susilauktumėte šešių vaikų? — sarkastiškai klausia Sadi. Bet jos žodžiai nuskamba gynybiškai.

— Žinai, Sadi, — globėjiškai nusišypsau, — gal tu ir gali susukti žmonėms galvas, bet nesusuksi jų širdžių.

Cha. Turėkis, vaiduokliūkšte.

Sadi dėbteli į mane, ir aiškiai matau, kad ji nesumeta, ką atsakyti.

Ji tokia sutrikusi, kad aš kone pralinksmėju. Pasuku už kampo ir įeinu pro mūsų pastato duris.

— Beje, tavo biure yra kažkokia mergina, — sako paskui mane sekdama Sadi. — Ir man visai nepatinka jos išvaizda.

— Mergina? Kokia mergina? — lekiu laiptais svarstydama, ar nesumanė užeiti Širina. Atlapoju duris, žengiu vidun ir... sustoju kaip įbesta, ištikta šoko.

Natalija.

Ką, po velnių, čia veikia Natalija?

Ji — tiesiai man prieš nosį. Sėdi mano kėdėje. Kalbasi mano telefonu. Ji smarkiai įdegusi, apsivilkusi baltus marškinius ir jūros spalvos siaurą sijoną ir iš kažko juokiasi krūtininiu balsu. Išvydusi mane ji visai nenustemba, tik pamerkia akį.

— Na, ačiū, Žaneta. Džiaugiuosi, kad jums patiko atliktas darbas, — kalba ji pasitikinčiu tonu, tęsdama žodžius. — Jūs teisi, Klerė Forteskju — paslėptas talentas. Taip, ji — be galo talentinga. Ji jums neabejotinai tinka. Žūtbūt norėjau ją įkalbėti... ne, dėkoju. Žaneta, toks mano darbas, už tai man mokate pinigus... — ji ir vėl nusijuokia giliu krūtininiu juoku.

Perveriu žvilgsniu Keitę, kuri tik bejėgiškai gūžteli pečiais.

— Susiskambinsime, — Natalija vis dar kalba. — Taip, pasikalbėsiu su Lara. Akivaizdu, kad jai dar reikia šio to išmokti, bet... Taip, man teks pamėginti viską sustatyti į savo vietas, bet ji — daug žadanti mergina. Nenurašykite jos, — ji vėl man mirkteli. — Puiku, dėkoju, Žaneta. Papietausime. O dabar — likite sveika.

Man tebespoksant apstulbusiu žvilgsniu, Natalija padeda telefoną, apsisuka su visa kėde ir tingiai man nusišypso.

— Na, kaip reikaliukai?

Devynioliktas skyrius

Sekmadienio rytas, o aš vis dar kunkuliuoju pykčiu. Pykstu ant savęs. Kaip galėjau būti tokia nevykėlė?

Penktadienį buvau ištikta šoko ir kažkaip leidau Natalijai užvaldyti situaciją. Aš jai nepasipriešinau. Neišsakiau savo nuomonės. Nors galvoje kaip užspeistos musės zvimbė begalės minčių.

Dabar jau gerai žinau, ką jai turėjau iškloti. Man reikėjo pasakyti: „Negali ramiai sau sugrįžti ir elgtis taip, tarsi nieko nebūtų nutikę.“ Ir dar: „Ar neketini atsiprašyti už tai, kad palikai mus ant ledo?“ Ir dar: „Nedrįsk prisiimti visos garbės už Klerę Forteskju, viską padariau pati viena!“ Ir turbūt dar net šitai: „Vadinasi, buvai atleista iš paskutinės darbovietės, a? Kada ketinai man pasakyti?“

Tačiau aš jai nieko nepasakiau. Tik aiktelėjau ir pralemenau: „Natalija! Ohoho! Kaip čia dabar... ką...“

Ir ji įsileido į ilgiausią pokalbį apie tai, kaip išaiškėjo, kad vyriokas iš Goa yra neištikimas šiknius, kad turi praeiti daug laiko, kol galiausiai nebeatlaikai ir pasiunti; taigi ji nutarusi mane nustebinti; beje, ar aš nesidžiaugiu sulaukusi pagalbos?

— Natalija, — tariau, — tikrai patyriau stresą tau išvykus...

— Sveika atvykusi į didįjį verslą, — mirktelėjo Natalija. — Stresas — neišvengiama jo dalis.

— Bet tu ėmei ir pradingai! Mūsų net neįspėjai! Mums reikėjo mėginti sugraibyti visus paliktus galus...

— Lara, — ji pakelia ranką, tarsi norėtų pasakyti: „Nurimk.“ — Suprantu, pasielgiau griežtai. Bet juk viskas gerai. Kad ir kokių šūdinų dalykų nutiko man išvykus, grįžau, kad viską sutvarkyčiau. Alio, Greihamai? — ji atsisuko į telefoną. — Čia — Natalija Maser.

Ir taip — visą popietę; ji lakstė nuo vieno telefono prie kito, ir aš negalėjau įsiterpti. Vakare išeidama ji plepėjo mobiliuoju ir tik atsainiai pamojo mums su Keite.

Štai taip. Ji grįžo. Ji elgiasi taip, tarsi būtų bosas, tarsi nebūtų padariusi nieko bloga, ir turėtume būti išties dėkingos, kad ji grįžo.

Jeigu ji man dar kartą pamerks akį, aš ją pasmaugsiu.

Susikrimtusi suimu plaukus į arklio uodegą. Šiandien visai nesistengiu gerai atrodyti. Pasivaikščiojimui po miestą nereikia puošnios suknelės. O Sadi vis dar mano, kad einu su Džošu, todėl nors kartą man nereikės klausytis jos nurodymų.

Tepdama skruostus skaistalais vogčiomis nužvelgiu Sadi. Prastai jaučiuosi jai meluodama. Bet, kita vertus, jai nereikėjo būti tokiai bjauriai.

— Nenoriu, kad eitum kartu, — įspėju ją milijonas pirmą kartą. — Todėl nė nemanyk.

— Nė nesusapnuočiau tokios galimybės! — įsižeidusi atkerta ji. — Manai, man norėtųsi sekioti paskui tave ir tą pilvakalbio manekeną? Žiūrėsiu televizorių. Dabar rodo Fredo Astero šokius. Mudvi su Edna puikiai praleisime dieną.

— Gerai. Perduok jai nuo manęs linkėjimų, — sarkastiškai atsakau.

Sadi aptiko už kelių gatvių gyvenančią senutę vardu Edna, kuri nieko kita neveikia, tik žiūri nespalvotus filmus. Todėl pastarosiomis dienomis Sadi dažniausiai ten ir eina, atsisėda ant sofos šalia Ednos ir žiūri filmus. Ji sako, kad vienintelė bėda — Ednos pokalbiai telefonu filmų metu, todėl dabar Sadi ėmėsi priemonių — pradeda rėkti jai tiesiai į ausį: „Užsičiaupk! Baik plepėti telefonu!“ Tada Edna labai susijaudina ir kartais numeta ragelį vidury sakinio.

Vargšė Edna.

Baigiu dažytis skruostus ir pažvelgiu į veidrodį. Juodi siauri džinsai, sidabriniai balerinos stiliaus bateliai, marškinėliai ir odinis švarkelis. Įprastas 2009-ųjų makiažas. Edas tikriausiai manęs nepažins. Dėl visa ko turėčiau įsikišti į plaukus plunksną.

Nuo tokios minties net prunkšteliu nesusilaikiusi, ir Sadi įtariai mane nužvelgia.

— Kas juokinga? — ji apžiūri mane nuo galvos iki kojų. — Ar taip ir eisi? Dar niekada nesu mačiusi tokios nuobodžios aprangos. Džošas tik užmes į tave akį ir mirs iš nuobodžio. Na, nebent pirma iš nuobodžio mirsi tu.

Oi, cha cha. Nors gal ji ir teisi. Gal ir per daug paprastai apsirengiau.

Nejučia siekiu trečio dešimtmečio vintažinio vėrinio; vyniojuosi jį apie kaklą. Eilėmis sugula sidabriniai ir juodi karoliukai, skimbčiojantys vos pajudėjus; iškart pasijuntu įdomesnė. Žavingesnė.

Tamsesne spalva apsivedu lūpas, suteikdama trečiojo dešimtmečio formą. Tada paimu vintažinį sidabro spalvos odos rankinuką ir vėl nužvelgiu savo atvaizdą.

— Daug geriau! — sako Sadi. — O kaip dėl mielos, dailios skrybėlaitės?

— Ne, dėkoju, — perverčiu akimis.

— Tavo vietoje užsidėčiau skrybėlaitę, — neatlyžta Sadi.

— Na, aš nenoriu atrodyti kaip tu, — atmetu plaukus ir nusišypsau pati sau. — Noriu atrodyti kaip aš.

Edui pasiūliau pradėti kelionę prie Londono Tauerio; iš metro stoties išėjusi į gaivų orą akimirksniu pralinksmėju. Trauk devynios tą Nataliją. Trauk devynios Džošą. Trauk devynios vėrinį. Tik pažvelkite į visa tai. Fantastika! Į žydrą dangų kyla senos senos akmeninės dantytos sienos, stovinčios ištisus amžius. Vaikštinėja raudonais ir tamsiai mėlynais drabužiais apsivilkę sargybiniai — visai kaip iš pasakos. Tai viena iš vietų, kuriose atsidūręs imi didžiuotis, kad gimei ir augai Londone. Ir kaip Edas galėjo ištverti čia neatėjęs? Tai lyg dar vienas pasaulio stebuklas!

Bet, kai pagalvoji, nesu tikra, ar aš pati kada nors lankiausi Londono Taueryje. Na, nežinau, ar buvau užėjusi vidun. Bet noriu pasakyti, jog tai visai kas kita. Aš čia gyvenu. Man ir nereikia užeiti.

— Lara! Aš čia!

Edas jau stovi eilėje prie bilietų. Jis vilki džinsais ir pilkais marškinėliais. Beje, jis nenusiskutęs, ir tai labai įdomu, nes aš maniau, kad jis visada atrodo nepriekaištingai, net savaitgaliais. Man priėjus arčiau jis nužvelgia mane nuo galvos iki kojų lengvai šypsodamasis.

— Vadinasi, kartais apsirengi dvidešimt pirmo amžiaus drabužiais.

— Labai retai, — taip pat nusišypsau.

— O aš buvau įsitikinęs, kad pasirodysi vilkinti dar viena trečio dešimtmečio suknele. Tiesą sakant, ir aš susiradau vieną tokį aksesuarą. Na, kad palaikyčiau tau draugiją, — jis įkiša ranką į kišenę ir ištraukia kalto sidabro kvadratinę dėželę. Spragtelėjęs Edas dėželę atidaro, ir pamatau kortų malką.

— Šaunu! — pasakau susižavėjusi. — Iš kur gavai?

— Suderėjau internetiniame aukcione, — trukteli pečiais Edas. — Visada nešiojuosi kortų malką. Šitos — 1925-ųjų, — priduria jis rodydamas mažytį užrašą.

Nesusilaikau nesusigraudinusi — jis taip stengėsi.

— Man labai patinka, — pakeliu į jį akis, kai sulaukiame savo eilės. — Prašyčiau du suaugusiems. Moku aš, — griežtai priduriu, kai Edas mėgina išsitraukti piniginę. — Juk aš šeimininkė.

Nuperku bilietus ir knygą „Istorinis Londonas“; nusivedu Edą prie Tauerio.

— Taigi šis statinys, kurį matai priešais, yra Londono Taueris, — pradedu išmanančios gidės balsu. — Tai vienas iš svarbiausių ir seniausių mūsų paminklų. Vienas iš daugelio daugelio nuostabių vaizdų. Tiesiog nusikaltimas atvykti į Londoną ir daugiau nieko nesužinoti apie mūsų nuostabų paveldą, — rūsčiai pažvelgiu į Edą. — Tikrai labai neišmintinga, be to, Amerikoje jūs neturite nieko panašaus.

— Tu teisi, — apžiūrinėdamas Tauerį jis jau ima taisytis. — Įspūdinga.

— Ar ne didinga? — klausiu didžiuodamasi.

Kartais tikrai labai gera pasijusti tikru anglu, o taip pasijunti nusikėlęs į didžiųjų istorinių pilių laikus.

— Tai kada jis buvo pastatytas? — klausia Edas.

— Eee... — dairausi vildamasi pamatyti išganingą užrašą. Niekur nieko nėra. Prakeikimas. Turėtų būti užrašas. Juk negaliu imti ir dirstelėti į kelionių vadovą — tik ne dabar, kai jis viltingai į mane žiūri. — Pastatyta... — nerūpestingai nusigręžiu ir neaiškiai subambu — ... nioliktame amžiuje.

— Kuriame amžiuje?

— Taueris pastatytas... — atsikrenkščiu. — Tiudoro... ee... Stiuart laikais.

— Norėjai pasakyti „normanų“? — mandagiai klausia Edas.

— Oo. Taip, tai ir turėjau galvoje, — persmeigiu jį įtariu žvilgsniu. Iš kur jis žino? Ar iškalė atmintinai?

— Taigi einame čia, — ryžtingai vedu Edą, kaip man atrodo, tvirtovės pylimo link, bet jis trukteli mane atgal.

— Tiesą sakant, manau, kad įėjimas ten, iš upės pusės.

Dėl Dievo. Akivaizdu, kad jis iš tų vyrų, kurie privalo viską kontroliuoti. Turbūt jis niekada nepaklaustų, kuriuo keliu eiti.

— Edai, klausyk, — geraširdiškai pratariu. — Tu — amerikietis. Niekada nesi čia buvęs. Kas geriau turėtų žinoti, kaip įeiti, tu ar aš?

Tą akimirką pro šalį ėjęs sargybinis stabteli ir bičiuliškai mums nusišypso. Ir aš jam nusišypsau pasirengusi paklausti, kuriuo keliu būtų geriausia įeiti, bet jis maloniai kreipiasi į Edą.

— Labas rytas, pone Harisonai. Kaip laikotės? Vėl grįžote?

Ką?

Kas ką tik nutiko? Edas pažįsta sargybinius? Kaip Edas gali pažinoti sargybinius?

Stoviu praradusi amą, o Edas paspaudžia sargybiniui ranką ir sako:

— Miela tave matyti, Jokūbai. Susipažink su Lara.

— Ee... sveiki, — pralemenu.

Kas dėsis toliau? Gal atvyks karalienė ir pakvies mus arbatos?

— Na, gerai, — sumurmu sargybiniui nuėjus. — Kas čia vyksta? Edas pažvelgia man į akis ir prapliumpa juoktis.

— Atsakyk! — neatlyžtu, ir jis atsiprašydamas pakelia rankas.

— Prisipažinsiu. Buvau čia penktadienį. Darbe surengėme išvyką, kad sustiprintume savo komandą. Galėjome paplepėti su sargybiniais. Buvo labai įdomu, — jis nutyla, o paskui priduria vis dar šypsodamasis: — Štai iš kur žinau, kad Taueris buvo pradėtas statyti 1078-aisiais. Jį statė Viljamas Užkariautojas. O įėjimas štai ten.

— Galėjai man pasakyti, — piktai dėbteliu.

— Atleisk. Man atrodė, kad tu taip užsidegusi ekskursijų planais, be to, pamaniau, kad būtų šaunu su tavimi pasivaikščioti. Bet galėtume eiti kur nors kitur. Turbūt čia lankeisi milijoną kartų. Pamąstykime iš naujo, — jis paima knygą „Istorinis Londonas“ ir įsižiūri į turinį.

Mojuoju bilietais tarsi vėduokle žiūrėdama, kaip vieni kitus fotografuoja čia atėję moksleiviai; jaučiuosi prastai. Jis, aišku, teisus. Jie apžiūrėjo Tauerį penktadienį, tai kodėl, po galais, mes dar kartą turėtume žiūrėti?

Kita vertus, jau turime nusipirkę bilietus. Atrodo, čia tikrai nuostabu. Norėčiau viską geriau pamatyti.

— Galėtume važiuoti tiesiai į Šventojo Pauliaus katedrą, — Edas tyrinėja metro planą. — Neturėtume ilgai užtrukti.

— Noriu apžiūrėti karūnų brangakmenius, — supypsiu.

— Atsiprašau? — Edas pakelia galvą.

— Noriu apžiūrėti karūnų brangakmenius. Kad jau čia esame...

— Nori pasakyti, kad niekada nesi jų mačiusi? — Edas spokso į mane negalėdamas patikėti. — Niekada nesi mačiusi karūnų brangakmenių?

— Aš Londone gyvenu! — atsakau suerzinta jo veido išraiškos. — Tai visai kas kita! Galiu tuos brangakmenius apžiūrėti bet kada, kada tik noriu, kada tik pasitaikys proga. Tik... tos progos iki šiol taip ir nepasitaikė.

— Lara, ar tik nebūsi pati siaurai mąstanti? — Matau, kaip labai Edui tai patinka. — Nejau nesidomi didžiojo savo miesto paveldu? Ar tau neatrodo, jog ignoruoti šiuos unikalius istorinius paminklus — tikras nusikaltimas...

— Užsičiaupk! — jaučiu, kaip vis ryškiau rausta skruostai.

Edas suminkštėja.

— Gerai. Eime, parodysiu tau gimtosios tavo šalies karūnų brangakmenius. Jie nuostabūs. Žinau visą istoriją. Ar gali pagalvoti, kad seniausi brangakmeniai siekia restauracijos laikus?

— Tikrai?

— O, taip, — jis veda mane pro lankytojų būrius. — Didingoje karališkoje karūnoje yra milžiniškas deimantas, atkirstas nuo garsiojo Kulinano deimanto — didžiausio kada nors iškasto deimanto.

— Oho, — mandagiai nusistebiu. Akivaizdu, kad vakar Edas išmoko atmintinai visą paskaitą apie karūnų brangakmenius.

— Aha, — linksi jis, — na, bent jau taip manė visas pasaulis iki 1997-ųjų. Tada buvo nustatyta, jog deimantas netikras.

— Tikrai? — sustoju kaip įkirsta. — Jis padirbtas?

Edo lūpos krypteli.

— Tik patikrinau, ar klausaisi.

Apžiūrime brangakmenius, apžiūrime juodvarnius, apžiūrime Baltąjį bokštą ir Kruvinąjį bokštą. Tiesą sakant, visus bokštus. Edas nepaleidžia iš rankų knygos apie Londoną ir nuolat skaitinėja istorinius faktus. Kai kurie iš jų tikri, kai kurie — tik paistalai, kai kurie... net nebežinau. Jo veidas būna visiškai rimtas, tik akys kitaip sužiba, todėl labai sunku suprasti, kada jis juokauja.

Baigiant ekskursiją kalėjimo prižiūrėtojo keliais, man sukasi galva nuo visokių vizijų — regiu išdavikus ir kankinimus; nujaučiu, jog man jau pakaks kalbų apie tai, kaip būdavo vykdomos egzekucijos. Vaikštinėjame po viduramžių rūmus, praeiname pro du vyrukus, vilkinčius viduramžių drabužiais ir viduramžiškai rašančius (bent man taip atrodo); atsiduriame menėje su mažyčiais pilies langeliais ir didžiuliu židiniu.

— Gerai, Gudruti. Papasakok man apie šią spintelę, — atsainiai mosteliu rodydama į mažytes, niekuo neišsiskiriančias dureles sienoje. — Gal Volteris Reilis^7 čia augino bulves, ar ką?

— Pasižiūrėkime, — Edas dirsteli į knygą. — Aa, taip. Būtent čia septintasis Marmaduko kunigaikštis laikydavo perukus. Jis buvo labai įdomi istorinė asmenybė, nukirtusi galvas daugeliui savo žmonų. Kitus jis užšaldydavo šaldiklyje. Jis taip pat išrado viduramžišką kukurūzų skrudinimo aparatą, vadinamą kukurūzų krosnele.

— Oo, tikrai? — nutaisau rimtą toną.

— Tikriausiai esi girdėjusi apie visuotinę kukurūzų maniją 1583-iaisiais, — Edas pašnairuoja į knygą. — Atrodo, Šekspyras — taip pat ne išimtis; vieną savo kūrinį jis taip ir pavadino: „Daug triukšmo dėl nieko, daug triukšmo dėl kukurūzų krosnelės“.

Abudu įdėmiai žiūrime į mažytes ąžuolines dureles, ir po minutėlės prie mūsų prisijungia pagyvenusi pora, apsigobusi neperšlampamais apsiaustais.

— Tai spintelė perukams laikyti, — sako Edas moteriai, kurios veide sušvinta smalsumas. — Perukų meistras buvo priverstas gyventi spintelėje kartu su perukais.

— Tikrai? — ištįsta moters veidas. — Koks siaubas!

— Tiesą sakant, visai ne, — rimtai atsako Edas. — Nes perukų meistras buvo labai mažas, — jis parodo rankomis jo dydį. — Labai labai mažytis. Žinote, žodis „perukas“ kilęs iš frazės „mažas žmogutis spintelėje“.

— Tikrai? — vargšė moteris apstulbusi, ir aš kaip reikiant niukteliu Edui į pašonę.

— Malonios ekskursijos, — žaviai sučiulba jis, ir mes nueinam.

— Koks kipšas tavin įlindo! — pratariu, vos tik nutolstame tiek, kad mūsų nebegirdėtų toji pora. Edas minutėlę pamąsto, o paskui nusišypso nuginkluojančia šypsenėle.

— Gal tikrai įlindo? Taip nutinka, kai būnu alkanas. Norėtum papietauti? O gal geriau eikim į Fuzilierių muziejų?

Susimąsčiusi dvejoju, tarsi mėginčiau išsirinkti iš dviejų galimybių. Na, tikrai nerasi kito žmogaus, kuris labiau už mane domėtųsi paveldu. Bet taip jau nutinka, kad ekskursijos po miestą galiausiai pavirsta į varginantį žygį vos pasivelkant ir visas paveldas susivelia į suktų akmeninių laiptų, dantytų sienų ir pasakojimų apie kelias ant mietų pamautas galvas raizgalynę.

— Galėtume ir papietauti, — atsainiai tarsteliu. — Jeigu tau jau pakanka įspūdžių...

Edo akys sublizga. Man kelia nerimą nuojauta, jog jis gerai žino, ką manau.

— Aš tik labai trumpam teįstengiu sutelkti dėmesį, — labai rimtai sako jis. — Nes esu amerikietis. Tai gal geriau eikime pavalgyti.

Einame į kavinę, kur gaminami tokie patiekalai kaip „Jurgio svogūnų sriuba“ ir „Troškintas šernas“. Edas primygtinai siūlosi sumokėti, nes aš pirkau bilietus; susirandame stalelį kampe, prie lango.

— Na, ką dar norėtum pamatyti Londone? — entuziastingai klausiu. — Kas dar buvo tavajame sąraše?

Edas krūpteli, ir staiga pasigailiu, kad suformulavau būtent taip. Tikriausiai jam skaudu kalbėti apie Londono įžymybių sąrašą.

— Atleisk, — pratariu nepatogiai pasijutusi. — Nenorėjau tau priminti...

— Ne! Viskas gerai, — akimirką jis apžiūrinėja šakute pasmeigtą kąsnį, tarsi svarstytų, valgyti ar ne. — Žinai ką? Buvai teisi dėl to, ką pasakei anądien. Kartais tave ištinka koks nors šūdas, bet turi gyventi toliau. Man patinka tavo tėtės palyginimas su eskalatoriumi. Mąsčiau apie tai po mūsų pokalbio. Aukštyn ir žemyn, — jis įsikiša šakutę į burną.

— Tikrai? — nesiginsiu, kad jaučiuosi sujaudinta. Reikės pasakyti tėčiui.

— Mhmm, — minutėlę jis kramto, o paskui klausiamai į mane pažvelgia. — Na... sakei, kad ir tu išsiskyrei. Kada?

Penktadienį. Mažiau nei prieš keturiasdešimt aštuonias valandas. Vien pagalvojus apie tai man norisi užsimerkti ir sudejuoti.

— Tai nutiko... prieš kurį laiką, — trukteliu pečiais. — Jis buvo vardu Džošas.

— Ir kas atsitiko? Na, jei galiu paklausti.

— Taip, aišku, kad gali. Tiesiog... supratau, kad... mes nebuvom... — nutylu sunkiai atsidususi ir pakeliu akis. — Ar kada nors esi jautęsis tikrai labai labai kvailai?

— Niekada, — purto galvą Edas. — Nors buvo progų, kai galėjau pasijausti tikrai labai labai labai kvailai.

Nesusilaikau nešyptelėjusi. Kalbantis su Edu viskas šiek tiek prašviesėja. Nesu vienintelis žmogus pasaulyje, kuris jaučiasi kaip kvailys. Gerai nors tiek, kad Džošas nebuvo man neištikimas. Gerai nors tiek, kad man neteko atsidurti vienai nepažįstamame mieste.

— Klausyk, nueikime ten, kas nebuvo pažymėta tavo sąraše, — staiga pasiūlau. — Apžiūrėkime ką nors, ko nebuvo suplanuota. Ar yra tokia vieta?

Edas atsilaužia gabaliuką duonos ir susimąsto.

— Korina nenorėjo eiti į „Londono akį“, — galiausiai prataria jis. — Ji bijojo aukščio ir manė, jog tasai ratas — kvailystė.

Žinojau, kad toji moteris man nepatiks. Kaip žmogus gali manyti, kad „Londono akis“ — kvailystė?

— Vadinasi, keliausime prie „Londono akies“, — tvirtai pareiškiu. — O paskui gal ir į „Ye Olde Starbucks“? Tai labai žavus tradicinis anglų paprotys.

Laukiu, kol Edas nusijuoks, bet jis tik valgo duoną žvelgdamas į mane pritariančiu žvilgsniu.

— “Starbucks“. Įdomu. Nevaikštai į Lingtono kavines?

Aa, taip. Vadinasi, jis jau viską išsiaiškino.

— Kartais vaikštau. Priklauso nuo nuotaikos, — trukteliu pečiais, lyg nuo kažko ginčiausi. — Vadinasi... jau žinai, kad mes giminės.

— Juk sakiau, kad klausinėjausi apie tave.

Iš jo veido nieko neįmanoma išskaityti. Jis nepasielgė taip, kaip dažniausiai elgiasi žmonės, sužinoję apie dėdę Bilą; paprastai jie sušunka: „Ohoho, kaip nuostabu, o koks jis tikrame gyvenime?“

Man dingteli, kad Edas sukasi stambiame versle. Turbūt jam teko vienaip ar kitaip susidurti su dėde Bilu.

— Na, tai ką manai apie mano dėdę? — linksmai klausiu.

— “Lingtono kava“ — sėkmingai dirbanti organizacija, — atsako jis. — Labai pelninga. Labai produktyvi.

Jis vengia atsakyti į klausimą.

— Kaip Bilas? — neatlyžtu. — Ar kada nors buvai su juo susidūręs?

— Taip, buvau, — Edas nuryja gurkšnį vyno. — Ir manau, kad „Dvi smulkios monetos“ — paistalai, manipuliacija žmonėmis. Atleisk.

Dar niekada negirdėjau, kad kas nors taip griežtai kalbėtų apie dėdę Bilą, na, bent jau man į akis. Tikra atgaiva.

— Nereikia atsiprašinėti, — iškart atsakau. — Dėstyk, ką manai. Papasakok man.

— Manau, kad... tavo dėdė — vienas iš milijono. Net neabejoju, kad jo sėkmę nulėmė daugybė įvairiausių dalykų. Tačiau jis šios tiesos nepardavinėja. Jis pardavinėja lozungus: „Viskas labai paprasta! Tapk milijonieriumi, kaip aš!“ — Edas kalba griežtai, kone piktai. — Į jo seminarus renkasi tik save apgaudinėjantys fantazuotojai, ir vienintelis žmogus, kuris iš to pelnys pinigų — tavo dėdė. Jis naudojasi daugybe nuliūdusių, į neviltį puolusių žmonių. Tokia mano nuomonė.

Vos tik jis ištaria šiuos žodžius, suvokiu, jog jie teisingi. Mačiau žmones, susirinkusius į „Dviejų smulkių monetų“ seminarą. Kai kurie iš jų nukeliavo mylių mylias. Kai kurie tikrai atrodė puolę į neviltį. Be to, seminaras dar ir kainuoja.

— Kartą buvau nuėjusi į vieną dieninį jo seminarą, — prisipažįstu. — Pažiūrėti, apie ką jis kalba.

— Oo, tikrai? Ar pavyko akimirksniu susikrauti turtus?

— Aišku, kad pavyko! Nejau dar nepastebėjai mano limuzino?

— Aaa, tai tasai limuzinas buvo tavo. O aš maniau, kad atskrisi sraigtasparniu.

Dabar jau abu šypsomės. Negaliu patikėti, kad Edą buvau praminusi ponu amerikiečiu Susiraukėliu. Jis raukosi ne taip jau ir dažnai. O kai raukosi, dažniausiai mąsto, ką juokinga būtų galima pasakyti. Jis įpila man vyno, ir aš atsilošiu, mintyse vėl išvysdama Tauerį, pajusdama vyno teikiamą malonią šilumą, mąstydama apie manęs laukiančią dieną.

— Tai kodėl visada nešiojiesi kortas? — paklausiu nusprendusi, kad dabar mano eilė pradėti. — Gal nuolat dėlioji pasiansą, ar ką?

— Žaidžiu pokerį. Jeigu tik randu partnerių. Turėtum puikiai žaisti pokerį, — priduria jis.

— Žaisčiau baisiai! — prieštarauju. — Man labai prastai sekasi lošti ir... — nutylu pamačiusi, kad Edas purto galvą.

— Pokeris — ne lošimas. Reikia mokėti skaityti žmones. Šiuo atveju labai praverstų tavo rytietiškos minčių skaitymo galios.

— Aa, taip, — nuraustu. — Na, atrodo, kad tos galios mane apleido.

Edas kilsteli antakį.

— Na, gal nemėginsi dumti man akių čia ir dabar, panele Lington?

— Ne! — nusijuokiu. — Tikrai visos galios išgaravo. Aš dar visai naujokė.

— Tada gerai, — jis įgudusiu judesiu išsitraukia kortų malką. — Tau tereikia žinoti, ar kitų žaidėjų kortos geros, ar blogos. Viskas labai paprasta. Taigi įsižiūri į priešininkų veidus. Ir tada savęs paklausi: „Tai kas gi vyksta?“ Štai toks ir žaidimas.

— Tai kas gi vyksta? — pakartoju. — Iš kur gali žinoti?

Edas pasiima tris kortas ir pažvelgia į jas. Tada pažiūri į mane.

— Geros ar blogos?

O, Dieve. Nė nenumanau. Jo veidas absoliučiai nieko nesako. Ieškodama atsakymo įsižiūriu į lygią jo kaktą, mažytes raukšleles apie akis, savaitgalinių šerelių užuominas. Jo akys žiba, bet šitai gali reikšti bet ką.

— Nežinau, — bejėgiškai atsakau. — Sakyčiau... geros?

Edas patenkintas.

— Tos rytietiškos galios tikrai tave apleido. Kortos baisios, — jis man parodo tris „smulkias“ kortas. — Dabar — tavo eilė, — jis vėl išmaišo malką, paduoda man tris kortas ir stebi, kaip jas paimu.

Man tenka kryžių triakė, širdžių keturakė ir pikų tūzas! Apžiūrinėju kortas, o paskui pakeliu akis, nutaisiusi kiek įmanoma mįslingesnę išraišką.

— Atsipalaiduok, — sako Edas. — Ir nesijuok.

Žinoma, kai jis taip pasakė, nebegaliu suvaldyti šypsenos.

— Tavo baisi veido išraiška — kaip tikro pokerio lošėjo, — sako Edas. — Ar žinojai?

— Tu mane išmuši iš pusiausvyros! — sujudinu lūpas, kad nuginčiau juoką. — Na, tai kokios mano kortos?

Tamsiai rudos Edo akys įsiskverbia į manąsias. Mes abu tylim lyg apmirę ir spoksome vienas į kitą. Po kelių sekundžių pilve pajuntu keistą kutulį. Jausmas labai... netikėtas. Per daug intymu. Tarsi jis matytų daugiau manęs nei derėtų. Dėdamasi kosinti išsklaidau burtus ir nusigręžiu. Susiverčiu mauką vyno ir vėl pažvelgusi į Edą pamatau, kad ir jis geria.

— Turėjai vieną gerą kortą, gal tūzą, — nerūpestingai sako jis. — Ir dvi prastas.

— Negali būti! — atverčiu kortas. — Iš kur žinai?

— Kai pamatei tūzą, tau akys išvirto ant kaktos, — smaginasi Edas. — Akivaizdžiausiai matėsi. Tarsi būtum sušukusi „Ohoho! Kokia gera korta!“ Tada pažvairavai kairėn ir dešinėn, tarsi susivokusi, kad galėjai išsiduoti. Tada pridėjai prie gerosios kortos ranką ir nepadoriai į mane pažvelgei, — dabar jis jau pradeda juoktis. — Tik primink, kad artimiausiu metu tau nepatikėčiau jokių valstybinės reikšmės paslapčių.

Negaliu patikėti. Maniau, kad mano veidas tikrai neįskaitomas.

— Bet dabar klausiu rimtai, — Edas vėl maišo kortų malką. — Aš apie tą minčių skaitymo triuką. Juk viskas pagrįsta atitinkamų elgesio bruožų analize, tiesa?

— Eee... tiesa, — atsargiai pratariu.

— Šie įgūdžiai negalėtų taip staiga išgaruoti. Arba išmanai šiuos dalykus, arba ne. Tai kas čia dedasi, Lara? Kokia tavoji istorija?

Jis pasilenkia į priekį pasirengęs įdėmiai klausytis, laukdamas atsakymo. Jaučiuosi tarsi užspeista. Nesu pratusi prie tokio didelio dėmesio. Jeigu jis būtų Džošas, kaipmat galėčiau juo nusikratyti. Džošui visada būdavo galima lengvai parduoti bet ką. Jis būtų pasakęs: „Gerai, mažę“, ir būčiau galėjusi toliau varyti savo tiradą, o jis niekada nebūtų dar kartą klausęs ar apie tą savo klausimą pagalvojęs.

Nes Džošas niekada manimi taip labai nesidomėjo.

Ši mintis mane perlieja kaip šalto vandens srovė. Šioje paskutinėje kraują stingdančioje įžvalgoje akimirksniu suskamba tikra tiesa. Per visą laiką, kiek buvome kartu, Džošas nė kartelio su manimi nesusiginčijo, niekada nesukėlė jokių nemalonumų, jis beveik nė neprisiminė mano gyvenimo smulkmenų. Maniau, kad jis tiesiog ramus ir atsipalaidavęs. Ir už tai jį mylėjau. Šias savybes laikiau jo pliusais. Bet dabar viską suprantu daug geriau. Tiesą sakant, jis buvo atsipalaidavęs, nes jam niekas nerūpėjo. Aš — taip pat. Bent jau nepakankamai.

Jaučiuosi taip, tarsi galiausiai kapstyčiausi iš kažkokio transo. Aš taip skubėjau jį vytis, taip desperatiškai stengiausi, taip savimi tikėjau, jog niekada kaip reikiant neįsižiūrėjau, ką vejuosi. Niekada nesustojau paklausti, ar jis ir yra tikrasis atsakymas. Buvau tokia idiote.

Pakėlusi žvilgsnį pamatau, kad tamsios, protingos Edo akys vis dar akylai mane stebi. Prieš savo valią staiga pajuntu užplūstančią keistą pakilią nuotaiką — jis, žmogus, kurio beveik visai nepažįstu, nori apie mane sužinoti daugiau. Matau šitai jo veide — jis neklausinėja tam, kad klausinėtų. Jis nuoširdžiai nori sužinoti tiesą.

Tik kad nieko negaliu atsakyti. Akivaizdu.

— Na... gana keblu paaiškinti. Ganėtinai sudėtinga. — Ištuštinu taurę, sukemšu į burną paskutinį pyrago kąsnį ir plačiai išsišiepiu Edui mėgindama jį išblaškyti. — Eime. Keliaukime prie „Londono akies“.

Mums atvykus, pietinėje krantinėje šurmuliuoja sekmadienio popietę leidžiantys turistai, gatvės muzikantai, senų knygų pardavėjai ir daugybė gyvų skulptūrų, kurios mane visada šiek tiek gąsdina. „Londono akis“ sukasi kaip milžiniška karuselė; matau perregimuose kokonuose įsitaisiusius į mus spoksančius žmones. Tiesą sakant, aš visai patenkinta. „Londono akyje“ buvau tik kartą — per vieną balių darbe, su dideliu būriu bjaurių girtų žmonių.

Būreliui žiūrovų trečio dešimtmečio melodijas groja džiazo muzikantai; mums pro juos einant neišvengiu Edo akių. Jis sušoka kelis čarlstono žingsnelius, o aš sudzingsiu karoliais.

— Labai gerai! — sako barzdotas vyriokas su skrybėle, eidamas mūsų link su aukų dėžute. — Ar jūs domitės džiazu?

— Sakykim, taip, — atsakau rausdamasi rankinėje ir ieškodama pinigėlių.

— Mes domimės trečiu dešimtmečiu, — drąsiai rėžia Edas ir pamerkia man akį. — Tik trečiu dešimtmečiu, tiesa, Lara?

— Kitą savaitę „Jubilee Gardens“ scenoje vyks džiazo koncertas po atviru dangumi, — užsidegęs kalba vyriokas. — Norite bilietų? Jei pirksite dabar, mokėsite dešimčia procentų mažiau.

— Žinoma, — atsako Edas, prieš tai metęs į mane žvilgsnį. — Kodėl gi ne?

Jis duoda vyriokui kažkiek pinigų, paima du bilietus, ir mes nueiname.

— Taigi, — kiek patylėjęs sako Edas, — galėtume nueiti į tą džiazo koncertą... kartu. Jeigu tik norėtum.

— Ee... gerai. Šaunu. Visai norėčiau.

Jis paduoda man vieną bilietą, ir aš, keistokai pasijautusi, įsidedu jį į rankinę. Valandėlę žingsniuoju tylėdama, mėgindama išsiaiškinti, kas ką tik nutiko. Ar jis kviečia mane į pasimatymą? O gal tai tik ekskursijos po miestą tęsinys? O gal... kas? Ką mes čia dabar abu veikiam?

Manyčiau, ir Edas dabar galvoja kažką panašaus, nes, mums atsistojus į eilę prie „Londono akies“, jis staiga klausiamai į mane pažvelgia.

— Ei, Lara, pasakyk ką nors.

— Ee, gerai, — staiga pradedu nervintis. Jis vėl pradės manęs klausinėti, ar nesu aiškiaregė.

— Kodėl įsiveržei į mano kabinetą? — linksmai nusiteikęs jis suraukia kaktą. — Kodėl mane pakvietei į pasimatymą?

Milijoną kartų blogiau. Ir ką turėčiau atsakyti?

— Na... geras klausimas, — mėginu kaip nors „atsimušti“. — Ir... ir aš norėčiau kai ko paklausti. Kodėl atėjai? Galėjai nesutikti!

— Žinau, — Edas kiek suglumęs. — Nori žinoti tiesą? Tarsi kokia migla užkrito. Negaliu paaiškinti savo minčių tėkmės. Į mano kabinetą užeina keista mergina. Po akimirkos aš jau sutaręs su ja susitikti, — jis atsigręžia į mane ir vėl prisimena savo klausimą. — Liaukis. Turėjo būti kokia nors priežastis. Gal kur nors buvai mane mačiusi, ar ką?

Jo balse nuskamba viltis. Tarsi jis viltųsi išgirsti ką nors, kas praskaidrintų visą dieną. Staiga pajuntu siaubingą kaltės dyglį. Jis nė nenutuokia, kad juo buvo pasinaudota.

— Tiesiog... iššūkis draugei, — spoksau jam per petį. — Nežinau, kodėl taip pasielgiau.

— Aišku, — jo balsas nuskamba taip pat nerūpestingai, kaip ir anksčiau. — Vadinasi, aš — atsitiktinis iššūkis. Nemanau, kad anūkams patiktų tokia istorija. Aš jiems pasakysiu, kad tave man atsiuntė ateiviai. Bet prieš tai papasakosiu istoriją apie Marmaduko kunigaikščio perukus.

Suprantu, kad jis juokauja, suprantu, kad geraširdiškai šaiposi. Tačiau pažvelgusi jo veide pamatau šilumą. Aš pradedu jam patikti. Ne, šitai išbraukiu; jis mano, kad pradedu jam patikti. Bet iš tikrųjų viskas — tik apgaulė. Viskas klaidinga. Tik dar vienas marionečių spektaklis. Sadi juo manipuliuoja taip pat, kaip ir Džošu. Čia nėra nieko tikra, niekas nieko nereiškia...

Staiga mane apima nežmoniškas liūdesys. Dėl visko kalta Sadi. Kur tik ji pasisuka, ten — vienos bėdos. Edas — tikrai tikrai šaunus vyrukas, bet jam jau dabar galva pakankamai susukta, ji visai jį supainiojo, ir tai nėra teisinga...

— Edai, — nuryju gerklėje įstrigusį kamuolį.

— Klausau?

O, Dieve. Ką man sakyti? Tu susitikinėjai ne su manimi, tu ėjai į pasimatymą su vaiduokliu, ji paveikė tavo sąmonę, ji — tarsi kvaišalai be šalutinio...

— Gal tu ir manai, kad aš tau patinku. Bet iš tikrųjų nepatinku.

— Patinki, — juokiasi jis. — Tu man tikrai patinki.

— Nepatinku, — dabar jau kovoju su savimi. — Tu mąstai ne savo mintimis. Noriu pasakyti, jog viskas... netikra, nerealu.

— Man atrodo labai realu.

— Žinau, kad taip atrodo. Bet... tu nesupranti... — bejėgiškai nutylu. Minutėlę abu tylime. Paskui Edo veidas staiga pasikeičia.

— Aa, suprantu.

— Tikrai? — suabejoju.

— Lara, neturėtum stengtis man įtikti atsiprašinėdama, — dabar jis jau kreivai šypsosi. — Jeigu tau jau pakanka mano draugystės, pasakyk. Likusią popietę praleisiu vienas pats. Man buvo smagu, dėkoju už sugaištą laiką, labai ačiū...

— Ne! — sunerimusi šūkteliu. — Liaukis! Nemėginu sprukti! Šiandieną tikrai šauniai leidžiu laiką. Ir noriu į „Londono akį“.

Edo akys klaidžioja mano veidu — aukštyn, žemyn, į kairę, į dešinę, tarsi būtų melo detektoriai.

— Na, ir aš noriu, — galiausiai prataria jis.

— Na... tai gerai.

Mes taip įsijautę į pokalbį, jog nė nepastebime prieš mus atsiradusio tarpo eilėje.

— Eikite! — staiga man baksteli už nugaros stovėjęs vaikinas. — Jūsų eilė!

— Oi! — nubundu. — Greičiau, mūsų eilė! — čiumpu Edą už rankos, ir bėgame į didelį ovalų kokoną. Kapsulė kyburiuoja per kelis colius nuo pakylos, kikendami ir šūkaudami į ją lipa žmonės. Įlipu ir aš, tebelaikydama Edą už rankos; mes plačiai šypsomės vienas kitam, išsisklaidė visas nejaukumas. — Gerai, pone Harisonai, — vėl prabylu ekskursijų vadovės balsu. — Dabar išvysite Londoną.

Nuostabu. Tikrai, tiesiog nuostabu.

Mes pakilome į patį viršų, pamatėme po mumis besidriekiantį visą miestą, tarsi būtų atgiję viskas — nuo A iki Ž. Žvalgomės į mažutyčius skruzdžių dydžio žmogeliukus apačioje, lipančius į skruzdžių dydžio automobilius ir skruzdžių dydžio autobusus. Didžiuodamasi savo žiniomis jam parodžiau Šventojo Pauliaus katedrą, Bakingamo rūmus ir Didįjį Beną. Dabar jau aš ėmiausi „Istorinio Londono“ knygos. Joje neaprašyta „Londono akis“, bet vis tiek skaitau iš knygos faktus, kuriuos čia pat pramanau.

— Kapsulė pagaminta iš permatomo titano, gauto išlydžius akinius, — informuoju Edą. — Panardinta po vandeniu kiekviena kapsulė automatiškai pavirstų į povandeninį laivą su visa įranga.

— Nieko menkiau ir nesitikėčiau, — linksi Edas, žiūrėdamas pro langą.

— Kiekviena kapsulė gali išbūti po vandeniu trylika valandų... — nutylu. Matau, kad jis manęs nesiklauso. — Edai?

Jis atsigręžia ir pažvelgia į mane, nugara atsirėmęs į kapsulės stiklo sieną. Jam už nugaros iš lėto keičiasi truputėlį kitokio Londono panorama. Kol buvome viršuje, pasislėpė saulė, mums virš galvų susitelkė tiršti pilki debesys.

— Lara, nori kai ką sužinoti? — jis apsidairo norėdamas išsiaiškinti, ar niekas nesiklauso, bet visi kiti kapsulėje esantys žmonės susibūrę kitoje pusėje — žiūri į Temzėje plaukiantį policijos laivą.

— Galbūt, — atsargiai atsakau. — Na, jeigu tai ne itin svarbi paslaptis, kurią galėčiau išduoti.

Edo veide sušvinta šypsena.

— Klausei, kodėl sutikau eiti į pirmąjį pasimatymą.

— Aa, tu apie tai. Na, visai nesvarbu, — greitai išberiu. — Nemanyk, kad būtinai turi viską papasakoti...

— Ne, vis dėlto noriu papasakoti. Nutiko labai... keistas dalykas, — jis nutyla. — Pasijutau taip, tarsi kažkas manyje primygtinai lieptų atsakyti „Taip“. Kuo labiau priešinausi, tuo garsiau tasai balsas rėkė. Ar tau kas nors paaiškėjo?

— Ne, — skubiai atsakau. — Niekas. Net nenutuokiu. Gal su tavimi kalbėjo... Dievas.

— Galbūt, — staiga jis nusijuokia. — Galėčiau būti naujasis Mozė, — Edas kiek padvejoja. — Tiesą sakant, niekada anksčiau nesu pajutęs tokio stipraus impulso, nesu girdėjęs jokio balso ar dar ko nors. Mane tarsi kažkas nupūtė, — Edas žengia žingsnį pirmyn ir nuleidžia balsą. — Bet, kad ir koks tasai impulsas būtų, kad ir iš kokių gelmių būtų iškilęs, jis manęs neapgavo. Kartu su tavimi praleistas laikas — geriausia, kas tik galėjo nutikti. Jaučiuosi taip, tarsi būčiau pakirdęs iš sapno ar kažkokios nežinios... ir už tai noriu tau padėkoti.

— Tikrai nereikia! — iškart atsakau. — Ir man buvo malonu. Gal kada nors kitą kartą.

— Tikiuosi, — jo tonas kažkoks kitoks, ir aš sutrinku nuo jo žvilgsnio.

— Na... eee... gal nori dar ką nors išgirsti iš šios knygos? — šiurenu puslapius.

— Žinoma.

— Kapsulė yra... mmm... — nebegaliu susikaupti ir susitelkti į savo žodžius. Tankiau suplaka širdis. Staiga viską pamatau ryškiau. Labai aiškiai suvokiu ir pajuntu net menkiausią savo judesį. — Ratas keliauja... jis sukasi... — kalbu be jokio ryšio. Užverčiu knygą ir atremiu Edo žvilgsnį, stengdamasi nutaisyti tokią pačią nieko nesakančią išraišką kaip jo, mėgindama atrodyti taip, tarsi jo žodžiai skirti visai ne man.

Tik tiek, kad jo žodžiai vien apie mane. Karštis užlieja skruostus. Pašiurpsta sprandas nuo to, kaip Edo akys gręžiasi į manąsias, tarsi norėtų prisigauti prie pačios esmės. Mane jos verte veria.

Tiesą sakant, mane visą dilgsi nuo jo akių.

Net nežinau, kaip kažkada galėjau manyti, kad jis nėra gražus. Sakyčiau, buvau truputį akla.

— Tai kas gi vyksta? — švelniai klausia Edas.

— Aš... aš nežinau, — vos bepratariu. — Ar kas nors vyksta?

Jis suima mano smakrą ir minutėlę laiko suėmęs, tarsi žvalgytųsi po nežinomą teritoriją. Paskui pasilenkia, švelniai abiem delnais apgaubia mano veidą ir pabučiuoja. Jo burna šilta ir saldi, šereliai raižo skruostus, bet jam, atrodo, tai visiškai nerūpi ir... o, Dieve. Taip, prašau. Visi dilgsėjimai pavirsta į šokančius ir dainuojančius geismus. Kai jis mane apkabina ir tvirčiau prie savęs prisispaudžia, mano galvoje sukasi dvi mintys.

Jis visai kitoks nei Džošas.

Jis toks šaunus.

Dabar jokių kitokių minčių nė nekyla. Na, bent jau negalėtum viso to pavadinti mintimis, gal tik plėšriais geismais.

Pagaliau Edas atsitraukia, vis dar permetęs man per kaklą ranką.

— Žinai... to nebuvo įtraukta į šiandieninius planus, — sako jis. — Čia šiaip, jeigu tau būtų įdomu sužinoti.

— Ir į mano planus nebuvo įtraukta, — be kvapo atsakau. — Tikrai nebuvo.

Jis vėl mane bučiuoja; užsimerkiu, lūpomis tyrinėju jo burną, uodžiu jo kvapą, svarstau, kiek dar šioji „Londono akis“ suksis. Tarsi perskaitęs mano mintis Edas mane paleidžia.

— Gal mums reikėtų dar kartą pasigrožėti šiuo vaizdu, — nusijuokęs prataria jis. — Kol dar nenusileidome.

— Turbūt reikėtų, — nenorom nusišypsau. — Šiaip ar taip, sumokėjome.

Susikibę rankomis atsigręžiame į permatomą kapsulės sieną. Ir sušunku išsigandusi.

Už kapsulės sienelės kyburiuoja Sadi, žvelgdama lyg lazeriais svilinančiomis akimis.

Ji mus matė. Ji matė, kaip bučiuojamės.

Šūdas. Oi, šūdas. Man kaip triušiui daužosi širdis. Imu virpėti iš siaubo, kai ji artinasi smelkdamas! Per permatomą sieną išplėtusi šnerves, žaibuodama akimis, priversdama mane linkstančiomis kojomis trauktis atatupsta, tarsi tikrai būčiau pamačiusi siaubingą vaiduoklį.

— Lara? — Edas spokso į mane ištiktas šoko. — Lara, kas nutiko?

— Kaip tu galėjai? — net užsikemšu ausis išgirdusi išdavystę patyrusios Sadi klyksmą. — Kaip galėjai?

— Aš... aš ne... tai ne... — mikčioju, bet niekaip nesugebu išspausti žodžių. Noriu jai pasakyti, kad nieko neplanavau, kad viskas nėra taip blogai, kaip ji galėtų pagalvoti...

— Mačiau tave!

Staiga ji garsiai, veriamai sukūkčioja, apsisuka ir dingsta.

— Sadi! — puolu pirmyn ir prisispaudžiu prie permatomos kapsulės sienos žvelgdama laukan, mėgindama ją įžiūrėti debesyse arba plaukiančiuose Temzės vandenyse, arba tarp vis artėjančių, ant žemės besibūriuojančių žmonių.

— Lara! Jėzau! Kas nutiko? — Edas tikrai labai susijaudinęs. Staiga pastebiu, kad visi kiti kokone esantys žmonės jau nebesigroži vaizdais, bet spokso į mane.

— Nieko! — pramekenu. — Atsiprašau. Aš tik... aš... — krūpteliu, kai jis mane apkabina. — Edai, atleisk, aš negaliu...

Po minutėlės Edas nuima ranką.

— Žinoma.

Mes jau nusileidome. Neramiai dirsčiodamas Edas išveda mane iš kapsulės ir pastato ant žemės.

— Taigi, — jis kalba linksmai, bet matau, kad sunerimęs. Kitaip ir negalėtų būti. — Kas yra?

— Negaliu paaiškinti, — pralemenu. Desperatiškai žvalgausi po horizontą ieškodama kokio nors Sadi pėdsako.

— Gal padėtų „Ye Olde Starbucks“? Lara?

— Atleisk, — liaujuosi žvalgytis ir įsižiūriu į susirūpinusį Edo veidą. — Edai, labai atsiprašau. Aš taip... negaliu. Diena buvo nuostabi, bet...

— Bet... viskas vyko ne pagal planą? — iš lėto prataria jis.

— Ne, visai ne tai! — pasitrinu skruostus. — Viskas... viskas labai sudėtinga. Man reikia daug ką sau pačiai išsiaiškinti.

Žvelgiu į jį vildamasi, kad jis mane supras. Ar beveik supras. Ar bent jau nemanys, kad esu beviltiška pamišėlė.

— Ne bėda, — linkteli Edas. — Suprantu. Ne viskas visada būna aišku, — jis padvejoja, bet paskui trumpam paliečia mano ranką. — Tai tuo ir baikim. Diena buvo puiki. Ačiū, Lara. Buvai labai dosni paskyrusi man tiek laiko.

Jis ir vėl kalba dalykiškai, kaip tikras džentelmenas. Nebeliko jokios šilumos ar pokštų. Tarsi būtume du tolimi pažįstami. Staiga skaudžiai suvokiu, kad jis mėgina save apsaugoti. Jis vėl grįžta į savąjį tunelį.

— Edai, norėčiau dar kada nors su tavimi susitikti, — desperatiškai kalbu. — Kai tik viską... išsiaiškinsiu.

— Ir aš norėčiau, — matau, kad jis nė minutėlei manimi nepatiki. — Leisk tau sustabdyti taksi.

Jam žvalgantis po gatvę pamatau, jog kaktoje vėl atsirado raukšlelės — vos įžiūrimos nevilties vagos.

— Nereikia. Aš dar čia kiek pabūsiu, pavaikštinėsiu, pravėdinsiu galvą, — prisiverčiu nusišypsoti. — Ačiū. Už viską.

Atsisveikindamas jis man pamoja, tarsi atiduotų pagarbą, ir dingsta minioje. Spoksau įkandin jo visai sugniužusi. Jis man patinka. Jis man tikrai tikrai patinka. Ir dabar jis jaučiasi įskaudintas. Aš — taip pat. Sadi — irgi. Koks jovalas...

— Tai štai ką tu veiki man už nugaros! — pašoku ir griebiuosi už širdies, ausyse nuskambėjus Sadi balsui. Nejau ji tiek laiko manęs laukė? — Tu, melage gyvate, tu, pasalūne. Atėjau pažiūrėti, kaip tau sekasi su Džošu. Su Džošu!

Ji sukiojasi man prieš nosį taip įniršusi, kad imu trauktis atatupsta.

— Atleisk, — sumikčioju. — Atleisk, kad tau melavau. Nenorėjau prisipažinti, kad mudu su Džošu išsiskyrėme. Bet aš nesu jokia pasalūnė! Nesirengiau su Edu bučiuotis. Apie tai visai negalvojau, nieko neplanavau...

— Man neįdomu, planavai ar neplanavai! — rėkia Sadi. — Trauk nuo jo rankas!

— Sadi, tikrai labai atsiprašau...

— Aš jį suradau! Aš su juo šokau! Jis mano! Mano! Mano!

Ji taip įsitikinusi savo teisumu, taip įtūžusi, jog net neklauso, ką sakau. Ir staiga, nepaisant užvaldžiusio kaltės jausmo, pajuntu atplūstantį apmaudą.

— Kaip jis gali būti tavo? — išgirstu save rėkiančią. — Tu mirusi! Ar dar nesupratai? Tu mirusi! Jis nė nežino, kad tu esi!

— Aišku, kad žino! — ji prikiša veidą visai prie pat manojo; jos akys — kaip žudikės. — Jis mane girdi!

— Na ir kas? Juk niekada tavęs nematė, tiesa? Tu — vaiduoklis! Vaiduoklis! — aršiu pykčio gūsiu prasiveržia manyje susikaupęs apmaudas. — Kalbėk apie saviapgaulę! Kalbėk, kaip nenori pažvelgti tiesai į akis, Sadi! Nuolat man kartoji, kad gyvenčiau sau toliau! Tai gal ir tu gyvenk sau ramiai toliau?

Tardama šiuos žodžius gerai suvokiu, kaip jie nuskamba, kaip klaidingai gali būti interpretuojami. Labiau už viską pasaulyje trokštu juos atsiimti. Sadi veidas išduoda ją ištikusį šoką. Ji atrodo taip, tarsi būčiau skėlusi jai antausį.

Sadi negalėtų pamanyti, kad turėjau galvoje...

O, Dieve.

— Sadi, aš nenorėjau... aš... — žodžiai stringa gerklėje. Nė nežinau, ką noriu pasakyti. Staiga Sadi akys įdumba; ji spokso į upę, tarsi manęs nė nebūtų.

— Tu teisi, — galiausiai prataria ji. Jos balsas — be lašelio gyvybės. — Tu teisi. Aš — mirusi.

— Ne, nemirusi! — beviltiškai rikteliu. — Norėjau pasakyti... Gerai, gal ir taip. Bet...

— Aš — mirusi. Viskas baigta. Tu manęs nenori. Jis manęs nenori. Kokia prasmė?..

Ji patraukia Vaterlo tilto link ir dingsta man iš akių. Prislėgta kaltės lekiu laiptais paskui ją. Sadi jau ties tilto viduriu; bėgu, kad ją prisivyčiau. Ji ramiai stovi žvelgdama į Šventojo Pauliaus katedrą — liauna figūrėlė pilkumoje — ir neišsiduoda mane matanti.

— Sadi, niekas nebaigta! — mano balsą nuneša vėjas. — Niekas nebaigta! Aš kalbėjau negalvodama, buvau ant tavęs supykusi, paisčiau nesąmones...

— Ne, tu teisi, — ji greitai beria žodžius nepasukdama galvos. — Apgaudinėju save lygiai taip, kaip ir tu. Pamaniau, gal galėsiu paskutinį kartą pasismaginti šiame pasaulyje. Maniau, gal laimėsiu bičiulystę. Gal kas nors pasikeis.

— Ir pasikeitė! — sunerimusi atsakau. — Prašau taip nekalbėti. Klausyk, eime namo, pasiklausysime muzikos, gerai pasilinksminsime...

— Neguosk manęs! — Sadi atsigręžia, ir pamatau, jog ji dreba. — Žinau, ką galvoji iš tikrųjų. Aš tau nerūpiu, aš niekam nerūpiu; kam gali rūpėti kažkokia niekam tikusi senė...

— Sadi, liaukis, kalbi netiesą...

— Girdėjau, ką kalbėjote per laidotuves! — staiga pratrūksta karštais žodžiais Sadi, ir mane sukausto ledinis siaubas. Ji mus girdėjo?

— Girdėjau, ką kalbėjote per laidotuves, — atgavusi išdidumą pakartoja Sadi. — Girdėjau, ką kalbėjo visi giminės. Niekas nenorėjo ten būti. Niekas manęs negedėjo. Tiesiog buvau „milijono metų senumo niekas“.

Man net šleikštu nuo gėdos prisiminus, ką kiekvienas sakė. Mes buvom tokie baisūs beširdžiai. Visi.

Sadi atkišusi smakrą žvelgia man per petį.

— Tavo pusseserė labai tiksliai pasakė. Gyvenime nieko nepasiekiau, nepalikau jokio pėdsako, niekuo nebuvau ypatinga. Tiesą sakant, net nežinau, dėl ko apskritai gyvenau! — ji nervingai nusijuokia.

— Sadi, prašau, nereikia, — nuryju gerklėje įstrigusį gumulą.

— Nepatyriau meilės, — negailestingai varo toliau Sadi, — nepasiekiau karjeros. Nepalikau vaikų, nenudirbau svarbių darbų ar dar ko nors, apie ką būtų verta kalbėti. Vienintelis kada nors mano mylėtas vyras... mane užmiršo, — jos balsas staiga suvirpa. — Nugyvenau šimtą penkerius metus, bet nepalikau jokio pėdsako. Nė vienintelio. Niekam nieko nereiškiau. Ir dabar nereiškiu.

— Reiški. Aišku, kad reiški, — desperatiškai kartoju. — Sadi, prašau...

— Kvaila buvau, kad tavęs įsitvėriau. Maišausi tau po kojom, — išsigąstu pamačiusi jos akyse žibančias ašaras.

— Ne! — čiumpu ją už rankos žinodama, jog tai beprasmiška. Jau ir pati beveik verkiu. — Sadi, man tu tikrai rūpi. Ir aš tau už viską kompensuosiu. Mes vėl šoksime čarlstoną, linksminsimės, ir aš tau grąžinsiu vėrinį, net jei šitai man kainuos gyvybę.

— Vėrinys man neberūpi, — drebančiu balsu sako Sadi. — Kodėl turėtų rūpėti? Jis — nieko vertas. Visas mano gyvenimas nieko vertas.

Didžiam mano siaubui, ji dingsta persismelkusi per Vaterlo tilto kraštą.

— Sadi! — surinku. — Sadi, grįžk. Sa-di! — desperatiškai dairausi spoksodama į sūkuriuojančius drumstus vandenis; per skruostus ritasi ašaros. — Jis nebuvo nieko vertas! Sadi, prašau, ar girdi mane?

— O, Dieve! — staiga mane pamato kažkokia mergina, vilkinti languotu paltu, ir ima aikčioti. — Kažkas nušoko į upę! Gelbėkit!

— Ne, niekas nenušoko, — pakeliu galvą, bet mergina neklauso, ji moja savo draugams. Kol susivokiu, prie turėklų susigrūda nemenkas būrys; visi žiūri į vandenį.

— Kažkas nušoko! — girdžiu kalbančius žmones. — Iškvieskite policiją!

— Ne, niekas nenušoko! — kartoju, bet mano žodžius nustelbia kitų balsai. Džinsiniu švarkeliu vilkįs berniukas jau filmuoja vandenį mobiliuoju telefonu. Man iš dešinės stovintis vyriškis jau velkasi švarką, tarsi ketintų nerti, o jo mergina susižavėjusi viską stebi.

— Ne! — stveriu jo švarką. — Sustokit!

— Kažkam juk reikia padaryti gerą darbą, — herojaus balsu atsako vyriškis, žvelgdamas į merginą.

Dėl Dievo...

— Niekas nenušoko! — šaukiu mojuodama rankomis. — Įvyko klaida! Viskas gerai! Niekas nenušoko. Kartoju, niekas nenušoko!

Vyriškis liaujasi autis batus. Berniukas su mobiliuoju telefonu pasisuka ir dabar jau filmuoja mane.

— Tai su kuo kalbėjotės? — languotu paltu vilkinti mergina žvelgia į mane kaltinamu žvilgsniu, tarsi įtartų, jog meluoju. — Jūs šaukėte žiūrėdama į vandenį ir verkėte! Jūs mus visus išgąsdinote! Su kuo kalbėjotės?

— Kalbėjausi su vaiduokliu, — trumpai atsakau. Nusisuku jai nespėjus atsakyti ir iriuosi per minią, nekreipdama dėmesio į šūksnius ir beriamas pastabas.

Ji sugrįš, tariu sau. Kai nurims ir man atleis. Ji sugrįš.

Dvidešimtas skyrius

Tačiau ir po valandėlės mano bute tylu ir ramu. Paprastai Sadi pasirodo tada, kai plikausi arbatą — ji nutupia ant stalo ir kandžiai aptarinėja mano pižamą arba aiškina, kad nemoku tinkamai išvirti arbatos.

O šiandieną — nieko. Išsižvejoju iš puodelio arbatos maišelį ir apsidairau po virtuvę.

— Sadi? Sadi, ar tu čia?

Jokio atsakymo. Virtuvėje mirtinai tylu ir tuščia.

Ruošiantis į darbą labai keista negirdėti netilstančių Sadi burnojimų. Galiausiai įjungiu radiją — jis man atstos draugiją. Gerai nors tiek, kad dabar niekas man nenurodinėja. Be to, šiandieną galiu pasidažyti taip, kaip pati noriu. Maištaudama apsivelku klostuotą palaidinę, kurios Sadi negali pakęsti. Paskui, kažkaip prastai pasijutusi, dar kartą perbraukiu per blakstienas tušo šepetėliu. Na, dėl visa ko, jeigu kartais ji mane stebėtų.

Prieš išeidama nesusilaikau neapsižvalgiusi paskutinį kartą.

— Sadi? Ar tu čia? Dabar einu į darbą; jei norėsi pasikalbėti ar šiaip ką, užsuk į biurą...

Su arbatos puodeliu apeinu visą butą kartkartėmis šūktelėdama, bet atsakymo nesulaukiu. Dievas žino, kur ji yra, ką veikia, ką jaučia... Prisiminusi sukritusį jos veidą, vėl pajuntu širdį sugnybusią kaltę. Jeigu tik būčiau žinojusi, kad per laidotuves ji mus girdėjo.

Šiaip ar taip, dabar jau nieko nebepakeisiu. Jeigu Sadi panorės, žinos, kur mane rasti.

Į darbą nueinu jau po pusės dešimtos; Nataliją randu prie darbo stalo; kalbėdama telefonu ji vis atmeta ant nugaros plaukus.

— Taip, mieloji, būtent taip jam ir pasakiau, — ji pamerkia man akį ir pabaksnoja į laikrodį. — Truputį vėluoji, ką, Lara? Man nesant įgijai blogų įpročių? Taigi, mieloji... — ji vėl nusisuka su visa kėde.

Blogų įpročių? Aš?

Akimirksniu užsiplieskiu. Kas ji tariasi esanti? Tai ji išdūmė į Indiją. Ji pasielgė neprofesionaliai. Ir dabar ji elgiasi su manimi taip, tarsi būčiau buka, jokios darbo patirties neturinti mergiotė.

— Natalija, — pratariu jai padėjus ragelį. — Man reikia su tavim pasikalbėti.

— O man reikia pasikalbėti su tavimi, — Natalija sužaibuoja akimis. — Edas Harisonas, ką?

— Ką? — klausiu sutrikusi.

— Edas Harisonas, — nekantraudama pakartoja Natalija. — Kažkaip ilgokai apie jį tylėjai, a?

— Ką mėgini pasakyti? — vis dėlto man jau darosi neramu. — Iš kur sužinojai apie Edą?

— Iš Verslo žmonių!. — Natalija atverčia man prieš nosį žurnalą ir rodo mano ir Edo nuotrauką. — Vyriokas gerai atrodo.

— Aš ne... mes tik verslo reikalais, — pakeldama akis skubu atsakyti.

— Oi, žinau, Keitė papasakojo. Jūs su Džošu vėl kartu. Nesvarbu, — Natalija demonstratyviai nusižiovauja parodydama, kaip labai jai rūpi mano meilės reikalai. — Mane domina kitas dalykas. Tasai talentingasis Edas Harisonas — geras kąsnelis. Ar turi planą?

— Planą?

— Na, kad jį kur nors įdarbintum! — Natalija pasilenkia ir pabrėžtinai aiškiai ir kantriai dėsto toliau. — Lara, mes — personalo verbavimo kompanija. Mes įdarbiname žmones. Štai ką mes veikiame. Štai kaip uždirbame pinigus.

— Aa! — mėginu slėpti apėmusį siaubą. — Ne ne, tu nesupranti. Kalbėjau ne apie tokio pobūdžio reikalus. Jis nenori naujo darbo.

— Jis mano, kad nenori, — pataiso mane Natalija.

— Ne, tikrai, pamiršk. Jis negali pakęsti personalo verbuotojų.

— Jis tik mano, kad negali pakęsti.

— Jis tuo nesidomi.

— Ir vis dėlto, — Natalija mirkteli, ir man jau norisi jai vožti.

— Liaukis! Jis nesidomi!

— Viskam yra sava kaina. Patikėk, kai tik drėbsiu jam panosėn tinkamą atlyginimą, giesmelė pasikeis.

— Nepasikeis. Žinai, ne viskas matuojama pinigais.

Natalija prapliumpa pašaipiai juoktis.

— Kas nutiko, kol manęs nebuvo? Ar mūsų firma pavirto į nelemtą Motinos Teresės agentūrą? Lara, mums reikia uždirbti pinigų. Mes turime gauti pelną.

— Žinau, — atkertu. — Būtent tai ir dariau, kol gulėjai Goa paplūdimyje; gal pamiršai?

— Oho! — Natalija atmeta galvą ir juokiasi. — Miau miau miau!

Ji nė trupučio nesigėdi. Ji nė kartelio dėl nieko neatsiprašė. Ir kaip galėjau manyti, kad ji — geriausia mano draugė? Dabar man atrodo, kad niekada jos nepažinojau.

— Palik Edą ramybėje, — aršiai drebiu. — Jis nenori naujo darbo. Aš rimtai. Jis vis tiek su tavim nekalbės...

— Jau kalbėjo, — Natalija atsilošia kėdėje be galo savimi patenkinta.

— Ką?

— Šįryt jam skambinau. Štai tuo mes ir skiriamės. Aš netrypčioju vietoje. Aš darbus dirbu.

— Bet jis nepriiminėja personalo verbuotojų skambučių, — pratariu apstulbusi. — Kaip tau pavyko...

— Oi, iš pradžių nesakiau, kuo aš vardu, — linksmai pasakoja Natalija. — Tik pasakiau, kad esu tavo draugė, kad prašei paskambinti. Žinai, paplepėjome... Neatrodė, kad jis ką nors žino apie Džošą, bet aš jam viską aiškiai išdėsčiau, — Natalija kilsteli antakius. — Įdomu. Tu tyčia nuo jo slėpei, kad turi vaikiną?

Staiga pajuntu vis labiau augantį nerimą.

— Ką... ką tiksliai jam pasakojai apie Džošą?

— Oo, Lara! — Natalija džiaugiasi mano sumišimu. — Ar ketinai suregzti kokią intrigėlę? Ar ką nors sugadinau? — ji prisidengia ranka burną. — Atsiprašau!

— Užsičiaupk! — surinku galiausiai praradusi kantrybę. — Užsičiaupk!

Turiu pasikalbėti su Edu. Dabar. Čiupusi mobilųjį išlekiu iš biuro ir atsitrenkiu į ateinančią Keitę. Ji neša padėklą su kava ir mane pamačiusi išverčia akis.

— Lara! Ar gerai jautiesi?

— Natalija, — trumpai atsakau, ir Keitė susiraukia.

— Manau, kad įdegusi ji atrodo prasčiau, — sušnabžda Keitė, ir nesusilaikau neišspaudusi šypsenėlės. — Ar ateisi?

— Po minutėlės. Turiu paskambinti. Pokalbis... asmeniškas. — Puolu laiptais žemyn ir išlekiu į gatvę, surenku Edo numerį. Dievai žino, ką Natalija jam prikalbėjo. Dievai žino, ką jis dabar apie mane galvoja.

— Edo Harisono biuras, — atsiliepia moteriškas balsas.

— Sveiki, — stengiuosi kalbėti slėpdama tikruosius jausmus. — Skambina Lara Lington. Gal galėčiau pasikalbėti su Edu?

Kol laukiu, mintimis nukeliauju į vakarykštę dieną. Kuo puikiausiai atsimenu, kaip buvo gera jausti jo rankas. Kokia buvo jo oda... Jo kvapas, skonis... Kaip baisiai jis vėl įsliūkino į savo kiautą... Net krūpteliu prisiminusi.

— Labas, Lara. Kuo galėčiau padėti? — išgirstu dalykišką, „valdišką“ balsą. Nė lašelio šilumos. Man apmiršta širdis, bet vis tiek stengiuosi kalbėti žvaliai ir maloniai.

— Edai, žinau, kad šįryt tau skambino mano kolegė Natalija. Labai atsiprašau. Daugiau to nebus. Ir dar norėjau pasakyti... — nutylu sutrikusi. — Tikrai labai apgailestauju dėl to, kaip baigėsi vakarykštė popietė.

Ir aš neturiu vaikino, — noriu pridurti. Norėčiau, kad būtų galima grąžinti laiką, kad vėl atsidurtume „Londono akyje“ kad vėl mane bučiuotum. Ir šįkart nepasitraukčiau, kad ir kas benutiktų, kad ir kiek vaiduoklių rėktų man į ausį.

— Lara, prašau neatsiprašinėti, — abejingai sako Edas. — Reikėjo susiprasti, kad turi ir daugiau... komercinių rūpesčių, na, gal būtų galima ir taip pasakyti. Todėl ir stengeisi nuleisti mane ant žemės. Kad ir kaip ten būtų, esu dėkingas už tokį atvirumo proveržį.

Staiga nugara perbėga šiurpas. Ar būtent taip jis ir galvoja? Kad su juo bendravau tik dėl verslo reikalų?

— Edai, ne, — skubu pasakyti. — Viskas visai ne taip. Man tikrai labai patiko vakarykštė diena su tavimi. Žinau, kad viskas susiklostė truputį keistai, bet buvo... atitinkamų komplikuojančių faktorių. Negaliu paaiškinti...

— Nereikia manęs guosti, — ramiai nutraukia Edas. — Tu ir tavo kolegė sukurpėte nediduką planelį. Nepasakyčiau, kad pritariu jūsų metodams, bet nusipelnėte aplodismentų už atkaklumą.

— Netiesa! — pasakau apimta siaubo. — Edai, negali tikėti nė vienu Natalijos žodžiu. Juk žinai, kad ji nepatikima. Negali patikėti, kad buvo sukurptas planas, kažkoks absurdas!

— Patikėk, — nukerta Edas, — pasiklausinėjęs apie Nataliją įsitikinau, kad ji geba sugalvoti bet kokį planą, kad ir koks suktas ar kvailas jis būtų. Nežinau, ar tu tiesiog naivi, ar tokia pat bloga, kaip ir ji...

— Tu viską blogai supratai! — desperatiškai sušunku.

— Jėzau, Lara! — Edas jau praranda kantrybę. — Nebepaistyk. Žinau, kad turi vaikiną. Žinau, kad judu su Džošu vėl kartu, o gal niekada nė nebuvote nutraukę santykių. Pakliuvau į pinkles, ir nebereikia manęs įžeidinėti ir velti į šitą suknistą jovalą. Turėjau susivokti tą pačią akimirką, kai tik įžengei į mano kabinetą. Gal ir tu pasiklausinėjai ir sužinojai apie mane ir Koriną. Sumanei, kad galėsi mane „paimti“ būtent tokiu būdu. Dievai žino, ką jūs dar sugebate. Manęs jau niekas nenustebintų.

Jo balsas toks šiurkštus, toks nedraugiškas, jog net krūpteliu.

— Niekada taip nepasielgčiau! Niekada to nepadaryčiau, niekada! — mano balsas dreba. — Edai, viskas, kas vyko tarp mūsų, buvo tikra. Mes šokom... mums buvo labai linksma... Negali manyti, kad viskas — tik apgaulė.

— Ir dar tu turbūt neturi vaikino, — Edo balsas — kaip advokato teismo metu.

— Ne! Aišku, kad neturiu, — paskui pasitaisau. — Na, turėjau, bet penktadienį su juo išsiskyriau...

— Penktadienį! — Edas kandžiai nusijuokia; net susiraukiu. — Kaip įtikinama. Lara, neturiu laiko.

— Edai, prašau, — mano akys paplūsta ašaromis. — Privalai manimi patikėti...

— Viso, Lara.

Telefonas tyli. Minutėlę stoviu nejudėdama, varstoma skaudžių adatėlių. Nėra prasmės skambinti dar kartą. Nėra prasmės mėginti paaiškinti. Jis niekada manimi nepatikės. Jis mano, kad aš — cinikė manipuliatorė, na, geriausiu atveju — silpna naivuolė. Ir dabar jau nieko negaliu padaryti.

Ne. Aš klystu. Šį tą padaryti galiu.

Ryžtingai nusišluostau akis ir apsisuku ant kulnų. Kai užlipu laiptais, Nataliją randu kalbančią telefonu; ji dildo nagus ir garsiai iš kažko juokiasi. Nesustodama prilekiu prie jos stalo ir ištraukiu telefono laidą.

— Kokio galo? — atsisuka Natalija. — Kalbėjau telefonu!

— Na, dabar jau nebekalbi, — ramiai pratariu. — Ir išklausysi manęs. Man jau pakaks. Negali taip elgtis.

— Ką? — juokiasi ji.

— Išdūmei į Goa ir manei, kad suraišiosim tavo paliktus galus. Arogantiška ir neteisinga.

— Klausyk, klausyk! — sučiulba Keitė ir prisidengia delnu burną, kai abi į ją sužiūrame.

— Paskui grįžti ir prisiimi visus nuopelnus už klientę, kurią radau aš! Na, žinai, aš su tuo nesitaikstysiu! Daugiau nesileisiu būti išnaudojama! Tiesą sakant... Nebegaliu su tavim dirbti!

Iš tikrųjų neketinau pasakyti paskutinio sakinio. Bet dabar, kai jau pasakiau, supratau, kad to ir norėjau. Negaliu su ja dirbti. Net negaliu su ja būti. Ji nuodinga.

— Lara, širdele, tu tik apimta streso, — Natalija juokingai perverčia akimis. — Kodėl tau nepasiėmus laisvos dienos...

— Man nereikia laisvos dienos! — sproginėju. — Man reikia, kad būtum sąžininga! Melavai dėl darbo, nesakei, kad buvai atleista!

— Nebuvau atleista, — staiga Natalijos veide įsiplieskia bjaurus piktas žvilgsnis. — Tai abipusis nutarimas. Jie vis tiek buvo beviltiški žiopliai ir tinkamai manęs neįvertino... — rodos, ji staiga susivokia, kaip kvailai skamba jos žodžiai. — Lara, liaukis. Tu ir aš būsime puiki komanda.

— Nebūsime! — purtau galvą. — Natalija, mąstau kitaip nei tu! Dirbu kitaip nei tu! Noriu surasti žmonėms puikius darbus, nesielgiu su jais kaip su mėsos gabalais. Dirbu ne dėl atlygio! — Užsidegusi čiumpu lipnų lapelį su kvailu užrašu „Atlygis, atlygis, atlygis“, nudreskiu nuo sienos ir mėginu suplėšyti, tik kad skiautės limpa prie pirštų, todėl galiausiai lapelį suglamžau. — Dirbu dėl visko — dėl žmogaus, dėl kompanijos... kad matytųsi aiškus rezultatas. Noriu padėti žmonėms rasti vieniems kitus. Noriu, kad visiems būtų gerai. Jeigu taip nėra, tai turėtų būti.

Aš vis dar neprarandu vilties kaip nors pasiekti jos širdį. Tačiau skeptiška jos veido išraiška nė trupinėlio nesikeičia.

— Padėti žmonėms rasti vieniems kitus! — ji prapliumpa pašaipiu juoku. — Skubus pranešimas, Lara. Čia — ne vienišų širdžių biuras!

Ji manęs niekada nesupras. O aš niekada nesuprasiu jos.

— Noriu nutraukti mūsų bendradarbiavimą, — prakošiu sukandusi dantis. — Padariau klaidą. Pasikalbėsiu su teisininku.

— Kaip nori, — Natalija stovi susinėrusi rankas ir kaip tikra visa ko savininkė atsiremia į stalą. — Bet negalėsi nuvilioti mano klientų. Ir sutartyje taip parašyta. Todėl nebrandink jokių šviesių minčių mane apiplėšti.

— Nė nesusapnuočiau, — atkertu.

— Tada eik, — trukteli pečiais Natalija. — Susitvarkyk stalą. Daryk, ką turi daryti.

Pažvelgiu į Keitę. Ji stebi mus visai apstulbusi.

— Atleisk, — sužiopčioju. Užuot atsakiusi ji paima mobilųjį telefoną ir pradeda rašyti kažkokią žinutę. Po minutėlės pypteli mano mobilusis, ir aš perskaitau:

Tavęs nekaltinu. Jeigu įkursi kompaniją,

gal galėsiu ateiti? K x

Parašau atsakymą:

Tai aišku. Bet aš dar nežinau, ką darysiu toliau.

Ačiū, Keite. L xx

Natalija vėl sėdi prie savo darbo stalo ir demonstratyviai stuksena kompiuterio klavišais, tarsi manęs nė nebūtų.

Stovėdama vidury kabineto jaučiuosi lyg apkvaitusi. Ką aš ką tik padariau? Šįryt dar turėjau ir verslą, ir ateitį. Dabar nebeturiu. Niekada iš Natalijos neatgausiu visų savo pinigų. Ką pasakysiu mamai ir tėčiui?

Ne. Dabar apie tai negalvokim.

Man gniaužia gerklę, kai iš kampo pasiimu kartoninę dėžę, išimu iš jos spausdinimui skirtą popierių ir imu rinktis daiktus. Skylamušis, parkerio dėkliukas...

— Bet jei manai, kad galėsi pradėti savo verslą ir daryti tą patį, ką darau aš, klysti, — staiga pratrūksta Natalija atsisukdama su visa kėde. — Tu neturi jokių ryšių. Neturi jokios kompetencijos. Su visom savo pasakom „Noriu surasti žmonėms puikius darbus“ ir „Reikia matyti visumą“ verslo neįsuksi. Ir nesitikėk, kad duosiu tau darbo, kai badausi gatvėje.

— Gal Lara nė neketina toliau dirbti personalo verbuotojų srityje! — didžiai mano nuostabai, iš kito kabineto galo įsiterpia Keitė. — Gal ji užsiims kuo nors kitu! Žinai, ji turi ir kitokių talentų, — susijaudinusi ji linksi galva, kai sumišusi į ją pažvelgiu. Tikrai turiu?

— Kokių? — kandžiai klausia Natalija.

— Pavyzdžiui, moka skaityti mintis! — Keitė pamojuoja Verslo žmonių numeriu. — Lara, tu buvai tokia slapukė! Gandų skyrelyje apie tave prirašyta visa skiltis! „Lara Lington ištisą valandą linksmino minią demonstruodama stulbinamą minčių skaitymo talentą. Organizatoriai buvo užversti panelei Lington skirtais kvietimais dalyvauti kompanijų vakarėliuose. „Niekada nesu matęs nieko panašaus“, — sakė Džonas Krolis, „Medway“ bendrovės vadovas. Larai Lington reikėtų sukurti savo televizijos laidą.“

— Minčių skaitymas? — Natalija apstulbusi.

— Aš... šiek tiek darbavausi šioje srityje, — trukteliu pečiais.

— Čia parašyta, kad vienu metu gali perskaityti penkių žmonių mintis! — pursloja Keitė. — Lara, tau reikėtų dalyvauti laidoje „Britanija turi talentų“! Tu turi neabejotiną talentą!

— Nuo kada sugebi skaityti mintis? — Natalija įtariai prisimerkia.

— Imsiu ir pasakysiu. Beje, gal ir sutiksiu sudalyvauti kelių kompanijų renginiuose, — įžūliai priduriu. — Pradėsiu kokį nors versliuką. Taigi, atrodo, man neteks badauti gatvėje, dėkoju už viską, Natalija.

— Jeigu turi tokį talentą, perskaityk mano mintis, — Natalija meta iššūkį atkišdama smakrą. — Pirmyn.

— Ačiū, ne, — maloniai atsakau. — Geriau jau neapsikrausiu tokia bjaurastimi.

Keitė suprunkščia. Šiandien Natalija pirmą kartą atrodo sutrikusi. Jai nespėjus sumesti, ką atsakyti, pasiimu savo dėžę ir prieinu prie Keitės jos apkabinti.

— Viso, Keite. Ačiū už viską. Tu labai šauni.

— Sėkmės, Lara, — ji tvirtai mane apkabina ir sušnabžda man į ausį:

— Pasiilgsiu tavęs.

— Viso, Natalija, — eidama durų link, trumpai tarsteliu.

Atidarau duris ir patraukiu koridoriumi prie lifto, paspaudžiu mygtuką ir pasitaisau glėbyje laikomą dėžę. Esu kiek suglumusi. Ką dabar veiksiu?

— Sadi? — iš įpročio tarsteliu. Tačiau neišgirstu jokio atsakymo. Aišku, kad neišgirstu.

Mūsų pastate liftas labai senas ir lėtas; stoviu klausydamasi duslaus dunksėjimo ir už nugaros išgirstu žingsnius. Atsigręžusi pamatau be kvapo mane besivejančią Keitę.

— Lara, norėjau tave pasivyti dar prieš išeinant, — išberia ji. — Gal tau reikia asistentės?

O, Dieve, Keitė tokia miela. Ji — kaip toji mergina iš „Džerio Magvairo“. Ji nori eiti su manimi ir su savimi atsinešti auksinę žuvelę. Jeigu tik mes tokią turėtume...

— Ee... na, aš dar nežinau, ar įkursiu kitą kompaniją, ar ką, bet būtinai tau pranešiu...

— Ne, kalbu apie tavo gebėjimą skaityti mintis, — nutraukia mane Keitė. — Gal tau reikia asistentės, pagalbos pasirodymų metu? Nes man toks darbas patiktų. Galėčiau pasipuošti kokiu nors kostiumu. Beje, aš moku žongliruoti!

— Žongliruoti? — nesusilaikau nepakartojusi.

— Taip! Su pagalvėlėmis! Galėčiau būti apšildančioji artistė!

Ji tokia susijaudinusi, jog man net baisu pagalvoti, kad galėčiau sužlugdyti jos viltis. Niekaip negaliu pasakyti: „Aš nesugebu skaityti minčių, čia tik pramanai.“

Mane taip vargina žinojimas, kad iš tikrųjų niekas nieko nesupranta. Taip norėčiau atsisėsti su kokiu nors vienu žmogum ir pasakyti: „Žinai, iš tikrųjų yra toks vaiduoklis...“

— Keite, nesu tikra, ar mums pavyktų, — mėginu sugalvoti, kaip švelniau nuleisti ją ant žemės. — Tiesą sakant... aš jau turiu asistentę.

— Oo, tikrai? — susijaudinusios Keitės akys prigęsta. — Bet straipsnyje neminima jokia asistentė. Ten parašyta, kad viską darei pati viena.

— Toji asistentė buvo... užkulisiuose. Ji nenorėjo rodytis visiems.

— Kas ji?

— Ji... giminaitė, — galiausiai pratariu.

Keitės veidas dar labiau tįsta.

— Aa, aišku. Na, tikriausiai puikiai darbuositės ir toliau, kad jau esate giminės...

— Mes labai gerai viena kitą suprantame, — linkčioju prikandusi lūpą. — Na, dirbdamos milijonus kartų susipykstame, bet, supranti, labai daug laiko praleidžiame drauge. Mums daug ką teko patirti. Mes... draugės.

Tardama šiuos žodžius pajuntu, kaip skausmas surakina krūtinę. Gal mes ir buvome draugės. Nežinau, ar esame dabar. Ir staiga pajuntu užgriūnančią neviltį. Tik pažvelkite į mane — sugadinau santykius su Sadi, su Edu, su Džošu, nebeturiu verslo, tėvai ims jaudintis, visas santaupas išleidau nelemtoms puošnioms suknelėms...

— Na, bet jeigu ji daugiau nebenorėtų dirbti, — Keitės veidas pragiedrėja, — arba jai prireiktų asistentės...

— Nežinau, kokie bus tolesni mūsų planai. Aš... viskas šiek tiek... — pajuntu, kaip ima perštėti akis. Keitės veidelis toks užjaučiantis, toks atviras, o aš tokia įsitempusi, kad žodžiai patys sprūste sprūsta. — Tiesą sakant... mes susibarėme. Ir ji dingo. Po to barnio jos nemačiau ir nieko apie ją negirdėjau.

— Gal juokauji! — sunerimusi sako Keitė. — Dėl ko susipykote?

— Dėl daugelio dalykų, — sumekenu. — Sakyčiau, labiausiai dėl... vyruko.

— Kaip manai, ar jai... — Keitė dvejoja. — Na, ar jai viskas gerai?

— Nežinau. Nežinau, kas jai nutiko. Ji gali būti bet kur. Na, paprastai mes su ja prakalbame ištisą dieną. Bet dabar... absoliuti tyla, — staiga mano skruostais pasrūva ašaros.

— Oi, Lara! — tarsteli Keitė kone taip pat nuliūdusi, kaip ir aš. — Ir dar su ta Natalija... Gal Džošas galėtų padėti? — staiga nušvinta jos akys. — Ar jis ją pažįsta? Jis visada linkęs padėti...

— Aš jau ne su Džošu! — staiga sukūkčioju. — Mes išsiskyrėme!

— Išsiskyrėte? — aikteli Keitė. — O, Dieve, nė nenutuokiau! Turbūt jautiesi labai prislėgta!

— Atvirai kalbant, ši savaitė nebuvo iš pačių geriausiųjų, — šluostausi akis. — Ir dienelė ne iš geriausiųjų. Ši valanda — taip pat.

— Bet vis tiek teisingai pasielgei palikdama Nataliją, — Keitė nuleidžia balsą kalbėdama iš visos širdies. — Ir žinai, ką? Visi norės su tavimi dirbti. Visi tave myli. O Natalijos nekenčia.

— Ačiū, — stengiuosi išspausti šypseną.

Atvažiuoja liftas, Keitė prilaiko atsidariusias duris, kol įsinešu dėžę ir pasidedu ant turėklo.

— Ar žinai, kur galėtum ieškoti savo giminaitės? — Keitė neramiai mane nužvelgia. — Gal kur nors būtų įmanoma aptikti jos pėdsakų?

— Nežinau, — liūdnai patraukiu pečiais. — Na, ji žino, kur būnu aš, žino, kaip mane rasti...

— Bet gal ji norėtų, kad pirmą žingsnį žengtum tu? — provokuoja mane Keitė. — Na, supranti, jei ji jaučiasi įžeista, gal laukia, kol pati ją susirasi. Juk galima manyti ir taip, — šūkteli Keitė, kai durys užsidaro. — Nenoriu kištis...

Liftas braškėdamas ima leistis, o aš sustingusi spoksau į bjaurias, kilimine medžiaga muštas lifto sienas. Keitė — genijus. Ji iškart viską suprato. Sadi tokia išdidi, ji niekada nežengs pirmo žingsnio. Ji turėtų kažkur laukti — laukti, kol ateisiu, atsiprašysiu ir susitaikysiu. Bet kur?

Pagaliau — sakyčiau, po ištisų valandų — liftas pasiekia pirmą aukštą, bet aš nė nekrusteliu, nors dėžė jau baigia nusverti rankas. Mečiau darbą. Nė nenutuokiu, kas manęs laukia ateity. Atrodo, kad visas mano gyvenimas buvo sutarkuotas itin smulkia tarka.

Bet aš neparklupsiu. Ir neverksiu. Ir nezirsiu. Jau kone girdžiu ausyse skambantį Sadi balsą: Mieloji, kai gyvenime kas nors susiklosto ne taip, pakelk smakrą, nutaisyk žavingą šypsenėlę, susiplak kokteiliuką...

— Opapa! — šūkteliu apsiblaususio veidrodžio atvaizdui kaip tik tada, kai į liftą įlipa pirmame aukšte dirbantis Sandživas.

— Atsiprašau? — nesupranta jis.

Nutaisau pačią žaviausią šypsenėlę, kokią tik sugebu. (Bent jau viliuosi, kad ji žavi ir visai neprimena sutrikusio žmogaus vypsnio.)

— Išeinu. Viso, Sandživai. Buvo miela su tavimi bendrauti.

— Oo, — nustemba jis. — Na, sėkmės. Ką darysi toliau?

Nė sekundę nesudvejojusi atsakau:

— Dabar medžiosiu vaiduoklį.

— Medžiosi vaiduoklį? — jis sutrikęs. — Ar šitai panašu į... personalo medžioklę?

— Sakyčiau, taip, — vėl nusišypsau ir išeinu iš lifto.

Dvidešimt pirmas skyrius

Kur ji? Kur ji, po velnių?

Jau nebejuokinga. Ieškau tris dienas. Apsilankiau visose įmanomose vintažinių prekių krautuvėlėse, tarp lentynų tyliai šnypšdama: „Sadi!“. Beldžiausi į visas šio pastato duris jau nuo slenksčio šūktelėdama: „Ieškau savo draugės Sadi!“ — pakankamai garsiai, kad ji išgirstų. Buvau ir „Blykstės“ klube, dairiausi tarp šokių aikštelėje besisukančių šokėjų. Tačiau jos — nė ženklo.

Vakar nuėjau į Ednos namus sugalvojusi istoriją apie tai, jog dingo mano katė; vizitas baigėsi mudviejų vaikščiojimu aplink namą šaukiant: „Sadi? Kis kis kis!“ Bet nesulaukiau jokio atsakymo. Edna buvo labai miela ir pažadėjo man pranešti, jeigu kur netoliese pamatytų pasiklydusią rainą katytę. Bet, tiesą sakant, man tai negelbėjo.

Pasirodo, ieškoti prarastų vaiduoklių — tikra kankynė. Niekas jų nemato. Niekas jų negirdi. Negali prie medžio prisegti nuotraukos su užrašu: „Ieškomas vaiduoklis,“ niekieno negali paklausti: „Ar nematei mano draugo vaiduoklio? Apsireiškia kaip skardus, tarškus balsas; neteko girdėti?“

Dabar stoviu Britų kino institute. Rodo seną nespalvotą filmą; sėdžiu salės gale, apžiūrinėdama tamsių galvų eiles. Nieko gera nepešu. Kaip galėčiau ką nors įžiūrėti tokioje juodoje tamsoje?

Slenku tarpueiliais susirietusi, dairydamasi į dešinę ir į kairę, žvalgydamasi į blausiai apšviestus profilius.

— Sadi? — sušnypščiu kiek įmanydama tyliau.

— Ššš! — kažkas tildo.

— Sadi, ar tu čia? — sušnabždu prie kitos eilės. — Sadi?

— Nutilkit!

O, Dieve, taip niekada nerasiu. Yra tik vienas būdas. Sukaupusi visą drąsą atsistoju, giliai įkvepiu ir visu balsu surinku:

— Sadi! Čia Lara!

— Ššššš!

— Jeigu esi čia, labai prašau, atsiliepk! Žinau, kad tau liūdna, aš atsiprašau, noriu su tavimi draugauti ir...

— Nutilkit! Kas čia? Nurimkit! — visų galvos gręžiasi į mane, per eiles nuvilnija pasipiktinusių žmonių šūksniai. Bet iš Sadi — jokio atsakymo.

— Atleiskite, — prie manęs prieina kontrolierius. — Turiu jūsų paprašyti išeiti iš salės.

— Gerai. Aš atsiprašau. Išeisiu, — einu paskui kontrolierių tarpueiliu išėjimo link, o paskui staiga apsisuku, kad pamėginčiau paskutinį kartą. — Sadi? Sa-di!

— Prašau nutilti! — piktai surinka kontrolierius. — Čia — kino teatras!

Beviltiškai dairausi po tamsą, bet niekur nematau baltų liesų rankų, negirdžiu dzingsinčių karolių, nematau virš galvų styrančių plunksnų.

Kontrolierius išveda mane iš salės berdamas griežtus įspėjimus ir visą kelią pamokslaudamas, paskui palieka išvedęs į gatvę, ir aš jaučiuosi kaip iš namų išspirtas šunelis.

Nuliūdusi kiūtinu šaligatviu vilkdamasi švarkelį. Išgersiu kavos ir mąstysiu iš naujo. Nors, atvirai kalbant, visos idėjų atsargos jau išseko. Eidama upės link pamatau dangų remiančią „Londono akį“, vis dar linksmai tebesisukančią, tarsi nieko nė nebūtų nutikę. Paniurusi nusisuku. Nenoriu matyti „Londono akies“. Nenoriu prisiminti tos dienos. Patikėkite, kaip nemalonu patirti slogią, skaudžią akimirką gražiausioje Londono vietoje. Kodėl tada nepasirinkau kokios nors nuošalios vietelės, kurios paskui būčiau galėjusi vengti?

Einu į kavinukę, užsisakau dvigubą kapucino ir susmunku į kėdę. Visos šios paieškos jau pradeda slėgti. Iš pradžių į priekį varęs adrenalinas garuoja. Kas bus, jei niekada jos nerasiu?

Bet negaliu sau leisti taip galvoti. Privalau veikti. Iš dalies todėl, kad nenoriu prisipažinti pralaimėjusi. Ir dar todėl, kad, kuo ilgiau Sadi nėra, tuo daugiau man dėl jos neramu. Beje, atvirai kalbant, dar ir dėl to, kad aš pati įsikibau šių paieškų ir nenoriu jų mesti, nes, kol ieškau Sadi, jaučiuosi taip, tarsi visas kitas mano gyvenimas sustojęs. Man nereikia mąstyti apie tai, kaip susiklostys karjera, ką turėsiu pasakyti tėvams, kaip galėjau taip kvailai pasielgti su Džošu, ir panašiai.

Net ir kalbant apie Edą-... Aš vis dar nuliūstu pradėjusi apie jį galvoti. Taigi... nesiliausiu ieškojusi. Susitelksiu į Sadi, į savo Šventąjį Gralį. Žinau, kad mąstau absurdiškai, bet man atrodo, jog, jeigu tik pavyktų ją rasti, visa kita mano gyvenime sugrįžtų į savo vėžes.

Greitai išlankstau sąrašą „Surasti Sadi“, kuriame sunumeruotos visos idėjos, bet dauguma jau išbrauktos. Kino teatras teikė daugiausiai vilčių. Likę punktai — „Pamėginti ieškoti kituose šokių klubuose“ ir „Slaugos namai“.

Gurkšnodama kavą minutėlę svarstau slaugos namų variantą. Sadi tikrai ten negrįš, be jokių abejonių. Ji negalėjo tų namų pakęsti. Ji net negalėjo apie juos pagalvoti. Kodėl dabar turėtų ten būti?

Vis dėlto pamėginti verta.

Prieš vykdama į Fersaido slaugos namus kone svarstau galimybę kaip nors užsimaskuoti; labai nervinuosi. Na, įsivaizduokite, mergina, visą personalą apkaltinusi žmogžudyste, staiga vėl ima ir išdygsta ant slenksčio.

Ar jie sužinojo, kad aš juos apkaltinau? — svarstau sunerimusi. Ar policija jiems pasakė, jog „Jūsų gerą vardą suteršė Lara Lington“? Jeigu taip ir buvo, man galas. Slaugutės mane apsups ir suspardys sunkiais batais. Senukai mane sutrankys vaikštynėmis. Ir aš būsiu to nusipelniusi.

Bet, kai duris atidaro Džine, tikrai neatrodo, jog nutuoktų apie tai, kad aš ir esu toji juodintoja. Jos veidas sušvinta šilta šypsena, ir aš, aišku, pasijuntu dar kaltesnė nei anksčiau.

— Lara! Koks netikėtumas! Gal galiu kuo nors padėti?

Stoviu apsikrovusi kartoninėmis dėželėmis ir didžiule gėlių puokšte, kuri jau slysta man iš rankų.

— Oi, labai ačiū, — dėkoju slaugutei duodama vieną dėžutę. — Dėžutėse — saldainiai jums visoms.

— Dievuliukai!

— O šios gėlės — taip pat personalui... — seku paskui ją bičių vašku prakvipusiu koridoriumi ir dedu puokštę ant stalo. — Aš tik norėjau visoms padėkoti už tai, kad taip gerai prižiūrėjote mano antros eilės tetą Sadi.

Ir kad jos nenužudėte. Tokia mintis man niekada nė nešautų į galvą.

— Kaip miela! Visos bus labai sujaudintos!

— Na, — sutrikusi lemenu, — visų giminių vardu esu labai dėkinga ir prastai jaučiuosi dėl to, kad... dažniau nelankėme tetos Sadi.

Niekada nelankėme.

Kol Džine pakuoja saldainius džiugiai šūkčiodama, vogčiomis nuslenku prie laiptų ir pažvelgiu į viršų.

— Sadi? — tyliai pašaukiu. — Ar tu čia? — nužvelgiu laiptų aikštelę, bet nieko nepamatau.

— O kas gi čia? — Džine žiūri į kitą kartoninę dėžutę. — Dar saldainių?

— Ne. Iš tikrųjų ten kompaktinės plokštelės ir filmai. Kitiems slaugos namų gyventojams.

Atidarau dėžutę ir išimu kompaktines plokšteles. „Čarlstono melodijos“, „Geriausi Fredo Astero šokiai“, „Nuo trečio iki ketvirto dešimtmečio: rinktinė“.

— Pamaniau, gal žmonės panorėtų pasiklausyti melodijų, pagal kurias šoko tada, kai buvo jauni, — nedrąsiai sakau. — Ypač labai seni jūsų gyventojai. Gal muzika juos pralinksmintų.

— Lara, neįtikima, kaip išmintinga! Mes dabar pat uždėsime vieną plokštelę!

Ji eina į poilsio kambarį, kur kėdėse ir ant sofų sėdi daug pagyvenusių žmonių; įjungtas televizorius, iš kurio sklinda dieninės programos metu dažniausiai rodomi paistalai. Nuseku paskui slaugę dairydamasi, ar tarp žilų galvų nepamatysiu kokio nors Sadi pėdsako.

— Sadi? — tyliai šaukiu žvalgydamasi. — Sadi, ar tu čia?

Niekas neatsako. Turėjau susiprasti, kad mintis absurdiška. Man jau reikėtų važiuoti namo.

— Na, štai! — Džine atsitiesia įdėjusi į grotuvą plokštelę. — Po minutėlės išgirsime.

Ji išjungia televizorių, ir mudvi stovime nejudėdamos, laukdamos, kol pasigirs muzika. Ir pasigirsta — „traškanti“ trečio dešimtmečio grupė groja linksmą džiazo muziką. Tik kiek per tyliai, todėl po minutėlės Džine pagarsina grotuvą nustačiusi iki maksimumo.

Kitoje kambario pusėje sėdintis languota antklode apsiklojęs senukas, šalia kurio padėtas deguonies balionas, pasuka galvą. Matau, kaip kambaryje sėdinčių žmonių veidai keičiasi — jie atpažino muziką. Kažkas pradeda niūniuoti drebančiu balsu. Viena moteris net muša ranka į taktą, visa nušvitusi iš džiaugsmo.

— Jiems patinka! — sako Džine. — Kokia puiki mintis! Gaila, kad anksčiau apie tai nepagalvojome!

Bežiūrėdama staiga pajuntu, kaip galugerklyje įstringa kamuolys. Juk jų visų širdyse yra Sadi, tiesa? Širdyse jie visi gyvena trečiame dešimtmetyje. Žili plaukai ir raukšlėta oda — tik apvalkalas. Tikriausiai senukas su deguonies balionu kažkada buvo visų numylėtas šaunuolis, o moteris traiškanotomis akimis ir klaidžiojančiu žvilgsniu kažkada buvo pašėlusi mergina, krėtusi draugams išdaigas. Jie visi buvo jauni, mezgė meilės romanus, turėjo draugų, lankėsi vakarėliuose, ir jų laukė begalinis gyvenimas...

Man taip bestovint nutinka keisčiausias dalykas. Tariuosi juos matanti tokius, kokie jie kažkada buvo. Matau juos jaunus, virpančius, tarsi nusimetančius dabartinius kūnus, nusipurtančius senatvę ir pradedančius šokti vieni su kitais skambant muzikai. Jie visi šoka čarlstoną mitriai mėtydami kojas, jų plaukai tamsūs, vešlūs, stiprūs, rankos ir kojos vėl lanksčios, jie juokiasi susikibę už rankų, atmetę galvas, linksminasi...

Sumirksiu. Vizija išsisklaidė. Žiūriu į kambarį, pilną nejudrių senukų.

Įdėmiai pažvelgiu į Džinę. Bet ji tik stovi maloniai šypsodamasi ir niūniuoja pritardama muzikai ir nepataikydama į toną.

Muzika tebeskamba, užliejusi visus namus. Sadi čia negali būti. Ji būtų išgirdusi muziką ir atėjusi pažiūrėti, kas vyksta. Jos pėdsakai ir vėl ataušo.

— Prisiminiau, ko norėjau paklausti! — staiga į mane atsisuka Džine. — Ar radote tą Sadi vėrinį? Tą, kurio ieškojote?

Vėrinys... Kažkodėl dabar, kai Sadi nebėra, viskas atrodo toli toli, už milijonų mylių.

— Ne, taip ir neradau, — mėginu nusišypsoti. — Toji mergina turėjo man jį atsiųsti iš Paryžiaus, bet... Vis dar neprarandu vilties.

— Na, taip, reikia laikyti špygas! — pritaria Džine.

— Laikau špygas, — linkteliu. — Na, geriau jau eisiu. Tik norėjau su jumis pasilabinti.

— Labai miela jus matyti. Palydėsiu.

Mums einant koridoriumi vis dar mąstau apie regėtą šokančių atjaunėjusių ir laimingų senukų viziją. Negaliu jos nusikratyti.

— Džine, — pagauta šišo kreipiuosi į slaugę, kai ji atidaro dideles lauko duris, — tikriausiai jums teko matyti daug senų žmonių... mirštančių senų žmonių.

— Taip, teko, — nerūpestingai sako ji. — Tokios situacijos neatsiejamos nuo mūsų darbo.

— Ar tikite... — kosteliu sutrikusi, — pomirtiniu gyvenimu? Ar tikite, kad sielos gali sugrįžti, ir panašiai?

Džinei nespėjus atsakyti, kišenėje garsiai suskamba mano mobilusis telefonas; Džine linkteli.

— Prašau prašau, atsiliepkit.

Paėmusi telefoną, ekranėlyje pamatau, kad skambina tėtis.

O, Dieve. Kodėl tėtis skambina? Turbūt iš kažkur išgirdo, kad išėjau iš darbo. Dabar jis bus labai prislėgtas, sunerimęs ir ims klausinėti, kokie tolesni mano planai. O aš net negaliu atmesti skambučio, nes žiūri Džine.

— Sveikas, tėti, — išberiu. — Dabar negaliu kalbėti. Gal galėtum minutėlę palaukti? — Baksteliu telefono mygtuką ir vėl pakeliu į Džinę akis.

— Taigi klausėte, ar tikiu vaiduokliais? — šypsodamasi sako ji.

— Eee... taip, manyčiau, taip.

— Sakyti tiesą? Ne, netikiu. Man atrodo, kad viskas tik mūsų galvose, Lara. Manau, kad žmonės tik nori tuo tikėti. Bet suprantu, kad šitai guodžia tuos, kurie neteko mylimų artimųjų.

— Aišku, — linkčioju mėgindama suvirškinti jos žodžius. — Na, viso... Ir ačiū.

Durys užsidaro, ir aš jau nužingsniavusi pusę tako, kai prisimenu tėtį, kuris vis dar kantriai laukia prie telefono. Čiumpu mobiliuką ir spaudžiu mygtuką „Kalbėti“.

— Sveikas, tėti, atsiprašau.

— Nieko, mieloji. Tai aš atsiprašau, kad trukdau tave darbe.

Darbe? Vadinasi, jis nežino.

— Aa, taip! — kalbu toliau laikydama kumščius. — Darbe. Taip. Žinoma. Darbe! Kur dar galėčiau būti? — čaižiai nusijuokiu. — Nors, žinai, taip jau nutiko, kad dabar esu ne kabinete...

— Aa. Vadinasi, pataikiau pačiu laiku, — tėtis kažkodėl dvejoja. — Suprantu, kad gali keistai nuskambėti. Bet turiu dėl kai ko su tavimi pasikalbėti, ir tai gana svarbu. Gal galėtume susitikti?

Dvidešimt antras skyrius

Keista. Tiesą sakant, menkai tesumetu, kas vyksta.

Sutarėme susitikti Lingtono kavinėje, Oksfordo gatvėje, nes kavinukė centre, ir mes abu žinome, kur ji yra. Ir dar todėl, kad, kai tik su tėčiu nutariame susitikti, jis siūlo Lingtono kavinukę. Jis nenuilstamai ištikimas dėdei Bilui, be to, jis turi auksinę Lingtono VIP kortelę, todėl bet kur ir bet kuriuo metu gali gauti pavalgyti ir puodelį kavos veltui. (Aš tokios kortelės neturiu. Teturiu kortelę „Draugai ir šeima“, suteikiančią penkiasdešimties procentų nuolaidą. Bet ir nesiskundžiu.)

Atėjusi prie gerai pažįstamo balto ir šokolado rudumo namo, esu ganėtinai susirūpinusi. Gal tėtis man praneš kokių nors išties negerų naujienų. Na, gal mama susirgo. O gal jis serga.

O jei jis tų blogų naujienų ir neturės, ką man sakyti apie barnį su Natalija? Kaip jis sureaguos sužinojęs, kad pamišusi jo dukra investavo į verslą krūvas pinigų tik tam, kad viską mestų? Susiraukiu vien pagalvojusi, kaip pasikeistų nevilties apniktas — ir vėl! — jo veidas. Jis bus priblokštas. Negaliu jam sakyti. Dar ne dabar. Pasakysiu, kai turėsiu tolesnių veiksmų planą.

Atidarau duris ir įkvepiu pažįstamo kavos, cinamono ir kepamų bandelių aromato. Pliušinės rudos kėdės ir blizgantys mediniai staliukai lygiai tokie patys, kaip ir kitose po visą pasaulį išsibarsčiusiose Lingtono kavinėse. Iš didžiulio plakato, pakabinto už prekystalio, plačiai šypsosi dėdė Bilas. Ant vitrinos lentynos išdėlioti Lingtono puodeliai, kavinukai ir kavos pupelių malūnėliai; juos visus puošia baltos ir rudos spalvų prekinis ženklas. (Daugiau niekam neleidžiama naudoti būtent tokios šokolado rudumo spalvos. Ji priklauso dėdei Bilui.)

— Lara! — iš eilutės priekio pamoja tėtis. — Pačiu laiku! Ko norėtum?

Oo. Jis atrodo visai linksmas. Gal ir neserga.

— Labas, — apsikabinu tėtį. — Norėčiau karamelinio „lingtončino“ ir karšto sumuštinio su tunu.

Lingtono kavinėje nevalia prašyti kapucino. Reikia sakyti lingtončino.

Tėtis užsako kavos, užkandžių ir duoda auksinę VIP kortelę.

— Kas čia? — įtariai žiūrėdamas klausia vyrukas kasoje. — Niekada nesu tokios matęs.

— Pamėginkite nuskenuoti, — mandagiai sako tėtis.

— Oho, — vyrukas išverčia akis kažką pamatęs kasos aparato langelyje. Jis pažvelgia į tėtį truputį išsigandęs. — Turėtų būti... nemokamai.

— Visada jaučiuosi truputį kaltas naudodamasis šia kortele, — prisipažįsta tėtis, kai nešamės prie stalelio kavos puodelius. — Atimu iš vargšo Bilo teisėtai pelnytas pajamas.

Iš vargšo Bilo? Man net sugniaužia širdį. Tėtis toks geras. Jis galvoja apie visus, tik ne apie save.

— Manyčiau, jis išgali tave pavaišinti, — kreivai pažvelgiu į dėdės Bilo atvaizdą ant kavos puodelio.

— Turbūt, — tėtis šypsosi žvelgdamas į mano džinsus. — Apsirengusi laisvalaikio drabužiais, Lara! Ar savo biure įtvirtinote naują požiūrį į aprangos kodą?

Šūdas. Nė nepagalvojau apie tai, kaip esu apsirengusi.

— Tiesą sakant... buvau seminare, — paskubom improvizuoju. — Buvo reikalaujama apsivilkti laisvalaikio drabužiais. Na, kiekvienas turėjome atlikti atitinkamus vaidmenis.

— Nuostabu! — taip entuziastingai sušunka tėtis, kad man užsiliepsnoja skruostai. Jis atplėšia cukraus pakelį, suberia cukrų į kavą ir maišo. — Lara, norėjau tavęs kai ko paklausti.

— Žinoma, klausk, — karštai linkčioju.

— Kaip tau sekasi verslas? Tik atvirai.

O, Dieve. Ir būtent šį klausimą jis pasirinko iš milijono galimų.

— Na... žinai. Viskas... viskas gerai, — ėmiau kalbėti dviem oktavom aukštesniu balsu. — Viskas gerai! Sulaukėme dviejų puikių klientų, neseniai darbavomės su „Macrosant“ kompanija, o dabar ir Natalija grįžo...

— Grįžo? — susidomėjęs pakartoja tėtis. — Ar ji buvo išvykusi?

Meluojant tėvams niekada negalima pamiršti, ko primeluota anksčiau.

— Buvo trumpam išlėkusi, — prisiverčiu nusišypsoti. — Nieko rimta.

— Bet tu jautiesi teisingai apsisprendusi? — atrodo, tėtį tikrai domina šis klausimas. — Tau patinka tas darbas?

— Taip, — pralemenu. — Darbas man patinka.

— Tau atrodo, kad tasai verslas turi ateitį?

— Taip, manau, kad ateitis puiki, — spoksau į stalą. Meluodamas tėvams tikrai kartais pamąstai, kad meluoti neverta. Kartais tikrai norisi apsipilti ašaromis ir prakūkčioti: „Tėti, viskas labai blooogai! Ką man dabar daryyyti?“ — Na, tai apie ką norėjai pasikalbėti? — klausiu norėdama nukreipti kalbą.

— Nesvarbu, — tėtis meiliai į mane pažvelgia. — Tu jau atsakei į mano klausimą. Tavo verslas klostosi puikiai. Tu jautiesi savo vietoje. Tai viskas, ką man reikėjo išgirsti.

— Ką turi galvoje? — sumišusi spoksau į tėtį.

Tėtis šypsodamasis purto galvą.

— Norėjau su tavimi pasikalbėti apie vieną galimybę. Bet nenoriu trikdyti naujojo tavo verslo. Nenoriu kišti pagalio į ratus. Tu darai tai, ką nori daryti, darbas sekasi. Ir tau nereikia jokio naujo darbo pasiūlymo.

Darbo pasiūlymo?

Staiga man ima tankiau plakti širdis. Bet negaliu išduoti jaudulio.

— O kodėl gi tau vis tiek man apie tai nepapasakojus? — mėginu kalbėti nerūpestingai. — Na, šiaip sau.

— Mieloji, — juokiasi tėtis, — neprivalai būti mandagi.

— Aš ir nesistengiu būti mandagi, — greitai atsakau. — Noriu sužinoti.

— Neskaudinsiu tavęs. Širdele, aš taip didžiuojuosi viskuo, ko esi pasiekusi, — su meile kalba tėtis. — O mano pasiūlymas reikštų, kad visko turėtum atsisakyti. Nebūtų verta.

— O gal ir būtų! Tik pasakyk!

Šūdas, mano balsas nuskambėjo per daug desperatiškai. Greitai pasitaisau ir mėginu atrodyti tik šiek tiek smalsi.

— Na, kodėl gi tau nepapasakojus? Juk nuo to blogiau nebus.

— Žinai, gal tu ir teisi, — tėtis gurkšteli kavos ir pažvelgia tiesiai man į akis. — Vakar man skambino Bilas. Labai nustebau.

— Dėdė Bilas? — pakartoju sutrikusi.

— Sakė, kad neseniai lankeisi jo namuose?

— Ai, — atsikrenkščiu. — Taip, buvau užsukusi paplepėti. Norėjau tau pasakyti...

Ne.

— Na, jis džiaugiasi. Palauk, kaip ten jis apie tave pasakė?.. — tėtis nusišypso kreiva šypsenėle; taip jis šypsosi būdamas tikrai linksmas. — Aa, taip, „atkakli“. Žodžiu, visa ko rezultatas... štai čia.

Jis išsiima iš kišenės voką ir stumteli per stalą. Sunkiai tikėdama savo akimis voką praskleidžiu. Laiškas parašytas ant firminio Lingtono kompanijos popieriaus. Man siūlomas darbas visu etatu Lingtono žmogiškųjų išteklių departamente. Siūlomas šešiaženklis atlyginimas.

Man truputį silpna. Pakeliu akis ir pamatau švytintį tėtės veidą. Nepaisant ramios laikysenos, jis tikrai labai patenkintas.

— Dar prieš atveždamas šį laišką Bilas jį man perskaitė telefonu. O tai šį tą reiškia, sutinki?

— Nesuprantu, — sumišusi trinuosi kaktą. — Kodėl jis tą laišką atsiuntė tau? Kodėl ne tiesiai man?

— Bilas pamanė, kad tai bus gražus gestas.

— Aa, taip.

— Širdele, nusišypsok! — juokiasi tėtis. — Nesvarbu, sutiksi su pasiūlymu ar ne, tai didžiulis komplimentas!

— Taip, — pakartoju. Bet nebeišspaudžiu šypsenos. Kažkas negerai.

— Tai nuostabi dovana tau, — kalba tėtis. — Na, juk Bilas mums nieko neskolingas. Jis pateikė šį pasiūlymą tik todėl, kad labai vertina tavo talentą, grynai iš geros širdies.

Puiku, štai kas negerai: tėtis man įdavė siūlo galą. Netikiu dėdės Bilo gėrėjimusi mano talentu. Netikiu ir jo širdies gerumu.

Vėl nuleidžiu akis į laišką, į juodu ant balta išspausdintą šešiaženklę atlyginimo sumą. Įtarimai mane apninka kaip vorai.

Jis mėgina mane nupirkti.

Na, gerai, gal ir per garsiai pasakyta. Bet jis stengiasi patraukti mane savo pusėn. Aš dėdei Bilui kaip rakštis nuo tada, kai paminėjau Sadi vėrinį. Akimirksniu tai supratau iš jo akių: jį ištiko šokas. Iškart tapo apdairus.

Ir štai dabar kaip perkūnas iš giedro dangaus — pasiūlymas pas jį dirbti.

— Bet aš nenoriu, kad šitai tave kaip nors išblaškytų, — sako tėtis. — Lara, mes su mama taip tavimi didžiuojamės; jeigu nori tęsti savo verslą, visu šimtu procentų tau pritarsime. Apsispręsti turėtum pati viena. Šiuo atveju negali būti jokio spaudimo.

Jis kalba teisingai. Bet tėčio akyse matau plevenančią viltį, nors jis ir labai stengiasi ją nuslėpti. Jis norėtų, kad turėčiau pastovų darbą didžiulėje tarptautinėje firmoje. Ir čia ne šiaip sau kokia nors didžiulė tarptautinė firma, o šeimos didžiulė tarptautinė firma.

Ir dėdė Bilas tai žino. Kodėl gi dar būtų siuntęs šį laišką per tėtį? Jis mėgina manipuliuoti mumis abiem.

— Manau, jog dėdė Bilas prastai jaučiasi, kad tada, per laidotuves, niekuo tau nepadėjo, — tęsia tėtis. — Jam paliko didelį įspūdį tavo atkaklumas. Man irgi! Nė nenumaniau, kad ketinai eiti pas jį ir prašyti dar kartą!

— Bet aš nė neužsiminiau apie darbą! Nuėjau pas jį paklausti... beviltiškai nutylu. Negaliu užsiminti apie vėrinį. Negaliu užsiminti apie Sadi. Neįmanoma.

— Atvirai kalbant, — tėtis nuleidžia balsą ir pasilenkia virš staliuko, — man atrodo, kad Bilas turi šiokių tokių bėdų su Deima. Jis gailisi, kad ją auklėjo taip... lepindamas. Mes ganėtinai nuoširdžiai pasikalbėjome; žinai, ką jis pasakė? — tėčio veidas sutirpęs iš malonumo. — Jis pasakė, kad tu — savarankiškas jaunas žmogus, kuris turėtų būti tikras pavyzdys Deimai.

Bet iš tikrųjų jis taip nemano! — man norisi išrėkti. Tu nežinai, kas čia vyksta! Jis tik nori, kad liaučiausi laksčiusi paskui vėrinį!

Beviltiškai įsikniaubiu veidu į delnus. Tokia absurdiška istorija. Viskas taip neįtikima. O dabar nebėra nei vėrinio, nei Sadi, o aš nežinau, nei ką galvoti, nei ką... daryti...

— Lara! — šūkteli tėtis. — Širdele! Ar viskas gerai?

— Viskas gerai, — pakeliu galvą. — Atsiprašau. Tik truputį netikėta.

— Pats kaltas, — jau be šypsenos sako tėtis. — Susukau tau galvą. Nereikėjo nieko pasakoti. Tau taip gerai sekasi verslas...

O, Dieve. Negaliu leisti, kad šita šarada tęstųsi.

— Tėti, — nukertu. — Verslas sekasi blogai.

— Nesupratau?

— Verslas — labai blogai. Melavau. Nenorėjau tau pasakoti, — trinu tarp pirštų cukraus pakelį, negalėdama pažvelgti tėčiui į akis. — Iš tikrųjų viskas... katastrofiška. Natalija mane paliko „ant ledo“, mes labai susipykome, ir aš išėjau. Ir... vėl išsiskyriau su Džošu. Bet ir gerai, — atsikrenkščiu prisiversdama tęsti. — Pagaliau supratau, kaip blogai mums viskas klostėsi. Jis manęs nemylėjo. Tik aš labai labai norėjau, kad mylėtų.

— Suprantu, — tėtis truputį priblokštas. — Dievuli, — jis tyli mėgindamas viską sugromuliuoti. — Na... galbūt šis pasiūlymas — pačiu laiku, — pagaliau prataria.

— Galbūt, — sumurmu tebespoksodama į stalą.

— Kas negerai? — švelniai klausia tėtis. — Mieloji, kodėl dar svarstai? Juk norėjai dirbti dėdei Bilui.

— Žinau. Bet viskas... sudėtinga.

— Lara, gal galėčiau tau šį tą patarti? — tėtis laukia, kol pakelsiu akis. — Nebūk sau tokia griežta. Atsipalaiduok. Gal viskas ne taip jau ir sudėtinga, kaip tau atrodo.

Pažvelgiu į tėtį, į atvirą jo veidą, nuoširdžias akis. Jeigu pasakyčiau tiesą, jis nepatikėtų nė vienu mano žodeliu. Jis pamanytų, kad man — paranojos išprovokuotos haliucinacijos arba kad vartoju kvaišalus. Arba ir tas, ir tas.

— Ar dėdė Bilas nebuvo užsiminęs apie vėrinį? — nesusilaikau nepaklaususi.

— Vėrinį? — tėtis sutrinka. — Ne. Kokį vėrinį?

— Aš... ne, nieko, — atsidustu. Gurkšteliu lingtončino ir pakėlusi akis pamatau, kad tėtis įdėmiai mane stebi. Jis šypsosi, bet matau, jog yra sunerimęs.

— Širdele, sulaukei nuostabios progos, — jis mosteli į laišką. — Progos vėl pasukti savo gyvenimą į geras vėžes. Gal reikėtų paprasčiausiai sutikti. Ilgai nė nemąstyk. Neieškok bėdų, kurių nėra. Pasinaudok pasitaikiusia galimybe.

Jis nesupranta. Ir kaip galėtų suprasti? Sadi — ne bėda, kurios nėra. Sadi yra. Ji tikra. Ji — asmuo, ji — mano draugė, ir jai manęs reikia...

Tai kur ji? — staiga mintyse išgirstu veriantį balsą, lyg peilį į kaladę. Jeigu ji yra, tai kur?

Krūpteliu sutrikusi. Iš kur tasai balsas? Neturėčiau abejoti... Nereikėtų galvoti, kad...

Staiga mane apima tikra panika. Aišku, kad Sadi tikra! Žinoma, kad tikra! Nebūk kvaila! Liaukis taip mąsčiusi!

Bet dabar mintyse vėl nuskamba Džinės balsas. Man atrodo, kad viskas tik mūsų galvose, Lara. Žmonės NORI tuo tikėti.

Ne. Tikrai ne, jokiu būdu. Na... Ne.

Svaigstančia galva gurkšteliu kavos, apsidairau po kavinę mėgindama įsijausti į realybę. Lingtono kavinė tikra. Tėtis tikras. Darbo pasiūlymas tikras. Ir Sadi tikra. Žinau, kad tikra. Na, aš juk ją mačiau. Aš ją girdėjau. Mes kalbėjomės. Dėl Dievo, mes net kartu šokome.

Ir dar; kaipgi galėčiau ją pramanyti? Iš kur tiek visko apie ją žinočiau? Iš kur būčiau sužinojusi apie vėrinį? Juk net nebuvau jos mačiusi!

— Tėti, — staiga atsimerkiu. — Mes niekada nebuvome aplankyti tetos Sadi, tiesa? Na, tik tada, kai dar buvau visai mažytė.

— Tiesą sakant, ne visai taip, — tėtis neramiai į mane pažvelgia. — Mes su mama kalbėjomės apie tai po laidotuvių. Prisiminėme, jog kartą nusivežėme tave jos aplankyti, kai tau buvo šešeri.

— Šešeri, — nuryju galugerklyje įstrigusį kamuoliuką. — Ar ji buvo pasipuošusi... vėriniu?

— Gal ir buvo, — gūžteli pečiais tėtis.

Mačiau savo antros eilės tetą Sadi būdama šešerių. Gal ir mačiau vėrinį. Galėjau prisiminti... net nesuprasdama, kad prisimenu.

Mano mintys įgijo laisvą pagreitį. Viduje tuščia, krečia drebuliukas. Jaučiuosi taip, tarsi viskas virstų aukštyn kojomis. Pirmą kartą regiu dar vieną visai įmanomą realybę.

Gali būti, kad visą šią istoriją pramaniau pati. Būtent to ir norėjau. Pasijutau labai kalta, kad niekada jos gerai nepažinojome, todėl pasąmonėje ją ir pramaniau. Noriu pasakyti, kai pirmą kartą ją pamačiau, išvydau tokią, kokią maniau ją buvusią. Tai — haliucinacija.

— Lara? — tėtis nenuleidžia nuo manęs akių. — Širdele, ar gerai jautiesi?

Stengiuosi jam nusišypsoti, bet esu per daug užsiėmusi. Mintyse ginčijasi du balsai, perrėkdami vienas kitą. Pirmasis rėkia: „Sadi tikra, juk žinai, kad tikra! Tik ji išėjo! Ji — tavo draugė, ji įsižeidė, turi ją surasti!“ Antrasis ramiai dėsto: „Ji neegzistuoja. Jos niekada nebuvo. Jau ir taip iššvaistei daug laiko. Susigrąžink savo gyvenimą.“

Sunkiai alsuoju mėgindama tvarkingiau surikiuoti mintis, nuraminti sukilusius jausmus. Bet nė nebežinau, ką mąstyti. Daugiau savimi nebepasitikiu. Gal aš tikrai pamišusi.

— Tėti, ar tu manai, kad man pasimaišė? — drebiu apimta nevilties. — Aš rimtai. Gal man reikėtų nueiti pasitikrinti?

Tėtis prapliumpa juoktis.

— Ne, mieloji, aišku, kad ne! — jis padeda kavos puodelį ir palinksta į priekį. — Manau, tu labai emocionali, o kartais ir per daug pasiduodi fantazijai. Šitai paveldėjai iš motinos. Ir todėl kartais prarandi tikrąjį aš. Bet tau nepasimaišė. Žodžiu, tau ne daugiau pasimaišę nei motinai.

— Gerai, — krenkšteliu. — Gerai.

Atvirai kalbant, tokie žodžiai — menka paguoda.

Vargais negalais sugraibau dėdės Bilo laišką ir dar kartą perskaitau. Pažvelgus iš visai kitos pusės, nieko bloga čia nėra. Nėra nieko negera. Jis — turtingas vyrukas, mėgina padėti savo dukterėčiai. Galėčiau sutikti ten dirbti. Būčiau Lara Lington iš „Lingtono kavos“ kompanijos. Manęs lauktų šauni ateitis — atlyginimas, automobilis, perspektyvos. Visi būtų laimingi. Viskas lengvai klostytųsi. Ištirptų ir atsiminimai apie Sadi. Gyvenimas būtų normalus.

Viskas būtų taip paprasta, taip paprasta...

— Jau seniai nesilankei namuose, — geraširdiškai sako tėtis. — Kodėl tau pas mus neatėjus ir nepraleidus savaitgalio? Mama apsidžiaugtų tavęs sulaukusi.

— Taip, — atsakau patylėjusi. — Būtų gerai. Šimtus metų nebuvau.

— Gal kiek atsigautum, — tėtis nusišypso miela kreiva šypsena. — Jeigu gyvenime prieini kryžkelę ir tau reikia gerai apie viską pagalvoti, nerasi geresnės vietos už namus. Nesvarbu, kiek tau metų.

— Namuose geriausia, — šypteliu.

— Protingai pasakyta. O dabar — valgyk, — tėtis mosteli rodydamas sumuštinį su tunu. Bet aš klausausi tik viena ausimi.

Namai. Tas žodis mane prikaustė. Niekada nebuvau apie tai pagalvojusi.

Ji galėjo grįžti namo.

Namo, ten, kur kažkada stovėjo senasis jos namas. Galiausiai, juk būtent ten ir gimė pirmieji jos prisiminimai. Būtent ten ji patyrė didžiąją meilę. Būdama gyva ji nenorėjo ten grįžti, bet gal dabar suminkštėjo? Gal būtent dabar ji ten ir yra?

Kaip pakvaišusi maišau ir maišau puodelį lingtončino. Žinau, vienintelis sveikas ir protingas sprendimas būtų ištrinti visas mintis apie Sadi, priimti dėdės Bilo pasiūlymą dirbti, nusipirkti butelį šampano ir atšvęsti su mama ir tėčiu. Viską suprantu.

Bet... tiesiog negaliu. Giliai širdyje negaliu patikėti, kad ji netikra. Aš jau taip toli nuėjau, taip stengiausi ją surasti. Turiu pamėginti paskutinį kartą.

O jeigu jos ten nerasiu, pradėsiu dirbti ir visa kita mesiu. Visų labui.

— Taigi, — tėtis nusišluosto lūpas šokolado rudumo servetėle. — Dabar atrodai linksmesnė, širdele, — jis krypteli galva rodydamas į laišką. — Ar jau nusprendei, kuriuo keliu norėtum keliauti?

— Taip, — ryžtingai linksiu. — Man reikia važiuoti į Sent Pankraso stotį.

Dvidešimt trečias skyrius

Gerai. Tai pati pati paskutinė vieta, kurioje ieškau. Tikiuosi, ji įvertins visas mano pastangas.

Kol pasiekiau Sent Albansą, užtrukau valandą; paskui prireikė dar dvidešimties minučių, kol taksi nuvažiavau iki Arčberio. Ir štai dabar stoviu nedidukėje kaimo aikštėje su alude, autobusų stotimi ir keista šiuolaikiškai atrodančia bažnyčia. Sakyčiau, būtų visai gražu, jei pro šalį nuolat nelakstytų riaumojantys sunkvežimiai, skriejantys milijonus mylių per valandą greičiu, ir autobusų stotelės pastogėje nesipeštų trys paaugliai berniūkščiai. O aš maniau, kad kaime tylu.

Nužingsniuoju per veją, kol vienas iš berniūkščių nespėja išsitraukti šautuvo ar dar ko nors. Pamatau lentą su kaimo planu, greitai susirandu Arčberio aklagatvį. Štai į ką pavirto Arčberio namai po gaisro. Jeigu Sadi tikrai patraukė namo, ten ji ir turėtų būti.

Po kelių minučių priekyje pamatau vartus — kaltinės geležies vartus su vingriu geležiniu užrašu „Arčberio aklagatvis“. Už vartų stovi šeši raudonų plytų nameliai su nedidukais takais ir garažais. Net sunku įsivaizduoti, kad kažkada čia buvo vienas didelis gražus namas, apsuptas sodų.

Numanydama, kad būtinai atkreipsiu kieno nors dėmesį, šmirinėju aplinkui žvilgčiodama pro langus, gurgždėdama žvyro lopinėliais ir murmėdama: „Sadi? Sadi?“

Man reikėjo daugiau Sadi paklausinėti apie jos gyvenimą namuose. Gal ji turėjo kokį nors mylimą medį, ar ką? Gal turėjo kokį nors mėgstamą kampelį sode, kuriame dabar įrengtos kieno nors pagalbinės patalpos?

Neatrodytų, kad čia būtų žmonių, todėl kiek palūkėjusi šūkteliu jau garsiau:

— Sadi? Tu čia? Sa-di?

— Atleiskite! — krūpteliu ištikta šoko, kai kažkas niukteli man į nugarą. Atsigręžusi pamatau įtariai į mane žiūrinčią žilaplaukę moterį, vilkinčią gėlėtais marškiniais, gelsvai rusvomis kelnėmis ir avinčią guminiais batais. — Aš Sadi. Ko norite?

— Ee...

— Ar jūs čia dėl kanalizacijos? — priduria ji.

— Mmm... ne, — atgaunu žadą. — Ieškojau kitos Sadi.

— Kokios Sadi? — ji prisimerkia. — Šioje gatvėje aš — vienintelė Sadi. Sadi Viljams. Iš ketvirtojo numerio.

— Aišku. O toji Sadi, kurios man reikia, iš tikrųjų yra... šuo, — pradedu improvizuoti. — Ji pabėgo, ir aš jos ieškau. Bet turbūt ji nubėgo kur nors kitur. Atleiskite, kad sutrukdžiau...

Jau rengiuosi eiti sau, bet Sadi Viljams stebėtinai stipriais pirštais čiumpa man už peties.

— Paleidote šunį be pavadžio šioje gatvėje? Ir kodėl taip padarėte? Žinote, mes čia laikomės atitinkamos tvarkos: jokių palaidų šunų.

— Na... atleiskite. Nežinojau. Vis tiek manau, kad maniškė nubėgo kur nors kitur, — mėginu išsilaisvinti.

— Turbūt ji tūno po kuriuo nors krūmu laukdama, kol galės pulti! — piktai žaibuoja į mane Sadi Viljams. — Žinokite, kad šunys — pavojingi gyvūnai. O čia gyvena ir vaikų. Kokie neatsakingi žmonės!

— Nesu neatsakinga! — įpykusi atšaunu nespėjusi prikąsti liežuvio. — Mano šunytė labai draugiška. Pavojingo šuns be pavadžio nepaleisčiau!

— Visi šunys kandžiojasi.

— Ne, ne visi!

Lara, liaukis. Juk kalbi apie pramanytą šunį.

— Bet vis tiek, — galiausiai išsisuku iš moters gniaužtų, — net neabejoju, kad jos čia nėra, nes būtų atbėgusi, atsiliepusi į mano kvietimą. Ji labai paklusni. Ir apskritai... ji yra šunų parodų prizininkė, — priduriu, kad būtų įtikinamiau. — Geriau jau eisiu ir ją susirasiu.

Kol Sadi Viljams nespėjo vėl manęs sučiupti, mikliai pasuku vartų link. Sadi čia tikrai nėra. Ji būtų atėjusi pasižiūrėti spektaklio.

— Tai kokios veislės toji šunytė? — suirzusi klausia Sadi Viljams. — Ko mes ieškom?

O, Dieve. Tiesiog nesusilaikau.

— Pitbulė, — šūkteliu per petį. — Bet, kaip sakiau, ji labai draugiška.

Neatsigręždama išskubu pro vartus, patraukiu keliu atgal, kaimo aikštės link. Štai kas išėjo iš puikiosios mano idėjos. Tik sugaišau laiką.

Nueinu prie suolelio ant vejos, atsisėdu, išsiimu „Twix“ ir įsispoksau į tolį. Kvaila buvo čia važiuoti. Suvalgysiu skanumyną, išsikviesiu taksi ir grįšiu į Londoną. Daugiau nė negalvosiu apie Sadi, ką jau kalbėti apie jos paieškas. Jau ir taip per daug gyvenimo išeikvojau. Ir kodėl turėčiau apie ją galvoti? Galiu lažintis, kad ji apie mane negalvoja.

Baigiu saldėsį ir paliepiu sau rinkti taksi numerį. Metas važiuoti. Metas viską išmesti iš galvos ir pradėti naują sveiką gyvenimą be vaiduoklių.

Tik kad...

O, Dieve. Man ir vėl prieš akis šmėžuoja sutrikęs Sadi veidas ant Vaterlo tilto. Tebegirdžiu jos balsą. Aš tau nerūpiu... Niekam nerūpiu...

Jeigu vos po trijų dienų pasiduosiu, ar atrodys, kad ji teisi?

Staiga tiesiog įnirštu — pykstu ant jos, ant savęs, ant visos susiklosčiusios situacijos. Piktai suglamžau „Twix“ popieriuką ir metu į šiukšlių dėžę. Na, ir ką dabar turėčiau daryti? Ieškojau, ieškojau ir ieškojau. Jeigu tik ji ateitų, kai šaukiu... jeigu tik paklausytų ir nebūtų tokia užsispyrusi...

Palauk. Kaip perkūnas iš giedro dangaus mane perveria dar viena mintis. Juk aš — mediume, taip? Tai gal turėčiau pasinaudoti parapsichologės galiomis? Galėčiau ją iškviesti iš kitų pasaulių. Arba iš „Harrods“ parduotuvių. Iš bet kur, kur tik ji dabar yra.

Puiku. Paskutinis bandymas. Tikrai tikrai sakau.

Atsistoju ir prieinu prie tvenkinėlio vejoje. Net neabejoju, kad tvenkiniai — dvasingos vietos. Šiaip ar taip, daug dvasingesnės nei suoleliai. Vidury tvenkinio įrengtas samanotas fontanas; iškart įsivaizduoju prieš daugybę metų fontane šokančią Sadi, šūkčiojančią ir taškančią vandenį, kol koks nors policininkas mėgina ją iš ten ištempti.

— Dvasios, — atsargiai ištiesiu rankas. Vanduo suvilnija, bet gali būti, kad nuo vėjo.

Nė nenutuokiu, kaip ką reikia daryti. Tiesiog stengiuosi kažką sumesti pati.

— Čia Lara, — išgiedu žemu, gūdžiu balsu, — dvasių draugė. Ar bent jau vienos sielos, — greitai pasitaisau.

Nenorėčiau, kad staiga čia atsirastų Henrikas Aštuntasis.

— Ieškau... Sadi Lankaster, — akimirksniu išberiu.

Tylu, tik suklega tvenkinyje plaukiojanti antis. Gal žodis „ieškau“ nėra pakankamai galingas.

— Taigi kviečiu čion Sadi Lankaster, — įsakmiau išgiedu. — Kviečiu ją iš pačių dvasių pasaulio gelmių. Kviečiu aš, Lara Lington, mediume. Išgirskite mano balsą. Išgirskite mano kvietimus. Dvasios, meldžiu jus, — pradedu įspūdingai mosuoti rankomis. — Jeigu tik pažįstate Sadi, atsiųskite ją man. Atsiųskite ją man dabar pat.

Nieko. Nė balselio, nė krustelėjimo, nė šešėlio.

— Puiku! — pratariu nuleidusi rankas. — Ir nesileiskite kviečiamos, — paleidžiu žodžius į orą, jeigu kartais ji vis dėlto klausytųsi. — Man nerūpi. Turiu ir rimtesnių dalykų, nei čia stovėti ir kalbėtis su dvasių pasauliu. Tai iki.

Vėl einu prie suolelio, pasiimu rankinę ir išsitraukiu mobiliuką. Surenku mane čia atvežusios taksi firmos numerį ir paprašau, kad dabar pat atvažiuotų automobilis manęs paimti.

Kad pakanka, tai pakanka. Važiuoju namo.

Taksi firmos darbuotojas man pasako, kad automobilis manęs lauks priešais bažnyčią po dešimties minučių, todėl ir patraukiu ta kryptimi svarstydama, ar kartais kur nors netoliese nerasčiau kavos aparato. Bažnyčia užrakinta. Apsigręžiu ir siekiu mobiliuko, kad peržvelgčiau gautas žinutes, ir tada mano žvilgsnis už kažko užkliūva. Pamatau užrašą ant vartų: „Senasis vikariatas“.

Senasis vikariatas. Turbūt būtent čia senais laikais gyveno vikaras. O tai reiškia, kad... būtent čia turėjo gyventi Stefanas. Juk jis buvo vikaro sūnus, taip?

Smalsaudama dirsteliu pro medinius vartus. Namas didelis, senas, pilkos spalvos, šalia — žvyru barstytas takas, kur pastatyti keli automobiliai. Prie lauko durų matau būrelį žmonių, gal kokius šešis. Turbūt čia gyvenanti šeima dabar namuose.

Sodas vešlus, čia auga rododendrų, įvairių medžių, ir takelis veda kažkur už namo. Tolumoje pamatau seną pašiūrę ir susimąstau, ar tik ne ten tapydavo Stefanas. Įsivaizduoju šiuo takeliu sėlinančią Sadi mėnesienoje žibančiomis akimis, rankose besinešančią batelius.

Čia tikrai tvyro atitinkama atmosfera — sena akmeninė siena, aukšta žolė, sodo paunksnės. Atrodo, čia nėra nieko šiuolaikiška. Vis dar juntamas istorijos dvelksmas. Įdomu...

Ne. Liaukis. Aš jau pasiduodu. Daugiau nebeieškau.

Bet gal...

Ne. Jos ten nebus. Tikrai ne. Ji per daug ori. Ji pati sakė, kad niekada nebuvo persekiotoja. Ji per milijonus metų nesišlaistytų po buvusio vaikino namus. Ypač po tokio vaikino, kuris sudaužė jos širdį ir niekada neparašė nė laiškelio. Kvaila mintis.

Mano ranka jau spaudžia vartų skląstį.

Tai tikrai pati pati pati paskutinė vieta, kurioje ieškau.

Man žingsniuojant gurgžda žvyras; mėginu sugalvoti kokį nors pasiteisinimą, kodėl esu čia. Tik ne pabėgęs šuo. Gal aš tyrinėju senus vikariatus? Gal aš — architektūros studentė? Taip. Rašau baigiamąjį darbą apie „religinės paskirties statinius ir juose gyvenančias šeimas“. Studijuoju Birkbeke.

Ne. Harvarde.

Einu prie pagrindinio įėjimo ir jau keliu ranką ketindama paspausti durų skambutį, bet tada pamatau, kad lauko durys užsklęstos. Gal galėčiau įsmukti niekieno nepastebėta. Atsargiai praveriu duris ir atsiduriu koridoriuje su medžiu apkaltomis sienomis ir senu parketu išklotomis grindimis. Nustembu pamačiusi už stalo, nukrauto knygomis ir lankstinukais, stovinčią moterį trumpai kirptais rusvai pilkšvais plaukais, vilkinčią margu megztuku.

— Sveiki, — nusišypso ji, tarsi nė nesistebėtų mane čia matydama. — Ar jūs dėl ekskursijos?

Ekskursija?

Dar geriau! Galėsiu vaikštinėti sau nė nemėgindama sukurpti kokios nors istorijos. Nė nenutuokiau, kad vikariatai šiais laikais rengia ekskursijas, bet gal ir išmintingas sprendimas.

— Ee... taip. Kiek kainuos?

— Bus penki svarai.

Net penki svarai? Tik už tai, kad pamatysiu vikariatą? Prakeikimas.

— Štai ekskursijos vadovas, — ji duoda man lankstinuką, bet aš į jį nė nepažvelgiu. Pats namas manęs nedomina. Sparčiai nužingsniuoju palikdama moterį vestibiulyje ir įžengiu į nedidelę svetainę, prigrūstą senamadžių sofų ir kilimų; apsižvalgau.

— Sadi? — tyliai šūkteliu. — Sadi, ar tu čia?

— Būtent čia Meloris leisdavo vakarus, — net pašoku išgirdusi moters balsą. Nemaniau, kad ji eina paskui mane.

— Aa, aišku, — nė nenutuokiu, apie ką ji kalba. — Kaip miela. Apsižvalgysiu ten... — patraukiu į gretimą kambarį, valgomąjį, panašų į kostiuminei dramai paruoštą sceną. — Sadi?

— O čia buvo šeimos valgomasis, aišku...

Dėl Dievo. Žmonėms turėtų būti leista lankytis vikariatuose be palydovų. Prieinu prie lango ir pažvelgiu į sodą, kur vaikštinėja anksčiau mano matyta šeima. Sadi niekur nė šešėlio.

Kvaila mintis. Jos čia nėra. Tikrai, kodėl ji turėtų klaidžioti po širdį sudaužiusio vaikino namus? Apsigręžiu ketindama išeiti ir kone susiduriu su moterimi, stovinčia už nugaros.

— Kaip suprantu, esate jo kūrinių gerbėja? — šypsosi ji.

Kūrinių? Kieno kūrinių?

— Ee... taip, — greitai atsakau. — Žinoma. Didelė gerbėja. Labai didelė. — Pirmą kartą pažvelgiu į rankoje laikomą lankstinuką. Pavadinimas toks: Sveiki atvykę į Sesilio Melorio namus; apačioje — tapytas kažkokių uolų peizažas.

Sesilis Meloris. Jis — žinomas dailininkas, tiesa? Na, gal ir ne toks žymus kaip Pikasas, bet tikrai esu apie jį girdėjusi. Pirmą kartą pajuntu smalsumo kibirkštėlę.

— Tai ar čia kažkada gyveno Sesilis Meloris? — klausiu.

— Žinoma, — moteris nustemba išgirdusi tokį klausimą. — Todėl šis namas ir buvo restauruotas, todėl čia ir įkurtas muziejus. Jis čia gyveno iki 1927-ųjų.

Iki 1927-ųjų? Dabar jau man tikrai labai įdomu. Jeigu jis čia gyveno iki 1927-ųjų, Sadi tikrai turėjo jį pažinoti. Jie turėjo susitikinėti.

— Ar jis buvo vikaro sūnaus draugas? Na, vaikino vardu Stefanas Netltonas?

— Vargeli... — moteris nužvelgia mane akivaizdžiai priblokšta mano klausimo. — Savaime suprantama, jūs žinote, kad Stefanas Netltonas ir buvo Sesilis Meloris. Kaip tapytojas jis niekada nepasirašinėdavo savo giminės pavarde.

Stefanas buvo Sesilis Meloris?

— Stefanas... yra Sesilis Meloris?

Aš per daug pritrenkta, kad galėčiau kalbėti.

— Vėliau jis pasikeitė pavardę vienašaliu įsipareigojimu, — tęsia moteris. — Manoma, jog taip jis protestavo prieš tėvus. Išvykęs į Prancūziją jis...

Klausausi tik viena ausimi. Galvoje maišosi mintys. Stefanas tapo žymus dailininkas. Nesuvedu galų. Sadi niekada nesakė, kad jis — žinomas tapytojas. Būtų be perstojo gyrusis. Nejau ji nežinojo?

— ... ir niekada nesusitaikė iki pat tragiškos mirties pačioje jaunystėje, — iškilmingai baigia moteris ir nusišypso. — Gal norėtumėte apžiūrėti jo miegamuosius?

— Ne. Norėjau pasakyti... atsiprašau, — trinuosi kaktą. — Esu kiek sutrikusi. Matote, Stef... na, Sesilis Meloris... buvo mano antros eilės tetos bičiulis. Ji gyveno šiame kaime. Ji pažinojo Melorį. Bet nemanau, kad ji žinojo, jog jis tapo garsus.

— Aa, — moteris supratingai linksi. — Taip, žinoma, būdamas gyvas jis neišgarsėjo. Paveikslais susidomėta jau gerokai po jo mirties — pirmiausia Prancūzijoje, o paskui ir tėvynėje. Aišku, kadangi jis mirė jaunas, kūrinių nėra labai daug; būtent todėl jo paveikslai tokie brangūs ir vertingi. Devintame dešimtmetyje jų vertė dar labiau išaugo. Būtent tada jo vardas ir tapo visiems gerai žinomas.

Devintas dešimtmetis. 1981-aisiais Sadi patyrė insultą. Ji buvo nugabenta į globos namus. Niekas nieko jai nesakė. Ji nė nenutuokė, kas dedasi plačiajame pasaulyje.

Pakirstu iš apmąstymų ir pamatau, kad moteris vėl keistai į mane žiūri. Galiu lažintis, kad ji labai norėtų grąžinti man tuos penkis svarus ir kuo greičiau manimi nusikratyti.

— Ee... atleiskite. Aš tik galvojau. Ar jis dirbdavo toje sodo pašiūrėje?

— Taip, — nušvinta moters veidas. — Jeigu jus domina, galėtume jums parduoti kelias knygas apie Melorį... — Ji išskuba iš kambario ir grįžta nešina plona knygele kietais viršeliais. — Informacija apie jo vaikystę ganėtinai padrika, nes karo metais dingo nemažai užrašų apie šį kaimą, o kai susigriebta patyrinėti jo biografiją, daugelis amžininkų jau buvo mirę. Tačiau knygoje rasite tikrai įdomių pasakojimų apie jo gyvenimą Prancūzijoje, kai jis ėmėsi peizažų... — ji duoda man knygą, ant kurios viršelio pavaizduotas jūros peizažas.

— Dėkoju, — paimu knygą ir vartau. Kone iškart randu nespalvotą ant uolos tapančio vyro nuotrauką, po kuria parašyta: „Reta dirbančio Sesilio Melorio nuotrauka.“ Akimirksniu suprantu, kodėl jis ir Sadi buvo meilužiai. Jis — aukštas, tamsiaplaukis, rodos, tikrai stiprus ir galingas, tamsių akių, su senamadiškais išsipešusiais marškiniais.

Galvijas.

Jis turbūt tarėsi esąs genijus. Jis turbūt manė, kad yra per geras užmegzti normalius santykius. Nors jis jau seniai miręs, sunkiai tramdau norą ant jo užrikti. Kaip jis galėjo taip baisiai pasielgti su Sadi? Kaip jis galėjo išvykti į Prancūziją ir ją pamiršti?

— Jis buvo nuolat augantis talentas, — moteris seka mano žvilgsnį. — Ankstyva jo mirtis — viena iš dvidešimto amžiaus tragedijų.

— Taigi. Na, gal jis to ir nusipelnė, — piktai pažvelgiu į moterį. — Gal jam derėjo gražiau elgtis su savo mergina. Ar apie tai nepagalvojote?

Moteris dabar jau visai sutrinka. Ji prasižioja ir vėl užsičiaupia.

Vartau knygą, praverčiu puslapius su nutapyta jūra, uolomis, nupieštu vištos eskizu... ir staiga sustingstu. Iš knygos į mane žvelgia akis. Tai tik padidinta paveikslo detalė. Viena akis su ilgomis ilgomis blakstienomis ir koketišku žvilgsniu.

Ta akis man pažįstama.

— Atleiskite, — vos beišspaudžiu žodžius. — Kas čia? — baksteliu pirštu į knygą. — Kas čia nutapyta? Iš kur tas paveikslas?

— Mieloji... — matau, kad moteris rankioja paskutinius kantrybės trupinius. — Jūs neabejotinai turėtumėte žinoti. Tai vieno iš pačių garsiausių jo paveikslų detalė. Jeigu norėtumėte pažiūrėti, paveikslas bibliotekoje.

— Taip, — jau ir pati einu. — Norėčiau. Prašyčiau parodyti.

Moteris veda mane koridoriumi girgždančiomis grindimis į prieblandos apgaubtą, kilimu išklotą kambarį. Palei visas sienas — knygų lentynos, pristatyta senų oda trauktų kėdžių, o virš židinio kabo didžiulis paveikslas.

— Na, štai, — patenkinta sako moteris. — Mūsų džiaugsmas ir pasididžiavimas.

Nieko neįstengiu atsakyti. Man sugniaužė gerklę. Stoviu nejudėdama, rankose spausdama knygą, ir spoksau.

Štai ji. Sadi žvelgia iš puošnaus paauksuoto rėmo, ir atrodo, kad jai priklauso visas pasaulis.

Niekada nemačiau jos tokios švytinčios, kokia ji pavaizduota paveiksle. Niekada jos nemačiau tokios atsipalaidavusios, tokios laimingos, tokios gražios. Jos akys didžiulės, tamsios, švytinčios meile.

Ji pusiaugula atsilošusi šezlonge, nuoga, tik petį ir klubus šiek tiek dengia gazo drapiruotė. Trumpai kirpti plaukai atveria elegantišką ilgą kaklą. Ji įsisegusi žvilgančius auskarus, o kaklą puošia per baltas, kone permatomas krūtis krintanti ir pirštus apsivijusi mirgančių karoliukų kaskada — vėrinys su laumžirgiu.

Staiga ausyse vėl nuskamba jos balsas. Jį nešiodama buvau laiminga... Jaučiausi esanti graži. Kaip deivė.

Dabar viską suprantu. Štai kodėl ji taip norėjo to vėrinio. Štai ką jis reiškė. Tuo gyvenimo tarpsniu ji buvo laiminga. Ir nesvarbu, kas buvo prieš tai ar paskui. Na ir kas, kad jos širdis buvo sudaužyta. Tą brangią akimirką viskas buvo tobula.

— Nuostabu, — nusibraukiu nuo akių ašaras.

— Argi ji ne puiki? — moteris patenkinta pažvelgia į mane. Akivaizdu, jog pagaliau elgiuosi taip, kaip ir turėtų elgtis tikri meno mylėtojai. — Tikrai išskirtinis darbas teptuku, pritrenkiančios detalės. Kiekvienas vėrinio karoliukas — mažas šedevras. Paveikslas nutapytas su tokia meile, — moteris šiltu žvilgsniu apžiūrinėja portretą. — Ir, žinoma, svarbiausia, kad šis paveikslas vienintelis.

— Ką tuo norite pasakyti? — sutrikusi klausiu. — Sesilis Meloris nutapė daug paveikslų, juk taip?

— Taip, tikrai. Tačiau portretų daugiau nenutapė, tik šitą. Visą likusį gyvenimą jis atsisakinėdavo tapyti portretus. Augant dailininko reputacijai jo gyvenamosiose apylinkėse, Prancūzijoje, jis buvo prašomas daugybę kartų, bet visada atsakydavo: Jai peint celui ąue jai voulu peindre, — moteris padaro poetišką pauzę. — „Nutapiau tą, kurią nutapyti norėjau.“

Spoksau į ją apstulbusi, ir galva tiesiog kibirkščiuoja mėginant viską suimti į smegenis. Jis nutapė tik Sadi? Per visą gyvenimą? Jis nutapė tą, kurią nutapyti norėjo?

— O štai šiame karoliuke... — moteris prieina prie paveikslo iškalbingai šypsodamasi. — Štai šitame karoliuke yra nedidukas siurprizas. Kitaip tariant, maža paslaptis, — ji mosteli, kad prieičiau. — Matote?

Paklusniai įsižiūriu į karoliuką. Jis atrodo kaip paprastas karoliukas.

— Pastebėti beveik neįmanoma, tik su didinamuoju stiklu... štai čia, — moteris man paduoda kartono lapą, kuriame pavaizduotas daug kartų padidintas karoliukas iš paveikslo. Įsižiūrėjusi nustembu supratusi, kad žiūriu į veidą. Į vyro veidą.

— Ar čia?.. — pakeliu akis.

— Meloris, — patenkinta linkteli moteris. — Jo paties atspindys vėrinyje. Jis ir save nupiešė šiame paveiksle — miniatiūrinį paslėptą savo portretą. Jis buvo atrastas tik prieš dešimtį metų. Tai tarsi paslaptinga mums siunčiama žinutė.

— Gal galėčiau pažiūrėti?

Staiga drebėti pradėjusiom rankom paimu iš moters kartoną ir įsispoksau. Tai jis. Paveiksle. Vėrinyje. Dalelė jos. Jis niekada nenutapė kito portreto. Jis nutapė tik tą, kurią norėjo tapyti.

Jis tikrai mylėjo Sadi. Mylėjo. Žinau.

Vėl pažvelgiu į portretą ašarų sklidinomis akimis. Moteris teisi. Jis ją tapė su meile. Šitai matosi kiekviename teptuko brūkštelėjime.

— Tiesiog... nuostabu, — nuryju gerklę gniaužiantį gumulą. — Ar yra... eee... dar kokių nors knygų apie jį? — nekantrauju kaip nors išprašyti šią moterį iš kambario. Palaukiu, kol jos žingsniai nutols koridoriumi, tada užverčiu galvą. — Sadi! — desperatiškai šūkteliu. — Sadi, ar girdi mane? Radau paveikslą! Jis gražus. Tu graži. Tu — muziejuje! Ir žinai, ką? Stefanas daugiau nieko ir netapė, tik tave. Niekada gyvenime. Tu buvai vienintelė. Jis ir save nutapė tavo vėrinyje. Jis tave mylėjo. Sadi, žinau, kad jis tave mylėjo. Aš taip norėčiau, kad ir tu pamatytum...

Nutylu pritrūkusi kvapo, bet kambaryje mirtinai tylu. Kad ir kur ji būtų, manęs negirdi. Išgirdusi žingsnius greitai atsigręžiu ir užsiklijuoju šypsenėlę. Moteris man paduoda krūvą knygų.

— Tai viskas, ką turime. Ar jūs — meno istorijos studentė, ar tiesiog domitės Meloriu?

— Tiesiog domiuosi vienu jo paveikslu, — atvirai atsakau. — Ir vis svarsčiau... Ar jūs... arba meno žinovai... nutuokia, kas čia? Kaip paveikslas vadinasi?

— Jis pavadintas „Mergina su vėriniu“. Savaime suprantama, daugelį žmonių domina pozuotojos tapatybė, — moteris pradeda gerai surepetuotą kalbą. — Buvo atliktas keletas tyrimų, bet, deja, iki šiol nenustatyta, kas slepiasi po menamu jos vardu.

Moteris nutyla, o paskui pasiskonėdama pratęsia:

— Meibelė.

— Meibelė? — pakartoju pasibaisėjusi. — Jos vardas ne Meibelė!

— Brangioji! — moteris priekaištingai nusišypso. — Sutinku, šiuolaikinio žmogaus ausiai šis vardas gali nuskambėti kiek neįprastai, bet, patikėkite, tais laikais Meibelės vardas buvo dažnas. Beje, kitoje paveikslo pusėje yra užrašas. Meloris pats parašė: „Manoji Meibelė“.

Dėl Dievo.

— Tai pravardė! Tai tik jiems žinomas pokštas! Ji buvo vardu Sadi, aišku? Sadi Lankaster. Aš užrašysiu. Gerai žinau, kad tai ji, nes... — akimirksniu sudvejoju. — Ji — mano antros eilės teta.

Tikiuosi išgirsti nuostabos šūksnį ar dar ką, bet moteris tik įtariai mane nužvelgia.

— Vaje vaje, mieloji. Kokios pretenzijos... Kodėl manote, kad ji — jūsų teta?

— Ne manau, bet žinau. Ji čia ir gyveno, Arčberyje. Ji pažinojo Stefaną, na, Sesilį Melorį. Jie buvo meilužiai. Čia tikrai ji.

— Ar turite įrodymų? Gal turite jos jaunystės nuotrauką? Gal kokios nors archyvinės medžiagos?

— Na... ne, — atsakau pyktelėjusi. — Bet žinau, kad čia neabejotinai ji. Ir šitai kaip nors įrodysiu. O jums reikėtų pridėti užrašą su jos vardu ir liautis ją vadinus Meibele... — nutylu nebaigusi sakinio, nes man šauna nauja stulbinanti mintis. — Luktelėkite minutėlę. Čia Sadi paveikslas! Jis jai tą paveikslą padovanojo! Ji buvo praradusi tą paveikslą daugybę metų, bet jis vis tiek priklauso jai. Nors dabar, sakyčiau, tėčiui ir dėdei Bilui. Kaip jūs jį gavote? Kodėl jis čia?

— Atsiprašau? — moteris labai sutrikusi, ir aš atsidustu praradusi kantrybę.

— Šis paveikslas priklausė mano antros eilės tetai. Bet prieš daugelį metų ji jo neteko. Sudegė jų namas, ir niekas to paveikslo nerado. Tai kaip čia nutiko, kad galiausiai jis atsidūrė ant šitos sienos? — Nieko negaliu padaryti, mano žodžiai skamba kaip kaltinimas, ir moteris ima trauktis.

— Deja, nė nenumanau. Čia dirbu dešimt metų; visą tą laiką paveikslas čia ir kabojo.

— Taigi, — nutaisau dalykišką intonaciją. — Gal būtų galima pasikalbėti su šio muziejaus direktoriumi, su žmogumi, kuris už šį paveikslą atsakingas? Dabar pat.

Sumišusi moteris baugščiai į mane pažvelgia.

— Dievuli, jūs turbūt suprantate, kad čia tik reprodukcija, tiesa?

— Ką? — pasijuntu netikėtai užklupta. — Ką norite tuo pasakyti?

— Originalas keturiskart didesnis ir, drįstu teigti, net žavesnis.

— Bet... — sutrikusi žvelgiu į paveikslą. Jis man atrodo labai tikras. — Tai kur originalas? Užrakintas kokiame nors seife, ar ką?

— Ne, mieloji, — kantriai aiškina moteris. — Jis pakabintas Londono portretų galerijoje.

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Jis didžiulis. Spinduliuojantis. Milijonus kartų gražesnis nei kabantis tuose namuose.

Jau kokias dvi valandas sėdžiu Londono portretų galerijoje priešais Sadi portretą. Negaliu atplėšti akių. Ji žvelgia į galeriją — jos kakta lygi, aksominės akys tamsiai žalios; ji — tarsi pati gražiausia deivė, kokią tik galima įsivaizduoti. Ant jos odos žaidžiantys šviesos blyksniai — neprilygstamo Sesilio Melorio meistriškumo įrodymas. Žinau, nes prieš pusvalandį girdėjau meno žinovės paskaitą studentams. Paskui jie visi priėjo pažiūrėti, ar įmanoma aptikti miniatiūrinį portretą vėrinio karoliuke.

Mačiau kokį šimtą žmonių, atėjusių jos pažiūrėti. Jie dūsavo iš malonumo. Šypsojosi vieni kitiems. Arba tiesiog sėdėjo ir žiūrėjo.

— Argi ji ne miela? — man šypsosi tamsiaplaukė moteris su neperšlampamu apsiaustu, atsisėdusi šalia ant suolo. — Tai mano mėgstamiausias portretas visoje galerijoje.

— Ir mano, — linkteliu.

— Įdomu, apie ką ji galvoja? — svarsto moteris.

— Man atrodo, kad ji įsimylėjusi, — vėl pažvelgiu į švytinčias Sadi akis, nuraudusius skruostus. — Ir manau, kad ji tikrai tikrai laiminga.

— Turbūt jūs teisi.

Minutėlę mes abi tylime, tik geriame savin paveikslą.

— Jums nuo jos gera, tiesa? — klausia moteris. — Dažnai ateinu į ją pažiūrėti per pietų pertrauką. Kad pralinksmėčiau. Namuose turiu plakatą su šiuo portretu. Dukra nupirko. Bet juk tikram daiktui niekas neprilygs, tiesa?

Staiga man suima gerklę, bet pavyksta išspausti šypseną.

— Taip. Tikram daiktui niekas neprilygs.

Man bekalbant prie paveikslo prieina japonų šeima. Matau, kaip motina rodo dukrai vėrinį. Jos abi patenkintos atsidūsta, tada atsistoja abi vienodomis pozomis, susineria rankas, atmeta galvas ir tiesiog žiūri.

Visi šie žmonės Sadi dievina. Dešimtys, šimtai, tūkstančiai žmonių. O ji nė nenutuokia.

Šaukiau ją iki užkimimo, vėl ir vėl — šaukiau persisvėrusi pro langą, šaukiau gatvėje. Bet ji negirdi. Arba nenori išgirsti. Greitai atsistoju ir dirsteliu į laikrodį. Vis tiek jau reikia eiti. Penkta valanda. Metas susitikti su Malkolmu Gledhilu, kolekcijų vadybininku.

Išeinu į fojė, pasakau administratoriui savo pavardę ir laukiu tarp šurmuliuojančio būrio prancūzų moksleivių, kol už nugaros pasigirsta balsas:

— Panele Lington?

Atsigręžusi pamatau purpuriniais marškiniais vilkintį vyriškį su kaštonine barzda ir iš ausų styrančiais plaukų kuokštais; jis plačiai man šypsosi žvelgdamas žibančiomis akimis. Jis panašus į dar nepasenusį Kalėdų Senelį, ir man nieko kita nelieka, kaip tik akimirksniu pajusti simpatiją.

— Sveiki. Taip, aš — Lara Lington.

— Malkolmas Gledhilas. Prašau štai čia, — jis įleidžia mane pro sunkiai pastebimas duris už administratoriaus stalelio, paskui pakylame keliais laipteliais ir įeiname į kampinį kabinetą, kurio langai žvelgia į Temzę. Kabinete daugybė ant sienų iškabintų ir į knygas atremtų atvirukų ir paveikslų reprodukcijų; didžiulis kompiuteris irgi apkrautas šiomis grožybėmis.

— Na, — jis paduoda man puodelį arbatos ir atsisėda. — Atėjote su manimi pasikalbėti apie „Merginą su vėriniu“? — vyriškis atsargiai mane nužvelgia. — Iš jūsų žinutės nelabai supratau, kokiu klausimu kreipsitės. Bet akivaizdu, kad reikalas... skubus?

Gerai, sutinku, gal mano žodžiai nuskambėjo per stipriai. Nenorėjau kažkokiam bevardžiui administratoriui dėstyti visos istorijos, todėl paprasčiausiai pasakiau, kad noriu pasikalbėti apie „Merginą su vėriniu“, nes tai gyvybės ar mirties klausimas, valstybinės reikšmės klausimas, susijęs su nacionaliniu saugumu.

Taigi. Gali būti, kad meno pasaulyje viskas būtent taip ir atrodo.

— Ganėtinai skubus, — linkteliu. — Ir pirmiausia noriu pasakyti, kad ji nebuvo paprasta „mergina“. Ji buvo mano antros eilės teta. Žiūrėkite.

Įkišu ranką į rankinę ir ištraukiu slaugos namuose darytą vėriniu pasipuošusios Sadi nuotrauką.

— Pažvelkite į vėrinį, — priduriu duodama nuotrauką.

Žinojau, kad man patiks šitas Malkolmas Gledhilas. Jo reakcija man neabejotinai maloni. Jo akys išsprogsta, skruostai nurausta iš susijaudinimo. Jis atidžiai pažvelgia į mane, paskui — vėl į nuotrauką. Jis žiūri į vėrinį ant Sadi kaklo. Paskui krenkšteli, sukosti, tarsi susivokęs, jog neapdairiai išdavė jaudulį.

— Ar jūs sakote, — galiausiai prataria jis, — kad ponia šioje nuotraukoje — tai Meibelė iš paveikslo?

Man tikrai reikia išmušti jiems iš galvų tą Meibelę.

— Jos vardas ne Meibelė. Ji negalėjo pakęsti vardo Meibelė. Ji buvo vardu Sadi. Sadi Lankaster. Ji gyveno Arčberyje ir buvo Stefano Nedtono mylimoji. Būtent dėl jos jį ir išsiuntė į Prancūziją.

Tylu, tik Malkolmas Gledhilas atsikvepia, ir jo skruostai subliūkšta kaip du oro balionai.

— Ar turite kokių nors įrodymų, jog tikrai taip yra, kaip sakote? — galiausiai klausia jis. — Kokių nors dokumentų, senų nuotraukų?

— Ji pasipuošusi tuo vėriniu, tiesa? — mane jau ima pyktis. — Ji saugojo šį papuošalą visą gyvenimą. Kokių dar įrodymų jums reikia?

— Ar tasai vėrinys tebėra? — jo akys vėl išsprogsta. — Ar jį turite? Ar ji dar gyva? — nuo tokių naujų minčių jo akys kone išlekia iš akiduobių. — Nes tada tikrai būtų...

— Deja, ji visai neseniai mirė, — nutraukiu Malkolmą Gledhilą, kol šis dar daugiau neįsiaudrina. — Ir vėrinio neturiu, bet mėginu jį atgauti.

— Gerai, — Malkolmas Gledhilas išsiima margą nosinaitę ir nusišluosto išprakaitavusią kaktą. — Suprantama, tokiu atveju reikėtų išsamesnių apklausų ir tyrimų, kad galėtume pateikti konkrečias išvadas ir...

— Tai ji, — kategoriškai pakartoju.

— Taigi, jeigu galima, aš jus pristatysiu mūsų tyrėjų komandai. Jie labai atidžiai įsigilins į jūsų pareiškimą, ištirs visus įmanomus įrodymus...

Jis privalo tinkamai žaisti visus nomenklatūrinius žaidimus. Suprantu jį.

— Norėčiau su jais pasikalbėti, — mandagiai atsakau. — Ir žinau, kad jie su manimi sutiks. Tai ji.

Staiga pamatau lipniu popierėliu prie kompiuterio priklijuotą atviruką — „Merginos su vėriniu“ reprodukciją. Paimu atviruką ir padedu šalia Sadi nuotraukos, darytos slaugos namuose. Minutėlę mes abu žiūrime į du atvaizdus: dvi švytinčios išdidžios akys — viename ir dvi įkritusios senos akys — kitame. Abu atvaizdus sieja žėrintis vėrinys, amžinas talismanas.

— Kada mirė jūsų antros eilės teta? — pagaliau švelniai klausia Malkolmas Gledhilas.

— Prieš kelias savaites. Bet nuo devinto dešimtmečio pradžios ji gyveno slaugos namuose ir menkai ką nutuokė apie išorinį pasaulį. Ji niekada nežinojo, kad Stefanas Netltonas išgarsėjo. Ji niekada nežinojo, kad ji pati yra garsi. Ji manė, jog yra niekas. Štai kodėl taip noriu, kad pasaulis sužinotų jos vardą.

Malkolmas Gledhilas linksi.

— Na, jei tyrėjų komanda padarys išvadą, kad ji ir buvo portreto pozuotoja... patikėkite, pasaulis tikrai sužinos jos vardą. Mūsų vadybininkai neseniai atliko tyrimą; paaiškėjo, kad „Mergina su vėriniu“ — populiariausias portretas visoje galerijoje. Jie nori dar plačiau apie ją kalbėti ir rašyti. Mums ji — nuolat brangstanti vertybė.

— Tikrai? — nuraustu iš pasididžiavimo. — Jai būtų labai miela tai girdėti.

— Gal galėčiau pakviesti kolegą ir parodyti jam nuotrauką? — jo akys nušvinta. — Jis ypač domisi Meloriu, žinau, kad jį nepaprastai sudomins jūsų pareiškimas.

— Luktelėkit, — pakeliu ranką. — Kol dar nieko nepakvietėte, norėčiau su jumis pasikalbėti apie dar vieną dalyką. Tik tarp mūsų.

Pirmiausia norėčiau sužinoti, kaip gavote šį paveikslą. Jis priklausė Sadi. Paveikslas buvo jos. Kaip jį gavote?

Malkolmas Gledhilas įsitempia.

— Taip ir maniau, kad šis klausimas bus vienaip ar kitaip paminėtas, — sako jis. — Po jūsų skambučio susiradau segtuvą su informacija apie paveikslą ir patikrinau jo įsigijimo detales. — Jis atverčia segtuvą, kuris visą laiką buvo padėtas ant stalo, ir išlanksto seną popieriaus lapą. — Paveikslas mums buvo parduotas devinto dešimtmečio pradžioje.

Parduotas? Kaip jis galėjo būti parduotas?

— Bet paveikslas dingo per gaisrą. Niekas nežinojo, kur jis yra. Kas, po galais, jį jums pardavė?

— Deja... — Malkolmas Gledhilas nutyla. — Deja, tada pardavėjas prašė, kad visos su paveikslo įsigijimu susijusios smulkmenos liktų paslaptyje.

— Paslaptyje? — įpykusi žvelgiu į jį. — Bet juk paveikslas Sadi. Stefanas jai tą paveikslą padovanojo. Tas, kas jį savinosi, neturėjo teisės parduoti. Turėtumėte patikrinti šią informaciją!

— Mes būtinai patikrinsime, — tarsi gindamasis sako Malkolmas Gledhilas. — Tuo metu viskas atrodė teisinga. Galerija atliko visus įmanomus formalumus, kad nustatytų, jog pardavėjas tikrai turėjo teisę paveikslą parduoti. Pasirašytame laiške pardavėjas mums pateikė visas garantijas. Laišką turiu.

Jis nuleido akis į rankose laikomą popieriaus lapą. Tikriausiai jis žiūri į paveikslą pardavusio žmogaus pavardę. Galima išeiti iš proto.

— Na, kad ir ką tasai žmogus jums sakė, jis melavo, — sužaibuoju akimis. — Ir žinote ką? Esu mokesčių mokėtoja ir tikrai nemenkai jus finansuoju. Tiesą sakant, jūs ir man priklausote. Todėl reikalauju pasakyti, kas jums tą paveikslą pardavė. Dabar pat.

— Deja, jūs klystate, — atsargiai prataria Malkolmas Gledhilas. — Mes nesame visuomenei priklausanti galerija, jums irgi nepriklausome. Patikėkite, aš ne mažiau už jus norėčiau šiuos klausimus išsiaiškinti, tačiau mane saisto konfidencialumo sutartis. Labai gaila, bet mano rankos surištos.

— O ką pasakytumėt, jei vėl čia sugrįžčiau su policija ir advokatais? — įsisprendžiu rankomis į šonus. — Jeigu pareikščiau, kad paveikslas vogtas, ir priversčiau atskleisti pavardę?

Malkolmas Gledhilas aukštai pakelia kuokštais suaugusius antakius.

— Jeigu klausinėtų policija, savaime suprantama, paklustume.

— Tai ir puiku. Tebūnie. Žinote, turiu policijoje draugų, — grėsmingai priduriu. — Detektyvui Džeimsui bus labai įdomu apie tai išgirsti. Paveikslas priklausė Sadi, o dabar jis priklauso mano tėčiui ir jo broliui. Ir mes neketiname sėdėti susidėję rankų ir nieko neveikti.

Kaip reikiant užsiplieskiau. Prisikasiu iki tiesos. Paveikslai nenukrenta lyg iš dangaus.

— Suprantu jūsų rūpestį, — Malkolmas Gledhilas dvejoja. — Patikėkite, galerija itin rimtai žiūri į sąžiningos nuosavybės klausimą.

Jis vengia pažvelgti man į akis. Jo žvilgsnis varsto rankose laikomą lapą. Pavardė ten ir užrašyta. Žinau. Galėčiau pasilenkti per stalą, parversti jį ant žemės ir...

Ne.

— Na, dėkoju už man skirtą laiką, — dalykiškai pasakau. — Dar susitiksim.

— Žinoma, — Malkolmas Gledhilas užverčia segtuvą. — Tik, kol dar neišėjote, gal galėčiau pakviesti savo kolegą Džeremį Mastou? Net neabejoju, kad jam bus labai įdomu su jumis susitikti ir pamatyti jūsų antros eilės tetos nuotrauką...

Po kelių akimirkų kambaryje atsiranda liesas vyriškis su apspurusiais rankogaliais ir atsikišusiu Adomo obuoliu; jis įninka į Sadi nuotrauką ir nepaliauja patyliukais kartojęs „kaip nuostabu“.

— Mums buvo nepaprastai sudėtinga ką nors sužinoti apie šį paveikslą, — galiausiai pakėlęs akis prataria Džeremis Mastou. — Šių laikų užrašų ar nuotraukų buvo labai mažai, o kai tyrėjai nuvyko į tą kaimą, buvo pasikeitusios ištisos kartos ir niekas nieko neatsiminė. Savaime suprantama, manyta, kad pozuotoja tikrai vardu Meibelė... — jis suraukia kaktą. — Kiek atsimenu, dešimto dešimtmečio pradžioje buvo publikuotas vienas mokslinis darbas, kuriame teigiama, kad Melorio pozuotoja buvo Netltonų namuose dirbusi tarnaitė, o jo tėvai nepritarė jų meilei dėl klasinių skirtumų, todėl jis buvo išsiųstas į Prancūziją.

Man norisi juoktis. Kažkas sukurpė iš esmės klaidingą istoriją ir pavadino ją „moksliniu darbu“?

— Buvo tokia Meibelė, — kantriai aiškinu. — Bet ji — ne pozuotoja. Stefanas Sadi praminė Mabele norėdamas ją paerzinti. Jie buvo įsimylėjėliai, — priduriu. — Štai kodėl jį išsiuntė į Prancūziją.

— Tikrai? — Džeremis Mastou pakelia akis ir dar smalsiau į mane įsižiūri. — Vadinasi... jūsų antros eilės teta turėtų būti toji pati laiškuose minima Meibelė?

— Laiškai! — sušunka Malkolmas Gledhilas. — Aišku! Visai juos pamiršau. Jau taip ilgai jų nesklaidžiau.

— Laiškai? — akimis lakstau nuo vieno vyriškio prie kito. — Kokie laiškai?

— Archyve saugome visą šūsnį Melorio rašytų senų laiškų, — aiškina Džeremis Mastou. — Tai vieni iš labai nedaugelio po jo mirties likusių dokumentų. Neaišku, ar jie visi, ar tik kai kurie buvo išsiųsti, bet vienas laiškas neabejotinai buvo išsiųstas ir grąžintas. Deja, adresas užrašytas tamsiai mėlynu rašalu ir, nepaisant pačių naujausių technologijų, mes neįstengėme...

— Atleiskite, kad pertraukiu, — nukertu mėgindama slėpti jaudulį. — Bet ar galėčiau juos pamatyti?

Po valandos išeinu iš galerijos pilna galva sūkuriuojančių minčių. Užsimerkusi tematau išblukusį vingrų rankraštį, išraizgytą ant mažyčių laiškinio popieriaus lapelių.

Visų jo laiškų neskaičiau. Jie man pasirodė per daug asmeniški, be to, turėjau tik kelias minutes jiems peržvelgti. Tačiau man pakako tiek, kiek perskaičiau, kad viskas paaiškėtų. Jis ją mylėjo. Net ir išvykęs į Prancūziją. Net ir tada, kai išgirdo, jog ji ištekėjo už kažko kito.

Sadi nugyveno visą gyvenimą laukdama atsakymo į klausimą. Ir dabar žinau, kad ir jis laukė. Ir nors visa tai nutiko daugiau nei prieš septyniasdešimt metų, nors Stefanas miręs, nors mirusi ir Sadi, ir niekas nieko nebegali padaryti, žingsniuodama šaligatviu tebekunkuliuoju apmaudu. Kaip viskas neteisinga. Viskas susiklostė labai blogai. Jie turėjo būti kartu. Akivaizdu, kad kažkas paimdavo jo laiškus jiems taip ir nepasiekus Sadi. Gal tie siaubūnai Viktorijos laikų pažiūrų besilaikantys jos tėvai?

Vadinasi, ji taip ir gyveno nežinodama nė lašo teisybės, manydama, kad ja buvo pasinaudota. Ji buvo per daug išdidi, kad keliautų paskui jį ir viską pati išsiaiškintų. Ji priėmė vyriškio su liemene pasiūlymą, ir šitai tebuvo kvailas keršto gestas. Gal ji vylėsi pamatyti Stefaną bažnyčioje. Žinoma, net ir rengdamasi vestuvėms ji turėjo viltis, kad jis atvyks. O jis ją nuvylė.

Negaliu pakęsti tokių minčių. Man norisi nukeliauti laiku ir viską sutvarkyti taip, kaip ir turėjo būti. Jeigu tik Sadi nebūtų ištekėjusi už vyriškio su liemene... Jeigu tik Stefanas nebūtų iškeliavęs į Prancūziją... Jeigu tik jos tėvai niekada nebūtų jų užklupę... Jeigu tik...

Ne. Reikia liautis su tais „jeigu tik“. Nėra prasmės. Jis jau seniai miręs. Ji mirusi. Istorija baigta.

Pro mane Vaterlo stoties link eina srautai žmonių, bet aš dar nesijaučiu pasirengusi grįžti į savo mažąjį butuką. Man reikia gryno oro. Man reikia apmąstyti ateitį. Prasispraudžiu pro būrelį turistų ir patraukiu Vaterlo tilto link. Kai paskutinį kartą čia buvau, labai žemai plaukė pilki debesys. Sadi stovėjo ant turėklo. O aš desperatiškai šaukiau vėjyje.

Bet šis vakaras šiltas ir malonus. Temzė mėlyna, pašiaušta mažutytėmis baltomis vilnelių keteromis. Iš lėto plaukia pramoginis laivas; pora žmonių mojuoja žiūrėdami į „Londono akį“.

Atsistoju toje pačioje vietoje ir žvelgiu į Didįjį Beną. Bet nieko gerai nematau. Mano mintys įstrigusios praeityje. Tebematau seną keverzišką Stefano raštą. Tebegirdžiu senoviškai skambančias jo frazes. Tebeįsivaizduoju jį, sėdintį ant uolos viršūnės Prancūzijoje ir rašantį Sadi laišką. Net girdžiu čarlstono melodijos nuotrupas, tarsi grotų trečio dešimtmečio orkestrėlis...

Luktelėkit.

Trečio dešimtmečio orkestrėlis tikrai groja.

Staiga geriau įsižiūriu į vaizdą panosėje. Už kelių šimtų metrų — „Jubilee Gardens“ scena; žmonės būriuojasi didžiulėje pievoje. Ir pakyla pastatyta. Orkestrėlis groja džiazą; pagal tokią muziką galima šokti. Ir žmonės šoka. Žinoma. Vyksta džiazo šventė. Toji pati, kurią reklamavo tada, kai čia buvau su Edu. Piniginėje tebeturiu sulankstytą bilietą.

Minutėlę stoviu ant tilto žiūrėdama į pievą. Orkestrėlis groja čarlstoną. Scenoje šoka trečio dešimtmečio drabužiais vilkinčios merginos — į visas puses plaikstosi klostės ir skraido karoliukų vėriniai. Matau šviečiančias akis, miklias kojas ir pūpsančias plunksnas. Ir staiga būryje pamatau... man rodos, žvilgsniu kliudau...

Ne.

Akimirką jaučiuosi lyg sukaustyta. Paskui, neleidusi smegenims pamąstyti apie tai, ką jos ir mėgina mąstyti, nepasiduodama nė menkiausiai vilties kibirkštėlei, apsigręžiu ir ramiai patraukiu tiltu, paskui nulipu laipteliais. Kažkaip prisiverčiu neskubėti ir nebėgti. Ramiai žingsniuoju muzikos garsų link sunkiai alsuodama, sugniaužusi kumščius.

Virš orkestrėlio pakylos ištemptas tentas, išpuoštas sidabrinių balionų puokštėmis; blizgančia liemene apsivilkęs trimitininkas pokštaudamas groja solo partiją. Aplink susibūrę žmonės žiūri į scenoje šokančias čarlstono šokėjas; ant žolės įrengta medinė šokių aikštelė — čia irgi šoka pasilinksminti atėję žmonės, vieni apsitempę džinsais, kiti pasipuošę vadinamaisiais trečio dešimtmečio kostiumais. Visi žavingai šypsosi ir bado pirštais kostiumus, bet man jie atrodo apsiskarmalavę. Net ir tos puošnios merginos scenoje. Jos — tik imitacijos, apsikaišiusios netikromis plunksnomis ir apsikabinėjusios plastikiniais perlais, apsiavusios šiuolaikiškus batelius ir pasidažiusios dvidešimt pirmo amžiaus kosmetika. Jos visai nepanašios į tikras. Niekuo nepanašios į tikras trečio dešimtmečio merginas. Visai nepanašios į...

Apmirštu galugerklyje pajutusi besidaužančią širdį. Buvau teisi.

Ji prie pat scenos, šoka kaip padūkusi. Ji apsivilkusi švelniai geltona suknele, tamsius plaukus susijuosusi tokios pačios spalvos juosta. Dabar ji dar labiau panaši į vaiduoklį nei bet kada. Ji atmetusi galvą, užsimerkusi ir labai susitelkusi, tarsi visai atsiribojusi nuo pasaulio. Šokantys žmonės grūdasi kiaurai pro ją, mindo jai kojas ir grumdo alkūnėmis, bet, atrodo, ji nieko nepaiso.

Vienas Dievas težino, ką ji šias kelias dienas veikė.

Man žiūrint ji dingsta už dviejų besijuokiančių merginų, vilkinčių džinsiniais švarkeliais; mane perveria panika. Negaliu vėl jos pamesti. Tik ne po tiek vargų.

— Sadi! — imu brautis pro minią. — Sadi! Tai aš, Lara!

Vėl ją pamatau; ji plačiai atsimerkusi. Ji žvalgosi aplinkui. Ji mane išgirdo.

— Sadi! Aš čia! — moju kaip pašėlusi, ir keli žmonės atsisuka pažiūrėti, ką šaukiu.

Staiga ji mane pamato, ir visas jos kūnas sustingsta. Jos veidas neįskaitomas; eidama link jos staiga pradedu nuogąstauti. Per šias kelias dienas mano nuomonė apie Sadi kažkaip pasikeitė. Ji — ne paprasta mergina. Ji — meno istorijos dalis. Ji žinoma. Ir ji nė pati to nenutuokia.

— Sadi... — bejėgiškai nutylu. Nežinau, nuo ko pradėti. — Atleisk. Visur tavęs ieškojau...

— Na, neatrodytų, kad būtum labai stengusis! — ji žvalgosi į orkestrėlio muzikantus ir, atrodo, lieka visai abejinga mano asmeniui. Prieš savo valią pajuntu kylantį pažįstamą pyktį.

— Stengiausi! Ieškojau dienų dienas, jeigu nori žinoti! Rėkiau, šaukiau, ieškojau... nė nenumanai, kiek visko patyriau!

— Tiesą sakant, numanau. Mačiau, kaip tave išmetė iš kino teatro, — ji vypteli. — Buvo labai juokinga.

— Tu ten buvai? — spoksau į Sadi. — Tai kaip nutiko, kad neatsiliepei?

— Vis dar labai liūdėjau, — ji išdidžiai atkiša smakrą. — Nemaniau, kad būčiau turėjusi atsiliepti.

Kaip visada. Ir anksčiau turėjau susiprasti, kad ji visas tas dienas griežė ant manęs dantį.

— Daug ką apvaikščiojau ir apvažinėjau. Ypač viena kelionė man padėjo padaryti daug atradimų. Turiu tau papasakoti, — mėginu rasti būdą, kaip taktiškai jai užsiminti apie Arčberį ir Stefaną, apie paveikslą, bet staiga Sadi pakelia galvą ir vos pastebimai truktelėjusi pečiais prataria:

— Pasiilgau tavęs.

Aš taip nustembu, pasijuntu visai išmušta iš vėžių; staiga man superšti nosį, ir aš įnirtingai imu ją trinti.

— Na... aš irgi. Ir aš tavęs pasiilgau, — instinktyviai išskečiu rankas norėdama ją apkabinti, bet paskui susivokiu, jog tai beprasmiška, ir vėl jas nuleidžiu. — Sadi, paklausyk. Aš turiu tau kai ką papasakoti.

— Ir aš tau turiu kai ką papasakoti! — patenkinta nutraukia mane Sadi. — Žinojau, kad šįvakar ateisi. Laukiau tavęs.

Jau tikrai... Ji išties tariasi esanti visagalė deivė.

— Iš kur galėjai žinoti, — stengiuosi neprarasti kantrybės. — Aš ir pati nežinojau, kad čia ateisiu. Visai netikėtai atsidūriau šiame kvartale, išgirdau muziką, atėjau...

— Aš žinojau, — nepasiduoda Sadi. — Jeigu nebūtum atėjusi, būčiau tave susiradusi ir privertusi ateiti. Ir žinai kodėl? — jos akys dabar jau blizga, ji dairosi į visas puses žvalgydamasi po minią.

— Sadi, — stengiuosi pagauti jos žvilgsnį. — Prašau, paklausyk manęs. Turiu tau papasakoti kai ką tikrai tikrai labai svarbaus. Mums reikia susirasti kokią nors ramią vietelę, tau reikia mane išklausyti, būsi priblokšta...

— Žinai, ir aš tau turiu parodyti kai ką labai svarbaus! — ji manęs deramai nė nesiklauso. — Štai! — staiga ji kažką rodo pirštu džiūgaudama. — Štai ten! Žiūrėk!

Seku jos žvilgsnį šnairuodama, stengdamasi susivokti, apie ką ji kalba... ir iš nerimo mano širdis nukrenta į kulnus.

Edas.

Jis stovi šokių aikštelės pakrašty. Rankose jis laiko plastikinį puodelį su kažkokiu gėrimu, žiūri į orkestrėlį ir kartkartėmis lyg iš pareigos trypčioja į taktą. Jis atrodo toks abejingas, kad noriu nusijuokti, na, bet kartu noriu susigūžti ir pasislėpti kokioje nors dėžutėje.

— Sadi, — griebiuosi už galvos. — Ką padarei?

— Eik ir pasikalbėk su juo! — skubina mane Sadi.

— Ne, — atsakau apimta siaubo. — Nebūk kvaila!

— Eik!

— Negaliu su juo kalbėtis. Jis manęs nekenčia, — greitai apsigręžiu ir pasislepiu už šokėjų būrelio, kol Edas manęs nepastebėjo. Vos jį pamačius mane užplūsta visokiausi prisiminimai, kuriuos norėčiau pamiršti. — Beje, kodėl jį privertei čia ateiti? — sumurmu klausdama Sadi. — Ko tuo nori pasiekti?

— Jaučiausi kalta, — ji kaltinamai pažvelgia į mane, tarsi dėl visko būčiau kalta aš. — O jaustis kaltai man nepatinka. Todėl ir nusprendžiau ką nors daryti.

— Tu jį susiradai ir pradėjai šaukti, — purtau galvą negalėdama patikėti.

Tik to ir betrūko. Akivaizdu, kad Sadi jį čia atvilko per prievartą, užlaužusi rankas ir kojas. Tikriausiai jis buvo susiplanavęs ramų, gražų vakarą namuose, o dabar turi stypsoti vienas pats kažkokioje kvailoje džiazo šventėje tarp daugybės šokančių porų. Tikriausiai šis vakaras — blogiausias per visą jo gyvenimą. Ir dabar ji tikisi, kad su juo pasikalbėsiu.

— Maniau, kad jis tavo. Maniau, kad viską sugadinau. Tai kas dabar nutiko?

Sadi krusteli, bet vis tiek laiko aukštai iškėlusi galvą. Matau, kaip ji žiūri į Edą per žmonių pakaušius. Jos akyse šmėsteli švelnus ilgesys, bet paskui ji nusisuka.

— Šiaip ar taip, jis — ne mano skonio, — sausai prataria Sadi. — Jis per daug... gyvas. Tu irgi. Vadinasi, jūs puikiai vienas kitam tinkate. Eik greičiau! Pakviesk jį šokti, — Sadi vėl stengiasi mane stumtelėti Edo pusėn.

— Sadi, — purtau galvą. — Tikrai vertinu tavo pastangas. Bet juk negaliu taip eiti ir vėl prašnekti su juo kaip koks Pilypas iš kanapių. Netinkama vieta, netinkamas laikas. O dabar gal galėtume kur nors eiti pasikalbėti?

— Aišku, kad tinkama ir vieta, ir laikas! — atkerta įsižeidusi Sadi. — Todėl jis čia! Todėl tu čia!

— Mes čia ne todėl! — tuoj prarasiu paskutinę kantrybę. Gailiuosi, kad negaliu paimti jos už peties ir gerai papurtyti. — Sadi, nejau nesupranti? Man reikia su tavimi pasikalbėti! Turiu tau daug ką papasakoti! Ir privalai susikaupti. Privalai klausytis. Pamiršk Edą ir mane. Pasakosiu apie tave! Ir apie Stefaną! Ir apie tavo praeitį! Išsiaiškinau, kas nutiko! Radau paveikslą!

Per vėlu; susivokiu, kad orkestrėlis liovėsi grojęs. Visi baigė šokti, ir kažkoks vyrukas scenoje sako kalbą. Na, tiksliau, jis mėgina sakyti kalbą, bet visa minia atsigręžusi į mane, šaukiančią tarsi lunatikė į niekur.

— Atsiprašau, — nuryju įstrigusį kamuolį. — Aš... nenorėjau pertraukti. Prašyčiau tęsti, — vos išdrįstu pasukti galvą ir pažvelgti ton pusėn, kur stovėjo Edas, desperatiškai vildamasi, kad jam jau bus atsibodę ir jis bus išėjęs namo. Bet man nepasisekė. Jis ten tebestovi ir kartu su visais spokso į mane.

Dabar man dar labiau norisi gūžtis. Iš gėdos pašiurpsta visas kūnas, o jis jau eina per šokių aikštelę manęs link. Ir nesišypso. Ar jis išgirdo mane minint jo vardą?

— Radai paveikslą? — Sadi kalba pašnibždomis, staiga į mane įsisiurbusios jos akys tampa tuščios. — Radai Stefano paveikslą?

— Taip, — sumurmu ranka prisidengusi burną. — Turi jį pamatyti, paveikslas nuostabus...

— Lara, — prieina Edas. Jį išvydusi akimirksniu prisimenu viską, kas dėjosi „Londono aky“, ir mane vėl užlieja visokie jausmai.

— Ai. Eee, labas, — pramekenu surakinta krūtine.

— Kur jis? — Sadi mėgina įsikibti man į ranką. — Kur jis?

Edas atrodo taip, kaip aš jaučiuosi — sumišęs. Jis susikišęs rankas į kelnių kišenes, kakta vėl suraukta, ir tos raukšlelės gilios kaip visada.

— Vadinasi, atėjai, — jis trumpam dirsteli man į akis, paskui vėl nusuka žvilgsnį. — Nebuvau tikras, kad ateisi.

— Eee... na... — atsikrenkščiu. — Pamaniau... žinai...

Stengiuosi kalbėti rišliai, bet to padaryti beveik neįmanoma, kai aplink šmirinėja mano dėmesį mėginanti laimėti Sadi.

— Ką išsiaiškinai? — Dabar ji tiesiai prieš mane, kalba labai aukštu įsakmiu balsu. Tarsi staiga ji būtų nubudusi ir suvokusi, jog turiu jai pasakyti šį tą labai svarbaus ir reikšminga. — Sakyk!

— Papasakosiu. Tik palauk, — stengiuosi kalbėti labai tyliai, lūpų kampučiais, bet Edas per daug akylas. Jis pastebi viską.

— Ką man papasakosi? — klausia jis įdėmiai žvelgdamas man į akis.

— Ee...

— Pasakok! — neatstoja Sadi.

Puiku. Niekaip nesusidorosiu. Sadi ir Edas spokso į mane nutaisę viltingus veidus. Mano žvilgsnis pašėlusiai laksto nuo vieno prie kito. Bet kurią akimirką Edas gali nuspręsti, kad aš tikrai pamišusi, ir nueiti.

— Lara? — Edas žengia žingsnelį manęs link. — Ar tau viskas gerai?

— Taip. Na, norėjau pasakyti, ne. Iš tikrųjų... — atsikvepiu. — Norėjau tau pasakyti, jog labai atsiprašau už tai, kad tada taip išskubėjau. Atsiprašau, kad pamanei, jog su tavimi susitikinėju dėl darbo. Iš tikrųjų buvo kitaip. Tikrai kitaip. Ir aš nuoširdžiai viliuosi, kad manimi tiki.

— Liaukis su juo kalbėjusi! — įtūžusi nutraukia mane Sadi, bet man nė raumenėlis nekrusteli. Edas žvelgia į mane tamsiu, rimtu žvilgsniu, ir aš negaliu atplėšti nuo jo akių.

— Tikiu tavimi, — sako jis. — Man irgi reikia atsiprašyti. Per aštriai sureagavau. Nedaviau tau galimybės paaiškinti. Paskui gailėjausi. Suvokiau, kad kažką praradau... bičiulystę... kažką...

— Ką? — pralemenu.

— Gera, — jis žvelgia į mane klausiamu žvilgsniu. — Man atrodo, mums buvo gera. Tiesa?

Dabar turėčiau linktelėti ir pasakyti „taip“. Bet man to nepakanka. Nenoriu vien gražios bičiulystės. Noriu vėl pajausti tą jausmą, kai jis mane apsikabino ir pabučiavo. Noriu jo. Tokia yra tiesa.

— Nori, kad būčiau tavo... draugė? — prisiverčiu ištarti šiuos žodžius ir akimirksniu pamatau, kaip Edo veidas pasikeičia.

— Liaukis! Kalbėkis su manim! — Sadi priskrieja prie Edo ir rėkia jam į ausį: „Liaukis kalbėjęs su Lara! Pasitrauk!“ Akirmirką jo akyse išvystu klaidžiojantį žvilgsnį, suprantu, kad jis ją išgirdo. Bet Edas nė nekrusteli. Jo akys nušvinta šilta, švelnia šypsenėle.

— Nori išgirsti tiesą? Manau, kad tu — mano angelas sargas.

— Kas? — mėginu nusijuokti, bet juokas pasigirsta nekoks.

— Ar žinai, ką reiškia, kai tavo gyvenime labai netikėtai nutinka kažkas negera? — Edas purto galvą prisiminęs. — Kai atėjai į mano kabinetą, pamaniau — „Kas, po velnių, ji tokia?“ Bet tu mane supurtei.

Grąžinai mane į gyvenimą iš pragaro prieangio. Buvai tai, ko man labiausiai reikėjo.

Jis kiek padvejoja ir priduria:

— Tu esi tai, ko man labiausiai reikia, — dabar jo balsas žemesnis ir gūdesnis, o nuo jo žvilgsnio man ima dilgčioti visą kūną.

— Na, ir man tavęs reikia, — kalbu vos išspausdama žodžius. — Vadinasi, viską išsiaiškinome.

— Ne, neišsiaiškinome, — jis liūdnai nusišypso. — Tau ir taip gerai.

— Gerai, — kiek padvejojusi tarsteliu. — Gal man tavęs ir nereikia. Bet... aš tavęs geidžiu.

Minutėlę abu tylim. Jo akys įsižiūrėjusios į manąsias. Mano širdis taip daužosi, kad net neabejoju, ar jis tai girdi.

— Edai, eik sau! — staiga Sadi surinka jam į ausį. — Viską pasakysi ir padarysi vėliau!

Matau, kaip Edas tai išgirdęs krūpteli; mane vėl užlieja pažįstama nuojauta. Jeigu Sadi man viską sugadins, aš, aš...

— Išeik! — be paliovos rėkia Sadi. — Pasakyk, kad paskambinsi vėliau! Išeik! Eik namo!

Netveriu pykčiu. „Liaukis! — man norisi surikti. — Palik jį ramybėje!“ Bet jaučiuosi bejėgė. Man telieka stebėti, kaip nušvinta Edo akys ją išgirdus ir suvokus, ką ji sako. Ir vėl viskas taip, kaip buvo su Džošu. Ji vėl viską sugadino.

— 2inai, kartais būna, kad mintyse išgirsti balsą, — staiga prataria Edas, tarsi ši mintis būtų ką tik šovusi jam į galvą. — Tarsi kalbėtų... nuojauta.

— 2inau, kad taip būna, — pratariu nuliūdusi. — Girdi balsą, kuris tau sako eiti sau. Suprantu.

— Jis man sako priešingai, — Edas žengia į priekį ir tvirtai suima mane už pečių. — Jis man sako neleisti tau nueiti. Jis man sako, kad tu — geriausia, kas tik man buvo nutikę, todėl dabar svarbiausia neprarasti progos.

Man nė nespėjus atsipūsti, jis pasilenkia ir mane pabučiuoja. Mane apkabina stiprios, ryžtingos, patikimos rankos.

Stoviu negalėdama patikėti. Jis nenuėjo. Jis neklauso Sadi. Kad ir kokį balsą jis tariasi girdįs... tasai balsas ne Sadi.

Pagaliau jis atšlyja ir nusišypso, švelniai nubraukdamas man nuo skruosto plaukų sruogą. Ir aš nusišypsau praradusi amą, mėgindama atsispirti pagundai jį prisitraukti dar vienam bučiniui.

— Gal norėtum pašokti, trečio dešimtmečio panele? — klausia jis.

Noriu šokti. Noriu ne tik šokti. Noriu su juo praleisti visą vakarą ir visą naktį.

Vogčiomis dirsteliu į Sadi. Ji pasitraukusi per keletą pėdų ir dabar apžiūrinėja batelius; jos pečiai kiek pakumpę, rankos įmantriai sunertos. Ji pakelia akis ir trūkteli pečiais liūdnai šyptelėjusi pralaimėtojos šypsenėle.

— Šok su juo, — sako ji. — Viskas gerai. Palauksiu.

Ji laukė metų metus, kad sužinotų visą tiesą apie Stefaną. Ir dabar ji sutinka dar kiek palaukti, kad tik galėčiau pašokti su Edu.

Man sugniaužia širdį. Jeigu galėčiau, ją apkabinčiau.

— Ne, — ryžtingai purtau galvą. — Dabar tavo eilė. Edai... — atsigręžiu į jį ir giliai įkvepiu. — Turiu tau papasakoti apie savo antros eilės tetą. Ji neseniai mirė.

— Aa. Gerai. Žinoma. Nežinojau, — jis akimirksniu sutrinka. — Gal norėtum papasakoti vakarieniaujant?

— Ne. Turiu apie tai tau papasakoti dabar. — Nutempiu Edą į šokių aikštelės pakraštį, toliau nuo orkestrėlio. — Tai tikrai svarbu. Ji buvo vardu Sadi, trečiame dešimtmetyje ji buvo įsimylėjusi tokį vyruką Stefaną. Ji manė, kad jis — tikras galvijas, ja pasinaudojęs ir paskui visai pamiršęs. Bet jis ją mylėjo. Žinau, kad mylėjo. Net ir išvykęs į Prancūziją jis ją mylėjo.

Mano žodžiai liejasi nenutrūkstamu srautu. Žiūriu tiesiai Sadi į akis. Turiu jai viską papasakoti. Ji privalo manimi patikėti.

— Iš kur žinai? — jos smakras atkištas kaip visada, bet balsas truputį virpa. — Apie ką kalbi?

— Žinau, nes jis jai siuntė iš Prancūzijos laiškus, — pasakoju Sadi žvelgdama Edui per petį. — Ir dar — jis nupiešė save vėrinyje. Žinau, nes jis per visą gyvenimą niekada nenutapė jokio kito portreto. Žmonės jį melste meldė nutapyti, bet jis visada atsakydavo: Jai peint celui que jai voulu peindre, „Nutapiau tą, kurią nutapyti norėjau.“ Ir kai pamatai paveikslą, supranti, kodėl jis taip sakydavo. Ir kodėl gi jis turėtų norėti ką nors tapyti po to, kai nutapė Sadi? — staiga man užgniaužia gerklę. — Ji buvo gražiausia būtybė, kokia tik apskritai gali būti. Ji spinduliuote spinduliavo. Ir ji buvo pasipuošusi vėriniu... kai tą vėrinį pamatai paveiksle, viską supranti. Jis ją mylėjo. Nors ji ir nugyveno visą gyvenimą to nežinodama. Nors ji nugyveno 105 metus nesulaukusi jo atsakymo, — nusibraukiu nuo skruosto staiga ištryškusią ašarą.

Edas kiek suglumęs ir nelabai randa žodžių. Vargu ar verta tuo stebėtis. Prieš akimirką bučiavomės, o dabar aš jį skandinu šeimos istorijos sraute.

— Kur matei paveikslą? Kur jis? — Sadi žengia žingsnį arčiau manęs visa virpėdama ir išblyškusi. — Jis buvo dingęs. Jis sudegė.

— Tai ar gerai pažinojai savo antros eilės tetą? — kartu su Sadi klausia Edas.

— Nepažinojau, kol ji buvo gyva. Bet kai mirė, nuvykau į Arčberį, kur ji kažkada gyveno. Jis įžymus, — vėl atsigręžiu į Sadi. — Stefanas įžymus.

— Įžymus? — Sadi sutrikusi.

— Jam skirtas visas muziejus. Jis vardu Sesilis Meloris. Šį dailininką žmonės atrado praėjus gerokai laiko po jo mirties. Portretas irgi įžymus. Jis buvo išgelbėtas ir dabar kabo galerijoje; jis visiems labai patinka... ir tu turi jį pamatyti. Turi jį pamatyti.

— Dabar, — Sadi kalba tyliai, vos ją girdžiu. — Prašau. Dabar.

— Stulbinanti istorija, — mandagiai sako Edas. — Reikėtų vieną dieną nueiti jo pažiūrėti. Galėtume aplankyti kelias galerijas, papietauti...

— Ne. Dabar, — imu jį už rankos. — Dabar pat, — pažvelgiu į Sadi. — Eime.

Trise sėdime ant oda traukto suolelio tylėdami. Sadi sėdi šalia manęs. Aš sėdžiu šalia Edo. Sadi nieko nepratarė nuo tada, kai įžengė į galeriją. Kai ji pirmą kartą pamatė portretą, pamaniau, kad nualps. Ji tik sumirkčiojo tylėdama ir įsisiurbė akimis į paveikslą, o paskui galiausiai atsiduso, tarsi visą valandą būtų sėdėjusi sulaikiusi kvapą.

— Nuostabios akys, — pagaliau prataria Edas. Jis nuolat mane varsto nepatikliais žvilgsniais, tarsi nenumanydamas, kaip elgtis susiklosčius tokiai situacijai.

— Nuostabios, — linkteliu, bet negaliu susitelkti į jį. — Ar gerai jautiesi? — sunerimusi pažvelgiu į Sadi. — Suprantu, kad patyrei tikrą šoką.

— Gerai, — sumišęs atsako Edas. — Ačiū už rūpestį.

— Viskas gerai, — blausiai šypteli Sadi.

Tada ir vėl įsižiūri į paveikslą. Ji jau buvo priėjusi prie pat portreto apžiūrėti vėrinyje įpiešto Stefano atvaizdo; minutėlę jos veidas buvo užlietas meilės ir liūdesio, ir turėjau nusigręžti, kad ji nors trumpam pabūtų pati viena.

— Galerijoje buvo atlikta apklausa, — sakau Edui. — Jos portretas populiariausias. Ketinama pradėti gaminti visą seriją prekių su paveikslo reprodukcija — na, plakatai, kavos puodeliai... Ji labai išgarsės!

— Kavos puodeliai, — atmeta galvą Sadi. — Kaip siaubingai vulgaru, — bet vis dėlto pastebiu jos akyse šmėstelėjusį pasididžiavimą. — Kur dar būsiu pavaizduota?

— Rankšluostėliai, dėlionės... — kalbu toliau dėstydama Edui. — Na, visokie panašūs dalykėliai... Jeigu ji ir nerimavo dėl to, kad šiame gyvenime nepaliko jokio pėdsako... — nutylu nebaigusi sakinio.

— Turi įžymią giminaitę, — pakelia antakius Edas. — Tavo šeima turėtų labai didžiuotis.

— Tiesą sakant, ne, — patylėjusi atsakau. — Bet didžiuosis.

— Meibelė, — Edas perskaito informaciniame leidinyje, kurį neištvėręs nusipirko prie įėjimo į salę. — Čia rašoma: „Manoma, kad pozuotoja vardu Meibelė.“

— Jie visi taip manė, — linkteliu. — Nes kitoje paveikslo pusėje užrašyta „Manoji Meibelė“.

— Meibelė? — Sadi atsisuka apimta siaubo, ir nesusilaikau neprunkštelėjusi.

— Aš jiems papasakojau, jog tai jos ir Sesilio Melorio pokštas, — skubu paaiškinti. — Meibelė — jos pravardė, bet visi manė, jog tai tikrasis vardas.

— Ar aš panaši į Meibelę?

Mano dėmesį patraukia kažkoks judesys, ir aš pakeliu akis. Nustembu pamačiusi į salę įeinantį Malkolmą Gledhilą. Pamatęs mane jis baugščiai nusišypso ir perima portfelį iš vienos rankos į kitą.

— Oo, panelė Lington. Sveika. Po šiandieninio mūsų pokalbio panorėjau ateiti ir dar kartą į ją pasižiūrėti.

— Ir aš, — linkteliu. — Norėčiau jus supažindinti... — staiga susivokiu norinti jį supažindinti su Sadi. — Su Edu, — skubu mostelėti ranka kiton pusėn. — Tai Edas Harisonas. Malkolmas Gledhilas. Jis atsakingas už kolekciją.

Malkolmas prisėda ant suolo prie mūsų trijulės, ir minutėlę visi žiūrime į paveikslą.

— Vadinasi, paveikslas jūsų galerijoje jau nuo 1982-ųjų, — tebeskaitydamas informacinį leidinuką sako Edas. — Kodėl šeima jo atsisakė? Keistas sprendimas.

— Geras klausimas, — sako staiga nubudusi Sadi. — Jis priklausė man. Niekam neturėjo būti leista paveikslo parduoti.

— Geras klausimas, — griežtai pakartoju. — Paveikslas priklausė Sadi. Niekam neturėjo būti leista jo parduoti.

— Ir aš labai norėčiau sužinoti, kas jį pardavė, — priduria Sadi.

— Kas jį pardavė? — pakartoju.

— Kas jį pardavė? — pakartoja Edas.

Malkolmas Gledhilas neramiai pasimuisto sėdėdamas ant suolo.

— Kaip jau šiandieną minėjau, panele Lington, buvo pasirašyta konfidenciali sutartis. Iki tam tikro laiko, numatyto sutartyje, galerija negali...

— Gerai, gerai, — nutraukiu Malkolmą Gledhilą. — Jau žinau, galite nesakyti. Bet aš viską išsiaiškinsiu. Tas paveikslas buvo mano šeimos. Mes nusipelnėme žinoti.

— Leisk man paklausti tiesiai šviesiai, — pagaliau Edas rimtai susidomi visa šia istorija. — Kažkas tą paveikslą pavogė?

— Nežinau, — trukteliu pečiais. — Daugelį metų paveikslas buvo dingęs, o paskui jį radau čia. Žinau tik tiek, kad portretas buvo parduotas galerijai devinto dešimtmečio pradžioje, tik nežinau, kas jį pardavė.

— O jūs ar žinote? — Edas atsisuka į Malkolmą Gledhilą.

— Žinau, — nenorom linkteli jis.

— Na, ir negalite jai pasakyti?

— Gal ir... na... ne.

— Ar čia kokia nors tarnybinė paslaptis? — griežtai paklausia Edas. — Ar kalbama apie masinio naikinimo ginklus? Ar kyla grėsmė nacionaliniam saugumui?

— Na, taip nepasakytum, — Malkolmas atrodo labiau sutrikęs nei visada. — Tačiau sutartyje yra vienas punktas apie konfidencialumą.

— Gerai, — dabar Edas ima kalbėti įprastu įsakmiu verslo konsultanto balsu. — Rytoj rytą pasitarsiu su advokatu. Kažkoks absurdas.

— Tikrai absurdas, — įsiterpiu paskatinta agresyvoko Edo tono. — Mes šito taip nepaliksim. Ar žinote, kad mano dėdė — Bilas Lingtonas? Žinau, kad jis imsis visų priemonių, kad tik anuliuotų šį... absurdišką konfidencialumą. Tai mūsų paveikslas.

— Sutartyje aiškiai parašyta... — Malkolmas galiausiai prataria, bet paskui nutyla. Matau, kaip jo akys nuolat laksto apsistodamos ties portfeliu.

— Ar segtuvas portfelyje? — klausiu staiga pagauta įkvėpimo.

— Taip ir yra, — atsargiai sako Malkolmas Gledhilas. — Nešuosi dokumentus namo geriau juos patyrinėti. Kopijos, aišku.

— Vadinasi, galėtumėte mums parodyti sutartį, — nuleidęs balsą sako Edas. — Mes niekam neįskųsim.

— Nieko negaliu rodyti! — apimtas siaubo Malkolmas Gledhilas vos nenukrenta nuo suolo. — Aš jums kartoju — tai konfidenciali informacija.

— Aišku, kad konfidenciali, — kalbu raminamu balsu. — Mes viską suprantame. Bet gal galėtumėte man padaryti nedidelę paslaugą ir patikslinti paveikslo įsigijimo datą? Ši informacija nėra slapta, tiesa?

Edas klausiamai į mane pažvelgia, bet aš deduosi nepastebėjusi. Man šovė į galvą kitas planas. Ir Edas jo nesuprastų.

— Kiek prisimenu, buvo 1982-ųjų birželis, — sako Malkolmas Gledhilas.

— O kokia tiksli data? Gal galėtumėte užmesti akį į sutartį? — nekaltai į jį pažvelgiu. — Labai prašau. Ši informacija man tikrai galėtų padėti.

Malkolmas Gledhilas įtariai į mane pažvelgia, bet aiškiai negali sugalvoti jokios priežasties, kodėl turėtų atsisakyti įvykdyti prašymą. Jis pasilenkia, spragteli portfelio spynelę ir ištraukia segtuvą su dokumentais.

Sugaunu Sadi žvilgsnį ir atsargiai mosteliu galva Malkolmo Gledhilo pusėn.

— Ką? — klausia ji.

Dėl Dievo. O ji dar sako, kad aš lėta.

Vėl krypteliu galvą Malkolmo Gledhilo pusėn, kuris dabar lygina kažkokį popieriaus lapą.

— Ką? — nekantraudama pakartoja Sadi. — Ką mėgini pasakyti?

— Na, štai... — jis užsideda skaitomuosius akinius. — Tuoj rasiu datą...

Jeigu dar kartą kryptelėsiu galvą, pasitempsiu kaklą. Nuoširdžiai manau, kad po minutėlės mirsiu iš apmaudo. Ten yra visa informacija, kurią norime sužinoti. Visai čia pat. Ją gali perskaityti kiekvienas, kas turi laimę būti vaiduokliškos prigimties, nematomas. O Sadi vis tebespokso į mane nieko nesuprasdama.

— Žiūrėk! — sumurmu lūpų kampučiu. — Pažiūrėk! Pasižiūrėk!

— Oi! — jos išraiška pasikeičia staiga susivokus. Po nanosekundės ji jau stovi Malkolmui Gledhilui už nugaros ir žiūri jam per petį.

— Į ką žiūrėti? — sutrikęs klausia Edas, bet aš vargiai jį begirdžiu. Godžiai stebiu skaitančią Sadi — ji suraukia kaktą, aikteli ir pakelia akis.

— Viljamas Lingtonas. Jis pardavė paveikslą už penkis šimtus tūkstančių svarų.

— Viljamas Lingtonas? — kvailai spoksau į Sadi. — Kalbi apie... dėdę Bilą?

Mano žodžiai Malkolmui Gledhilui akimirksniu padaro didžiulį įspūdį. Jis krūpteli, prispaudžia prie krūtinės laišką, pabąla, parausta, pažvelgia į laišką, paskui vėl jį prisispaudžia.

— Ką? Ką jūs pasakėte?

Man ir pačiai labai sunku viską suvirškinti.

— Paveikslą galerijai pardavė Viljamas Lingtonas, — stengiuosi kalbėti tvirtu balsu, bet iš tikrųjų tik mekenu. — Tokia pavardė parašyta sutartyje.

— Po velnių, tu juokauji, — sužiba Edo akys. — Tavo dėdė?

— Už pusę milijono svarų.

Malkolmas Gledhilas atrodo taip, tarsi tuoj pravirks.

— Nesuprantu, kaip gavote šią informaciją, — jis kreipiasi į Edą. — Jūs paliudysite faktą, kad panelei Lington jokios informacijos neatskleidžiau.

— Vadinasi, ji teisi? — pakėlęs antakius klausia Edas. Atrodo, kad po šių žodžių Malkolmas Gledhilas dar labiau puola į paniką.

— Negaliu atsakyti, taip ar ne... negaliu... — jis nutyla ir nusišluosto kaktą. — Aš tikrai neišleidau sutarties iš akių, ir neleidau jai dirstelėti...

— Jums nė nereikia šito sakyti, — patikina Malkolmą Edas. — Ji — aiškiaregė.

Mėginu atsigauti nuo patirto šoko, mintys veja viena kitą; stengiuosi viską suimti į smegenis. Dėdė Bilas turėjo paveikslą. Dėdė Bilas paveikslą pardavė. Mintyse skamba tėčio balsas: ... buvo nunešti į rūsį ir ten palikti metų metams. Niekas nenorėjo kišti nagų. Bet paskui Bilas ėmėsi viską tvarkyti... Sunku įsivaizduotu bet tais laikais Bilas buvo tikras dykinėtojas.

Viskas akivaizdu. Tikriausiai prieš daugelį metų jis rado paveikslą, suprato, kad jis vertingas, ir pardavė Londono portretų galerijai, pasirašęs slaptą sutartį.

— Lara, ar viskas gerai? — Edas paliečia man ranką. — Lara?

Bet aš negaliu nė pajudėti. Mintys sūkuriuote sūkuriuoja — dabar jau galingais ratilais. Mėginu prie dviejų pridėti du. Mėginu prie aštuonių pridėti aštuonis. Ir gaunu šimtą milijonų.

„Lingtono kavą“ Bilas įkūrė 1982-aisiais.

Tais pačiais metais jis slapta gavo pusę milijono, pardavęs Sadi paveikslą.

Ir dabar — pagaliau, pagaliau — viskas stoja į savo vietas. Viskas tampa aišku. Jis turėjo penkis šimtus tūkstančių svarų, apie kuriuos niekas nežinojo; penkis šimtus tūkstančių svarų, apie kuriuos jis niekada nebuvo užsiminęs. Nė viename interviu. Nė viename seminare. Nė vienoje knygoje...

Man ima svaigti galva. Po truputėlį pradedu suvokti viso šio reikalo mastą. Viskas yra melas. Visas pasaulis mano, kad jis — verslininkas genijus, pradėjęs nuo dviejų smulkių monetų. Nors iš tikrųjų jis turėjo pusę milijono.

Ir jam pavyko viską taip susukti, kad niekas nieko nesužinotų. Vos pamatęs jis turėjo suprasti, kad portrete nutapyta Sadi. Jis turėjo suprasti, kad paveikslas jai ir priklauso. Bet jis leido visam pasauliui tikėti, kad nutapyta kažkokia tarnaitė, vardu Meibelė. Gal jis pats ir paskleidė tokias kalbas. Jeigu taip, niekas niekada ir nebūtų pasibeldęs į kurio nors Lingtono duris norėdamas išsiaiškinti, kas toji graži mergina iš paveikslo.

— Lara? — Edas mosuoja man prieš nosį ranka. — Kalbėk su manim. Kas yra?

— 1982-ieji metai, — pakeliu į jį apspangusį žvilgsnį. — Ar tau nieko nesako? Būtent tada dėdė Bilas pradėjo „Lingtono kavos“ verslą. Žinai? Nuo garsiųjų „dviejų smulkių monetų“, — pirštais ore nubrėžiu kabučių ženklus. — O gal iš tikrųjų jis tą verslą pradėjo nuo pusės milijono svarų, kuriuos kažkaip pamiršo paminėti, nes šitai jam nebuvo svarbiausia?

Tyla. Matau, kaip Edas mintyse irgi viską suguldo į savo vietas.

— Jėzau Kristau, — pagaliau prataria jis ir pažvelgia man į akis. — Grandioziška. Grandioziška...

— Žinau, — krenkšteliu. — Grandioziška.

— Vadinasi, visa istorija apie dvi smulkias monetas, seminarai, knyga ir vaizdo plokštelė, filmas...

— Visa tai — gryni paistalai.

— Jeigu būčiau Pirsas Brosnanas, dabar pat skambinčiau savo agentui, — Edas juokingai pakelia antakius.

Ir man norėtųsi juoktis, jei nesinorėtų verkti. Jeigu taip labai neliūdėčiau, nepykčiau ir nevemčiau nuo to, ką padarė dėdė Bilas.

Paveikslas buvo Sadi. Tai ji turėjo nuspręsti, pasilikti jį ar parduoti. Jis pasiėmė paveikslą, juo pasinaudojo ir niekada neprasitarė nė žodeliu. Kaip jis drįso? Kaip jis drįso?

Stulbinamai aiškiai išvystu paralelinį pasaulį, kuriame kažkas kitas — koks nors sąžiningas ir doras žmogus, kaip mano tėtis — surado paveikslą ir pasielgė taip, kaip derėjo. Matau slaugos namų kambaryje sėdinčią Sadi, pasipuošusią vėriniu, iš savo senatvės žvelgiančią į gražųjį portretą tol, kol akyse išblėsta paskutinė šviesa.

O gal ji būtų pardavusi paveikslą. Tačiau būtų pardavusi savo valia. Visa šlovė jai ir priklausytų. Matau ją, gabenamą iš slaugos namų apžiūrėti paveikslo, kabančio Londono portretų galerijoje. Matau džiaugsmą, kurį ji būtų patyrusi. Netgi matau ją sėdinčią krėsle ir besiklausančią kokio nors geraširdžio archyvaro garsiai jai skaitomų Stefano laiškų.

Dėdė Bilas iš jos pagrobė ištisus metų metus laimės. Ir aš niekada jam už tai neatleisiu.

— Turėjau numanyti, — nebesitveriu pykčiu. — Sadi turėjo žinoti, kad ji čia kabo. Ji numirė nieko nenutuokdama. Taip neteisinga. Neturėjo taip būti.

Pažvelgiu į Sadi, kuri pokalbio metu buvo pasitraukusi toliau, tarsi šitai jai visai nerūpėtų. Ji trūkteli pečiais, lyg norėtų nusipurtyti visą mano pyktį ir įniršį.

— Mieloji, nezyzk dėl to. Per daug nuobodu. Gerai nors tiek, kad vis tiek jį suradau. Gerai nors tiek, kad paveikslas nebuvo sunaikintas. Gerai nors tiek, kad vis dėlto neatrodau tokia stora, kokią save prisimenu, — staiga pagyvėjusi priduria ji. — Mano rankos tikrai nuostabios, ką? Visada mano rankos buvo geros.

— Mano skoniui per liesos, — nesusilaikau neatšovusi.

— Bent jau nepanašios į pagalvėles.

Mano ir Sadi žvilgsniai susitinka, ir mes apsikeičiame atsargiomis šypsenėlėmis. Tokia jos drąsa manęs neapkvailins. Ji išblyškusi ir visa virpa; gerai suprantu, jog šis atradimas ją tikrai pribloškė. Tačiau jos smakras aukštai pakeltas, ji išdidi kaip visada.

Malkolmas Gledhilas vis dar jaučiasi labai nepatogiai.

— Jeigu būtume žinoję, kad ji dar gyva, jeigu kas nors būtų mums pasakęs...

— Iš kur galėjote žinoti, — atsakau kiek atslūgus pykčiui. — Mes ir patys nežinojome, kad ji čia nutapyta.

Nes dėdė Bilas nė žodeliu neužsiminė. Nes visą šį reikalą pridengė anoniminiu sandėriu. Nieko keista, kad jis norėjo vėrinio. Tai vienintelis likęs daiktas, siejęs Sadi su portretu. Tai vienintelis daiktas, galėjęs atskleisti jo apgaulę. Šis paveikslas jam turėjo būti kaip uždelsto veikimo bomba, ramiai tiksėjusi metų metus. Ir galiausiai atėjo laikas. Buuuum. Dar nežinau kaip, bet už Sadi atkeršysiu. Pribrendo.

Mes visi keturi tylėdami vėl sužiūrame į paveikslą. Sakyčiau, neįmanoma sėdėti šioje salėje ir į jį nespoksoti.

— Jau sakiau, jog tai populiariausias paveikslas visoje galerijoje, — netrukus prabyla Malkolmas Gledhilas. — Šiandien kalbėjausi su rinkodaros skyriumi — jie ketina ją paversti galerijos veidu. Ja bus naudojamasi kiekvienos kampanijos metu.

— Norėčiau, kad mano atvaizdas būtų ant lūpų dažų, — staiga labai ryžtingai prataria Sadi. — Ant gražių ryškių lūpų dažų.

— Jos atvaizdas turėtų būti ant lūpų dažų, — kategoriškai sakau Malkolmui Gledhilui. — Ir tuos lūpų dažus turėtumėte pavadinti jos vardu. To ji tikrai būtų norėjusi.

— Žiūrėsim, ką galėsime padaryti, — jis atrodo kiek sutrikęs. — Iš tikrųjų tai ne mano sritis...

— Aš jums pranešiu, ko dar ji būtų norėjusi, — mirkteliu Sadi. — Nuo dabar būsiu neoficiali jos atstovė.

— Įdomu, apie ką ji mąsto, — Edas tebežiūri į portretą. — Jos veido išraiška ganėtinai intriguojanti.

— Aš ir pats dažnai apie tai pagalvoju, — noriai įsiterpia Malkolmas Gledhilas. — Jos žvilgsnis atrodo toks giedras ir sklidinas laimės... Iš to, ką papasakojote, galima aiškiai numanyti, jog su dailininku Meloriu ją siejo tam tikras emocinis ryšys. Dažnai pasvarstau, ar tik tapydamas jis jai neskaitė poezijos...

— Koks šitas žmogus idiotas, — kandžiai tarsteli man į ausį Sadi. — Savaime aišku, ką galvoju. Žiūriu į Stefaną ir galvoju: „Kaip norėčiau ištratinti jį po kaulelį.“

— Ji norėjo ištratinti jį po kaulelį, — pasakau Malkolmui Gledhilui. Edas perveria mane nuostabos kupinu žvilgsniu ir prapliumpa juoktis.

— Gal aš jau eisiu... — akivaizdu, kad vienam vakarui Malkolmui Gledhilui mūsų tikrai pakako. Jis paima portfelį, linkteli atsisveikindamas ir mikliai nueina. Po kelių sekundžių išgirstu, kaip jis kone bėgte nubėga marmuriniais laiptais.

Pažvelgiu į Edą ir šypteliu.

— Atsiprašau dėl nukrypimų.

— Nieko nieko, — su atlaidžia ironija žiūri į mane Edas. — Nagai šįvakar norėtum ką nors papasakoti ir apie kitus senus meistrus? Gal yra kokių nors seniai dingusių šeimos skulptūrų? Gal pateiktum dar kokių nors aiškiaregiškų apreiškimų? O gal mums eiti ir kur nors pavakarieniauti?

— Pavakarieniauti, — atsistoju ir pažvelgiu į Sadi. Ji vis dar sėdi ant suolo užsikėlusi kojas, apkritusias geltonos suknelės klostėmis, ir žiūri į save, dvidešimt trejų metų merginą, tarsi norėdama ją sugerti. — Einam? — švelniai klausiu.

— Žinoma, — sako Edas.

— Dar ne dabar, — nė nepasukusi galvos sako Sadi. — Tu eik. Pasimatysime vėliau.

Einu paskui Edą durų link, paskui atsigręžiu ir paskutinįkart sunerimusi pažvelgiu į Sadi. Tik noriu įsitikinti, ar jai viskas gerai. Bet ji manęs nė nepastebi. Ji vis dar sustingusi. Tarsi norėtų visą naktį prasėdėti su tuo paveikslu. Tarsi norėtų atsigriebti už visą prarastą laiką.

Tarsi būtų radusi tai, ko visada ieškojo.

Dvidešimt penktas skyrius

Dar niekada nesu niekam keršijusi. Pasirodo, šitai gerokai painiau nei maniau. Dėdė Bilas išvykęs į užsienį, ir niekas negali su juo susisiekti. (Na, aišku, kad susisiekti galima. Tik kad niekas neketina to daryti dėl kažkokios pamišėlės persekiotojos dukterėčios.) Nenoriu jam rašyti ar skambinti. Viskas turi būti išdėstyta akis į akį. Taigi šiuo metu to padaryti neįmanoma.

Be to, Sadi moralizavimai man irgi nepadeda. Ji mano, kad nėra prasmės knistis po praeitį, kas padaryta, tas padaryta, ir aš turėčiau liautis „dėl to zirzti, širdele“.

Bet man nerūpi, ką ji mano. Kerštas — mano reikalas. Kuo daugiau mąstau apie tai, ką padarė dėdė Bilas, tuo labiau nirštu, tuo labiau noriu paskambinti tėčiui ir viską iškloti. Bet vis dėlto man kažkaip pavyksta susivaldyti. Nėra kur skubėti. Visi žino, kad kerštas būna saldžiausias, kai turi pakankamai laiko pagiežai ir įniršiui išauginti. Be to, mano įkalčiai niekur nepabėgs. Vargu ar paveikslas galėtų dingti iš Londono portretų galerijos. Niekur nedings ir vadinamoji konfidencialioji, prieš daugelį metų dėdės Bilo pasirašyta sutartis. Edas man jau nusamdė advokatą ir, kai tik duosiu ženklą, pateiks oficialius kaltinimus. O tą ženklą duosiu ilgai netrukusi, kai tik pati susitiksiu su dėde Bilu ir pasimėgausiu jo spirgėjimu. Toks mano tikslas. (Jeigu jis imtų keliaklupsčiauti, šitai būtų tarsi kremas nuo torto, bet daug vilčių nededu.)

Atsidustu, sulankstau popieriaus lapą ir metu į šiukšlių dėžę. Dabar noriu pamatyti, kaip jis spirga. Jau ištobulinau keršto kalbą ir visa kita.

Norėdama prasiblaškyti atsiremiu į lovos galvūgalį ir sklaidau paštą. Tiesą sakant, mano miegamasis — labai geras darbo kabinetas. Man nereikia važinėti į darbą, kelionės nekainuoja. Be to, yra ir lova.

Tik prasčiau tai, jog Keitei tenka dirbti prie naktinio stalelio, po kuriuo netelpa kojos.

Naują personalo paieškos kompaniją pavadinau „Stebuklingos paieškos“; mes dirbame jau tris savaites. Ir jau turime pajamų! Džaneta Greidi, kuri dabar yra geriausia mano draugė, mus rekomendavo farmacininkų kompanijai. (Toji Džaneta visai nekvaila. Ji žino, kad visus darbus nudirbau aš, o Natalija nenuveikė nieko. Na, aš pati jai paskambinau ir viską išdėsčiau.) Pati užmečiau meškerę, ir prieš dvi dienas išgirdome, kad laimėjome! Mūsų paprašė sudaryti trumpąjį sąrašą dar vienai rinkodaros direktoriaus vietai užimti, ir dabar ieškome žmogaus, turinčio specialių farmacijos pramonės žinių. Direktoriui pasakiau, jog šis darbas mums tikrai tinkamas, nes taip jau nutiko, kad visai atsitiktinai viena iš mano kolegių asmeniškai pažįsta daug farmacijos pramonės žinovų.

Na, sutinku, šitai nėra geležinė tiesa.

Bet Sadi tikrai labai greitai visko išmoksta ir yra kupina įvairiausių šaunių idėjų. Štai kodėl ji — išties branginama „Stebuklingų paieškų“ komandos narė.

— Alio! — pakirstu iš apmąstymų, išgirdusi pakeltą jos balsą; pamatau ją sėdinčią ant lovos krašto. — Ką tik buvau „Glaxo Wellcome“. Gavau tiesioginius dviejų rinkodaros komandų vadovų telefonus. Greitai, kol dar nepamiršau...

Ji padiktuoja dvi pavardes ir telefonų numerius. Asmeninių telefonų numeriai, galima skambinti be tarpininkų. Personalo medžiotojui tai — tikras auksas.

— Antrasis neseniai susilaukė kūdikio, — priduria ji, — todėl tikriausiai nenorės naujo darbo. Bet Rikis Jangas gal ir norėtų. Susirinkimo metu jis atrodė baisiai nuobodžiaujantis. Grįžusi kaip nors išsiaiškinsiu, koks jo atlyginimas.

— Sadi, — parašau po telefonų numeriais. — Tu nepakartojama. Milijonus kartų ačiū.

— Nėra už ką, — tarsteli ji. — Buvo labai paprasta. Kur toliau? Žinai, turėtume pamąstyti apie Europą. Šveicarijoje arba Prancūzijoje turėtų būti krūvos talentų.

— Puiki mintis, — užrašau ir pakeliu akis. — Keite, gal galėtum sudaryti visų didžiųjų Europos farmacijos kompanijų sąrašą? Manyčiau, galėtume gerokai išplėsti savo ryšių tinklą.

— Gera mintis, Lara, — susižavėjusi sako Keitė. — Pasistengsiu.

Sadi pamerkia man akį, aš nusišypsau. Jai tikrai patinka dirbti. Šiomis dienomis ji atrodo daug gyvesnė ir laimingesnė nei bet kada, kiek ją pažįstu. Aš jai net suteikiau pareigas: vyriausioji personalo verbuotoja. Kad ir kaip ten būtų, juk būtent ji ir medžioja darbuotojus.

Ji mums ir kabinetą surado — sunykusį pastatą prie Kilburno greitkelio. Galėsime ten persikelti jau kitą savaitę. Viskas stojasi į savo vėžes.

Kiekvieną vakarą, kai Keitė išeina namo, mes sėdime su Sadi ant mano lovos ir šnekučiuojamės. Tiksliau, kalba ji. Pasakiau jai, kad noriu apie ją viską sužinoti. Noriu sužinoti viską, ką ji prisimena, nesvarbu, ar tai būtų reikšminga, nereikšminga, ypatinga, banalu... viską. Taigi ji sėdi šalia manęs, žaidžia su karoliais, šiek tiek pamąsto ir pradeda pasakoti. Jos mintys kiek padrikos ir ne visada galiu ją sekti, bet po truputį ryškėja visas jos gyvenimo paveikslas. Ji man papasakojo apie dievišką skrybėlaitę, kurią nešiojo Honkonge, kai prasidėjo karas, apie odinį lagaminą, į kurį buvo viską susikrovusi, o paskui jį prarado, apie kelionę laivu į Jungtines Valstijas, apie tą metą, kai Čikagoje buvo apiplėšta pagrasinus šautuvu, bet tada jai pavyko išsaugoti vėrinį, apie vyriškį, su kuriuo vieną vakarą šoko ir kuris vėliau tapo prezidentu...

Aš sėdžiu prikaustyta jos pasakojimų. Dar niekada nesu girdėjusi tokių istorijų. Ji nugyveno nepaprastai nuostabų, spalvingą gyvenimą — kartais linksmą, kartais jaudinantį, kartais sunkų, kartais trikdantį. Net negaliu įsivaizduoti, kad tokį gyvenimą galėtų gyventi kas nors kitas. Tik Sadi.

Ir aš šiek tiek papasakoju. Pasakojau jai apie tai, kaip augau su tėčiu ir mama, pasakojau apie Tonios jojimo pamokas ir savo pamišimą dėl sinchroninio plaukimo. Pasakojau apie mamos nerimo priepuolius, apie tai, kaip norėčiau, kad ji atsipalaiduotų ir mėgautųsi gyvenimu. Pasakojau, kaip mes visi visą gyvenimą buvome dėdės Bilo šešėlyje.

Mes net nekomentuojame viena kitos istorijų. Tik klausomės.

Paskui, kai atsigulu, Sadi keliauja į Londono portretų galeriją ir pati viena visą naktį prasėdi prie paveikslo. Ji man nesakė, kad taip daro. Tik aš pati numanau ir viską suprantu iš to, kaip ji tyliai dingsta žvelgdama svajingomis akimis nežinia kur, kaip grįžta susimąsčiusi ir išsiblaškiusi, pasakodama apie vaikystę, Stefaną ir Arčberį. Džiaugiuosi, kad ji ten lankosi. Tasai paveikslas jai toks svarbus, kad ji ir turėtų prie jo leisti laiką. Ir šituo neturėtų dalytis su niekuo kitu.

Taip jau sutapo, jog ir man labai gerai, kad visą naktį jos nebūna. Dėl... įvairių priežasčių.

Nieko ypatinga.

Ai, taip. Gerai. Yra ypatinga priežastis — būtent faktas, kad neseniai Edas pas mane praleido kelias naktis.

Na, tikrai. Ar galite įsivaizduoti ką nors blogiau, nei po miegamąjį besiblaškantį vaiduoklį, kai tu... mėgini geriau pažinti savo naująjį vaikiną? Vien mintis apie tai, kad Sadi mane apibertų įvairiausiomis pastabomis, varo mane iš proto. Ir dar — ji neturi jokios gėdos. Žinau, kad ji mus stebėtų. Ji turbūt stengtųsi mus įvertinti dešimties balų sistemos pažymiais arba nepagarbiai pareikštų, kad jos laikais šitai būdavo daroma daug geriau, arba staiga suriktų Edui į ausį „Greičiau!“.

Vieną rytą pričiupau ją lendančią į dušą, kai mudu su Edu ten jau buvome. Aš surikau ir mėginau ją išstumti, netyčia stuktelėjau Edui alkūne į veidą, ir man prireikė valandos, kad atsigaučiau. O Sadi nė trupučio dėl to nesigailėjo. Ji pasakė, kad aš perdėtai sureagavau, ji tik norėjo palaikyti mums draugiją. Draugiją?

Po to Edas vis dar kurį laiką į mane šnairavo. Sakyčiau, jis kažką įtaria. Noriu pasakyti, savaime suprantama, jis negali įspėti tiesos, to padaryti neįmanoma. Bet jis labai pastabus. Numanau, jog jis žino, kad mano gyvenime dedasi keistų dalykų.

Suskamba telefonas, Keitė pakelia ragelį.

— Sveiki, „Stebuklingos paieškos“; kuo galėčiau padėti? Oo. Taip, žinoma, sujungsiu, — ji spusteli pokalbio sulaikymo mygtuką ir sako:

— Skambina Semas iš Bilo Lingtono kelionių agentūros. Turbūt jiems skambinai?

— Aa. Taip, ačiū, Keite.

Giliai atsikvepiu ir paimu ragelį. Metas paskutinei šūvių papliūpai.

— Sveiki, Semai, — maloniai pratariu. — Dėkoju už skambutį. Skambinau, nes, ee... norėčiau surengti savo dėdei linksmą siurprizą. Žinau, kad jis išvykęs, sakau, gal galėtumėte mane informuoti apie jo skrydžių datas? Savaime suprantama, daugiau niekam apie tai neprasitarsiu! — priduriu nerūpestingai nusijuokusi.

Tikras akių dūmimas. Net nežinau, ar jis skris lėktuvu iš ten, kur dabar yra. Gal jis plauks legendiniu laivu „Karalienė Elžbieta T ar keliaus užsakytu povandeniniu laivu. Manęs niekas nenustebintų.

— Lara, — atsidūsta Semas. — Ką tik kalbėjausi su Sara. Ji man sakė, kad mėginate susisiekti su Bilu. Ji taip pat mane informavo, kad buvote išmesta iš jo namų.

— Išmesta? — nutaisau priblokšto žmogaus toną. — Ar kalbate rimtai? Na, net nenutuokiu, apie ką jūs. Aš tik stengiuosi surengti dėdei nedidelį siurprizą gimtadienio proga...

— Jo gimtadienis buvo prieš mėnesį.

— Vadinasi... truputį vėluoju!

— Lara, negaliu atskleisti konfidencialios informacijos apie skrydžius, — ramiai dėsto Semas. — Ar bet kokios kitos informacijos. Atleiskite. Geros dienos.

— Aišku. Na... dėkoju, — nutrenkiu ragelį. Prakeikimas.

— Ar viskas gerai? — sunerimusi pakelia akis Keitė.

— Taip. Puikiai, — išspaudžiu šypsenėlę. Bet eidama į virtuvę sunkiai alsuoju, smilkiniuose tvinksi įtūžio apnuodytas kraujas. Net neabejoju, kad tokia situacija kenkia mano sveikatai. Tai dar vienas punktas, kuriuo galima apkaltinti dėdę Bilą. Įjungiu virdulį ir užsikvempiu ant stalo mėgindama nusiraminti giliai kvėpuodama.

Hare hare... vis tiek atkeršysiu... hare hare... tik turiu būti kantri...

Tik bėda, kad mane pykina nuo pastangų būti kantriai. Išsiimu šaukštelį ir su širdį glostančiu trenksmu uždarau stalčių.

— Dievuliukai! — pasirodo Sadi ir nutupia ant viryklės. — Kas darosi?

— Pati žinai, kas darosi, — staigiu judesiu ištraukiu iš puodelio arbatos maišelį ir metu į šiukšliadėžę. — Noriu jį pričiupti.

Sadi dar plačiau išpučia akis.

— Net nemaniau, kad tu taip įširdusi.

— Nebuvau. Bet dabar esu. Man jau pakaks, — kliusteliu į arbatą pieno ir metu kartoninį pieno pakelį į šaldytuvą. — Suprantu, kad esi kilniaširdė, tik nesuprantu, kaip tau tai pavyksta. Aš tik noriu... noriu jam niuktelėti. Kaskart praeidama pro Lingtono kavinę matau didžiulę lentyną su parduodamomis „Dviem smulkiomis monetomis“. Man norisi įlėkti vidun ir surikti: „Liaukitės visi! Ten buvo ne dvi smulkios monetos! Ten buvo mano antros eilės tetos turtas!“ — atsidustu ir gurkšteliu arbatos. Tada smalsiai pažvelgiu į Sadi. — Nejau tu nenori jam atsilyginti? Arba tu tikrai šventoji.

— “Šventoji“ — gal kiek per stipriai pasakyta... — Sadi pasilygina plaukus.

— Visai ne. Tu — nuostabi, — rankose sūpuoju puodelį. — Gražu žiūrėti, kaip sugebi stumtis pirmyn, kaip nesustoji prie smulkmenų, kaip sugebi aprėpti visumą...

— Visada judu pirmyn, — paprastai atsako Sadi. — Toks mano gyvenimo būdas.

— Na, tikrai tavimi žaviuosi. Tavo vietoje norėčiau jį... sutraiškyti.

— Galėčiau jį sutraiškyti, — gūžteli pečiais Sadi. — Galėčiau nukakti į Pietų Prancūziją ir jo gyvenimą paversti pragaru. Bet ar nuo to tapčiau geresnis žmogus? — ji pastuksena į gležną krūtinę. — Ar širdyje pasijusčiau geriau?

— į Pietų Prancūziją? — sumišusi spoksau į Sadi. — Ką turi galvoje sakydama „į Pietų Prancūziją“?

Sadi akimirksniu ima išsisukinėti.

— Aš taip manau. Jis lyg ir turėtų ten būti. Paprastai ten keliauja turtingi žmonės.

Kodėl ji vengia mano akių?

— O, Dieve, — aikteliu ir staiga viską labai aiškiai suprantu. — Tu žinai, kur jis, tiesa? Sadi! — surinku pamačiusi, jog ji jau blunka. — Nedrįsk pradingti!

— Gerai, — ji vėl išryškėja, tik dabar jau truputį suirzusi. — Taip, žinau, kur jis. Buvau jo biure. Buvo labai paprasta išsiaiškinti.

— Kodėl man nepasakei?

— Todėl, kad... — ji abejingai trukteli pečiais ir toliau išsisukinėdama.

— Todėl, kad paprasčiausiai nenori pripažinti, jog esi tokia pat pikta ir kerštinga, kaip aš! Na, pirmyn, klok. Ką jam padarei? Galėtum dabar man papasakoti.

— Nieko nepadariau! — iš aukšto atsako Sadi. — Na, nieko labai bloga. Tik norėjau į jį pažiūrėti. Jis labai labai turtingas, tiesa?

— Neįtikimai, — linkteliu. — Kodėl taip sakai?

— Atrodo, kad jam priklauso visas paplūdimys. Ten jį ir užtikau. Jis gulėjo prieš saulę ant gulto, išteptas aliejais, o keli tarnai netoliese jam gamino valgyti. Jis atrodė labai savimi patenkintas, — jos veidą iškreipia pasibjaurėjimo grimasa.

— Ar tau nesinorėjo ant jo užrikti? Ar nenorėjai jo pričiupti?

— Tiesą sakant... Aš ir užrikau, — patylėjusi sako Sadi. — Nesusilaikiau. Taip įpykau...

— Tai gerai! Ir turėjai užrikti. Ką jam sakei?

Aš jau visai nesitveriu savame kailyje. Negaliu patikėti, kad Sadi ten nukako ir pati viena pričiupo dėdę Bilą nuosavame paplūdimyje. Atvirai kalbant, jaučiuosi truputį įsižeidusi dėl to, kad ji paliko mane nuošaly. Nors, kita vertus, ji turi teisę jam atkeršyti taip, kaip norisi jai. Ir džiaugiuosi, kad Sadi jį pamokė. Viliuosi, kad jis išgirdo kiekvieną žodelį.

— Na, ką jam pasakei? — neatlyžtu. — Papasakok man žodis į žodį, nuo pat pradžių.

— Aš jam pasakiau, kad jis storas, — patenkinta sako Sadi.

Akimirką manau, kad blogai nugirdau.

— Pasakei, kad jis storas? — spoksau į ją negalėdama patikėti. — Ir viskas? Toks tavo kerštas?

— Tiesiog tobulas kerštas! — atkerta Sadi. — Jis atrodė baisiai nelaimingas. Žinai, jis be galo tuščias žmogus.

— Na, manau, galima sugalvoti ką nors geriau, — ryžtingai sakau dėdama ant stalo puodelį. — Štai koks mano planas, Sadi. Tu man pasakysi, kur turėčiau pirkti lėktuvo bilietus. Išskrisime jau rytoj. Tu mane pas jį nuvesi. Gerai?

— Gerai, — staiga jos akys nušvinta. — Bus kaip atostogos!

Sadi labai rimtai įsitvėrė šios atostogų temos. Net per rimtai, jei norėtumėte žinoti. Ji leidosi į kelionę apsivilkusi plazdančią suknelę atvira nugara, siūtą iš oranžinio šilko; šį drabužį ji pavadino „paplūdimio pižama“. Ji užsidėjusi didžiulę šiaudinę skrybėlę, rankose laiko skėtį nuo saulės ir pintą krepšį, be to, visą laiką niūniuoja kažkokią dainelę apie tai, kaip gera sur la plage. Ji taip linksmai nusiteikusi, jog man norisi jai išrėkti, kad tai rimtas reikalas, todėl gal ji liautųsi vieną kartą timpčioti skrybėlės kaspinus? Nors, kita vertus, jai jau gerai. Ji jau matė dėdę Bilą, surėkė jam į ausį, jos įtampa jau atslūgusi. O manyje įtampa tebetūno. Aš dar neatitirpau. Dar negaliu visko pamatyti iš šalies. Noriu, kad jis už viską sumokėtų. Noriu, kad jis kankintųsi. Noriu, kad jis...

— Gal dar šampano? — šalia manęs išdygsta skrydžio palydovė.

— Oi, — dvejoju, bet paskui ištiesiu taurę. — Ee... gal gerai. Dėkoju.

Kelionė su Sadi — patirtis, nepanaši į jokias kitokias patirtis. Oro uoste ji suriko keleiviams, ir mus praleido į patį eilės priekį. Paskui ji suriko skrydžiui registruojančiai merginai, ir buvau perkelta į aukštesnę klasę. O dabar palydovė man primygtinai siūlo ir siūlo šampano! (Beje, net nežinau, ar visa tai dėl Sadi, ar todėl, kad sėdžiu prabangioje sėdynėje.)

— Argi ne puiku? — Sadi šmurkšteli į kėdę šalia manęs ir ilgesingai nužvelgia šampano taurę.

— Taip, šaunu, — sumurmu dėdamasi kalbanti į diktofoną.

— Kaip Edas? — į vieną skiemenį jai pavyksta sudėti gal dešimt įvairiausių užuominų.

— Ačiū, gerai, — guviai atsakau. — Jis mano, jog keliauju susitikti su sena klasės drauge.

— Ar žinai, kad jis papasakojo apie tave savo motinai?

— Ką? — atsigręžiu į Sadi. — Iš kur žinai?

— Aną vakarą ėjau pro jo kabinetą, — nerūpestingai dėsto Sadi. — Tai, pamaniau, užlėksiu, ir jis kalbėjosi telefonu. Ėmiau ir nugirdau keletą jo pokalbio nuotrupų.

— Sadi, — sušnypščiu, — ar tu jį šnipinėjai?

— Jis sakė, kad Londonas jį labai gerai veikia, — Sadi nekreipia dėmesio į mano klausimą. — Ir dar jis pasakė, jog sutiko kai ką, kas privertė jį labai džiaugtis, kad Korina padarė tai, ką padarė. Jis sakė, kad net negalėjo įsivaizduoti, kad tikrai nieko neieškojo ir nesitikėjo... bet šitai ėmė ir nutiko. Ir jo mama pasakė, kad yra labai susijaudinusi, kad negali sulaukti, kol tave pamatys, o jis atsakė: „Mama, nurimk“. Bet jis juokėsi.

— Oi. Na... jis teisus. Geriau jau neskubėti, — stengiuosi kalbėti abejingai, bet slapčia širdyje pajuntu malonią šilumą. Edas papasakojo apie mane savo motinai!

— O tu ar nesidžiaugi, kad nepasilikai su Džošu? — staiga paklausia Sadi. — Ar nesidžiaugi, kad tave išgelbėjau nuo tokio baisaus likimo?

Vengdama jos akių gurkšteliu šampano ir tyliai mėginu save nugalėti. Atvirai kalbant, po Džošo bendrauti su Edu — tai tarsi ragauti ekologišką, superskanią, grūdais barstytą duonelę po pjuveninio batono. (Nenoriu blogai kalbėti apie Džošą. Tada ir pati to nesupratau. Bet taip jau yra. Toks jis yra. Pjuveninis batonas.)

Taigi iš tikrųjų turėčiau būti teisinga ir atsakyti: „Taip, Sadi, džiaugiuosi, kad mane išgelbėjai nuo tokio baisaus likimo.“ Tik tada ji taip pasipūs, kad negalėsiu pakęsti.

— Gyvenimas mus nubloškia ant visokiausių kelių, — galiausiai paslaptingai pratariu. — Ir ne mums šitai vertinti ar teisti, telieka pagarbiai su viskuo susitaikyti.

— Kokie paistalai, — paniekinamai sako Sadi. — Žinau, kad išgelbėjau tave nuo baisios lemties, o jeigu nesugebi būti dėkinga... — staiga jos dėmesį patraukia vaizdas pro langą. — Pažvelk! Mes jau beveik ten!

Ir tikrai — po minutėlės užsidega ženkleliai, nurodantys prisisegti saugos diržus, ir visi prisisega, išskyrus Sadi, kuri sklando po lėktuvo saloną.

— Žinai, jo motina gana stilinga, — toliau plepa Sadi.

— Kieno motina? — man sunku sekti jos mintis.

— Edo, aišku. Manau, kad judvi puikiai sutarsite.

— Iš kur žinai? — klausiu nustebusi.

— Buvau pasižiūrėti, kaip ji atrodo, žinoma, — nerūpestingai dėsto Sadi. — Jie gyvena netoli Bostono. Namas labai gražus. Ji maudėsi. Kaip jos amžiaus moteriai, figūra labai graži...

— Sadi, liaukis, — negaliu patikėti savo ausimis, man net sunku kalbėti. — Negali taip elgtis! Negali šnipinėti visų mano gyvenime pasitaikančių žmonių!

— Aišku, kad galiu, — atsako ji išpūsdama akis, tarsi ir taip viskas būtų aišku. — Juk aš — tavo angelas sargas. Mano darbas — tave saugoti.

Spoksau į ją suglumusi. Suūžia lėktuvo varikliai; leidžiamės; man užgula ausis, sutraukia skrandį.

— Negaliu šių akimirkų pakęsti, — Sadi suraukia nosį. — Susitiksime, — man nespėjus atsakyti, ji dingsta.

Dėdės Bilo vila yra tolokai nuo Nicos oro uosto net važiuojant taksi. Kaimo kavinukėje sustoju atsigerti stiklinaitės oranžado ir, didžiam Sadi džiaugsmui, kalbėdamasi su šeimininku mėginu praktiškai pritaikyti mokyklines prancūzų kalbos žinias. Paskui vėl grįžtame į taksi ir važiuojame paskutinę atkarpą iki dėdės Bilo vilos. Arba komplekso. Galima ir kaip nors kitaip pavadinti didžiulį baltą namą ir kelis kitus namus, išsibarsčiusius po apylinkę, mini vynuogyną ir aikštelę sraigtasparniui nutūpti.

Čia visur labai daug dėdei Bilui dirbančių žmonių, bet šitai nieko nereiškia, kai pašonėje turi prancūziškai kalbantį vaiduoklį. Kiekvienas mūsų sutiktas darbuotojas greitai paverčiamas į statulą stiklinėmis akimis. Niekieno nesutrukdyti pereiname sodą; Sadi mikliai mane veda prie uolos su laipteliais ir baliustrada. Laiptelių papėdėje — smėlėtas paplūdimys, o toliau — begalinė Viduržemio jūra.

Štai ką gauni, kai esi „Lingtono kavos“ savininkas. Gauni paplūdimį. Turi savo asmenišką peizažą. Savo jūros gabalą. Staiga suvokiu buvimo nežmoniškai turtingam esmę.

Akimirką aš tik stoviu prisidengusi akis nuo spiginančios saulės, stebėdama dėdę Bilą. Įsivaizdavau jį besiilsintį šezlonge, besižvalgantį po savo imperiją, gal viena nedora ranka glostantį baltą katiną. Tačiau jis niekur nesižvalgo ir nesiilsi. Tiesą sakant, jis tikrai atrodo ne taip, kaip įsivaizdavau. Dėdė Bilas kartu su asmeniniu treneriu daro atsilenkimus ir gausiai prakaituoja. Spoksau apstulbusi, kol jis daro atsilenkimą po atsilenkimo, kone staugdamas iš skausmo, o paskui susmunka ant patiesto kilimėlio.

— Duok... man... minutę... — gaudo orą dėdė Bilas. — O tada padarysiu dar šimtą.

Jis taip susikaupęs, jog nė nemato, kaip lydima Sadi tyliai leidžiuosi laipteliais.

— Gal jums dabar reikėtų pailsėti? — žiūrėdamas į dėdę Bilą susirūpinęs sako treneris. — Padarėte gerą apšilimą.

— Man vis dar reikėtų padirbėti treniruojant pilvo raumenis, — niauriai sako dėdė Bilas, nepatenkintas žnaibydamas šonus. — Turiu numesti lašinukų.

— Pooone Liiingtonai, — treneris išties suglumęs. — Nėra jokių lašinukų, kuriuos reikėtų numesti. Kiek kartų galiu tai kartoti?

— O, ne, turi lašinių!

Net pašoku, kai Sadi nusklendžia oru prie dėdės Bilo.

— Tu storas! — ji rėkia jam į ausį. — Storas, storas, storas! Tu išdribęs!

Dėdės Bilo veide — šokas ir panika. Apimtas nevilties jis vėl išsitiesia ant kilimėlio ir urgzdamas iš didžiulių pastangų pradeda daryti atsilenkimus.

— Taip, — sako jam aplink galvą sklandanti Sadi ir žiūrėdama į jį su panieka. — Kentėk. Nusipelnei.

Nesusilaikau nesukikenusi. Jai reikia nusilenkti. Absoliučiai nuostabus kerštas. Mes dar pasigėrime žiūrėdamos, kaip jis raukosi ir švokščia, o paskui Sadi vėl prie jo prisiartina.

— O dabar paliepk savo tarnui išeiti! — sušunka jam į ausį, ir dėdė Bilas liaujasi lankstęsis.

— Jau gali eiti, Žanai Mišeli, — vos atgaudamas kvapą sako jis. — Susitiksime vakare.

— Labai gerai. — Treneris susirenka visus savo sporto reikmenis ir nupurto nuo jų smėlį. — Ateisiu šeštą.

Jis pasileidžia uolos laipteliais, praeidamas pro mane mandagiai linkteli ir pasuka namo link.

Puiku. Taigi dabar mano eilė. Giliai įkvepiu šilto Viduržemio oro ir nulipu likusiais laipteliais. Atsidūrusi paplūdimyje pajuntu, kad staiga man sudrėksta delnai. Žengiu kelis žingsnelius karštu smėliu ir sustoju laukdama, kol dėdė Bilas mane pastebės.

— Kas čia... — staiga vėl guldamasis ant kilimėlio jis kliudo mane akies krašteliu. Dėdė Bilas akimirksniu atsisėda ir atsisuka. Jis tiesiog nustėręs, atrodo liguistai. Aš ir nesistebiu; kaip gali atrodyti po penkiasdešimt devynių tūkstančių atsilenkimų. — Ar čia... Lara? Ką čia veiki? Kaip čia patekai?

Jis toks sutrikęs ir išsekęs, jog kone pradedu jo gailėtis. Bet aš nepraskysiu. Ir nesileisiu į nereikšmingas kalbas. Turiu parengusi rimtą kalbą ir ją pasakysiu.

— Taip, čia aš, — pratariu įspūdingiausiu ir šalčiausiu balsu, kokį tik man pavyksta nutaisyti. — Lara Aleksandra Lington. Išduoto tėvo dukra. Išduotos antros eilės tetos antros eilės dukterėčia. Išdaviko nedorėlio melagio dėdės dukterėčia. Ir aš atkeršysiu, — man buvo taip malonu ištarti tą paskutinįjį sakinį; aš jį pakartoju, ir mano balsas nuaidi visu paplūdimiu. — Ir aš atkeršysiu!

Dieve, norėčiau būti kino žvaigždė.

— Lara, — dėdė Bilas jau liovėsi švokštęs ir beveik atgavo savitvardą. Jis nusišluosto veidą ir užsijuosia ant juosmens rankšluostį. Tada jis atsigręžia ir man nusišypso seniai pažįstama lipšnia globėjiška šypsena. — Labai jaudinantys žodžiai. Bet nė nenutuokiu, apie ką kalbi, kaip praėjai pro mano apsauginius...

— Žinote, apie ką kalbu, — kandžiai atšaunu. — Žinote.

— Deja, nenumanau.

Tylu, tik į krantą plakasi bangos. Saulė, rodos, dar labiau kepina nei anksčiau. Nė vienas iš mūsų nė nekrusteli.

Jis mėgina nepasiduoti mano provokacijoms. Tikriausiai tariasi esąs saugus. Turbūt mano, kad jį saugo anoniminė sutartis ir niekas nieko niekada negalės išsiaiškinti.

— Ar tu dėl vėrinio? — staiga klausia dėdė Bilas, tarsi tik dabar jam būtų šovusi tokia mintis. — Tai labai gražus daikčiukas, ir suprantu, kad jis tave domina. Bet aš nežinau, kur jis. Patikėk. Ar tavo tėvas sakė, kad noriu tau pasiūlyti darbą? Ar dėl to čia ir atvykai? Nes tavo atkaklumas tikrai vertintinas aukštais balais, jaunoji ponia.

Jis blyksteli dantimis žiūrėdamas į mane ir įkiša kojas į juodus sandalus. Jis mėgina keisti situaciją. Dabar jis kiekvieną minutę gali pasiūlyti ko nors išgerti; jis mėgins apsimesti, kad šis vizitas — jo sumanymas. Jis mėgins mane papirkti, mėgins mane išblaškyti ir viską pakreipti taip, kaip norisi jam. Būtent taip jis elgėsi visus šiuos metus.

— Čia atvykau ne dėl vėrinio ir ne dėl darbo, — mano balsas nustelbia jo žodžius. — Esu čia, kad pasikalbėčiau apie tetą Sadi.

Dėdė Bilas pakelia į dangų akis; man jau pažįstamas toks jo susierzinimas.

— Jėzau Kristau, Lara. Gal liausiesi pagaliau? Meilute, paskutinį kartą sakau — jos niekas nenužudė, ji nebuvo kokia nors ypatinga...

— Ir apie tą paveikslą, kurį radote, — šaltai varau toliau. — Sesilio Melorio paveikslą. Ir apie anoniminį sandėrį, sudarytą su Londono portretų galerija 1982-aisiais. Ir apie penkis šimtus tūkstančių svarų, kuriuos gavote. Ir apie visas jūsų melagystes. Ir apie tai, ką ketinate daryti toliau. Štai dėl ko esu čia.

Patenkinta žiūriu, kaip mano dėdės veidas glemba taip, kaip dar niekada nesu mačiusi — lyg prieš saulę tirpstantis sviestas.

Dvidešimt šeštas skyrius

Sensacija. Tai svarbiausia visų laikraščių pirmo puslapio naujiena. Visų, laikraščių.

Bilas Dvi Smulkios Monetos Lingtonas „paaiškino“ savo istoriją. Ilgiausias interviu pasirodė laikraštyje Mail, o paskui ir visi laikraščiai pasigavo tą patį.

Jis išklojo visą teisybę apie penkis šimtus tūkstančių. Tik, žinoma, būdamas dėdė Bilas, jis iškart pareiškė, jog pinigai — tik visos istorijos dalis. Jo verslo principus vis tiek galima taikyti bet kam, sumaniusiam pradėti nuo dviejų smulkių monetų. Taigi, tiesą sakant, ši istorija menkai kuo tesiskiria, iš esmės tasai pusė milijono — tai tos pačios dvi smulkios monetos, skiriasi tik jų kiekis. (Paskui jis suvokė, jog nevykusiai pasakė, ir mėgino pasitaisyti, bet per vėlai, nes žodis — kaip žvirblis, purpt ir išlekia.)

Man pinigai tikrai nėra esminis dalykas. Svarbiausia, kad po tiek laiko jis pagaliau atsiskaitė su Sadi. Jis papasakojo apie ją pasauliui, užuot ją neigęs ir slapstęs. Dauguma laikraščių nusičiupo šią citatą: „Be gražiosios savo tetos Sadi Lankaster nebūčiau pasiekęs tokios sėkmės, todėl visada liksiu jai skolingas“. Šį sakinį — žodis į žodį — jam padiktavau pati.

Sadi portretas puikavosi ant kiekvieno viršelio. Londono portretų galerija buvo apgulta. Ji — tarsi naujoji Mona Liza. Tik jos atveju viskas dar geriau — paveikslas toks didelis, kad vienu metu į jį gali žiūrėti daugybė žmonių, ir jiems visiems pakanka vietos. (Ir ji, sakyčiau, daug gražesnė. Čia mano nuomonė.) Mes ir patys buvome ten nuėję keletą kartų pasižiūrėti į tas minias ir paklausyti, kiek gražių žodžių apie ją sakoma. Net buvo sukurta jos gerbėjų internetinė svetainė.

Jei kalbėsime apie dėdės Bilo knygą, jis gali postringauti ką tinkamas apie savo verslo principus, bet iš to neišeis nieko gera. „Dvi smulkios monetos“ tapo didžiausiu pajuokos objektu po Millennium Dome arenos. Jo knygą parodijavo visi bulvariniai laikraščiai, visi televizijos humoristai pokštavo tos knygos tema, o leidėjai taip sutriko, kad net ėmė siūlyti grąžinti pinigus už parduotas knygas. Atrodo, apie dvidešimt procentų žmonių jau pasinaudojo pasiūlymu. Manau, jog kiti panoro šią knygą pasilikti kaip suvenyrą arba pasidėti prie židinio ir vis pasijuokti, o gal dar kam nors kitkam.

Skaitau apie jį šiandieninio Mail vedamajame ir išgirstu žinutės signalą.

Labas. Aš lauke. Edas.

Tai vienas iš daugybės gerų dalykų, kuriuos galima pasakyti apie Edą. Jis niekada nevėluoja. Patenkinta čiumpu rankinę, užtrenkiu buto duris ir pasileidžiu laiptais. Šiandieną mes su Keite kraustomės į naująjį biurą, ir Edas pažadėjo užsukti pakeliui į darbą. Išlėkusi į gatvę pamatau jį, laikantį didžiulę puokštę raudonų rožių.

— Čia tavo biurui, — sako jis įteikdamas man gėles ir bučiuodamas.

— Ačiū! — plačiai nusišypsau. — Kai važiuosiu metro, visi į mane spoksos... — nutylu nustebusi, kai Edas paima mane už parankės.

— Pamaniau, gal šiandieną galėtume važiuoti mano automobiliu, — bičiuliškai sako jis.

— Tavo automobiliu?

— Aha, — jis linkteli rodydamas šaunų juodą „Aston Martin“, stovintį netoliese.

— Čia tavo? — žiūriu išpūtusi akis, negalėdama patikėti. — Bet... bet... kaip?

— Nusipirkau. Supranti, automobilių salonas... kreditinė kortelė... įprastas procesas... Pamaniau, geriau jau nusipirksiu anglišką, — priduria jis kreivai šyptelėjęs.

Jis nusipirko „Aston Martin“? Taip paprastai?

— Bet tu niekada nevairavai kaire kelio puse, — staiga puolu į paniką. — Ar esi šį daiktą vairavęs?

— Atsipūsk. Praėjusią savaitę išmėginau. Žinai, jūsų eismas suknistas.

— Ne, nesuknistas, — automatiškai atkertu.

— Pavarų perjungimo svirtelės — velnio pramanas. Ir nenorėk, kad užsivesčiau kalbėdamas apie eismo taisykles, nurodančias, kaip pasukti į dešinę.

Negaliu patikėti. Jis tylėjo kaip žemė. Niekada nebuvo užsiminęs apie automobilius, vairavimą... ar dar ką.

— Bet... kodėl? — nesusilaikau neleptelėjusi.

— Kartą kažkas man pasakė, — susimąstęs kalba Edas, — jeigu ketini gyventi kokiame nors mieste, nesvarbu, ar ilgai, turėtum su juo susigyventi. Ar žinai geresnį būdą susigyventi, nei išmokti tame mieste vairuoti? Tai nori, kad pavežčiau ar ne?

Jis galantiškai atidaro dureles. Vis dar apstulbusi krentu į sėdynę. Automobilis išties šaunus. Tiesą sakant, net nedrįstu padėti rožių, kad spygliai nenudrėkstų odos.

— Taip pat išmokau visus britiškus keiksmažodžius, — jau riedėdamas keliu priduria Edas. — Judinkis, tešlagalvi! — jis nutaiso kokni akcentą, ir nesusilaikau nesukikenusi.

— Labai gerai, — linkteliu. — O kaip šitas — „Gal nesveikas, šunsnuki!“

— Man buvo pasakyta „Tu durnas, šunsnuki“, — sako Edas. — Gal mane netinkamai informavo?

— Ne, gerai ir taip. Bet tau reikia patobulinti akcentą. — Žiūriu, kaip jis mikliai perjunginėja pavaras ir pravažiuoja pro raudoną autobusą. — Bet aš nesuprantu. Šitas automobilis tikrai brangus. Ką su juo veiksi, kai... — nutylu nepratęsusi minties ir sukosiu.

— Ką? — gal Edas ir vairuoja, bet jis budrus, kaip visada.

— Nieko, — nuleidžiu smakrą ir veidu kone įsikniaubiu į rožių puokštę. — Nieko.

Norėjau pasakyti, „kai grįši į Valstijas“. Bet apie tai mes nešnekame.

Tyla... Paskui Edas perveria mane paslaptingu žvilgsniu.

— Kas žino, ką aš darysiu?

Kelionė iki biuro neužtrunka. Tiesą sakant, atvažiavome gerokai anksčiau nei 9.05. Edas porą kartų viską apžiūri ir sako, kad viskas puiku, įteikia sąrašą telefonų numerių, kurių man gali prireikti, ir jau turi važiuoti į savo biurą. Paskui, maždaug po valandos, kai aš kone iki alkūnių panirusi į rožes, vandenį ir paskubom nusipirktą vazą, atvažiuoja mama su tėčiu; jie irgi atneša gėlių, butelį šampano ir dėžutę sąvaržėlių — tai tėtės pokštas.

Ir nors aš ką tik viską aprodžiau Edui, nors čia tik paprastas kambarys su langu, kamštine lenta, dvejomis durimis ir dviem darbo stalais... rodydama kabinetą tėvams vėl pajuntu malonų jaudulį. Visa tai mano. Mano erdvė. Mano kompanija.

— Viskas labai šaunu, — mama dirsteli pro langą. — Bet, mieloji, ar esi tikra, kad išgalėsi biurą išlaikyti? Ar nebūtų buvę geriau likti su Natalija?

Jau tikrai... Kiek kartų reikia aiškinti tėvams, kad tavo buvusi geriausia draugė yra bjauri, nesąžininga ir tikra klizma, kad jie patikėtų?

— Mama, man geriau dirbti vienai pačiai, tikrai sakau. Žiūrėk, štai mano verslo planas.

Paduodu jiems dokumentą — tvarkingai surašytą, sunumeruotą, atrodantį taip šauniai, jog ir pati vargiai galiu patikėti, kad tokį parengiau. Kiekvieną kartą jį skaitydama pajuntu lakstančius šiurpulius, sumišusius su ilgesingais troškimais. Jeigu man pasiseks su „Stebuklingomis paieškomis“, mano gyvenimas taps visavertis.

Šįryt šitai pasakiau Sadi, kai laikraštyje skaitėme naujus straipsnius apie ją. Ji patylėjo minutėlę, paskui, mano nuostabai, atsistojo keistai šviečiančiomis akimis ir pasakė:

— Aš — tavo angelas sargas! Turėčiau padaryti taip, kad tau pasisektų.

Ir tada ji dingo. Taigi mane kamuoja nuojauta, kad ji kažką sumanė. Nieko baisaus, jeigu vėl nepakvips aklais pasimatymais.

— Labai įspūdinga! — sako tėtis sklaidydamas verslo planą.

— Gavau patarimų iš Edo, — prisipažįstu. — Jis man labai padėjo ir tvarkant dėdės Bilo reikalus. Jis man padėjo padaryti pareiškimą. Ir būtent jis pasakė, kad reikėtų nusamdyti žurnalistą, kad viskas būtų paviešinta spaudoje. Beje, ar skaitei šiandieninį Mail?

— Aa, taip, — pralemena tėtis, susižvalgęs su mama. — Skaitėme.

Sakyti, jog mano tėvai priblokšti to, kas visai neseniai nutiko, būtų gerokai per švelnu. Dar niekada nebuvau jų mačiusių tokių pritrenktų, kaip tada, kai prilėkiau prie jų durų, pasakiau, kad dėdė Bilas norėtų tarti jiems žodelį, atsisukau į limuziną, mostelėjau nykščiu ir drėbiau: „Gerai, eikit.“ Ir dėdė Bilas išlipo iš automobilio tyliai sukandęs dantis ir įvykdė viską, ką paliepiau.

Nė vienas iš tėvų nepralemeno nė žodelio. Galėtum pamanyti, kad man ant galvos staiga ėmė augti dešrelės. Net ir dėdei Bilui išėjus ir man pratarus „Ar turite klausimų?“, jie nieko nesakė. Jie tik sėdėjo ant sofos ir spoksojo į mane nustėrę, apimti pagarbios baimės. Net ir dabar, kai jie šiek tiek atitoko, kai visa istorija jau išsemta ir pirmoji šoko banga atslūgo, jie vis dar varsto mane baugščiai pagarbiais žvilgsniais.

Na, o kodėl jiems taip į mane nežiūrėti? Sakyčiau, tikrai visus įbauginau. Su Edo pagalba suorganizavau spaudos atstovus, kad viskas būtų paskelbta viešai, ir pavyko puikiai. Na, bent jau žvelgiant iš mano pozicijų, o ne dėdės Bilo požiūriu. Ir ne dėdienės Trudės. Tą pačią dieną, kai buvo paviešinta visa istorija, ji nežinia kuriam laikui išskrido į spa Arizonoje. Vienas Dievas težino, ar dar kada nors ją pamatysime.

Kita vertus, Deima gerokai pasipelnė. Ji jau nusifotografavo Tatler žurnalui natūralaus dydžio Sadi paveikslo fone ir naudojasi šia istorija reklamuodama savo mados liniją. Ir šitai tikrai tikrai labai negražu. Ir kartu gana išmintinga. Negaliu liautis žavėjusis jos akiplėšiškumu. Na, juk ji nekalta, kad jos tėvas toks bukas, ką?

Slapta trokštu, kad Deima ir teta Sadi susipažintų. Manau, jos puikiai sutartų. Jos turi daug ką bendra, nors turbūt abi paklaiktų nuo tokios minties.

— Lara, — pakėlusi akis pamatau prie manęs einantį tėtį. Jis kažkoks sutrikęs ir nuolat žvilgčioja į mamą. — Norėjome su tavimi pasikalbėti apie tetos Sadi... — jis kosteli.

— Ką?

— Laidotuves, — sako mama „taktiškuoju“ balsu.

— Būtent, — linkteli tėtis. — Apie tai ir norėjome pasikalbėti. Na, kai policija įsitikino, kad ji nebuvo...

— Nužudyta., — įsiterpia mama.

— Taigi. Kai byla buvo baigta, policija leido jos... kaip sakoma...

— Palaikus, — šnabžda mama.

— Bet dar nieko nepadarėte? — pajuntu užplūstančią paniką. — Prašau, pasakykite, kad dar nesurengėte laidotuvių.

— Ne ne! Laidotuvės buvo numatytos šį penktadienį. Ketinome tau kaip nors pranešti... — tėtis nutyla lyg išsisukinėdamas.

Taip, aišku.

— Bet, — skuba įsiterpti mama, — taip buvo numatyta anksčiau.

— Taip. Bet dabar viskas šiek tiek pasikeitė, — tęsia tėtis. — Jeigu norėtum prisidėti prie laidotuvių organizavimo...

— Taip, norėčiau prisidėti, — kone nuožmiai atsakau. — Tiesą sakant, man atrodo, kad aš viena prisiimsiu atsakomybę.

— Gerai, — tėtis pažvelgia į mamą. — Gerai. Labai labai gerai. Manyčiau, jog, turint galvoje viską, ką tau pavyko... išsiaiškinti apie jos gyvenimą, taip bus teisingiausia.

— Mes tikrai manome, kad tu — tikras stebuklas, Lara, — staiga užsidegusi sako mama. — Juk viską išaiškinai. Kas be tavęs būtų sužinojęs? Ši istorija galėjo niekada taip ir neišaiškėti! Mes visi galėjom taip ir numirti, nesužinoję tiesos!

Savaime suprantama, mama būtinai turėjo įterpti mūsų visų mirtis.

— Štai čia — laidotuvių organizatoriaus telefonas, mieloji, — tėtis man paduoda lapelį, aš įsikišu jį į kišenę ir išgirstu durų skambutį. Prieinu prie vidaus telefono ir mažame ekranėlyje pamatau grūdėtą nespalvotą vaizdą. Sakyčiau, prie durų stovi vyras, nors vaizdas toks prastas, jog ten galėtų būti ir dramblys.

— Alio?

— Aš — Garetas Birčas iš firmos „Prašau atspausdinti“, — sako vyriškis. — Atnešiau jūsų vizitines korteles.

— Oi, kaip šaunu! Pakilkit į viršų!

Na, štai. Dabar tikrai žinau, kad turiu verslą. Turiu savo vizitines korteles!

Įleidžiu Garetą Birčą į kabinetą, susijaudinusi atidarau dėžutę ir visiems padalinu po kortelę. Ant kortelių užrašyta: „Lara Lington, „Stebuklingos paieškos“; kortelės kamputyje — reljefiškas mažutės burtų lazdelės piešinukas.

— Kaip nutiko, kad korteles pristatėte asmeniškai man? — klausiu pasirašydama pristatymo lape. — Na, tikrai labai malonūs, bet ar jūsų firma įsikūrusi ne Haknyje? Ar neturėjote tų kortelių atsiųsti paštu?

— Pamaniau, bus geriau, jei padarysiu jums paslaugą, — žvelgdamas stiklinėmis akimis sako Garetas Birčas. — Man labai svarbus jūsų užsakymas, todėl, pamaniau, nors tiek pasitarnausiu.

— Ką? — spoksau į jį sutrikusi.

— Man labai svarbus jūsų užsakymas, — tarsi roboto balsu pakartoja jis. — Pamaniau, gal nors tiek pasitarnausiu.

O, Dieve. Sadi. Ką ji daro?

— Na... labai ačiū, — sumišusi atsakau. — Labai miela. O aš jus rekomenduosiu visiems savo draugams!

Garetas Birčas išeina, ir aš skubu atidaryti visas dėžutes su kortelėmis, jausdama apstulbusius tėčio ir mamos žvilgsnius.

— Ar jis pats atgabeno tas korteles tokią tolybę, net iš Haknio? — galiausiai klausia tėtis.

— Atrodo, kad taip, — stengiuosi kalbėti nerūpestingai, tarsi viskas klostytųsi įprastai. Laimei, jiems nespėjus nieko daugiau pasakyti, suskamba telefonas, ir nuskubu atsiliepti. — Alio? „Stebuklingos paieškos“.

— Gal galėčiau pasikalbėti su Lara Lington? — klausia moteriškas balsas, kurio nepažįstu.

— Klausau, — sėduosi ant vienos iš naujų sukamųjų kėdžių tikėdamasi, kad ji neišgirs šlamančio celofano. — Kuo galiu padėti?

— Aš — Paulina Ryd. Esu „Wheeler Foods“ kompanijos personalo skyriaus vadovė. Pamaniau, gal norėtumėte pasikalbėti? Apie jus esu girdėjusi gražių dalykų.

— Oo, kaip malonu! — plačiai nusišypsau į ragelį. — Gal galėčiau paklausti, kas jums papasakojo? Gal Džaneta Greidi?

Tyla. Vėl prabilusios Paulinos Ryd balsas sutrikęs.

— Gerai neprisimenu, kas. Tačiau jūs garsėjate puikia talentų ieškotojos reputacija, ir aš norėjau su jumis susitikti. Kažkas man sako, kad jūs galite padaryti mūsų verslui daug gera.

Sadi.

— Na, būtų puiku! — stengiuosi nepamesti galvos. — Tuoj dirstelėsiu į grafiką... — atsiverčiu knygelę ir užsirašau susitikimo datą. Kai padedu ragelį, mama ir tėtis viltingai sužiūra į mane.

— Geros naujienos, širdele? — klausia tėtis.

— Tiesiog... skambino „Wheeler Foods“ personalo skyriaus direktorė, — nesusilaikau nenutaisiusi atsainaus tono. — Norėjo susitikti.

— “Wheeler Foods“ — tai tie, kurie gamina avižinius sausus pusryčius? — mama tarsi nesava.

— Aha, — nesusilaikau plačiai neišsišiepusi. — Atrodo, mano angelas sargas labai manimi rūpinasi.

— Sveiki! — mane nutraukia linksmas Keitės balsas; ji įpuola pro duris su didžiule gėlių puokšte. — Žiūrėk, ką mums ką tik atnešė! Sveiki, pone ir ponia Lingtonai, — mandagiai priduria. — Ar jums patinka mūsų naujasis biuras? Argi jis ne puikus?

Paimu iš Keitės puokštę ir atplėšiu mažutį vokelį.

— “Visai „Stebuklingų paieškų“ firmai, — garsiai skaitau. — Viliamės su jumis susipažinti ir kaip su klientais, ir kaip su bičiuliais. Jūsų Brajenas Čalmeris, „Dwyer Dunbar“ centrinės personalo tarnybos direktorius.“ Ir dar užrašytas asmeninio telefono numeris.

— Kaip puiku! — džiaugiasi išpūtusi akis Keitė. — Ar tu jį pažįsti?

— Ne.

— Ar pažįsti ką nors iš dirbančių „Dwyer Dunbar“?

— Ee... ne.

Mama ir tėtis praradę žadą. Manau, būtų geriau juos iš čia išprašyti, kol nenutiko dar kokia nors beprotybė.

— Pietausime picerijoje, — pasakau Keitei. — Nori eiti kartu?

— Susiruošiu per sekundėlę, — linksmai linkteli ji. — Tik reikia sutvarkyti keletą reikaliukų.

Išvedu mamą ir tėtį iš biuro, palydžiu laiptais, išeiname į gatvę. Tiesiai prieš lauko duris, ant šaligatvio, stovi pagyvenęs vikaras su kunigo sutana ir balta apykakle; jis atrodo mažumėlę sutrikęs; prieinu ir klausiu, ar jam viskas gerai.

— Sveiki. Ar žinote, kur esate? Gal jums reikėtų parodyti kelią?

— Na... taip, šios vietos man nepažįstamos, — jis pažvelgia į mane nuostabos sklidinu žvilgsniu. — Ieškau 59 numerio.

— Štai, žiūrėkite, šitas pastatas, — parodau į mūsų namo fasadą, kur ant stiklo išraižyta „59“.

— Oi, taip, šitas! — jo veidas pragiedrėja, ir jis eina prie durų. Tačiau nustembu, kad vidun nežengia. Jis tik pakelia ranką ir padaro kryžiaus ženklą.

— Viešpatie, palaimink visus, dirbančius šiame pastate, — truputį drebančiu balsu sako jis. — Palaimink visus čia dirbamus darbus ir sandėrius, o ypač „Stebuklingų...

Tik ne tai.

— Na, — čiumpu mamą ir tėtį, — eime valgyti picos.

— Lara, — pralemena tėtis, kai kone tempiu jį gatve. — Ar aš kraustausi iš proto, ar vikaras...

— Manau, užsisakysiu picą „Keturi metų laikai“, — linksmai jį nutraukiu. — Ir dar kelias spurgas. O ką užsisakysite judu?

Man atrodo, kad mama ir tėtis pasidavė. Dabar jie jau plaukia pasroviui. Kai visi išgėrėme itališko vyno, pradėjome šypsotis, liovėsi gluminantys klausimai. Visi išsirinkome picas ir dabar kemšame karštas česnakais kvepiančias spurgytes; jaučiuosi labai laiminga.

Net ir atėjus Toniai nesusinervinu. Ją pasikviesti sumanė mama ir tėtis; tiesą sakant, nors ji mane ir knisa, Tonia — mūsų šeimos narė. Jau pradedu suvokti, ką tai reiškia.

— O, Dieve, — picerijoje nuskardena rėksmingas jos pasisveikinimas, ir atsigręžia kokios dvi dešimtys galvų. — Oi, Dievuli. Ar galite patikėti tuo, kas rašoma apie dėdę Bilą?

Priėjusi prie mūsų stalelio ji akivaizdžiai tikisi aiškesnės mūsų reakcijos.

— Sveika, Tonia, — sveikinuosi. — Kaip gyvena berniukai? Kaip Klaivas?

— Ar galite patikėti? — pakartoja ji nepatenkinta mus nužvelgdama. — Ar skaitėte laikraščius? Sakyčiau, šitai negali būti tiesa. Bulvarinių laikraštpalaikių paistalai. Kažkas turėjo kokių nors savų kėslų.

— Manau, kad viskas — tiesa, — atsargiai ją pataiso tėtis. — Manau, kad jis pats viską pripažįsta.

— Bet ar skaitėte, ko apie jį prirašyta?

— Taip, — mama ima taurę vyno. — Skaitėme. Vyno, širdele?

— Bet... — Tonia drimba į kėdę ir nužvelgia mus visus nutaisiusi įžeisto ir suglumusio žmogaus išraišką. Ji aiškiai tikėjosi, kad mes visi būsime dėdės Bilo pusėje, o ne linksmai sau šveisime spurgytes.

— Štai, — mama pastumia vyno taurę. — Paėmėm tau valgiaraštį.

Matau, kaip sukasi Tonios mintys, kol ji sagstosi švarkelį ir užmeta jį ant kėdės atlošo. Matau, kaip ji permąsto susidariusią situaciją. Ji nepalaikys dėdės Bilo, jeigu niekas kitas jo nepalaiko.

— Na, tai kas viską išaiškino? — galiausiai klausia ji gurkštelėjusi vyno. — Koks nors aktyvus žurnalistas?

— Lara, — šyptelėjęs atsako tėtis.

— Lara? — Tonia atrodo piktesnė nei visada. — Ką turi galvoje sakydamas „Lara“?

— Aš viską išsiaiškinau apie tetą Sadi ir paveikslą, — dėstau. — Pamėginau suvesti galus. Aš.

— Bet... — Tonios skruostai išsipučia; jai labai sunku patikėti. — Bet laikraščiuose tavęs niekas neminėjo.

— Aš linkusi likti nuošaly, — paslaptingai sakau kaip superherojė, dingstanti tamsoje nepasakiusi savo vardo, kuriai nereikia jokio atlygio, tik pakanka padaryti ką nors gera.

Nors, tiesą sakant, man būtų patikę, jei būčiau paminėta laikraščiuose. Tačiau niekas nesivargino ir nėjo pas mane prašyti interviu, nors aš specialiai išsitiesinau plaukus, na, dėl visa ko. Žurnalistai tik parašė: „Šį atradimą padarė viena šeimos narė.“

„Šeimos narė“. Hmmm...

— Bet vis tiek nesuprantu, — grėsmingos mėlynos Tonios akys įsmeigtos į mane. — Kodėl tu kaišioji nosį ne į savo reikalus?

— Nujaučiau, kad su teta Sadi kažkas negerai. Bet manęs niekas neklausė, — nesusilaikau kandžiai nepridūrusi. — Per laidotuves visi manė, kad man pasimaišė.

— Sakei, kad ji buvo nužudyta, — prieštarauja Tonia. — Ji nebuvo nužudyta.

— Apskritai nujaučiau, kad kažkas negerai, — oriai pratariu. — Todėl ir nusprendžiau pasikliauti nuojauta ir viena pati patikrinti įtarimus. Atlikus keletą tyrimų, įtarimai pasitvirtino, — visi klausosi mano žodžių, tarsi būčiau universiteto dėstytoja. — Tada kreipiausi į Londono portretų galerijos ekspertus, ir jie patvirtino mano atradimą.

— Tikrai patvirtino, — šypsosi man tėtis.

— Ir žinai, ką? — išdidžiai priduriu. — Jie įvertino paveikslą, ir dėdė Bilas sumokės tėtei pusę jo vertės!

— Negali būti, — Tonia prisidengia burną delnu. — Negali būti. Kiek tai bus?

— Apytiksliai milijonas, — tėtis jaučiasi nejaukiai. — Sakyčiau, Bilas nepalaužiamas.

— Tėti, bet tu paimsi tiek, kiek tau priklauso, — pakartoju milijonas pirmą kartą. — Jis iš tavęs tą paveikslą pavogė. Jis — vagis!

Tonia prarado žadą. Ji paima spurgelę ir suleidžia į ją dantis.

— Ar skaitėte The Times vedamąjį? — galiausiai klausia ji. — Šlykštu.

— Ganėtinai žiauru, — susiraukia tėtis. — Mums gaila Bilo, nepaisant viso...

— Ne, negaila! — nutraukia jį mama. — Kalbėk tik už save.

— Na na na! — tėtis užkluptas iš pasalų.

— Man jo nė truputėlio negaila, — mama apsižvalgo lyg tikra maištininkė. — Man... pikta. Taip. Pikta.

Spoksau į mamą nustebusi. Nemanau, kad kada nors gyvenime būčiau girdėjusi mamą sakančią, kad ji pyksta. Kitoje stalo pusėje sėdinti Tonia irgi atrodo apstulbusi. Ji klausiamai pakelia antakius ir pažvelgia į mane, o aš savo ruožtu nežymiai trukteliu pečiais.

— Tai, ką jis padarė, buvo gėdinga ir nedovanotina, — tęsia mama. — Jūsų tėvas visada mėgina įžiūrėti gerąsias žmonių puses, visiems rasti pateisinimą. Bet kartais tų gerų pusių nebūna. Nebūna ir pateisinimo.

Niekada nežinojau, kad mama gali būti taip karingai nusiteikusi. Jos skruostai įraudę, ji gniaužia vyno taurę, tarsi ketintų ja trenkti pačiam dangui.

— Šaunuolė, mama! — sušunku.

— Ir jeigu jūsų tėvas ir toliau mėgins jį apginti...

— Aš jo neginu! — iškart atsako tėtis. — Bet jis — mano brolis. Jis — mano šeima. Labai sunku...

Jis sunkiai atsidūsta. Po akimis susimetusiose raukšlelėse matau įsigraužusį nusivylimą. Tėtis kiekviename žmoguje nori rasti gėrio grūdą. Tai vienas iš jo charakterio bruožų.

— Tavo brolio sėkmė metė ilgą šešėlį visai šeimai, — mamos balsas dreba. — Visa tai vienaip ar kitaip paveikė mus visus. Dabar atėjo metas mums visiems išsilaisvinti. Bent aš taip manau. Metas nustatyti ribą.

— Žinote, aš rekomendavau dėdės Bilo knygą savo knygų klubo nariams, — staiga prataria Tonia. — Pardaviau aštuonis egzempliorius, — atrodo, kad šis faktas ją siutina labiau už viską. — Ir viskas tebuvo melas! Jis — tikras niekšas! — staiga ji atsisuka į tėtį. — Ir jeigu tu taip nemanai, tėti, jeigu ant jo nepyksti, esi tikras mulkis.

Neįstengiu sutramdyti širdį užplūdusio džiaugsmo. Kartais Tonios tiesmukumas ir trypimas kojomis būna tai, ko labiausiai reikia.

— Aš pykstu, — galiausiai atsako tėtis. — Aišku, kad pykstu. Tik mėginu susitaikyti. Suvokti, kad tavo jaunesnysis brolis yra savanaudis, neprincipingas... yra šūdas, — jis sunkiai atsikvepia. — Na, tai ką daryti?

— Ką daryti... jį pamiršti, — griežtai sako mama. — Gyventi toliau. Reikia pradėti naują gyvenimą, nesijaučiant antrarūšiais piliečiais.

Mamos balsas toks pakylėtas, kokio nesu girdėjusi metų metus! Pirmyn, mama!

— Na, tai kas su juo kalbėjosi? — suraukia kaktą Tonia. — Ar nebuvo sudėtinga?

— Lara viską padarė, — didžiuodamasi sako mama. — Pasikalbėjo su dėde Bilu, pasikalbėjo su galerija, viską išsiaiškino... ir pradėjo savo verslą! Ji — stiprybės bokštas!

— Šaunu! — Tonia plačiai išsišiepia, bet aiškiai matau, jog jai apmaudu. — Puikiai padirbėta, Lara. — Ji gurkšteli vyno ir susimąsčiusi skalauja burną. Gerai žinau, kad dabar ji ieško kokios nors silpnos vietos, kokio nors būdo atgauti pranašumą... — Na, kaip tavo reikalai su Džošu? — ji nutaiso užuojautos kupiną žvilgsnį. — Tėtis sakė, kad buvote trumpam suėję, bet paskui vėl išsiskyrėte. Tikrai turėjo būti sunku. Sukrečianti patirtis.

— Viskas gerai, — patraukiu pečiais. — Įveiktas etapas.

— Bet vis tiek turėtum jaustis įskaudinta, — neatlyžta Tonia, įbedusi į mane karvės akis. — Turėjo nukentėti tavo savivertė. Tik nepamiršk, jog tai nereiškia, kad esi nepatraukli, Lara. Juk taip? — ji kreipiasi į mamą ir tėtį. — Yra ir kitų vyrų...

— Mane palinksmina naujasis mano vaikinas, — linksmai atsakau. — Taigi ir nesijaudinu.

— Naujasis vaikinas? — Tonia išsižioja. — Jau?

Na, jai nereikėtų taip stebėtis.

— Jis — amerikietis konsultantas, atvykęs į komandiruotę. Jis vardu Edas.

— Labai gražus, — įsiterpia mane palaikydamas tėtis.

— Praėjusią savaitę jis buvo pakvietęs mus visus pietų! — priduria mama.

— Aišku, — Tonia užsigavusi. — Šaunu! Bet tau bus labai, sunku, kai jis turės grįžti į Valstijas, tiesa? — ji akivaizdžiai nušvinta. — Žmonėms būnant toli vienas nuo kito, santykiai dažniausiai nutrūksta. Transatlantiniai telefoniniai skambučiai, laiko skirtumas...

— Kas žino, kas nutiks? — išgirstu save meiliai sakančią.

— Galiu priversti jį pasilikti! — pašoku ausyje išgirdusi žemą Sadi balsą. Atsisukusi pamatau ją sklandančią prie pat manęs; jos akyse šviečia ryžtas. — Aš — tavo angelas sargas. Priversiu Edą pasilikti Anglijoje!

— Atsiprašysiu minutėlei, — pasakau visiems sėdintiems prie stalo. — Turiu išsiųsti žinutę.

Išsitraukiu telefoną ir pradedu rinkti tekstą atsukusi ekranėlį taip, kad matytų Sadi.

„Viskas gerai. Tau nereikia jo versti pasilikti. Kur buvai?“

— Arba galėčiau padaryti taip, kad jis tavęs paprašytų tekėti! — sušunka ji nekreipdama dėmesio į mano klausimą. — Būtų labai smagu! Pasakysiu jam, kad pasipirštų, būtinai pasirūpinsiu, kad jis nupirktų patį žaviausią žiedą, o tada mes taip smagiai planuosime vestuves...

„Ne ne ne! — skubu rašyti žinutę. — Sadi, liaukis! Neversk Edo nieko daryti. Noriu, kad jis apsispręstų pats. Noriu, kad jis klausytųsi SAVO širdies balso.“

Perskaičiusi žinutę Sadi numykia nepatenkinta.

— Na, man atrodo, kad mano balsas įdomesnis, — sako ji, ir nesusilaikau nenusišypsojusi.

— Rašai žinutę vaikinui? — stebėdama mane klausia Tonia.

— Ne, — nerūpestingai atsakau. — Draugei. Gerai draugei, — nusisuku ir parašau: „Ačiū už visą pagalbą. Neprivalėjai.“

— Bet norėjau! — atsako Sadi. — Juk smagu! Ar dar negėrėte šampano?

„Ne, — parašau, ir man norisi juoktis. — Sadi, tu — pats geriausias angelas sargas pasaulyje.“

— Žinai, geriau jau pati nuspręsiu, kada man užriesti nosį, — pučiasi Sadi. — Tai kur man sėstis?

Ji sklendžia aplink stalą ir sėdasi ant laisvos kėdės gale stalo būtent tada, kai prie mūsų prieina iš susijaudinimo išraudusi Keitė.

— Atspėkite, kas nutiko! — sako ji. — Mes ką tik gavome butelį šampano iš alkoholio parduotuvės, esančios už kampo! Vyriškis pasakė, kad šitaip nori mus pasveikinti atsikrausčiusias į šį rajoną! Tau, Lara, labai daug kas skambino, užsirašiau visus numerius... ir gavome paštą, persiųstą iš tavo buto. Visko neatnešiau, bet gavai vieną paketėlį, kuris, pamaniau, galėtų būti svarbus. Siųsta iš Paryžiaus... — Keitė man paduoda paketėlį, atitraukia kėdę ir plačiai nusišypso visiems sėdintiems prie stalo. — Ar jau užsisakėte? Aš išbadėjusi! Sveiki, mes nepažįstamos, aš — Keitė.

Kol Keitė ir Tonia pažindinasi, tėtis įpila vyno, o aš spoksau į paketėlį staiga praradusi amą ir kažką nujausdama. Siuntinys iš Paryžiaus. Ant paketo užrašyta mergaitiška rašysena. Spustelėjusi pajuntu kažką kietą ir nelygų. Kieta ir nelygu, lyg būtų vėrinys.

Iš lėto pakeliu akis. Iš kitos stalo pusės į mane įdėmiai žiūri Sadi. Žinau, kad ji mąsto apie tą patį.

— Pirmyn, — linkteli ji.

Drebančiomis rankomis išvynioju paketą. Dirsteliu į daugybę popierinių servetėlių sluoksnių. Praskleidžiu servetėles ir pamatau mirguliuojančią blyškiai geltoną spalvą. Pažvelgiu tiesiai Sadi į akis.

— Tai jis, tiesa? — Sadi labai išblyškusi. — Tu jį gavai.

Aš tik kartelį linkteliu. Paskui, vargiai suvokdama, ką darau, atitraukiu kėdę.

— Man reikia... paskambinti, — staiga mano balsas pradeda gergžti. — Eisiu į lauką. Po minutėlės grįšiu.

Laviruoju tarp stalų ir kėdžių į kitą restorano galą, kur yra nedidelis nuošalus kiemelis. Išeinu pro priešgaisrines duris, patraukiu į tolimiausią kiemelio kampą ir vėl atidariusi paketėlį ištraukiu servetėles ir atsargiai jas praskleidžiu.

Po tiek laiko aš jį laikau rankose. Kaip paprasta.

Palietus jis šiltesnis nei maniau. Kažkoks tvirtesnis. Netikri briliantai laužia saulės spindulius, tviska karoliukai. Vėrinys toks žavus, kad staiga pajuntu didžiulį norą juo pasipuošti. Bet užuot pasipuošusi pažvelgiu į Sadi, kuri iki dabar tyliai mane stebėjo.

— Na, štai. Jis tavo, — automatiškai mėginu jai užsegti vėrinį ant kaklo, tarsi teikčiau olimpinį medalį. Tačiau mano rankos smenga per ją kiaurai. Vis mėginu ir mėginu, nors suprantu, kad beprasmiška. — Nežinau, ką daryti! — pusiau juokiuosi, pusiau taisausi pravirkti. — Vėrinys tavo! Turėtum juo puoštis! Mums reikia vaiduokliško varianto...

— Liaukis! — staiga nuskamba įtampos kupinas Sadi balsas. — Nereikia... — ji nutyla ir pasitraukia nuo manęs, įsmeigusi akis į kiemelio grindinio akmenis. — Žinai, ką turi daryti.

Tylu, tik nuo pagrindinio Kilburno kelio sklinda mašinų keliamas triukšmas. Negaliu žiūrėti į Sadi. Tik stoviu rankose gniauždama vėrinį. Suprantu, štai ką mes gainiojomės, medžiojome, štai ko troškome. O dabar turime... Nenorėjau, kad jis čia atkeliautų. Dar ne dabar. Vėrinys ir yra toji priežastis, dėl kurios Sadi man vaidenasi. Kai ji vėrinį atgaus...

Mano mintys krypsta kitur. Nenoriu apie tai galvoti. Nenoriu apie nieką galvoti.

Lengvas vėjelis nešioja ant žemės nukritusius kelis lapus; išblyškusi Sadi ryžtingai pakelia akis.

— Duok man truputį laiko.

— Taip, — mėginu nuryti gerklėje įstrigusį kamuolį. — Žinoma, — sukišu vėrinį į paketėlį ir grįžtu į vidų. Sadi jau dingo.

Negaliu valgyti picos. Negaliu dorai kalbėtis. Grįžusi į biurą nesugebu susikaupti, nors iš pelningų ir patikimų organizacijų personalų skyrių vadovų sulaukiau dar šešių skambučių — visi šie žmonės sutarė su manimi susitikti. Paketėlis guli man ant kelių; ranka tvirtai gniaužia viduje esantį vėrinį; niekaip negaliu jo paleisti.

Parašau Edui žinutę ir paaiškinu, kad man skauda galvą ir noriu pabūti viena. Grįžusi namo Sadi nerandu ir visai nenustembu. Pasigaminu vakarienę, kurios nevalgau, tada sėdžiu lovoje apsivijusi kaklą vėriniu, sukdama karoliukus ir per televiziją žiūrėdama senus filmus, nė nesistengdama užmigti. Galiausiai, apie pusę šeštos, atsikeliu, apsirengiu ir išeinu į lauką. Minkšta auštančios dienos pilkuma jau nuspalvinta ryškaus raudonai rožinio saulėtekio. Ramiai stoviu kelias minutes spoksodama į raudonus dryžius danguje ir, nepaisant visko, pajuntu dvasios pakylėjimą. Nusiperku kavos iš aparato, lipu į autobusą ir važiuoju prie Vaterlo tilto, autobusui dardant per gatves žvelgdama nieko nematančiomis akimis pro langą. Kai atvažiuoju, jau beveik pusė septintos. Ant tilto ir gatvėse renkasi žmonės. Tačiau Londono portretų galerija dar uždaryta. Užrakinta ir tuščia; viduje — nė dvasios. Na, bent jau taip pagalvotum.

Susirandu sieną, atsisėdu ir gurkšnoju kavą — drungną, bet skanią; tuščiam skrandžiui — pati ta. Esu pasirengusi čia prasėdėti visą dieną, bet šalia esančios bažnyčios varpams išmušus aštuntą, ji pasirodo ant laiptų; jos veide — vėl tas pats svajingas žvilgsnis. Ji vilki dar viena nuostabia suknele — šioji perlų pilkumo, su tiulio sijonu, sukirptu tarsi gėlės žiedlapiai. Ant galvos uždėta pilka skrybėlaitė, akys nuleistos. Nenoriu jos trikdyti, todėl palaukiu, kol ji pati mane pastebės; ji krūpteli nustebusi.

— Lara.

— Sveika, — pakeliu ranką. — Taip ir maniau, kad čia būsi.

— Kur mano vėrinys? — jos balsas čaižus nuo panikos. — Ar tu jį pametei?

— Ne! Nesijaudink, turiu. Viskas gerai. Vėrinys čia. Žiūrėk.

Aplinkui nieko nėra, bet aš dėl visa ko pažiūriu į kairę ir į dešinę.

Tada ištraukiu vėrinį. Vaiskioje ryto šviesoje jis atrodo žavingiau nei bet kada. Pertraukiu vėrinį per delnus, karoliukai švelniai sutarška. Ji žiūri į vėrinį meiliu žvilgsniu, ištiesia rankas, tarsi norėtų jį paimti, o paskui vėl jas nuleidžia.

— Labai norėčiau jį paliesti, — sumurma.

— Žinau, — bejėgiškai laikau vėrinį, tarsi siūlyčiau auką. Man norisi apvynioti vėrinį jai apie kaklą. Noriu vėl juos abu suvienyti.

— Noriu, kad jį man grąžintum, — tyliai sako ji. — Noriu, kad man grąžintum vėrinį.

— Dabar? Šiandieną?

Sadi pažvelgia man į akis.

— Dabar pat.

Staiga man sugniaužia gerklę. Negaliu pasakyti nieko, ką norėjau pasakyti. Bet turbūt ji ir taip viską žino.

— Noriu atgauti vėrinį, — švelniai, bet labai aiškiai pakartoja Sadi. — Per ilgai buvau su juo išsiskyrusi.

— Gerai, — kelis kartus linkteliu pirštais taip spausdama vėrinį, kad tikriausiai paskui atsiras mėlynės. — Na, gerai, reikia — gausi.

Kelionė labai trumpa. Taksi kuo laisviausiai neria gatvėmis. Noriu paprašyti vairuotojo, kad važiuotų lėčiau. Noriu, kad sustotų laikas. Noriu, kad taksi įstrigtų eismo spūstyje šešioms valandoms... Bet staiga mes jau riedame nedidele priemiesčio gatvele. Atvažiavom.

— Na, greitai atkakom, tiesa? — Sadi balsas tvirtas ir giedras.

— Taip! — prisiverčiu nusišypsoti. — Stulbinamai greitai.

Mums lipant iš taksi pajuntu, kaip siaubas geležinėmis replėmis sugniaužia krūtinę. Ranka taip tvirtai įsitvėrusi vėrinio, kad pirštuose jau įsispaudusios žymės. Bet niekaip negaliu prisiversti atgniaužti pirštų, net tada, kai kita ranka stengiuosi kaip nors atsiskaityti su vairuotoju.

Taksi nuburzgia, mudvi su Sadi pažvelgiame viena į kitą. Stovime priešais eilutę parduotuvių; vienas iš pastatų — laidotuvių biuras.

— Štai čia, — visai be reikalo mosteliu į iškabą, kur parašyta „Šarvojimo salė „Poilsis“. — Atrodo, dar uždaryta.

Sadi prisklendžia prie saugiai užrakintų durų, dirsteli pro langą.

— Manau, geriau palaukim, — ji patraukia pečiais ir grįžta prie manęs. — Galime čia pasėdėti.

Ji sėdasi šalia manęs ant medinio suolo, ir minutę abi tylime. Pažvelgiu į laikrodį. Aštuonios penkiasdešimt penkios. Biuras atidaromas devintą. Vien nuo tokios minties puolu į paniką, todėl apie tai negalvoju. Dar negalvoju. Susitelkiu į faktą, jog dabar sėdžiu čia, su Sadi.

— Beje, graži suknelė, — man atrodo, kad balsas nuskambėjo visai normaliai. — Iš ko ją nučiupai?

— Iš nieko, — įsižeidusi atsako Sadi. — Ji buvo mano, — Sadi nužvelgia mane ir nenoromis prataria: — Tavo bateliai gražūs.

— Ačiū, — noriu nusišypsoti, bet burna neklauso. — Neseniai nusipirkau. Tiesą sakant, Edas padėjo išsirinkti. Vėlai vakare sumanėme apsipirkti. Nuėjome į „Whiteleys“ centrą. Buvo ypatingų pasiūlymų...

Nebežinau, ką kalbu, tik kalbu, kad kalbėčiau. Nes kalbėti yra geriau nei laukti. Vėl pažvelgiu į laikrodį; jau dvi minutės po devintos.

Vėluoja. Pasijuntu beprotiškai laiminga, tarsi mums skirtas nuosprendis būtų atidėtas.

— Jis visai geras, kalbant apie tratinimą, tiesa? — staiga užveda kalbą Sadi. — Na, kalbu apie Edą. Žinai, ir tu visai nebloga.

Tratinimas?

Ji turbūt nenori pasakyti...

Ne. Ne.

— Sadi, — atsigręžiu į ją. — Taip ir žinojau! Tu mus stebėjai!

— Ką? — ji prapliumpa juoktis. — Aš labai subtiliai! Nė nenutuokei, kad ten buvau.

— Ką matei? — sudejuoju.

— Viską, — lengvabūdiškai atsako ji. — Patikėk, reginys buvo labai linksmas.

— Sadi, tu nepakenčiama! — susiimu už galvos. — Negalima žiūrėti, kaip žmonės mylisi! Draudžia įstatymai!

— Tik galiu pasakyti vieną kritinę pastabėlę, — tęsia ji nekreipdama į mane dėmesio. — Na, greičiau... pasiūlymą, šį tą, ką darydavome mano laikais.

— Ne! — atsakau apimta siaubo. — Jokių pasiūlymų!

— Pati būsi kalta, — ji trukteli pečiais ir ima apžiūrinėti nagučius, kartkartėmis perverdama mane žvilgsniu iš padilbų.

Oo, dėl Dievo. Žinoma, dabar mano smalsumas jau sužadintas. Noriu sužinoti, koks tasai pasiūlymas.

— Gerai, — galiausiai pratariu. — Pasakyk, koks tas genialusis trečio dešimtmečio sekso triukas. Tik jau nepasakok apie jokius keistus nenuplaunamus tepalus.

— Na... — taria Sadi, prieidama arčiau. Tačiau jai nespėjus pratęsti, mano žvilgsnis staiga sustingsta dirstelėjęs jai per petį. Giliai įkvepiu ir stoviu kaip įkirsta. Laidotuvių biuro duris rakina lietpalčiu vilkintis pagyvenęs vyriškis. — Kas yra? — Sadi seka mano žvilgsniu. — Ooo.

— Taip, — nuryju įstrigusį gumulą.

Dabar pagyvenęs vyriškis mane pastebėjo. Sakyčiau, manęs negalima nepastebėti, sėdinčios ant suolelio kaip stabo ištiktos ir spoksančios tiesiai į jį.

— Ar jūs gerai jaučiatės? — atsargiai klausia jis.

— Eee... sveiki, — prisiverčiu atsistoti. — Tiesą sakant, aš... atėjau pas jus... atiduoti pagarbos... savo antros eilės tetai. Sadi Lankaster. Manyčiau, jūs... būtent čia...

— Aaa, — jis liūdnai palinguoja galva. — Taip.

— Gal galėčiau... ją pamatyti?

— Aha, — jis vėl palinksi. — Žinoma. Tik duokite minutėlę atidaryti biurą, sutvarkyti keletą reikaliukų, ir tuoj ateisiu, panele...

— Lington.

— Lington, — iš jo išraiškos suprantu, kad jis kažką prisiminė. — Žinoma žinoma. Jeigu norėtumėte užeiti vidun ir palaukti bendrajame laukiamajame...

— Po minutės ateisiu, — išspaudžiu kažką panašaus į šypseną. — Tik turiu... paskambinti.

Jis dingsta už durų. Akimirką negaliu nė pajudėti. Norėčiau pratęsti šią netikrumo akimirką. Noriu, kad mes nebevykdytume šio sumanymo. Jeigu nepripažinsiu, jog taip turi būti, gal nieko ir nenutiks.

— Turi vėrinį? — šalia išgirstu Sadi balsą.

— Štai čia, — ištraukiu papuošalą iš rankinės.

— Gerai, — ji nusišypso, tačiau toji šypsena kupina įtampos, tarsi nutolusi. Aiškiai matau, kad trečio dešimtmečio sekso triukai jau išgaravę jai iš galvos.

— Na, pasirengusi? — stengiuosi kalbėti visai paprastai. — Tokiose vietose dažnai būna liūdna ir slogu....

— Oi, vidun neisiu, — nerūpestingai atsako Sadi. — Pasėdėsiu čia ir palauksiu. Taip bus daug geriau.

— Gerai, — linkteliu. — Puiki mintis. Tu nenori...

Nutylu nebegalėdama tęsti minties... nebegalėdama ir pati sau tos minties užbaigti. Bet mintis sukasi galvoje kaip kokia įstrigusi melodija ir skamba vis garsiau ir garsiau.

Nejau nė viena iš mūsų taip šito ir nepasakys?

— Taigi, — mėginu nuryti galugerklyje stringantį kamuolį.

— Taigi kas? — Sadi balsas skaidrus ir aštrus kaip deimanto šukė. Akimirksniu viską suprantu. Ir ji mąsto apie tą patį.

— Kaip manai, kas nutiks, kai aš... kai...

— Nori paklausti, ar pagaliau manimi atsikratysi? — kaip visada lengvabūdiškai pasitikslina Sadi.

— Ne! Turėjau galvoje...

— Žinau. Tu beprotiškai skubi manimi atsikratyti. Tau jau bloga į mane žiūrėti, — jai virpa smakras, bet ji man nusišypso. — Na, nemanau, kad dabar tau kas nors pagelbėtų.

Jos akys susiduria su manosiomis, matau, kas jose įrašyta.

Nenukabink nosies. Nepraskysk. Aukštyn galvą.

— Vadinasi, tavimi nenusikratysiu, — man kažkaip pavyksta nutaisyti juokaujamą intonaciją. — Puiku.

— Deja, manau, kad taip.

— To ir tereikia kiekvienai merginai, — perverčiu akimis. — Amžinai netoliese besimalančio valdingo vaiduoklio.

— Valdingo angelo sargo, — griežtai mane pataiso Sadi.

— Panele Lington? — pro duris kyšteli galvą pagyvenęs vyriškis. — Kai tik būsite pasirengusi...

— Dėkoju! Po minutėlės ateisiu!

Kai durys užsidaro, aš visai be reikalo kelis kartus pasitaisau švarkelį. Timpteliu diržą tikrindama, ar sagtis tikrai savo vietoje, taip laimėdama dar trisdešimt sekundžių.

— Tai aš tik nunešiu vėrinį ir po poros minučių vėl pasimatysime, gerai? — visai paprastai pasakau.

— Aš čia būsiu, — Sadi paplekšnoja per suolą, ant kurio sėdi.

— Eisime pasižiūrėti filmo. Na, ką nors sumąstysim.

— Gerai, — linkteli ji.

Žengiu žingsnį, bet paskui sustoju. Suprantu, kad mes tik žaidžiame. Bet negaliu visko taip palikti. Sunkiai alsuodama apsigręžiu pasiryžusi nepraskysti ir jos nenuvilti.

— Bet... dėl visa ko. Na, jeigu kartais mes... — negaliu prisiversti pasakyti. Negaliu net pagalvoti. — Sadi, buvo...

Nėra ko kalbėti. Nepadėtų jokie žodžiai. Niekaip nepavyktų žodžiais nusakyti, ką reiškė pažinti Sadi.

— Suprantu, — sušnabžda ji, o jos akys — tarsi dvi tamsios žibančios žvaigždės. — Ir man taip pat. Eik.

Priėjusi prie laidotuvių biuro durų, atsigręžiu paskutinį kartą. Ji sėdi tiesi kaip styga — tobulos laikysenos, ilgu, kaip visada baltu kaklu, grakščią figūrą apkritusios suknelės klostės. Ji žiūri tiesiai prieš save, gražiai sudėjusi kojas, ant kelių sunėrusi rankas. Visai rami. Tarsi kažko lauktų.

Negaliu įsivaizduoti, kas jos mintyse.

Man bestovint ji pamato, kad į ją žiūriu, pakelia smakrą ir staiga valiūkiškai, žavingai nusišypso.

— Opaa, pirmyn! — šūkteli ji.

— Opaa, — šūkteliu ir aš. Pasiunčiu jai oro bučinį. Tada apsigręžiu ir ryžtingu žingsniu nueinu. Metas viską atlikti iki galo.

Laidotuvių biuro direktorius man užplikė puodelį arbatos ir kažkur surado du trapios tešlos sausainius, kuriuos padėjo ant rožėmis išmargintos lėkštelės. Šis žmogus nusklembtu smakru į kiekvieną repliką atsiliepia liūdnu, žemu balsu nutęsdamas „ahaa“, o tik paskui pateikia tikrą atsakymą. Ir tai išties erzina.

Jis veda mane šviesiai dažytu koridoriumi, paskui sustoja prie medinių durų su užrašu „Violetinis kambarys“ ir reikšmingai patylėjęs prataria:

— Leisiu jums porą minučių pabūti vienai, — įgudusiu judesiu jis praveria duris, paskui priduria: — Ar tiesa, kad kadaise ji buvo toji mergina iš garsiojo paveikslo? Toji, apie kurią rašė laikraščiai?

— Taip, — linkteliu.

— Ahaa, — jis nuleidžia galvą. — Kaip keista. Sunkiai patikėtum. Tokia labai labai sena ponia. Kiek atsimenu, šimto penkerių? Labai garbingas amžius.

Nors ir suprantu, kad jis stengiasi būti malonus, jo žodžiai man drasko širdį.

— Man ji tokia neatrodo, — trumpai ir atžariai atkertu. — Ji man neatrodo sena.

— Ahaa, — linkčioja jis. — Tikrai.

— Žodžiu... norėčiau kai ką įdėti į... karstą. Ar gerai? Ar ten bus saugu?

— Ahaa. Tikrai saugu, patikėkite.

— Noriu privatumo, — nuožmiai priduriu. — Nenorėčiau, kad su manimi dar kas nors būtų. Jeigu kas mėgintų įeiti, prašyčiau pirmiausia pranešti man, gerai?

— Ahaa, — reikšmingu žvilgsniu jis nužvelgia savo batus. — Žinoma.

— Gerai. Dėkoju. Aš... jau einu.

Įeinu, uždarau duris ir kelias akimirkas pastoviu. Dabar, kai jau tikrai atėjau, kai tikrai ruošiuosi viską padaryti, man truputį linksta kojos. Krenkšteliu kelis kartus, mėginu suimti save į rankas liepdama sau laikytis. Po kokios minutės prisiverčiu žengti žingsnį didelio medinio karsto link. Paskui — dar žingsnį.

Tai Sadi. Tikroji Sadi. Mano šimto penkerių metų antros eilės teta. Kuri gyveno, numirė, o aš niekada jos taip ir nepažinau. Sunkiai alsuodama prieinu dar arčiau. Ištiesusi ranką pamatau tik žilų plaukų debesėlį ir išdžiūvusios senos odos lopinėlį.

— Na, štai, Sadi, — sumurmu. Švelniai, atsargiai apsuku jai apie kaklą vėrinį. Padariau.

Pagaliau. Viską padariau.

Ji atrodo tokia mažutė ir sudžiūvusi. Tokia pažeidžiama. Aš visada norėjau paliesti Sadi, pamanau. Kiek kartų mėgindavau suimti ją už rankos arba apkabinti... o dabar ji štai čia. Tikras kūnas. Atsargiai paglostau jos plaukus, pataisau suknelę, labiau už viską trokšdama, kad ji jaustų mano prisilietimą. Šis trapus, senas, mažytis nykstantis kūnas buvo Sadi namai šimtą penkerius metus. Štai kur tikroji ji.

Stovėdama prie karsto stengiuosi kvėpuoti ramiai; stengiuosi mąstyti ramias, tokiam atvejui derančias mintis. Gal net reikėtų garsiai ištarti porą žodžių. Noriu elgtis taip, kaip reikia. Bet tuo pačiu savyje pajuntu sulig kiekviena minute vis stiprėjantį norą: iš tikrųjų mano širdis ne šiame kambaryje.

Turiu eiti. Dabar pat.

Drebančiomis kojomis einu prie durų, palenkiu rankeną ir išlekiu; savaime suprantama, koridoriuje lūkuriavęs laidotuvių biuro direktorius labai nustemba.

— Ar viskas gerai? — klausia jis.

— Puikiai, — lepteliu nueidama. — Viskas gerai. Labai jums ačiū. Aš su jumis susisieksiu. Bet dabar turiu eiti. Atsiprašau, bet reikalas pakankamai svarbus...

Man taip gniaužia krūtinę, kad vos begaliu kvėpuoti. Galva plyšta nuo minčių, kurių visai nenoriu. Man reikia iš čia ištrūkti. Kažkaip perbėgu šviesiai dažytą koridorių, fojė. Prilekiu duris ir puolu į gatvę. Sustoju lyg apmirusi tebelaikydama duris, tankiai alsuodama, žvelgdama per kelią.

Suoliukas tuščias.

Iškart viską suprantu.

Aišku, kad suprantu.

Bet kojos vis tiek bėgte mane neša skersai kelio. Desperatiškai žvalgausi po šaligatvį. Šaukiu: „Sadi? SADI?“, kol galiausiai užkimštu. Nusibraukiu nuo akių ašaras, mosteliu ranka išgirdusi geraširdžių nepažįstamųjų klausimus ir vėl dairausi po gatvę, vis dar nepasiduodu, kol pagaliau atsisėdu ant suolelio ir abiem rankomis į jį įsitveriu. Dėl visa ko. Ir laukiu.

Kai galiausiai ima temti, o mane pradeda purtyti drebulys... suprantu. Giliai giliai, pačioje širdyje.

Ji negrįš. Ji iškeliavo.

Dvidešimt septintas skyrius

— Ponios ir ponai, — mano balsas sugriaudi taip garsiai, kad nutylu ir atsikrenkščiu. Dar niekada nesu kalbėjusi į tokius stiprius mikrofonus, ir nors anksčiau juos išmėginau kartodama „Alio, Vembli, vienas-du, vienas-du“, dabar vis tiek išsigandau. — Ponios ir ponai, — pamėginu dar kartą. — Labai ačiū už tai, kad šiandieną esate čia, kad susirinkote paminėti šią liūdną progą... — nužvelgiu daugybę į mane žiūrinčių ir mano kalbos laukiančių veidų. Tų veidų eilių eilės. Nusėsti visi Sent Botolfo bažnyčios suolai. — ...ir pagerbti šią ypatingą moterį, kuri sujaudino mus visus.

Atsigręžusi pažvelgiu į didžiulę Sadi paveikslo reprodukciją, užgožiančią kitus paveikslus. Aplink paveikslą ir jo papėdėje — gražiausios gėlių puokštės, kokių dar niekada nesu mačiusi — lelijos, orchidėjos, nusvirusios gebenės ir net Sadi vėrinio su laumžirgiu imitacija, ant samanų išdėliota iš šviesiausių gelsvų rožių.

Šitaip sumanė Hawkes and Cox, žinomiausi ir geriausi Londono gėlininkai. Išgirdę apie atsisveikinimo ceremoniją jie pasisiūlė viską padaryti veltui, nes jie — dideli Sadi gerbėjai, norintys išreikšti jai pagarbą. (Galima pasakyti ir ciniškiau — jie žinojo, kad šauniai pareklamuos savo darbą.)

Atvirai kalbant, iš pradžių neketinau organizuoti tokio grandiozinio renginio. Tiesiog norėjau suorganizuoti Sadi atsisveikinimo ceremoniją. Bet tada apie tai išgirdo Malkolmas iš Londono portretų galerijos. Jie pasiūlė pranešti apie ceremoniją savo tinklapyje, kad kiekvienas meno mylėtojas galėtų ateiti ir pareikšti pagarbą garsiajam stabui. Visų nuostabai, norinčiųjų dalyvauti ceremonijoje atsirado nesuskaičiuojama daugybė. Galiausiai prireikė traukti burtus, kas galės ateiti. Apie tai net buvo parašyta London Tonight naujienose. Ir dabar visi susigrūdę bažnyčioje. Eilių eilės žmonių. Žmonių, norinčių pagerbti Sadi. Kai atvažiavusi pamačiau tokias minias, kone pritrūkau kvapo.

— Taip pat norėčiau pasakyti, kad jūsų drabužiai labai gražūs. Bravo, — plačiai nusišypsau žvelgdama į vintažinius paltus, karoliukais siuvinėtas kaklaskares, kur ne kur matomus getrus. — Manau, Sadi būtų apsidžiaugusi.

Šiandienos aprangos kodas — trečias dešimtmetis, ir visi vienaip ar kitaip pamėgino tai įgyvendinti. Ir man nerūpi, kad per mišias už mirusįjį paprastai nesilaikoma jokių aprangos kodų, kaip man nuolat kartojo vikaras. Sadi būtų patikę, o dabar tik tai ir svarbu.

Ypač pasistengė Fersaido slaugos namų sesutės — tiek apsirengdamos pačios, tiek išruošdamos į bažnyčią atvykusius senukus. Moterys apsivilkusios gražiausiais drabužiais, su šukuosenomis, pasipuošusios vėriniais — visos visos. Sugaunu Džinės žvilgsnį; ji plačiai nusišypso ir drąsindama mane pamoja vėduokle.

Džine ir dar pora slaugių iš slaugos namų prieš kelias savaites kartu su manimi dalyvavo privačiose laidotuvėse ir kremacijos ceremonijoje. Norėjau, kad ceremonijoje dalyvautų tik tie žmonės, kurie pažinojo Sadi. Tikrai pažinojo. Viskas praėjo labai ramiai ir jautriai, o paskui visas viešnias nusivedžiau papietauti; mes verkėme, gėrėme vyną, aš pasakojau Sadi istorijas ir juokiausi, o paskui įdaviau joms dosnią auką slaugos namams, ir jos visos pravirko.

Mama ir tėtis nebuvo pakviesti. Bet, manau, jie mane suprato.

Žvelgiu į juos, sėdinčius priekinėje eilėje. Mama apsivilkusi klaikia alyvine suknele pažemintu liemeniu, su plaukų raiščiu, kuris labiau tiktų aštuntam — „Abba“ laikų — o ne trečiam dešimtmečiui. O tėtis absoliučiai niekuo neprimena trečio dešimtmečio. Jis vilki įprastą šiuolaikišką kostiumą, viršutinėje kišenėlėje įkišta šilkinė taškuota nosinaitė. Bet aš jam atleisiu, nes jis žvelgia į mane su tokia šiluma ir meile, jis taip manimi didžiuojasi...

— Tie, kurie Sadi pažįsta tik kaip merginą iš portreto, gali pagalvoti — o koks tasai paveiksle nutapytas žmogus? Na, ji buvo nuostabi moteris. Ji buvo šmaikšti, linksma, drąsi, smarki... ir į gyvenimą žvelgė kaip į didžiausią nuotykį. Kaip jau visi žinote, ji buvo vieno iš garsiausių to amžiaus dailininkų mūza. Jinai jį užbūrė. Jis niekada nesiliovė jos mylėjęs; ji — taip pat. Juos tragiškai išskyrė atitinkamai susiklosčiusios aplinkybės. Bet jeigu tik jis būtų gyvenęs ilgiau... kas žino?

Nutylu norėdama įkvėpti ir pažvelgiu į mamą ir tėtį, kurie stebi mane sėdėdami lyg sustingę. Vakar vakare aš jiems išrėžiau visą parengtą kalbą, ir tėtis vis kartojo negalėdamas patikėti: „Iš kur visa tai žinai? Turėjau kažką supaistyti apie „archyvus“ ir „senus laiškus“, kad tik jis nutiltų.

— Ji nesileisdavo į kompromisus, nevengdavo kivirčų. Jai reikėdavo, kad... viskas būtų įgyvendinta. Jos pačios ir kitų žmonių labui, — dirsteliu į Edą, sėdintį šalia mamos; jis man pamerkia akį. Ir jam ši kalba labai gerai žinoma.

— Ji išgyveno iki šimto penkerių — ir tai didelis pasiekimas, — nužvelgiu auditoriją norėdama įsitikinti, ar visi manęs klauso. — Bet ji būtų labai nepatenkinta, jei tik tiek ir tebūtų galima apie ją pasakyti, jeigu žmonės apie ją galvotų tik kaip apie „šimto penkerių metų senutę“. Nes širdyje ji visą gyvenimą buvo dvidešimt trejų. Mergina, visą gyvenimą spirgėte spirgėjusi. Mergina, kuriai patiko čarlstonas, kokteiliai, kuri mėgdavo naktiniuose klubuose ir fontanuose kraipyti užpakaliuką, vairuoti viršijant leistiną greitį, kuri mėgaudavosi lūpų dažais, pigiomis cigaretėmis... ir bambatryniu.

Tikiuosi, kad niekas iš susirinkusiųjų nežino, ką reiškia „bambatrynis“. Aišku, jie mandagiai nusišypso, tarsi būčiau pasakiusi, kad jai patikdavo komponuoti puokštes.

— Ji negalėjo pakęsti mezgimo, — priduriu pabrėždama kiekvieną žodį. — Ir šitai reikėtų užfiksuoti. Tačiau jai patiko madų žurnalai — bažnyčioje pasigirsta juokas; ir gerai. Norėjau, kad žmonės juoktųsi. — Žinoma, mums, šeimos nariams, — tęsiu toliau, — ji nebuvo vien tik bevardė mergina iš paveikslo. Ji buvo mano antros eilės teta. Ji — mūsų palikimo dalis, — kiek padvejoju priėjusi tą kalbos vietą, kuri, mano manymu, turėtų nuskambėti ypač svariai. — Labai paprasta nuvertinti šeimą. Labai lengva tikėtis, kad šeimos nariai bet kada atsidurs šalia. Bet mūsų šeima — mūsų istorija. Šeima yra dalis to, kas mes esame. Ir be Sadi nė vienas iš mūsų negyventų taip, kaip gyvena šiandien.

Tai pasakiusi nesusilaikau vogčia nemetusi į dėdę Bilą žvilgsnio. Jis sėdi tiesiai prieš mane, šalia tėčio, apsivilkęs pagal užsakymą siūtu kostiumu su kilpele gėlei atlape; jo veidas gerokai liesesnis nei tada, kai jį mačiau Pietų Prancūzijos paplūdimyje. Tiesą sakant, šis mėnuo jam buvo ne pats geriausias. Pastaruoju metu jis nuolat linksniuojamas naujienų puslapiuose ir verslo puslapiuose, bet jam tai ne į gera.

Iš pradžių norėjau uždrausti jam ateiti. Jo reklamos agentas trūks plyš norėjo, kad jis dalyvautų ceremonijoje ir taip pamėgintų nors šiek tiek kompensuoti prarastą gerą vardą, tačiau aš negalėjau pakęsti minties apie tai, kad teks žiūrėti, kaip jis atplaukia pasipūtęs, kaip pasiglemžia visą dėmesį ir toliau krečia įprastas dėdės Bilo išdaigas. Bet paskui persigalvojau. Pradėjau manyti kitaip: kodėl jam neatėjus ir nepagerbus Sadi? Kodėl jam neatėjus ir nepasiklausius, kokia šauni buvo jo teta?

Taigi jam buvo leista ateiti. Mano valia.

— Turėtume ją gerbti. Turėtume būti jai dėkingi.

Ir vėl nesusilaikau reikšmingai nepažvelgusi į dėdę Bilą — beje, nesu vienintelė. Visi nuolat į jį dirsčioja, kiti net niuksi kaimynams į pašonę ir šnabždasi.

— Štai todėl Sadi atminimui įsteigiau Sadi Lankaster fondą. Mūsų patikėtiniai sukauptas lėšas dalins tiems, kurių veiklai būtų pritarusi Sadi. Ypač remsime įvairias su šokiais susijusias organizacijas, labdaros fondus pagyvenusiems žmonėms, Fersaido slaugos namus ir Londono portretų galeriją, atsidėkodami už tai, kad ištisus dvidešimt septynerius metus galerija taip saugiai laikė brangųjį paveikslą.

Nusišypsau Malkolmui Gledhilui, kuris man irgi plačiai nusišypso. Jis taip apsidžiaugė, kai pasakiau. Jis visas išraudo ir pradėjo manęs klausinėti, ar norėčiau tapti galerijos Drauge, o gal norėčiau būti jų taryboje ar dar kur nors, nes akivaizdu, kad esu meno mylėtoja. (Nenorėjau pasakyti, jog iš tikrųjų esu Sadi mylėtoja, o visi kiti paveikslai man — buvę nebuvę.)

— Taip pat norėčiau pranešti, kad mano dėdė Bilas Lingtonas taip pat norėtų pagerbti Sadi, todėl dabar perskaitysiu kelis žodžius jo vardu.

Nieku gyvu neleidau dėdei Bilui lipti ant šios pakylos arba parašyti savo kalbos. Jis net nežino, ką ketinu sakyti. Išlankstau kitą popieriaus lapą ir leidžiu auditorijai luktelėti ir aprimti, o tada pradedu.

— “Savo verslą pradėjau tik tetos Sadi paveikslo dėka. Be jos grožio ir pagalbos nebūčiau pelnęs tokios privilegijuotos padėties, kokia galiu džiaugtis šiandieną. Jai gyvai esant nepakankamai ją vertinau ir dėl to tikrai labai gailiuosi, — nutylu siekdama didesnio efekto. Visoje bažnyčioje mirtinai tylu, visi nekantriai laukia tęsinio. Matau, kaip žurnalistai net suplukę skrebena rašikliais. — „Taigi šiandieną man labai malonu pranešti, kad Sadi Lankaster fondui paaukosiu dešimt milijonų svarų. Tai tik nedidelė kompensacija labai ypatingam asmeniui.“

Pasigirsta apstulbusios minios murmesys. Dėdės Bilo veidas jau net ne baltas, o gelsvas; šypsena labiau panaši į grimasą. Pažvelgiu į Edą, kuris man vėl pamerkia ir iškelia abu nykščius. Būtent Edas pasakė: „Šauk dešimt milijonų“. Buvau sumaniusi prašyti penkių manydama, kad ir tokia suma per daug įžūli. Bet šauniausia yra tai, kad dabar jį išgirdo šeši šimtai žmonių ir ištisa suolų eilė žurnalistų, todėl jis nebegali trauktis.

— Norėčiau nuoširdžiai visiems padėkoti už tai, kad atėjote, — nužvelgiu bažnyčią. — Kai paveikslas buvo atrastas, Sadi jau gyveno slaugos namuose. Ji niekada taip ir nesužinojo, kaip buvo visų vertinama ir mylima. Ji būtų priblokšta jus visus pamačiusi. Ji būtų supratusi... — staiga pajuntu, kaip ima kauptis ašaros.

Ne. Negaliu pasiduoti dabar, kai taip puikiai viskas sekėsi. Man kažkaip pavyksta nusišypsoti ir giliau įkvėpti.

— Ji būtų supratusi, kokį pėdsaką paliko šiame pasaulyje. Ji tokiai daugybei žmonių suteikė malonumo, ir jos palikimas liks kartų kartoms. Nepaprastai didžiuojuosi būdama jos antros eilės dukterėčia, — atsigręžusi tylėdama greitai permetu žvilgsniu paveikslą ir vėl atsisuku. — O dabar man telieka pasakyti... už Sadi. Jeigu visi pakeltumėte taures...

Visi sujuda, sukrunta, pasigirsta skimbčiojimas — žmonės iškelia taures su kokteiliu. Kiekvienam atėjusiam svečiui buvo paduota po kokteilio taurę — džino su šampanu arba kokteilio iš konjako, apelsinų likerio ir citrinų sulčių, specialiai maišyto dviejų barmenų iš Hiltono. (Ir man visai nerūpi, kad paprastai žmonės negeria kokteilių per atsisveikinimo su mirusiaisiais apeigas.)

— Opapa, — aukštai iškeliu taurę, ir visi klusniai man pritaria — Opapaa.

Kol visi gurkšnoja, bažnyčioje tylu. Paskui po truputį vėl pasigirsta šnabždesiai ir kikenimai. Matau, kaip mama gurkšnoja kokteilį su konjaku, budriai dairydamasi, kaip paniuręs dėdė Bilas vienu mauku baigia išgerti džiną su šampanu, o raudonskruostis Malkolmas Gledhilas moja padavėjui prašydamas įpilti dar vieną taurę.

Sugriaudi vargonai, pasigirsta pirmi „Jeruzalės“ taktai, ir aš leidžiuosi nuo pakylos norėdama prisijungti prie Edo, stovinčio šalia mano tėvų. Jis apsivilkęs nuostabų vintažinį trečio dešimtmečio švarką, už kurį „Sothebys“ aukcione paklojo apvalią sumelę; taip apsirengęs jis atrodo kaip nespalvoto kino žvaigždė. Kai sušukau iš siaubo išgirdusi kainą, jis tik gūžtelėjo pečiais ir pasakė žinąs, kiek daug man reiškia trečio dešimtmečio daiktai.

— Puikiai padirbėta, — sušnabžda jis spausdamas man ranką. — Ji tavimi didžiuotųsi.

Kai visi pradeda dainuoti, suprantu, kad negaliu jiems pritarti. Man per daug gniaužia gerklę, neišspausiu žodžių. Todėl tik dairausi po gėlėmis užverstą bažnyčią, į gražius drabužius, į visus čia susirinkusius žmones, entuziastingai dainuojančius Sadi. Tokia daugybė įvairiausių žmonių, tiek daug skirtingų gyvenimų. Jauni, seni, šeimos nariai, draugai iš slaugos namų... žmonės, kuriuos ji vienaip ar kitaip paveikė ar sujaudino. Visi jie čia. Visi — dėl jos. Štai ko ji nusipelnė.

Štai ko ji nusipelnė. Nuo pat pradžių.

Kai apeigos galiausiai baigiasi, vargonininkas pradeda groti čarlstoną (man nerūpi, kad atsisveikinimo su mirusiaisiais ceremonijos metu čarlstono paprastai negroja), ir visi susirinkusieji ima skirstytis, tebelaikydami kokteilių taures. Mielasis Malkolmas Gledhilas rengia priėmimą Londono portretų galerijoje, ir dabar paslaugios merginos, prisisegusios specialius ženklelius, aiškina žmonėms, kaip ten nukakti.

Bet aš neskubu. Vis dar negaliu prisijungti prie šnekančių, plepančių ir šurmuliuojančių susirinkusiųjų. Dar negaliu. Sėdžiu suole pirmoje eilėje, geriu gėlių aromatą ir laukiu, kol pasidarys ramiau ir tyliau.

Įvykdžiau teisingumą. Bent jau tariuosi įvykdžiusi. Viliuosi, kad įvykdžiau.

— Mieloji, — mano mintis pertraukia mamos balsas, matau, kaip ji eina manęs link, o plaukus juosiantis raištis visai išdrikęs. Jos skruostai įraudę, sėsdama šalia manęs ji tiesiog švyti iš pasitenkinimo. — Buvo nuostabu. Nuostabu.

— Dėkoju, — nusišypsau mamai.

— Aš taip didžiuojuosi tavimi ir tuo, kaip smogei dėdei Bilui. Žinai, toji labdara atneš labai daug gera. O jau kokteiliai!.. — priduria ji ištuštinusi taurę. — Kokia puiki mintis!

Spoksau į mamą suintriguota. Kiek žinau, šiandieną ji dėl nieko nesijaudino. Ji nesinervino, kad žmonės gali vėluoti, kad gali pasigerti, sudaužyti kokteilių taures ar dar ką nors padaryti.

— Mama... tu kitokia, — nesusilaikau nepasakiusi. — Atrodai ramesnė. Kas nutiko?

Staiga pamanau, kad tikriausiai ji buvo pas gydytoją. Gal ji geria valiumą arba prozaką, o gal dar ką nors? Gal ji pavartojo kokių nors kvaišalų?

Tyla; mama pasitaiso alyvines rankoves.

— Buvo labai keista, — pagaliau prataria ji. — Ir ne kiekvienam galiu pasakoti, Lara. Bet prieš kelias savaites nutiko keistas dalykas.

— Koks?

— Sakyčiau, tarsi išgirdau... — ji padvejoja, o paskui sušnabžda: — Mintyse išgirdau balsą.

— Balsą? — sustingstu. — Kokį balsą?

— Nesu religinga moteris. Juk žinai, — mama apsidairo po bažnyčią ir pasilenkia arčiau manęs. — Bet tasai balsas mane persekiojo visą dieną! Štai čia, — ji pabarbena sau per galvą. — Ir niekaip nepaliko manęs ramybėje. Maniau, kad kraustausi iš proto!

— Ką... ką tas balsas sakė?

— Jis sakė: „Viskas bus gerai, liaukis nerimavusi!“ Tik tiek ir sakė, vis kartojo ir kartojo ištisas valandas. Galiausiai jis pradėjo mane erzinti. Tai ir pasakiau garsiai: „Puiku, pone Vidini Balse, viską supratau!“ Ir tada balsas nutilo; kažkoks stebuklas.

— Oho, — tepasakau užimta gerkle. — Tikrai... stebėtina.

— Ir nuo tada pajutau, kad taip labai nebesijaudinu, — mama dirsteli į laikrodį. — Geriau jau eisiu, tėtis automobilyje. Ar nori, kad pavėžėtume?

— Dar ne dabar. Pasimatysime tenai.

Mama supratingai linkteli ir nueina. Užgrojus naujai trečio dešimtmečio čarsltono melodijai, atsilošiu ir pažvelgiu į gražias, lipdiniais puoštas lubas; man vis dar sunku atsitokėti po mamos pasipasakojimo. Matau aplink mamą sklandančią Sadi, nuolat ją kamuojančią ir neketinančią pasiduoti.

Mąstau apie tai, kokia Sadi buvo, ką padarė, ko pasiekė. Net dabar jaučiuosi pažinusi tik pusę visko.

Kai pagaliau baigiasi čarlstono melodijų pynė, ateina chalatu vilkinti moteris ir ima gesinti žvakes. Pasilenkiu, pasiimu rankinę ir atsistoju. Bažnyčia jau tuščia. Visi pakeliui į galeriją.

Išėjus iš bažnyčios į akmenimis grįstą šventorių, į akis plyksteli saulės spindulys, ir aš prisimerkiu. Gatvėje vis dar būriuojasi besijuokiantys ir besišnekantys žmonės, bet šalia manęs nieko nėra. Pajuntu, kaip mano žvilgsnis pakyla ir ima klajoti padebesiais. Dažnai taip nutinka. Vis dar dažnai.

— Sadi? — tyliai pratariu iš įpratimo. — Sadi? — bet, savaime suprantama, atsakymo neišgirstu. Niekada neišgirstu.

— Puikiai padirbėta! — staiga tarsi iš niekur išdygsta Edas ir pakšteli man į lūpas priversdamas pašokti. Kur jis buvo? Slėpėsi už pilioriaus? — Nuostabu. Viskas nuostabu. Geriau nė negalėjo būti. Taip tavimi didžiavausi.

— Oo. Dėkoju, — nuraustu iš pasitenkinimo. — Gerai buvo, tiesa? Atėjo tiek daug žmonių!

— Nuostabu. Ir viskas — tavo dėka, — jis švelniai paliečia man skruostą ir jau tyliau klausia: — Ar pasirengusi važiuoti į galeriją? Pasakiau tavo mamai ir tėčiui, kad važiuotų.

— Taip, — nusišypsau. — Ačiū, kad palaukei. Man reikėjo dar minutę ten pabūti.

— Žinoma.

Mums pasukus link kaltinės geležies vartų, vedančių į gatvę, jis įsikimba man į parankę, ir aš suspaudžiu jam ranką. Vakar, nei iš šio, nei iš to, mums einant į ceremonijos repeticiją, Edas tarsi šiaip sau man pasakė, kad ketina pratęsti komandiruotę dar šešiems mėnesiams, nes reikėtų išnaudoti automobilio draudimo laiką. Paskui jis ilgai į mane žiūrėjo ir paklausė, ką manau apie tokį jo sprendimą dar šiek tiek pabūti.

Dėjausi ilgai galvojanti; mėgindama nuslėpti euforiją atsakiau — taip, jis galėtų išnaudoti automobilio draudimo laiką, kodėl gi ne? O jis lyg ir šyptelėjo. Ir visą laiką buvo tvirtai mane apkabinęs viena ranka.

— Na... su kuo ką tik dabar kalbėjai? — nerūpestingai klausia Edas. — Kai išėjai iš bažnyčios.

— Ką? — klausiu kiek sutrikusi. — Su niekuo. Eee, ar tavo automobilis netoli?

— Nes man pasigirdo... — jis neatlyžta, — kad sakei „Sadi“.

Tyliu, nes mėginu kaip nors nutaisyti šiai akimirkai tinkamą paslaptingą veido išraišką.

— Manei, kad sakau „Sadi“? — trumpai nusijuokiu norėdama parodyti, kokia keista jam šovusi mintis. — Kodėl turėčiau taip sakyti?

— Aš tik taip pamaniau, — sako Edas tokiu pačiu lengvu tonu, tarsi paprastai šnekučiuotųsi. — Ir pats pagalvojau: „Kodėl ji turėtų taip sakyti?“

Jis taip lengvai to nepaleis. Gerai žinau.

— Gal čia tik britiškas akcentas, — atsakau staiga pagauta įkvėpimo. — Gal girdėjai mane sakančią „Saidkaras“8. „Norėčiau išgerti dar vieną „Saidkarą“.

— “Saidkaras“, — Edas liaujasi žingsniavęs ir įbeda į mane įdėmų ironišką žvilgsnį. Prisivertusi kažkaip įstengiu atlaikyti jo žvilgsnį išpūtusi nekaltas akis. Primenu sau, kad jis nemoka skaityti mano minčių. Jis nemoki skaityti mano minčių.

— Vis dėlto kažkas yra, — galiausiai prataria Edas purtydamas galvą. — Nežinau kas, bet kažkas yra.

Pajuntu, kaip sugniaužia širdį. Edas viską apie mane žino — smulkmenas ir ne smulkmenas. Turi žinoti ir šitai. Kaip ten būtų, jis — visų šių įvykių dalis.

— Taip, — pagaliau linkteliu. — Šis tas yra. Ir aš tau viską papasakosiu. Vieną gražią dieną.

Edas nusišypso. Jis perbėga akimis mano vintažinę suknelę, besisupančius juodus karolius, karštomis žnyplėmis sugarbanotus plaukus ir virš kaktos pūpsančias plunksnas; jo veidas sušvelnėja.

— Eime, trečio dešimtmečio panele, — jis tvirtai paima mane už rankos, kaip jau esu įpratusi. — Šauniai pasidarbavai tetos labui. Gaila, kad ji nematė.

— Taip, — sutinku. — Gaila.

Bet mums žingsniuojant toliau leidžiu sau dar kartelį dirstelėti į tuščią dangų.

Tikiuosi, kad matė.

Kinsella, Sophie

Ki-116 Trečio dešimtmečio panelė: [romanas] / Sophie Kinsella; iš anglų kalbos vertė Indrė Žakevičienė]. — Kaunas: Jotema, [2011]. — 415, [1] P-

ISBN 978-9955-13-291-2

Laros vaizduotė visada buvo itin laki.

Dabar ji svarsto, ar tik nesikrausto iš proto. Pas normalias dvidešimties su trupučiu merginas vaiduokliai nesilanko! Larai pakanka ir savų bėdų. Neseniai įkurta jos kompanija byra, geriausia draugė ir verslo partnerė pabėgo, ją ką tik paliko didžioji gyvenimo meilė... Bet nelauktai merginą įtraukia fatališki nuotykiai, ir jos gyvenimas pasikeičia iš esmės.

UDK 821.111-31

Sophie Kinsella

TREČIO DEŠIMTMEČIO PANELĖ

Iš anglų kalbos vertė Indrė Žakevičienė

Redaktorius Jonas Vabuolas

Viršelio dailininkė Vilūne Grigaitė

Maketavo Teresė Vasiliauskienė

SL 250. 26 sp. 1. Užsak. Nr. 1338 UAB „Jotema“, Algirdo g. 54, 50157 Kaunas Tel. 337695, ei. paštas: info@jotema.lt http://www.jotema.lt Spausdino UAB „BALTO print/Logotipas“, Utenos g. 41 A, 08217 Vilnius

ISBN 978-9955-13-291-2

Notes

[

←1

]

Angį. Polzeath — kurortinis miestelis Šiaurės Kornvalyje.

[

←2

]

Gajaus Fokso šventė — tradicinė britų šventė, švenčiama lapkričio 5-ąją. Ši šventė dar kitaip vadinama Laužų diena.

[

←3

]

Keyser Soze — Bryano Singerio filmo „Paprasti įtariamieji" (1995) personažas.

[

←4

]

Pietų Azijos patiekalas iš apkeptų ir ištroškintų daržovių arba paukštienos, gausiai apipiltas padažu.

[

←5

]

Labdaros tikslais Jungtinėje Karalystėje leidžiamas žurnalas.

[

←6

]

Vitaminus ir maisto papildus gaminanti amerikiečių firma.

[

←7

]

Walter Raleigh — poetas ir nuotykių ieškotojas, gyvenęs 1552-1618 m.

[

←8

]

Angį. sidecar — taip vadinamas kokteilis iš konjako, apelsinų likerio ir citrinų sulčių

Content

Kinsella Sophie Trečio dešimtmečio panelė