King Stephen

Tamsoje be žvaigždžių

Stephen King

TAMSOJE

BE ŽVAIGŽDŽIŲ

Apsakymų rinkinys

Iš anglų kalbos vertė

Valdas V. Petrauskas

Valdas V. Petrauskas –

Lietuvos rašytojų sąjungos,

Lietuvos literatūros vertėjų sąjungos,

Kanados literatūros vertėjų asociacijos narys.

ISBN 9786090105917

Copyright © 2010 by Stephen King

All rights reserved, including the right to reproduce

this book or portions thereof in any form whatsoever.

Viršelio nuotraukos:

© Outdoorsman | Dreamstime.com

© Andreiuc88 | Dreamstime.com

© Vertimas į lietuvių kalbą, Valdas V. Petrauskas, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Valdas V. Petrauskas

Redagavo Nijolė A. Petrauskienė, Gražina Stankevičienė

Korektorė Ramutė Prapiestienė

Viršelio dailininkas Agnius Tarabilda

Maketavo Jurga Morkūnienė

Skiriu Tabby

Vis dar

1922

1930 m. balandžio 11 d.

„Magnolijos“ viešbutis

Omaha, Nebraska

TIEMS, KAM PRIKLAUSO

Aš, Vilfredas Lilandas Džeimsas, nuoširdžiai išpažįstu savo kaltę. 1922 metų birželį aš nužudžiau savo žmoną Arletę Kristiną Vinters-Džeims, o jos kūną įmečiau į seną šulinį. Šį nusikaltimą padaryti man padėjo sūnus Henris Frimanas Džeimsas, nors, būdamas keturiolikos metų, jis buvo nepakaltinamas; aš pamažu įtraukiau jį, du mėnesius stengdamasis įbauginti ir palaužti jo savaime suprantamą priešinimąsi. Graužiuosi dėl to dargi labiau nei dėl paties nusikaltimo, o kodėl – išdėsčiau šiame dokumente.

Padariau šį nusikaltimą ir užsitraukiau prakeikimą dėl šimto akrų geros žemės Hemingford Home, Nebraskoje. Juos paveldėjo žmona iš savo tėvo Džono Henrio Vinterso. Aš ketinau tas žemes prisidurti prie mūsų ūkio, kuris 1922 metais buvo aštuoniasdešimties akrų. Arletė, niekada nenorėjusi dirbti ūkyje (nei būti ūkininko žmona), baudėsi už grynuosius parduoti žemę Faringtono bendrovei. Kai ją paklausiau, ar iš tikrųjų pageidautų gyventi pavėjui nuo Faringtono kiaulių skerdyklos, atsakė, kad galėtume parduoti ir jos žemę, ir ūkį – mano tėvo ūkį, kurį jis paveldėjo iš savo tėvo! Kai paklausiau, ką darysime su pinigais, likę be žemės, ji atsakė, kad galėtume persikelti į Omahą ar netgi į Sent Luisą ir atidaryti parduotuvę.

– Aš niekada negyvensiu Omahoje, – pareiškiau. – Tik bepročiai keliasi į miestus.

Likimo ironija, turint omeny, kur dabar gyvenu, tačiau neilgai čia užsibūsiu: tai žinau taip pat gerai, kaip žinau, kokie garsai aidi tarp šių sienų. Ir žinau, kur atsidursiu, kai pasibaigs mano gyvenimas šiame pasaulyje. Įdomu, ar pragare bus baisiau negu Omahos mieste? Gal pragaras – tai Omahos miestas, tik be gražių apylinkių, vien dūmų prirūkusi, siera prasmirdusi tuštuma, knibždėte knibždanti tokių kaip aš dvasių be vietos.

Visą 1922 metų žiemą ir pavasarį mes nuožmiai kivirčijomės dėl to šimto akrų. Henris laikėsi vidurio, bet linko į mano pusę; išvaizda buvo panašus į motiną, o savo meile žemei – į mane. Paklusnus vaikas buvo, neturėjo nė trupučio motinai būdingos puikybės. Be perstojo jai kartojo, kad nėmaž nelinkęs gyventi Omahoje ar kokiame kitame mieste ir važiuosiąs su mumis tik tuo atveju, jeigu sutarsime, bet to neįvyko.

Aš ketinau kreiptis į teismą, nė kiek neabejodamas, kad bet kuris šalies teismas parems mano, kaip šeimos galvos, sprendimą dėl žemės naudojimo ir paskirties. Vis dėlto nežinia kodėl atidėliojau. Ne todėl, kad būčiau bijojęs apkalbų; tai buvo kažkas kita. Žinot, aš ėmiau jos nekęsti. Ėmiau laukti jos mirties, todėl ir atidėliojau.

Man regis, kiekviename žmoguje gyvena kitas žmogus, nepažįstamasis, Piktadarys. Rodos, apie 1922 metų kovą, kai virš Hemingford Homo apygardos kybojo balkšvas dangus, o laukuose slūgsojo purvu virtęs sniegas, Piktadarys ūkininko Vilfredo Džeimso širdyje jau buvo paskelbęs nuosprendį mano žmonai ir nulėmęs jos likimą. Žinoma, tai buvo mirties nuosprendis. Pasak Biblijos, nedėkingas vaikas – tai lyg angies geluonis, tačiau niurzgli ir nedėkinga žmona ir už angies geluonį baisesnė.

Aš ne pabaisa; bandžiau apsaugoti ją nuo Piktadario. Pasakiau jai, kad, jeigu mes nesutariame, tegu sau važiuoja pas motiną į Linkolną už šešiasdešimties mylių į vakarus – visai padorus atstumas, sutuoktiniams nutarus gyventi skyrium iki oficialių skyrybų.

– Ir palikti tau mano tėvo žemę, ar ne? – paklausė ji, krestelėdama galvą. Kaip aš nekenčiau jos už tai, kad prunkštelėdama taip narčiai kresčioja galvą nelyginant nedresuotas ponis. – Nesulauksi, Vilfi.

Atsakiau, kad galiu išpirkti tą žemę, jeigu ji nori. Tai užtruktų – aštuonerius metus, gal dešimtį, – bet sumokėčiau jai iki paskutinio cento.

– Jau verčiau nieko negauti nei skaičiuoti centus, – atkirto ji (vėl prunkštelėdama ir krestelėdama galvą). – Tai žino bet kuri moteris. Faringtono bendrovė man sumokės iš karto, be to, ji siūlo nepalyginamai daugiau nei tu. O į Linkolną aš nevažiuosiu. Tai ne miestas, bet kaimas, tik bažnyčių daugiau nei namų.

Ar suvokiate mano padėtį? Ar suprantate, į kokią nuodėmę ji mane įklampino? Nejaugi aš negaliu tikėtis bent lašelio jūsų užuojautos? Ne? Tuomet paklausykite, ką jums papasakosiu.

Tų metų balandžio pradžioje – pamenu, lygiai prieš aštuonerius metus, – ji atėjo pas mane, spindinti savo žavesiu. Kone ištisą dieną buvo praleidusi Makuko grožio salone, ir jos plaukai dryksojo palei skruostus, susukti riebiais vyturais, primenančiais tualetinio popieriaus ritinėlius kai kuriuose pigiuose viešbučiuose ir viešbutukuose. Ji pareiškė radusi išeitį. Pasak jos, mums reikėtų parduoti Faringtonui šimtą akrų drauge su ūkiu. Ji neabejojo, kad jie nupirks viską, kad tik gautų jos tėvo žemes šalia geležinkelio (ir, ko gero, neklydo).

– Paskiau mes pasidalysime pinigus, išsiskirsime ir kiekvienas pradėsime gyvenimą iš naujo, – tarė įžūlioji ragana. – Žinome abu, kad tu to nori.

Tarsi ji to nenorėtų.

– Aha, – atsiliepiau (lyg rimtai svarstydamas jos pasiūlymą). – O su katruo gi bus sūnus?

– Su manimi, savaime suprantama, – atsakė ji, išplėsdama akis. – Vaikas keturiolikos metų ir turi gyventi su motina.

Jau tą pačią dieną pradėjau ruošti Henrį, aiškindamas naujausią jo motinos planą. Nutaisęs liūdniausią miną, ėmiau niūriausiu balsu pasakoti, koks būtų jo gyvenimas, jeigu jo motinai pavyktų įgyvendinti šį sumanymą: jis netektų ir ūkio, ir tėvo, atsidurtų kur kas didesnėje mokykloje, prarastų visus draugus (su diduma jų draugavo nuo mažens), naujoje mokykloje turėtų grumtis dėl savo vietos su nepažįstamais vaikais, kurie tyčiotųsi iš jo ir pravardžiuotų kaimo stuobriu. Kita vertus, sakiau jam, jeigu mes sugebėtume išsaugoti visą žemę, nėmaž neabejoju, kad iki 1925 metų pajėgtume bankui išsimokėti paskolą ir laimingai gyventume, nusikratę skolų, kvėpuodami tyru oru, užuot spoksoję, kaip kadaise švariu upeliu nuo ryto iki vakaro plaukia kiaulių dūbliai.

– Na, o ko tu norėtum? – paklausiau, nupiešęs kuo įspūdingesnį vaizdą.

– Gyventi su tavimi, tėte, – atsakė jis. Jo skruostais ritosi ašaros. – Kodėl ji tokia... tokia...

– Na, sakyk, – paraginau jį. – Tiesą visada galima išreikšti kokiu nors žodžiu, sūneli, kad ir negražiu.

– Tokia gyvatė!

– Diduma moterų tokios, – tariau. – Jų prigimties nepakeisi. Tik nežinia, ką mums reikėtų daryti.

Tačiau Piktadarys manyje jau prisiminė seną šulinį už karvidės, kur pildavome pamazgas, nes jis buvo nešvarus ir negilus – viso labo šešių metrų gylio ir ne ką platesnis už vandentakį. Tik kažin kaip reikėtų įteigti jam tą mintį. Bet, kaip matote, man pavyko: aš nužudžiau žmoną, bet turiu išsaugoti mylimą sūnų. Kuriam galui turėti šimtą aštuoniasdešimt – arba tūkstantį – akrų žemės, jei negali su niekuo jos pasidalyti nei palikti jos savo įpėdiniui?

Apsimečiau, kad svarstau beprotišką Arletės sumanymą gerą dirbamą žemę paversti kiaulių skerdykla. Paprašiau, kad duotų man laiko apsiprasti su šia mintimi. Ji sutiko. Ir du mėnesius ruošiau Henrį, pratindamas jį prie visiškai priešingos minties. Tai nebuvo sunku: jis buvo panašus į motiną (na, žinot, saldus moters veidelis, viliojantis vyrus į avilį, kur juos sugelia bitės), bet anaiptol ne siaubingu užsispyrimu. Užteko tik nupiešti, koks gyvenimas jo lauktų Omahoje arba Sent Luise. Pakišau mintį, kad netgi tie du knibždantys skruzdėlynai jos nepatenkintų; ko gero, ji sumanysianti, kad jai tinka tik Čikaga.

– Tuomet tau tektų lankyti mokyklą drauge su juodaodžiais, – pasakiau.

Jo jausmai motinai atvėso; po kelių bandymų – nemokšiškų ir nesėkmingų – susigrąžinti jo meilę ji irgi atšalo. Mane (ar veikiau Piktadarį) apėmė džiaugsmas. Birželio pradžioje pareiškiau jai, jog, viską pasvėręs, nutariau, kad geruoju niekada neleisiu jai parduoti tų šimto akrų, kad greičiau visą mūsų šeimą sumurdysiu į skurdą ir vargą, jeigu tektų dėl to bylinėtis.

Ji nėmaž nesusijaudino. Nutarė kreiptis į advokatą (advokatai, kaip žinome, padeda visiems, kas jiems moka). Tai buvau numatęs. Ir nusišypsojau. Nes ji negalėjo užsimokėti už tokią konsultaciją. Tuo metu aš laikiau savo kišenėje visus mūsų turimus grynuosius. Henris net savo taupyklę man atidavė, kai paprašiau, kad ji nesumanytų pavogti net iš to menko šaltinio. Žinoma, ji nuvažiavo į Faringtono bendrovę Delande, nė kiek neabejodama (kaip ir aš), kad ši gerai pasipelnys, apmokėjusi jai teismo išlaidas.

– Jie apmokės, ir ji laimės, – pasiguodžiau Henriui, kai mudu kaip paprastai daržinėje užlipome ant šieno, kur visada slapčia tardavomės. Nebuvau visiškai tuo tikras, bet jau buvau apsisprendęs, nors to sprendimo dar nebūčiau galėjęs pavadinti kėslu.

– Tėte, betgi tai nesąžininga! – sušuko jis. Sėdėdamas ant šieno, jis atrodė dar jaunesnis, veikiau dešimties nei keturiolikos.

– Nėr teisybės pasaulyje, – atsakiau. – Kartais nieko kita nebelieka, kaip pasiimti tai, kas tau priklauso. Jei netgi kam nors tektų nukentėti. – Aš nutilau, įdėmiai žiūrėdamas jam į akis. – Netgi numirti.

Jis išbalo.

– Tėte!

– Viskas būtų po senovei, jeigu ji dingtų, – tariau. – Liautųsi visi ginčai. Galėtume ramiai gyventi. Aš siūliau jai viską, kiek įmanydamas, kad tik atstotų, bet ji nesutiko. Liko dar vienas dalykas, kurį galėčiau padaryti. Kurį mudu galėtume padaryti.

– Bet aš ją myliu!

– Ir aš ją myliu, – atsakiau. Tai buvo tiesa, nors ir kaip sunku jums būtų tuo patikėti. Neapykanta, kurią jai pajutau tais 1922 metais, buvo stipresnė už bet kokį jausmą, kokį vyras jaučia moteriai, išskyrus meilę. Nors ir kaip apmaudu ir pikta tai pripažinti, Arletė buvo aistringa moteris. Mudviejų intymūs santykiai niekada nenutrūko, nors, įsiliepsnojus ginčams dėl tų šimto akrų, mūsų sueitis tamsoje vis labiau panėšėjo į gyvulių poravimąsi.

– Tai neturėtų būti skausminga, – pasakiau. – Ir kai viskas pasibaigs... na...

Nusivedžiau jį už karvidės ir parodžiau šulinį, ir jis apsipylė graudžiomis ašaromis.

– Ne, tėte. Tik ne taip. Kaip tu nori, tik ne taip.

Tačiau, kai tik ji grįžo iš Delando (Harlanas Koteris, mūsų artimiausias kaimynas, didžiąją kelio dalį vežė ją savo fordu, o likusias dvi mylias ji ėjo pėsčia) ir Henris paprašė ją: „Liaukis, ir mes vėl gyvensime kaip darni šeima“, ji įsiuto, skėlė jam antausį ir suriko, kad jis nustotų inzgęs kaip šuo.

– Tėvas užkrėtė tave savo baikštumu. Negana to, ir gobšumu!

Lyg pati būtų nesutepta šios nuodėmės!

– Advokatas man patvirtino, kad galiu daryti su savo žeme, ką tik noriu, ir aš ketinu ją parduoti. Na, o judu galėsite čia smirsti ir mėgautis čirškinama kiauliena, patys virtis valgyti ir klotis lovas. Tu, sūnau, galėsi kiaurą dieną arti, o naktimis be paliovos skaityti savo knygas. Jos ne kažin kiek jam padėjo, gal tau labiau pasiseks. Nežinia!

– Mama, tai nesąžininga!

Ji pažvelgė į sūnų, kaip moteris žiūri į nepažįstamą vyriškį, išdrįsusį paliesti jai ranką. Ir kaip pašoko iš džiaugsmo man širdis, kai pamačiau, kad jis atsakė jai tokiu pat šaltu žvilgsniu.

– Eik velniop, judu abu eikit velniop! Na, o aš važiuoju į Omahą ir atidarysiu drabužių parduotuvę. Taip liepia man sąžinė.

Mes kalbėjomės dulkėtame diendaržyje tarp trobos ir karvidės, ir žodžiai apie sąžinę buvo paskutiniai, kuriuos ji ištarė šiame pasaulyje. Ji nudrožė per kiemą, savo dailiais miestiškais bateliais keldama dulkes, įėjo į vidų ir užtrenkė duris. Henris atsigręžė į mane. Iš burnos kampučio sroveno kraujas, lūpos buvo patinusios. Akys degė pykčiu, tokiu šaltu ir aklu, koks apima tik paauglius. Toks pyktis nebepaiso ribų. Jis linktelėjo. Aš irgi linktelėjau tokiu pat rimtu veidu, tačiau Piktadarys mano širdyje vaipėsi išsišiepęs.

Skeldama antausį, ji paskelbė sau mirties nuosprendį.

Po dviejų dienų, kai Henris atėjo pas mane į kukurūzų lauką, pastebėjau, kad jis vėl neteko ryžto. Nėmaž nenusiminiau ir nenustebau: paauglystė – nerimo metas, bręsdami jaunuoliai blaškosi kaip vėjarodžiai, kuriuos kai kurie Vidurio Vakarų ūkininkai užkelia ant elevatoriaus stogo.

– Negalima, – tarė jis. – Tėte, ji nugrimzdusi į nuodėmės liūną. Pasak Šenonos, tie, kas miršta neapsivalę nuo nuodėmių, eina į pragarą.

Tegu ją skradžiai, tą Metodistų bažnyčią ir Metodistų jaunimo broliją, pagalvojau... tačiau Piktadarys vėl nusišypsojo. Kokias dešimt minučių vidury žaliuojančių kukurūzų lauko šnekėjomės apie teologiją, kol, vilkdami savo šešėlius, virš galvų mums užslinko ankstyvieji vasaros debesys – patys palankiausi debesys, plaukiantys dangumi nelyginant škunos. Paaiškinau jam, kad nusiųsime Arletę į dausas, užuot siuntę ją į pragarą.

– Smurtinės mirties atveju tiek vyrai, tiek moterys palieka šį pasaulį ne Dievo, bet žmogaus skirtą valandą. Jiems... arba joms... gyvybė nutrūksta anksčiau, nei jie... arba jos... spėja išpirkti nuodėmes, todėl visi prasižengimai turi būti atleisti. Turint tai galvoje, kiekvienas žmogžudys – tai Dangaus vartai.

– Na, o mudu, tėte? Ar mes eisime į pragarą?

Mostelėjau ranka į lauką, didžiuodamasis būsimu derliumi.

– Kaip gali taip šnekėti, kai aplink mus – rojus? Tačiau ji nori mus išvaryti iš čia, kaip angelas su liepsnojančiu kalaviju išvarė iš Rojaus Adomą ir Ievą.

Jis sužiuro į mane sutrikęs. Apsiniaukęs. Labai nenorėjau užkrauti tokios naštos sūnui, tačiau tuomet iš dalies buvau įsitikinęs, o ir dabar tebesu, kad dėl to reikia kaltinti ne mane, o ją.

– Pagalvok, – tariau. – Jeigu ji išvyks į Omahą, duobę išsikas pačiame pragaro dugne. Jeigu išsiveš tave, tu tapsi miesčioniuku...

– Niekada! – suriko jis taip garsiai, kad varnos pakilo nuo tvoros ir nelyginant apdegę popieriai ėmė suktis aukštai padangėje.

– Tu jaunas, tapsi miesčioniuku, – tariau. – Pamirši viską... prigusi prie miestiško gyvenimo... ir imsi sau duobę kasti.

Jeigu jis vėl būtų įšnekęs, kad žudikui nelemta sutikti savo aukų dausose, tikriausiai būčiau suglumęs. Tačiau, galimas daiktas, arba jo teologijos žinios buvo ne tokios jau plačios, arba jis nenorėjo gvildenti tų dalykų. O iš tikrųjų, ar yra pragaras, ar mes patys jį susikuriame žemėje? Kai gerai apmąstau savo pastarųjų aštuonerių metų gyvenimą, esu linkęs pripažinti antrąjį teiginį.

– Kaip? – paklausė jis. – Kada?

Aš jam pasakiau.

– O paskiau gyvensim čia, kaip gyvenę?

Aš patvirtinau.

– O jai neskaudės?

– Ne, – atsakiau. – Viskas įvyks labai greitai.

Jis atrodė patenkintas. Ir vis dėlto to nebūtų atsitikę, jeigu pati Arletė nebūtų prisidėjusi.

Numatėme šeštadienio naktį apie birželio vidurį, o birželis, kiek prisimenu, buvo toks pat gražus kaip ir kiekvienais metais. Vasaros vakarais Arletė kartais išgerdavo taurę vyno, nors labai retai. Tam ji turėjo rimtą pagrindą. Buvo iš tų žmonių, kurie niekada negali išgerti dviejų taurių, neišgerdami keturių, paskiau šešių, o paskui ir viso butelio. Ir dar vieno butelio, jeigu tik esama. „Aš turiu labai saugotis, Vilfi. Man per daug tai patinka. Laimė, kad esu stiprios valios.“

Tą vakarą mes sėdėjome verandoje, žiūrėdami, kaip virš laukų gęsta paskutiniai šviesos spinduliai, klausydamiesi mieguisto svirplių cirpimo. Henris buvo savo kambaryje. Per vakarienę jis suvalgė vos kelis kąsnius, ir, kai mudu su Arlete sėdėjome verandoje, įsitaisę savo supamosiose kėdėse su atitinkamomis priegalvėlėmis TĖTĖ ir MAMA, man pasigirdo, lyg kažkas būtų vėmęs. Menu, man dingtelėjo mintis, kad, atėjus metui, jis nesugebės nieko padaryti. Kitą rytą jo motina atsibus pagiriota ir pikta, nė nesuvokdama, kaip arti buvo priėjusi prie tos ribos, kurią peržengusi niekada nebūtų išvydusi, kaip Nebraskoje aušta diena. Be to, buvau paankstinęs mūsų planą. Gal todėl, kad buvau panašus į rusišką matriošką? Galbūt. Galbūt visi vyrai tokie. Manyje gyveno Piktadarys, tačiau Piktadario širdyje gyveno Viltingasis Žmogus. Jis mirė kažkada tarp 1922 ir 1930 metų. Piktadarys, atlikęs savo piktą darbą, dingo. Jei nebūtų buvę jo kėslų ir siekių, gyvenimas būtų buvęs pilkas ir tuščias.

Atnešiau į verandą butelį vyno, bet kai pabandžiau pripildyti jos tuščią taurę, ji pridengė ją ranka.

– Nesistenk manęs nugirdyti, užsimanęs paragauti to, ko geidi. Aš irgi to noriu. Man niežti.

Ji prasižergė ir padėjo ranką sau ant gaktos, rodydama, kur jai niežti. Joje glūdėjo Vulgari Moteris – gal netgi Prostitutė, – ir vynas visada išleisdavo ją į laisvę.

– Šiaip ar taip, išgeriam dar po vieną, – tariau. – Turime kai ką atšvęsti.

Ji budriai pažvelgė į mane. Net nuo vienintelės taurės vyno jai padrėko akys (lyg jos širdis verkė vyno, troško jo, bet gerti negalėjo), ir, vakaro žaros nutviekstos, jos atrodė oranžinės, nelyginant moliūginio žibinto su žvake viduje.

– Nebus nei teismo, nei skyrybų, – tariau. – Jeigu Faringtono bendrovė įstengia sumokėti mums už mano aštuoniasdešimt akrų ir tavo tėvo šimtą, mums nėra ko pyktis.

Pirmą ir vienintelį kartą per mūsų audringą vedybinį gyvenimą ji išties išsižiojo.

– Ką tu sakai? Ar aš gerai išgirdau? Nejuokauk su manim, Vilfi!

– Aš ir nejuokauju, – atsakė Piktadarys. Jis kalbėjo nuoširdžiai. – Mudu su Henriu jau ne kartą tai aptarėme...

– Kas be ko, toks tokį pažino, – tarė ji. Nukėlė ranką nuo taurės, ir aš, naudodamasis proga, ją pripildžiau. – Amžinai daržinėje ant šieno arba ant malkų, arba sukišę galvas kukurūzų lauke. Aš maniau, kad šnekatės apie Šenoną Koteri.

Prunkštelėjimas ir krestelėjimas galva. Tačiau man pasirodė, kad ji apsiniaukė ir susimąstė. Ji pakėlė vyno taurę. Po dviejų gurkšnių galėjo kuo gražiausiai eiti gulti. Po keturių galėsiu sugirdyti jai visą butelį. O kur dar du buteliai, kuriuos laikiau atsargai.

– Ne, – tariau. – Mudu kalbėjomės ne apie Šenoną. – Nors kartą mačiau, kaip, jiems beeinant dvi mylias iki Hemingford Homo mokyklos, Henris laikė ją už rankos. – Mes kalbėjomės apie Omahą. Man regis, jis norėtų ten nuvažiuoti.

Išgėrus vieną taurę ir du gurkšnius antros, mano žodžiai nuskambėjo nelabai įtikinamai. Mano Arletė iš prigimties buvo įtari, visada stengdavosi įžiūrėti kokį nors kėslą. Ir aš, savaime suprantama, tam buvau pasiruošęs.

– Jis norėtų bent jau apsižiūrėti. Omaha juk ne per toliausia nuo Hemingfordo...

– Žinoma. Ne per toliausia. Tūkstantį kartų jums sakiau.

Ji gurkšnojo vyną, bet dabar laikė taurę rankoje, užuot pastačiusi ją ant stalo kaip anksčiau. Oranžinė žara vakaruose mainėsi, virsdama pamėkliška violetine su žaliu atspalviu, it gaisro pašvaistė tvyksčiodama jos taurėje.

– Jeigu reikėtų keltis į Sent Luisą, tai būtų visai kas kita.

– Aš atsisakiau šios minties, – tarė ji. Vadinasi, spėjo ištirti tokią galimybę ir pamatė, kad turės daugiau vargo. Slapčia nuo manęs, savaime suprantama. Viską darė slapčia nuo manęs, tik pasigyrė kalbėjusi su bendrovės advokatu. Būtų nuslėpusi ir tai, jei nebūtų sumaniusi smogti man ta žinia lyg vėzdu.

– Ar jie ketina nusipirkti visą sklypą? Kaip tu manai? – paklausiau. – Visus šimtą aštuoniasdešimt akrų?

– Iš kur aš žinau?

Gurkštelėjimas. Antra taurė jau pusiau išgerta. Jei dabar pasakyčiau, kad gana, ir bandyčiau atimti vyną, ji nieku gyvu neatiduotų.

– Žinai, nėmaž neabejoju, – tariau. – Tie šimtas aštuoniasdešimt akrų – tai kaip visas Sent Luisas. Tu viską iššniukštinėjai.

Ji skersomis pažiūrėjo į mane įdėmiu žvilgsniu... paskiau šaižiai nusikvatojo.

– Gal ir žinau.

– Man regis, būtų geriausia paieškoti namo miestelio pakrašty, – tariau. – Kad būtų bent kur akis paganyti.

– Kad tu galėtum auginti užpakalį, kiaurą dieną drybsodamas supamojoje kėdėje verandoje, o žmonai leistum pramogos dėlei dirbti iš peties? Na, įpilk dar! Jei švenčiame, tai švenčiame!

Aš pripyliau abi taures. Sau vos kliustelėjau, nes buvau tik gurkšnelį nugėręs.

– Manding, galėčiau pasiieškoti mechaniko vietos. Taisyčiau automobilius ir sunkvežimius, bet daugiausia žemės ūkio techniką. Jeigu sugebu pataisyti tą klerkalą „Farmolą“, – mostelėjau ranka su taure daržinės link, kur prietemoje dunksojo traktorius, – man regis, sugebėsiu kuo gražiausiai pataisyti bet ką.

– Vadinasi, Henris tave įkalbėjo.

– Jis mane įtikino, kad geriau išbandyti laimę mieste, užuot gyvenus čia vienatvėje, kur, išskyrus vargą, nėra ko tikėtis.

– Vaikas pasirodė besąs blaivaus proto, ir suaugęs vyras paklausė! Pagaliau! Aleliuja! – Ji ištuštino taurę ir atkišo, kad įpilčiau dar. Paskiau, griebusi man už rankos, prisikišo taip arti, kad pajutau jai iš burnos tvoskiant rūgštų vynuogių tvaiką. – Šiąnakt gausi tai, ko nori, Vilfi. – Violetinėmis dėmėmis išmarginto liežuvio galiuku ji lyžtelėjo viršutinę lūpą. – Tą kiaulystę!

– Nekantriai lauksiu, – atsiliepiau. Jeigu man pasiseks, nakčia lovoje, kurioje drauge miegame penkiolika metų, atsitiks dar didesnė kiaulystė.

– Pašaukime Henrį, – pasiūlė ji, jau sunkiai beapversdama liežuvį. – Aš noriu jį pasveikinti sėkmingų derybų proga. – (Regis, jau esu minėjęs, kad žmonos žodyne nėra veiksmažodžio dėkingumui išreikšti, ar ne? O gal ir ne. Gal dabar to ir neverta minėti.) Jai sužibo akys, dingtelėjus į galvą minčiai: – Įpilkime jam taurę vyno! Juk jis jau beveik suaugęs! – Ji kumštelėjo man alkūne kaip vienas tų senukų, kurie, prie teismo rūmų susėdę ant suoliukų, pasakoja nešvankius anekdotus. – Jeigu jam atsipalaiduos liežuvis, gal sužinosime, ar jis jau pažaidė su savo Šenona Koteri... Ji tikra kekšė, bet plaukai, garbės žodis, gražūs.

– Iš pradžių išgerk dar vieną taurę, – pasiūlė Piktadarys.

Ji išgėrė dar dvi taures, ir butelis ištuštėjo. (Pirmas.) Dabar jau dainavo „Avaloną“ savo žaviu menestrelio balsu, lyg menestrelis vartydama akis. Šiurpu buvo žiūrėti, o dar šiurpiau klausytis.

Nuėjau į virtuvę kito butelio vyno ir tariau sau, kad metas pašaukti Henrį. Nors, kaip sakiau, didelių vilčių į jį nedėjau. Aš galėčiau tai padaryti tik tuo atveju, jeigu jis sutiktų tapti mano bendrininku, ir širdies gilumoje neabejojau, kad jam pritrūks drąsos, kai baigsis kalbos ir ateis metas veikti. Tuomet paprasčiausiai nunešime ją į lovą. Rytą pasakysiu jai, kad apsigalvojau ir neketinu parduoti tėvo žemės.

Atėjo Henris, ir iš liūdno, perbalusio veido supratau, kad sėkmės nėra ko tikėtis.

– Tėte, nežinau, ar aš sugebėsiu, – atsiduso jis. – Juk tai mama.

– Nieko baisaus, jei nesugebėsi, – atsakiau, nesitardamas su Piktadariu. Susitaikiau su likimu: kas bus, tas. – Šiaip ar taip, per pastaruosius kelis mėnesius pagaliau ji jaučiasi laiminga. Girta, bet laiminga.

– Ne apsvaigusi? Girta?

– Nėra ko stebėtis. Ji laiminga tik tada, kai paima viršų. Kas be ko, keturiolika bendro gyvenimo metų – ganėtinai ilgas laiko tarpas, kad pats tai suprastum.

Susiraukęs jis klausėsi, kaip jo gimdytoja verandoje, nepataikydama į natą, bet aiškiai tardama kiekvieną žodį, traukia nešvankią dainelę. Henris raukėsi, klausydamasis tos smuklės baladės, galbūt dėl priedainio („Sutriui Makgiui vėl stovėjo, / ji įkišti jam padėjo“), bet tikriausiai jam nepatiko, kad ji sniaukroja. Prieš metus, Darbo šventės savaitgalį būdamas Metodistų jaunimo brolijos stovykloje, Henris davė įžadą negerti. Aš mėgavausi jo pasipiktinimu. Paaugliai būna griežti kaip puritonai, kai nesiblaško it vėjarodžiai, pučiant verpetuojančiam vėjui.

– Ji nori, kad ateitum pas mus ir išgertum taurę vyno.

– Tėte, aš prisiekiau Dievui niekada negerti.

– Tu turi su ja išgerti. Ji nori atšvęsti mūsų sutartį. Mes viską parduodam ir kraustomės į Omahą.

– Ne!

– Na... pažiūrėsim. Turi savo galvą ant pečių, sūneli. Eik į verandą.

Pamačiusi Henrį, motina svirduliuodama atsistojo, abiem rankomis apkabino per liemenį, pernelyg stipriai prisiglaudė ir apibėrė neįprastais bučiniais. Nemaloniai atsiduodančiais, sprendžiant iš jo minos. Tuo tarpu Piktadarys pripildė vėl ištuštintą taurę.

– Pagaliau mes visi drauge! Mano vyrai atėjo į protą! – Ji pakėlė taurę, ketindama siūlyti tostą, ir netyčia kliustelėjo sau ant krūtinės. Pamerkė man kvatodama. – Jei būsi geras, Vilfi, vėliau leisiu tau iščiulpti vyną iš suknelės.

Sutrikęs, šlykštėdamasis Henris pažvelgė į ją, kai ji drėbėsi atgal į supamąją kėdę, užvertė pridurkus ir susikišo juos tarp kojų. Ji pastebėjo jo žvilgsnį ir nusikvatojo.

– Neapsimesk tokiu drovuoliu. Mačiau tave su Šenona Koteri. Tikra kekšė, bet plaukai gražūs ir veidelis gyva pagunda. – Ji išgėrė visą vyną ir atsiraugėjo. – Jeigu jos dar neišbandei, esi kvailas per visą pilvą. Tik būk atsargus. Keturiolikos metų jau ne per anksti vesti. Kai tarpukojy keturiolika, jau ne per anksti vesti savo bendramintę.

Ji nusikvatojo ir atkišo taurę. Įpyliau iš antro butelio.

– Tėte, jai jau gana, – tarė Henris, rūsčiai kaip pastorius. Virš galvų mums mirkčiojo žvaigždės visoje neapžvelgiamoje tuštumos platybėje, kurią taip mėgau visą gyvenimą.

– Na, nežinau, – atsakiau. – In vino veritas, sako Plinijus Vyresnysis... vienoje tų knygų, iš kurių tavo motina amžinai tyčiojasi.

– Dienų dienas aria, naktų naktis skaito, įgulęs į knygas, kai neguli ant manęs, – tarė Arletė.

– Mama!

– Mama! – pamėgdžiojo ji ir, pakėlusi taurę, mostelėjo Harlano Koterio ūkio pusėn, nors šis taip toli, kad nė žiburių nebuvo matyti. Vargu ar dabar, kai užaugo kukurūzai, būtume galėję jį pamatyti, jeigu net jis būtų buvęs visa mylia arčiau. Kai į Nebraską ateina vasara, visos trobos atrodo nelyginant laivai, plaukiantys per neaprėpiamą žalią vandenyną. – Štai ten Šenona Koteri su savo prasikalusiais papukais, ir mano sūnus – pats tikriausias apkiautėlis, jeigu dar nespėjo patikrinti, kokios spalvos jos speniukai.

Mano sūnus nieko į tai neatsakė, bet Piktadarys apsidžiaugė, kai aš pamačiau jo apsiniaukusį veidą.

Ji atsigręžė į Henrį, griebė jam už rankos ir kliūstelėjo vyną ant riešo. Nekreipdama dėmesio į pasibjaurėjimo grimasos iškreiptą jo veidą, ūmai įtūžusi tarė:

– Tik žiūrėk, nepersmeik jos, kai sugulsite kukurūzuose ar už daržinės. – Sugniaužusi kumštį, atkišo didįjį pirštą ir ėmė sukti jį sau aplink gaktą: kairė šlaunis, dešinė šlaunis, dešinė pilvo pusė, bamba, kairė pilvo pusė, vėl kairė šlaunis. – Viską išnaršyk, kiek tinkamas, trinkis ir trinkis su savo pimpaliuku, kol jis apsidžiaugęs apsivems, bet nieku gyvu neik į trobą, kad nepasijustum įkalintas tarp keturių sienų kaip mama su tėčiu.

Jis atsistojo ir nuėjo, netardamas nė žodžio, ir aš jo nesmerkiu. Toks elgesys net Arletei buvo pernelyg nepadorus. Tikriausiai jis pamatė, kaip motina, atgrasi, nors kartais švelni, keičiasi jo akyse, tampa prasmirdusia viešnamio madame, mokančia geltonsnapį klientą. Negražu, juo labiau kad jis buvo įsimylėjęs Koterių mergaitę. Tokio amžiaus jaunuoliai užkelia savo pirmąją meilę ant pjedestalo, ir jeigu kas nors atėjęs apspjaudo jų idealą... jei netgi tai būtų motina...

– Tu įžeidei jį, – tariau.

Ji išsakė savo nuomonę, kad jausmai kaip ir sąžinė – vienintelis silpnavalių išganymas. Paskiau atkišo taurę. Aš įpyliau, neabejodamas, jog rytoj ji neprisimintų nieko, ką sakė (aišku, jeigu sulauktų ryto), ir išsigintų – įnirtingai, – jeigu jai papasakočiau. Kažkada anksčiau buvau ją matęs tokią girtą, tik gana seniai.

Išgėrėme antrą butelį (ji išgėrė), o kai įpusėjome trečią, jos smakras įsibedė į vynu sulaistytą krūtinę, ir ji užknarkė. Verždamasis pro užspaustą gerklę, knarkimas panėšėjo į pikto šuns urzgimą.

Aš apkabinau ją per pečius, paėmiau už pažasties ir pastačiau ant kojų. Ji priešindamasi kažką niurzgė ir bandė mane vangiai mušti dvokiančia ranka.

– Pali mane rajibėj... Noriu mieo...

– Paliksim, – atsakiau. – Tik ne čia, verandoje, nuvesim į lovą.

Nuvedžiau ją – klupinėjančią, knarkiančią, viena užmerkta akimi, kita pravira – per svetainę. Atsidarė Henrio kambario durys. Jis stovėjo prie slenksčio bejausmiu, tarytum staiga pasenusiu veidu. Linktelėjo man. Tik vieną kartą, bet tas linktelėjimas man pasakė viską, kas reikia.

Paguldžiau ją ant lovos, nuaviau batelius ir palikau beknarkiančią, prasižergusią, su nukarusia ranka. Grįžau į svetainę ir pamačiau, kad Henris stovi prie radijo imtuvo, kurį pernai prispyrė nupirkti Arletė.

– Ji neturi teisės taip kalbėti apie Šenoną, – sukuždėjo jis.

– Kalbėjo ir kalbės, – tariau aš. – Tokią Dievas paleido ją į šį pasaulį.

– Ji neatskirs manęs nuo Šenonos.

– Atskirs, – tariau. – Jeigu mes leisime.

– Nejaugi tu, tėte, negali... negali pasisamdyti advokato?

– Kaip tu manai, ar koks nors advokatas, kurio paslaugų galiu tikėtis už savo menkus pinigėlius, laikomus banke, įstengtų atsispirti Faringtono advokatams, kuriuos bendrovės savininkai ant mūsų užsiundytų? Jie tvarkosi kaip tinkami visoje Hemingfordo apygardoje, o aš tvarkausi tik čia, savo menkame sklypelyje. Jie nori šimto akrų, o ji ketina juos parduoti. Tai vienintelė išeitis, bet tu turi man padėti. Ar padėsi?

Jis ilgokai tylėjo. Nuleido galvą, ir pamačiau, kaip ant demblio iš akių byra ašaros. Paskiau jis atsiduso.

– Gerai. Bet jeigu man reikėtų žiūrėti... abejoju, ar aš įstengčiau...

– Tu galėtum man padėti ir nežiūrėdamas. Eik į daržinę ir atnešk maišą.

Pasakyta – padaryta. Aš nuėjau į virtuvę ir paėmiau patį aštriausią peilį mėsai pjaustyti. Kai jis grįžo su maišu ir pamatė peilį, jam perbalo veidas.

– Ar kitaip negalima? Ar negalėtum... su priegalviu...

– Galėčiau, bet ilgai užsitęstų ir būtų skausminga, – atsakiau. – Ji grumtųsi.

Jis sutiko, lyg prieš tai būčiau nužudęs dešimtį moterų ir viską žinočiau iš patyrimo. Bet aš nieko nebuvau nužudęs. Žinojau tik tiek, kad, kurdamas savo miglotus planus – kitais žodžiais tariant, svajodamas jos nusikratyti, – aš visados pagalvodavau apie peilį, kurį dabar laikiau rankoje. Vadinasi, peiliu. Peiliu arba niekuo.

Mudu stovėjome, šviečiant žibalinei lempai – iki 1928 metų elektros nebuvo, išskyrus Hemingford Homą, kur veikė generatoriai, – žiūrėdami vienas į kitą gūdžioje nakties tyloje, kurią drumstė tik grasus jos knarkimas. Tačiau kambaryje buvo justi ir trečia esybė: jos nepalaužiama valia, gyvuojanti skyrium nuo jos (man regis, tuomet aš ją pajutau, o dabar, po aštuonerių metų, tuo neabejoju). Skamba kaip pasaka, bet moters šmėkla radosi ten gerokai anksčiau, dar nespėjus jai mirti.

– Gerai, tėte. Mes... mes nusiųsime ją į dausas. – Sulig ta mintimi Henrio veidas nušvito. Kaip klaikiai dabar man visa tai atrodo, ypač kai prisimenu, kokia buvo jo baigtis.

– Viskas įvyks greitai, – nuraminau jį. Vyriškis ir vaikas mikliai perrėš gerklę kiaulei, ir aš tikėjausi, kad taip ir bus. Bet, deja, klydau.

Palaukit, papasakosiu kuo greičiau. Naktimis, negalėdamas užmigti – tai atsitinka gana dažnai, – narstau mintyse tuos vaizdus, su rafinuotu lėtumu atmintyje atgyja kiekvienas smūgis, kiekvienas kostelėjimas ir kraujo lašas, tad norėčiau pasakoti kuo greičiau.

Mudu įėjome į miegamąjį, aš pirmas su peiliu rankoje, mano sūnus iš paskos, maišu nešinas. Įėjome pirštų galiukais, tačiau ir griaudėdami muzikinėmis lėkštėmis nebūtume jos pažadinę. Mostu liepiau Henriui atsistoti man iš dešinės, prie jos galvos. Dabar girdėjome, kaip tiksi Didžiojo Beno žadintuvas ant jos naktinio stalelio, kaip knarkia ji, ir man dingtelėjo keista mintis: mes atrodėme nelyginant gydytojai, lankantys mirties patale gulintį svarbų ligonį. Tačiau, man regis, gydytojai šalia mirties patale gulinčio ligonio paprastai nedreba iš baimės, sąžinės graužiami.

Kad tik nebūtų daug kraujo, kalbėjau sau. Tegu ji dingsta maiše. Juo geriau, jeigu jis atsisakytų dabar, paskutinę akimirką.

Bet jis neatsisakė. Gal manė, kad aš imčiau jo neapkęsti, jeigu jis atsisakytų; gal norėjo, kad ji atsidurtų dausose; gal negalėjo pamiršti nešvankaus didžiojo piršto, kuriuo ji piešė apskritimą aplink gaktą. Nežinia. Žinau tik tiek, kad jis sukuždėjo: „Sudie, mama“ ir užmovė maišą jai ant galvos.

Ji prunkštė, stengėsi ištrūkti. Aš bandžiau įkišti ranką po maišu ir padaryti savo darbą, bet jis turėjo stipriai ją primygti, kad ji neišsiveržtų, ir man nepasisekė. Mačiau jos nosį, įsirėžusią į maišą, tarsi ryklio peleką. Taipgi mačiau baimę, vis labiau užtvindančią jo veidą, ir supratau, kad jis ilgai netesės.

Aš įsirėmiau keliu į lovą ir prispaudžiau ranka jai petį. Paskiau brūkštelėjau peiliu per maišu uždengtą gerklę. Ji sukliko ir pasiuto spardytis. Pro plyšį maiše ištryško kraujas. Ji tiesiog malė rankomis. Henris surikęs atšoko į šalį. Aš bandžiau ją nulaikyti. Ji stengėsi nusiplėšti maišą nuo galvos, ir aš brūkštelėjau peiliu per rankas, iki pat kaulo perrėžiau tris pirštus. Ji vėl suspigo – klyksmas buvo toks aštrus ir smelkiantis kaip ledo atskala, – ir traukulių tampoma ranka nusviro ant lovatiesės. Dar keliose vietose iki kraujų perrėžiau maišą. Spėjau rėžtelėti penkis kartus, ji sužeista ranka atstūmė mane, o paskiau perplėšė ant galvos užsmauktą maišą. Ji nesugebėjo jo nusimauti – jis užkliuvo už plaukų ir liko stirksoti kaip plaukų tinklelis.

Pirmais dviem kirčiais perrėžiau jai gerklę gana giliai, net pasirodė trachėjos kremzlė. Brūkštelėjęs dar du kartus, perpjoviau skruostą ir burną taip stipriai, kad ji tarytum išsišiepė it klounas. Pjūvis ėjo nuo ausies iki ausies, pasirodė visi dantys. Ji sukriokė springdama gomuriniu balsu – taip tikriausiai zoologijos sode riaumoja liūtas šėrimo metu. Kraujas tryško jai iš gerklės ant visos lovatiesės, iki pat lovos kojūgalio. Pamenu, man dingtelėjo mintis, kad jis panašus į vyną, paskutinių žaros spindulių apšviestą jos taurėje.

Ji bandė nušokti nuo lovos. Iš pradžių aš apstulbau, paskiau įtūžau. Ji tampė man nervus nuo pirmos mūsų vedybinio gyvenimo dienos, tampė ir dabar, per kruvinąsias skyrybas. Ko dar galėjau iš jos tikėtis?

– Ak tėte, sutramdyk ją! – suklykė Henris. – Sutramdyk ją, tėte, dėl Dievo meilės, sutramdyk ją!

Aš šokau ant jos lyg aistringas meilužis ir prispaudžiau prie krauju permirkusio priegalvio. Iš supjaustytos gerklės jai vėl ištrūko šaižus kriokimas. Akys išsprogo, patvinusios ašaromis. Nutvėriau ją už plaukų, atlaužiau galvą ir darsyk perrėžiau gerklę. Paskiau atplėšiau lovatiesę iš savo pusės ir apvyniojau jai galvą, palikdamas tik atvirą švirkščiančią jungo veną. Karštas kraujas tiško man ant veido, lašėjo nuo smakro, nosies ir antakių.

Henris nustojo klykti užpakaly manęs. Atsigręžęs pamačiau, kad Dievas jo pasigailėjo (jeigu nenusisuko, išvydęs, ką mudu darome): jis apalpo. Ji blaškėsi vis silpniau. Pagaliau visai nurimo... bet aš vis dar sėdėjau ant viršaus, spausdamas ją su lovatiese, dabar jau kiaurai permirkusia krauju. Prisiminiau, kad ji niekada lengvai nepasiduodavo. Ir neklydau. Po trisdešimties sekundžių (jas suskaičiavo pigus žadintuvas, užsakytas paštu) ji pabandė išsivaduoti dar sykį, šįkart taip staigiai išriesdama liemenį, kad vos nenuvertė manęs nuo viršaus. Joki, kaubojau, pagalvojau. O gal pasakiau balsu. Garbė Dievui, nebeprisimenu. Viską prisimenu, išskyrus tai.

Ji nuščiuvo. Palaukiau trisdešimt sekundžių, tada dėl visa ko dar trisdešimt. Henris krustelėjo ant grindų ir suvaitojo. Pamažu ėmė sėstis, bet paskiau apsigalvojo. Nuropojo į tolimiausią kambario kampą ir susirietė į kamuolį.

– Henri! – pašaukiau.

Kamuolys kampe nė nekrustelėjo.

– Henri, ji negyva. Ji negyva, ir man reikia pagalbos.

Nė garso.

– Henri, jau per vėlu trauktis. Darbas baigtas. Jei nenori sėsti į kalėjimą, o tėvą pasmerkti mirčiai elektros kėdėje, atsistok ir ateik man padėti.

Svyruodamas jis priėjo prie lovos. Plaukai buvo uždrikę ant akių, pro sulipusias nuo prakaito sruogas blizgančių nelyginant krūmuose pasislėpusio žvėries. Jis be perstojo laižėsi.

– Neįlipk į kraują. Ir šiaip jau priteršėme daugiau, nei tikėjausi, bet teks pasitvarkyti. Kad tik nepripėduotume viso namo.

– Ar man galima pažiūrėti, tėte? Ar man galima pažiūrėti?

– Ne. Nei tau, nei man.

Mes suvyniojome ją, vietoj drobulės panaudoję staltiesę. Tik tuomet suvokiau, jog negalime taip nešti jos per kambarius; savo svajonėse ir padrikose mintyse matydavau tik kraujo giją, vos įžiūrimą toje lovatiesės vietoje, kur perpjautas kaklas (dailiai perpjautas jos kaklas). Aš nenumačiau ir net nebandžiau numatyti tikrovės: kambario prieblandoje balta lovatiesė atrodė tamsiai violetinė, iš jos lyg iš vandens prisisunkusios kempinės varvėjo kraujas.

Spintoje buvo daigstyta antklodė. Nejučia dingtelėjo mintis, ką pagalvotų mano motina, išvydusi, kam naudoju kruopščiai, su tokia meile pasiūtą vestuvinę dovaną. Paklojau ją ant grindų. Mes paguldėme ant jos Arletę. Paskiau ją suvyniojome.

– Greičiau, – tariau aš. – Kol ir per ją kiaurai nepersisunkė. Ne... pala... atnešk lempą.

Jis užtruko taip ilgai, kad mane apėmė baimė, ar tik nebus pabėgęs. Paskui pamačiau, kaip trumpu koridoriumi pro jo kambarį šviesa šokčiodama artėja prie mudviejų su Arlete miegamojo. Mudviejų. Pastebėjau, kaip jo išbalusiais lyg popierius skruostais ritasi ašaros.

– Pastatyk ant tualetinio staliuko.

Jis pastatė lempą šalia knygos, kurią skaičiau: Sinklerio Luiso „Didžioji gatvė“. Niekada negalėjau jos baigti; neturėjau kantrybės ją baigti. Šviečiant lempai, pastebėjau kraujo dėmių ant grindų ir kraujo klaną prie pat lovos.

– Dar daugiau išvarvės iš antklodės, – tarė jis. – Jei būčiau žinojęs, kad ji turi tiek daug kraujo...

Nuvilkau užvalkalą nuo savo priegalvio ir užmoviau ant antklodės galo nelyginant puskojinę ant kruvinos blauzdos.

– Imk ją už kojų, – liepiau. – Mums reikia nedelsiant čia susitvarkyti. Ir nebandyk vėl nualpti, Henri, nes vienas aš nevaliosiu.

– Norėčiau, kad tai būtų sapnas, – tarė jis, bet vis dėlto pasilenkė ir paėmė už suvyniotos antklodės galo. – Gal mes sapnuojame, tėte? Kaip tu manai?

– Kitais metais, kai visa tai bus praeity, taip ir galvosim. – Iš dalies tuo jau tikėjau. – O dabar paskubėkim. Kol nepermirko užvalkalas. Ir visa paklodė.

Mes nunešėme ją koridoriumi, per svetainę ir laukujes duris, kaip kraustymo paslaugų įmonės vyrai neša specialiomis antklodėmis apvyniotus baldus. Kai tik atsidūrėme verandoje ant laiptų, lengvai atsikvėpiau: kieme kraują lengva nuslėpti.

Henris laikėsi, kol pasukome už karvidės ir pasirodė senas šulinys. Jis buvo aptvertas mietais, kad kas nors netyčia neužliptų ant medinio dangčio. Tie mietai, vien žvaigždėms šviečiant, styrojo kraupūs ir siaubingi, ir Henris, išvydęs juos, dusliai riktelėjo.

– Negalima čia laidoti mamos...

Vos ištaręs šiuos žodžius, jis susmuko be sąmonės į piktžoles, vešliai sužėlusias už karvidės. Lavonas staiga nusvėrė man rankas: pajutau, kad vienui vienas laikau nužudytą žmoną. Paguldęs ant žemės šiurpų ryšulį – antklodė atsiknojo, ir išlindo supjaustyta ranka, – gana ilgai svarsčiau, ar verta gaivinti Henrį. Pagaliau nutariau, kad būtų maloningiau palikti jį ramybėje. Nuvilkau žmoną prie šulinio krašto ir atvožiau medinį dangtį. Atrėmiau jį į du mietus, iš šulinio į veidą tvokstelėjo sušvinkusio vandens ir pūvančių žolių smarvė. Supyko širdis, ir, nors ir kaip tvardžiausi, nesusivaldžiau. Laikydamasis dviejų mietų, kad nenugriūčiau, susilenkiau ir išvėmiau savo vakarienę ir tą truputį vyno, kurį išgėriau. Iš dugno atsiliepė aidas, kai vėmalai pliūkštelėjo į tamsų vandenį apačioje. Tas aidas, kaip ir žodžiai Joki, kaubojau, nėjo man iš galvos pastaruosius aštuonerius metus. Atsibundu vidury nakties nuo to aido ir jaučiu, kaip atsišerpetoję mietai žeidžia man delnus, kai jų laikausi, stengdamasis išsaugoti savo brangią gyvybę.

Traukdamasis nuo šulinio, užkliuvau už ryšulio su Arlete. Parvirtau. Supjaustyta ranka gulėjo už kelių centimetrų nuo mano akių. Įgrūdau ją atgal po daigstyta antklode, paskiau paplojau per ryšulį, lyg ramindamas Arletę. Henris vis dar gulėjo piktžolėse, po galva pasikišęs ranką. Atrodė kaip vaikas, miegantis po sunkios darbo dienos per javapjūtę. Virš galvos spindėjo tūkstančiai, dešimtys tūkstančių žvaigždžių. Regėjau žvaigždynus – Orioną, Kasiopėją, Grįžulo Ratus, – kuriuos man rodydavo tėvas. Tolumoje sulojo Koterių šuo Reksas – kartą, kitą. Pamenu, dingtelėjo mintis: Ši naktis niekada nepasibaigs. Taip ir atsitiko. Tiesą pasakius, ji nepasibaigė ligi šiolei.

Paėmiau ryšulį ant rankų, ir jis trūktelėjo.

Apmiriau, man atėmė žadą, nors širdis daužėsi kaip pašėlusi. Žinoma, aš to nejaučiau, pagalvojau. Tikėjausi, jog tai pasikartos. Ar galbūt ranka vėl išlįs iš po antklodės ir supjaustytais pirštais griebs man už riešo.

Nieko panašaus neatsitiko. Pernelyg daviau valią vaizduotei. Žinoma, daviau valią vaizduotei. Ir sviedžiau ją į šulinį. Pamačiau, kaip antklodė išsivyniojo tame gale, kur nebuvo užmautas užvalkalas, ir paskiau išgirdau pliūkštelėjimą. Kur kas stipresnį nei tada, kai vėmiau, bet sužliugsėjo taip pat. Žinojau, kad ten gana seklu, bet tikėjausi, jog bent nugrims po vandeniu. Iš to žliugsėjimo supratau, jog mano viltys nepasitvirtino.

Užpakaly manęs nuskardėjo šaižus juokas, toks beprotiškas, kad man kūnas nuėjo pagaugais nuo stuburgalio iki pat sprando. Henris atsipeikėjęs atsistojo. Ne, kur kas šiurpiau. Jis šokinėjo už karvidės, mosuodamas rankomis į žvaigždėtą dangų ir kvatodamas.

– Mama šulinio dugne, o man nusispjaut! – progiesmiu dainavo jis. – Mama šulinio dugne, o man nusispjaut, nes ponios nebėraaaaa!

Aš pripuoliau prie jo trimis šuoliais ir trenkiau iš visų jėgų, palikdamas kruvinų pirštų pėdsakus ant švelniais pūkeliais apžėlusio skruosto, kurio dar niekada nebuvo lietę skustuvo ašmenys.

– Užsičiaupk! Tavo balsas toks skardus... Tavo... Girdi, kvailiuk, vėl prižadinai tą prakeiktą šunį.

Reksas sulojo trejetą kartų. Paskui vėl stojo tyla. Mudu stovėjome, aš laikiau Henrį, sugriebęs už pečių, ir klausiausi užvertęs galvą. Per sprandą man žliaugė prakaitas. Reksas vėl sulojo, paskiau nutilo. Jei Koterių kuris atsibudo, tikriausiai pagalvojo, kad šuo lojo ant meškėno. Bent jau aš taip maniau.

– Eik į vidų, – tariau. – Visa, kas baisiausia, jau praeity.

– Ar tikrai, tėte? – Jis žiūrėjo į mane labai rimtu veidu. – Tikrai?

– Taip. Ar gerai jautiesi? Gal vėl apalpsi?

– Ar aš?

– Taip.

– Kuo puikiausiai. Tik štai... Nesuprantu, kodėl aš taip kvatojau. Tiesiog sutrikau. Gal todėl, kad pasijutau laisvas. Viskas baigta!

Jis sukikeno ir ūmai užsiėmė burną, kaip vaikas, kuriam netyčia išsprūdo negražus žodis, močiutei girdint.

– Taip, – patvirtinau. – Viskas baigta. Mudu liekame čia. Tavo motina pabėgo į Sent Luisą... gal į Čikagą... bet mes liekame čia.

– O ji?.. – Jo akys nukrypo prie šulinio ir dangčio, atremto į tris mietus, tokius kraupius, šviečiant žvaigždėms.

– Taip, Henkai, ji pabėgo. – Jo motinai nepatikdavo, kai vadindavau jį Henku, pasak jos, tai labai banalu, bet dabar ji nieko nebegalėjo padaryti. – Paspruko ir paliko mus it musę kandusius. Žinoma, mums liūdna, bet reikia darbą dirbti. Ir į mokyklą eiti.

– Ir aš galėsiu... draugauti, kaip draugavęs, su Šenona.

– Žinoma, – atsakiau ir vaizduotėje išvydau, kaip Arletė didžiuoju pirštu gašliai brėžia ratą aplink gaktą. – Žinoma, galėsi. Bet jeigu kada nors panūsi prisipažinti Šenonai...

Jo veidą iškreipė siaubo grimasa.

– Niekada!

– Džiaugiuosi, kad dabar tu taip galvoji. Bet jeigu kada nors panūsi, nepamiršk: ji pabėgo nuo tavęs.

– Kas be ko, pabėgo, – sumurmėjo jis.

– Dabar eik į vidų ir paimk iš daržinės du kibirus nuo pieno. Virtuvėje prileisk vandens iš siurblio ir paruošk pamuilių, įbėręs tų priemonių, kurias ji laiko po kriaukle.

– Ar pašildyti vandenį?

Išgirdau motiną sakant: Šaltas vanduo kraujui nuplauti, Vilfi. Įsidėmėk.

– Nereikia, – atsakiau. – Ateisiu, kai tik užvošiu dangtį ant šulinio.

Jis buvo beapsisukąs, bet staiga griebė man už rankos. Jo rankos buvo pasibaisėtinai šaltos.

– Niekas niekada nesužinos! – dusliu balsu sukuždėjo jis man tiesiai į veidą. – Niekas niekada nesužinos, ką mudu padarėme!

– Niekas niekada, – pritariau kur kas drąsiau, nei jaučiausi iš tikrųjų. Viskas pakrypo kreiva vėže, ir pagaliau supratau, kad tikrovė niekada nebūna panaši į svajonę.

– Juk ji nebegrįš, ar ne?

– Ką?

– Juk ji mums nesivaidens, ar ne?

Tik jis pasakė nesivaidins, kaip čia, kaime, sakoma: tai išgirdusi, Arletė visada linguodavo galvą ir užversdavo akis. Tik dabar, po aštuonerių metų, galų gale suvokiau, kaip šis žodis veikia nervus.

– Ne, – atsakiau.

Bet klydau.

Pažvelgiau į šulinį ir, nors jis buvo viso labo šešių metrų gylio, tamsią, be mėnulio naktį išvydau tik neaiškiai boluojant dygsniuotą antklodę. O gal priegalvio užvalkalą. Užvožiau dangtį, pataisiau, kad sandariau uždengtų šulinį, ir pasukau į trobą. Stengiausi eiti tuo pačiu taku, kuriuo nešėme kraupųjį ryšulį, tam tyčia vilkdamas kojas, bandydamas nutrinti kraujo pėdsakus. Rytą kruopščiau juos nuvalysiu.

Tą naktį suvokiau tai, ko didumai žmonių niekada neteks patirti: žmogžudystė – tai nuodėmė, žmogžudystė – tai prakeikimas (slegiantis protą ir sąžinę netgi tuo atveju, jeigu ateistai nemeluoja ir nėra jokio pomirtinio gyvenimo), tačiau žmogžudystė – tai ir triūsas. Mudu valėme miegamąjį, kol įskaudo strėnas, paskiau ėmėmės koridoriaus, svetainės ir pagaliau verandos. Kiekvienąsyk, pagalvoję, kad jau viskas baigta, aptikdavome dar vieną kraujo dėmę. Kai auštant ėmė blykšti dangus rytų pusėje, Henris atsiklaupęs miegamajame valė plyšius tarp grindlenčių, o aš apačioje, svetainėje, centimetras po centimetro tyrinėjau Arletės megztą dembliuką, žiūrėdamas, ar liko dar bent lašas kraujo, kuris galėtų mus išduoti. Mums pasisekė – ant jo nepasitaikė nė lašelio, bet šalia raudonavo dešimties centų monetos dydžio dėmė. Atrodė, lyg skutantis būtų nutiškę kraujo. Išvalęs ją, grįžau į mūsų miegamąjį pažiūrėti, kaip laikosi Henris. Dabar jis atrodė geriau, ir man atlėgo širdis. Man regis, išganingai paveikė išaušusi diena, visada išvaikanti pačius baisiausius košmarus. Tačiau, pirmąsyk skardžiai užgiedojus mūsų gaidžiui Džordžui, Henris krūptelėjo. Paskiau nusijuokė. Tiesiog sukikeno, jam vis dar buvo kažkas negera, tačiau tai mane gąsdino kur kas mažiau nei juokas, kai jis atgavo sąmonę tarp karvidės ir seno šulinio.

– Tėte, šiandien aš neisiu į mokyklą. Aš baisiai pavargęs. Ir... man rodos, žmonės supras tai iš mano veido. Juo labiau Šenona.

Aš net nebuvau pagalvojęs apie mokyklą, vadinasi, tai dar vienas mano miglotų planų trūkumas. Nuosekliai neapgalvotų planų. Reikėjo atidėti sumanymą iki vasaros atostogų. Vadinasi, būtų reikėję palaukti dar savaitę.

– Gali pabūti namie iki pirmadienio, paskui pasakysi mokytojui, kad sirgai gripu ir bijojai apkrėsti visą klasę.

– Aš nesergu gripu, tiesiog man bloga.

Ir man buvo bloga.

Patiesėme ant grindų švarią paklodę, paėmę ją iš jos skalbinių spintos (tiek daug daiktų namuose buvo jos... bet dabar jau nebe jos), ir sumetėme kruviną patalynę. Čiužinys, savaime suprantama, irgi buvo kruvinas, ir jį reikėjo išmesti. Daržinėje buvo kitas čiužinys, prastesnis. Aš surišau į mazgą patalynę, o Henris paėmė čiužinį. Mes grįžome prie šulinio beveik tuo pat metu, kai saulė nušvietė horizontą. Dangus buvo visiškai giedras. Gera diena kukurūzams doroti.

– Tėte, aš negaliu ten žiūrėti.

– Ir nežiūrėk, – atsakiau ir vėl atvožiau medinį dangtį. Pagalvojau, kad reikėjo palikti jį atvirą – viską numatyk į priekį, sutaupysi jėgų, paprastai sakydavo tėtė, – bet suvokiau, jog niekada negalėčiau to padaryti. Po to, kai pajutau (ar tariausi pajutęs) jos paskutinį spazmą.

Dabar jau mačiau dugną, ir, išvydus tai, kas ten buvo, nukrėtė šiurpas. Ji krito stačiomis ir nutūpė ant sulaužytų kojų. Suplyšęs užvalkalas gulėjo jai ant kelių. Antklodė ir lovatiesė atsipalaidavusios gaubė pečius nelyginant įmantri moteriška skraistė. Paveikslą užbaigė maišas, užsmauktas ant galvos tarytum plaukų tinklelis: ji atrodė taip, lyg mieste būtų susiruošusi į kokį vakarėlį.

Aha! Vakarėlis mieste! Štai kodėl aš tokia laiminga! Štai kodėl juokiuosi išsišiepusi iki ausų! Ar pastebėjai, Vilfi, kokie raudoni mano lūpų dažai? Aš niekada jais nesidažau, eidama į bažnyčią, ar ne? Ne, tokiais dažais moteris dažosi, kai nori savo vyrui padaryti kiaulystę. Leiskis žemyn, Vilfi, ko nesileidi? Neieškok kopėčių, tiesiog šok, ir baigta! Parodyk, kaip karštai manęs geidi! Tu padarei man kiaulystę, dabar aš tau atsilyginsiu tuo pačiu!

– Tėte? – Henris stovėjo atsigręžęs į karvidę ir susigūžęs, lyg laukdamas pylos. – Ar viskas gerai?

– Taip.

Aš mečiau žemyn patalynės ryšulį, vildamasis, kad jis nukris ant viršaus ir uždengs tą pasibaisėtiną, iki ausų ištįsusią šypseną, tačiau, patraukus skersvėjui, jis šleptelėjo jai ant kelių. Dabar atrodė, kad ji tupi ant keisto kruvino debesio.

– Ar ji uždengta? Tėte, ar ji uždengta?

Griebiau čiužinį ir mečiau žemyn. Jis nukrito prie pat nešvaraus vandens, tada nusviro prie apskritos mūrinės sienos, pakibdamas virš jos lyg stogelis, ir pagaliau uždengė jos atloštą galvą ir kruviną šypseną.

– Dabar uždengta. – Aš užvožiau seną medinį dangtį, suvokdamas, jog laukia dar daug darbo: reikėjo būtinai užkasti šulinį. Et, jau seniai buvo laikas jį užversti. Pavojinga prie jo vaikščioti, todėl ir aptvėriau jį mietais. – Eime į vidų, metas pusryčiauti.

– Negalėčiau nė kąsnio suvalgyti!

Bet jis valgė. Mudu abu valgėme. Aš pakepiau kiaušinienės su lašinukais ir bulvėmis, ir mudu nepalikome nė kąsnelio. Sunkiai padirbėjęs, žmogus išalksta. Tai ne paslaptis.

Henris miegojo iki pavakarių. Aš nesudėjau bluosto. Kelias valandas praleidau virtuvėje prie stalo, gėriau kavą vieną puodelį po kito. Kelias valandas vaikščiojau po kukurūzų lauką, vienu tarpuvagiu nueidamas, kitu pareidamas, klausydamasis, kaip, silpno vėjelio siūbuojami, brazda panašūs į kardus lapai. Kai ateina birželis ir bręsta kukurūzai, lyg užsimezga pokalbis. Kai kurie žmonės bijo (pasitaiko kvailių, tvirtinančių, jog tai augančių kukurūzų garsas), tačiau man tas tylus šnaresys ramina širdį. Protas nušvinta. Dabar, sėdėdamas viešbučio kambaryje, ilgiuosi jo. Ūkininkui gyventi mieste – ne gyvenimas: tokiam žmogui kaip aš toksai gyvenimas – tai savotiškas prakeikimas.

Atlikti išpažintį, mano galva, irgi sunkus darbas.

Vaikščiojau, klausiausi kukurūzų, bandydamas sukurti planą, ir pagaliau sugalvojau. Turėjau jį sugalvoti, ir ne vien gelbėdamas savo kailį.

Daugių daugiausia prieš dvidešimt metų mano padėties vyrui nebūdavo ko jaudintis; tais laikais į vyro reikalus niekas snapo nekišdavo, juolab jeigu jis būdavo gerbiamas ūkininkas: žmogus, mokantis mokesčius, sekmadienį einantis į bažnyčią, remiantis „Hemingfordo žvaigždžių“ beisbolo komandą ir balsuojantis už Respublikonų partijos kandidatus. Menu, tuomet visa tai, kas atsitikdavo ūkiuose, mes paprastai vadindavome „savais dūmais“. Niekas neimdavo į galvą, kas kur atsitinka, apie skundus ir kalbos nebuvo. Anais laikais žmona būdavo vyro daiktas, ir, jeigu dingdavo, niekas siūlo galo neieškodavo.

Tačiau tie laikai dingo be pėdsako, o jeigu jie ir nebūtų dingę... liko žemė. Šimtas akrų. Faringtono bendrovė jų siekė savajai Dievo prakeiktai skerdyklai, o Arletė suteikė jiems viltį, kad jie gaus tą žemę. Tai buvo grėsmė, o grėsmė reiškė, kad nevalia tenkintis svajonėmis ir miglotais planais.

Popiet parėjęs namo, jaučiausi pavargęs, bet blaiviai protavau ir pagaliau nusiraminau. Maurojo kelios mūsų karvės, nemelžtos nuo pat ryto. Pamelžiau jas kaip paprastai ir nuvariau į ganyklą, kur paliksiu iki saulėlydžio, užuot ginęs atgal iškart po vakarienės, kai pamelšiu antrą kartą. Karvėms vis viena: jos tenkinasi tuo, ką turi. Jei Arletė būtų bent truputį panaši į mūsų karves, ji tebebūtų gyva ir dabar pjautų mane, kaulydama užsakyti paštu naują skalbimo mašiną. Ko gero, būčiau ją nupirkęs. Ji visada sugebėdavo mane įkalbėti. Išskyrus tą atvejį, kai kalba išėjo apie žemę. Jai reikėjo įsikalti tai į galvą. Žemę tvarko vyras.

Henris vis dar miegojo. Vėliau dar kelias savaites jis ilgai miegodavo, ir aš duodavau jam ramybę, nors paprastai vasarą, kai jis neidavo į mokyklą, užkraudavau darbo. Vakare jis eidavo pas Koterius arba vaikščiodavo keliuku su Šenona, abu susiėmę už rankų ir žiūrėdami į tekantį mėnulį. Aišku, kai nesibučiuodavo. Tikėjausi, kad tai, ką mudu padarėme, netrukdė jam maloniai leisti laiko, bet nebuvau tuo tikras. Visiškai nebuvau tikras. Ir, be abejo, neklydau.

Išvaikiau tas mintis iš galvos, tvirtindamas sau, kad šiuo tarpu gana ir to, jog jis miega. Turėjau dar sykį nueiti prie šulinio, ir visų geriausia – vienas. Mūsų nusiaubta lova tarsi klykte klykė apie žmogžudystę. Nuėjęs prie spintos, peržiūrėjau jos drabužius. Moterys jų turi tiek daug, ar ne? Sijonų ir suknelių, palaidinukių, megztinių ir apatinių drabužių, kai kurie jų tokie painūs ir keisti, jog vyrams kartais net sunku nuspręsti, kur priekis. Paimti juos visus būtų klaida, nes sunkvežimis vis dar stovėjo prie karvidės, o „T modelio“ fordas – po guoba. Ji išėjo pėsčiomis ir pasiėmė tik tai, ką pajėgė nešti. Kodėl ji nevažiavo fordu? Nes būčiau išgirdęs urzgiant variklį ir ją sustabdęs. Tai buvo įtikėtina. Vadinasi... vienas lagaminas.

Sukroviau viską, kas, mano galva, moteriai būtina ir be ko ji negalėtų išeiti. Įdėjau keletą brangesnių papuošalų ir jos tėvų nuotrauką paauksuotais rėmeliais. Vonios kambaryje pasvarsčiau dėl tualeto priemonių ir nutariau palikti viską, išskyrus buteliuką purškiamų „Florient“ kvepalų ir šukas kauline rankena. Ant naktinio stalelio gulėjo Biblija, pastoriaus Hokinso dovana, bet niekada nemačiau, kad ji būtų ją skaičiusi, tad palikau ją vietoje. Tačiau paėmiau buteliuką su geležies tabletėmis, kurias ji vartojo per mėnesines.

Henris vis dar miegojo, bet dabar blaškėsi, lyg sapnuodamas košmarus. Aš skubėjau kuo greičiau užbaigti visus reikalus, kad atsidurčiau namie, jam dar nepabudus. Nuėjau už karvidės prie šulinio, pastačiau lagaminą ant žemės ir trečiąsyk atvožiau seną šerpetotą medinį dangtį. Garbė Dievui, šalia nebuvo Henrio. Garbė Dievui, kad jis nematė to, ką pamačiau aš. Man regis, jis būtų išprotėjęs. Aš pats vos neišprotėjau.

Čiužinys buvo nuslydęs į šalį. Dingtelėjo mintis, kad ji nustūmė jį, bandydama išsiropšti iš šulinio. Nes ji tebėra gyva. Kvėpuoja. Bent jau taip man pasirodė iš pirmo žvilgsnio. Tada, loginiam mąstymui pamažu įveikiant mane apėmusį siaubą, – kai pagalvojau, kaip kvėpuojant suknelė gali kilnotis ne tik ant krūtinės, bet ir nuo kaklo iki pat apačios, – jos žandikaulis krustelėjo, lyg ji, sukaupusi jėgas, būtų bandžiusi prabilti. Tačiau iš plačiai atsivėrusios burnos jai išsprūdo ne žodžiai, o žiurkė, kuri gardžiuodamasi kramsnojo jos liežuvį. Iš pradžių išlindo jos uodega. Paskiau apatinis žandikaulis nusviro, kai žiurkė pasitraukė atbula ir apatinių kojyčių nagais įsikirto į smakrą.

Žiurkė šleptelėjo į skreitą, ir tuomet iš po suknelės siūbtelėjo srautas jos brolių ir seserų. Kiekviena nešėsi įsikandusi kažką balta – lyg skiautelę suknelės, o gal kelnaičių. Sviedžiau ant jų lagaminą. Nieko negalvodamas – man galva ūžė iš siaubo ir pasišlykštėjimo, – sviedžiau, ir tiek. Jis nukrito jai ant kojų. Diduma graužikų – gal netgi visi – gana mikliai išsisuko. Paskiau šmurkštelėjo į juodą skylę, pridengtą čiužinio (kurį jos, puldamos urmu, tikriausiai nustūmė), ir akimoju dingo. Puikiai žinojau, kas tai per skylė: ten buvo vamzdis, kuriuo į lovius karvidėje tekėdavo vanduo, kol šulinys nuseko ir įrenginys tapo nebereikalingas.

Suknelė sukrito. Tariamas kvėpavimas liovėsi. Tačiau ji spoksojo į mane, ir tai, kas iš pradžių priminė klouno vypsnį, dabar atrodė veikiau kaip nuožmi Gorgonės grimasa. Pastebėjau, kad jos skruostai žiurkių apgraužti, o vienas auskaras dingęs.

– Viešpatie maloningasis, – sukuždėjau. – Atleisk man, Arlete.

Tavo atsiprašymas nepriimtas, rodos, bylojo jos žvilgsnis. Ir kai policija mane aptiks štai čia žiurkių apgraužtu veidu ir sukapotais apatiniais po suknele, be jokios abejonės, atsidursi Linkolne ant elektros kėdės. Ir prieš mirtį paregėsi mano veidą. Paregėsi, kai elektra čirškins tau kepenis ir degins širdį, o aš kerštingai šypsosiuos.

Užvožiau dangtį ir nusvirduliavau prie karvidės. Ten man atsakė kojos, ir, jeigu būčiau tysojęs saulėkaitoje, tikriausiai būčiau netekęs sąmonės kaip Henris praeitą naktį. Tačiau tai atsitiko paunksnėje, ir pamažu atsipeikėjau tik po to, kai penketą minučių pasėdėjau, beveik iki pat kelių nukoręs galvą. Ją apniko žiurkės – na ir kas čia tokio? Ar galų gale jos neapninka visų mūsų? Žiurkės ir vabalai? Anksčiau ar vėliau sutrūnija net pats tvirčiausias karstas ir leidžia gyviesiems misti mirusiaisiais. Tokia pasaulio tvarka, ir didelė čia bėda? Kai sustoja širdis ir smegenims pritrūksta deguonies, mūsų siela arba atsiduria kitoje vietoje, arba tiesiog užgęsta. Šiaip ar taip, tuo metu, kai mums nuo kaulų graužiama mėsa, mes nieko nejaučiame.

Nukėblinau prie trobos ir sustojau prie verandos laiptų, dingtelėjus minčiai į galvą: na, o spazmas? O jeigu ji buvo gyva, kai sviedžiau ją į šulinį? O jeigu ji dar buvo gyva, tik paralyžiuota, negalėjo nė krustelėti, kaip ir vienas iš jos supjaustytų pirštų, kai ją užpuolė žiurkės, išnėrusios iš vamzdžio? O jeigu ji jautė, kaip toji žiurkė, šmurkštelėjusi jai į patogiai pražiotą burną, ima...!

– Ne! – sukuždėjau. – Ji nieko nejautė, nes ji nesutrūkčiojo. Nė karto. Ji buvo negyva, kai ją mečiau.

– Tėte! – pašaukė Henris mieguistu balsu. – Tėte, ar čia tu?

– Aš.

– Su kuo ten šneki?

– Su niekuo. Pats su savimi.

Įėjau į vidų. Jis sėdėjo virtuvėje prie stalo vienais marškinėliais ir glaudėmis, atrodė apdujęs ir nelaimingas. Žiūrėdamas į jo pasišiaušusius plaukus, prisiminiau, koks padauža jis buvo kadaise, kai kvatodamas diendaržyje vaikėsi vištas su savo skaliku Bu (seniai pastipusiu), šuoliuojančiu jam įkandin.

– Kaip norėčiau, kad nebūtume to padarę, – tarė jis, kai atsisėdau kitapus stalo.

– Kas padaryta – padaryta, neatitaisysi, – atsakiau. – Kiek sykių tau sakiau, sūneli?

– Tūkstančius. – Jis nuleido galvą, paskiau po kelių minučių pažvelgė į mane. Jo akys buvo labai paraudusios. – Ar mus suims? Ar mes sėsime į kalėjimą? O gal...

– Ne. Aš turiu planą.

– Tu turėjai planą padaryti taip, kad jai neskaudėtų! Matai, kaip atsitiko!

Man panižo ranka skelti jam antausį, bet prilaikiau ją kita. Dabar ne metas kaltinti vienam kitą. Be kita ko, jo teisybė. Aš kaltas, kad viskas išėjo ne taip. Išskyrus žiurkes, pagalvojau. Aš nekaltas, kad ją užpuolė žiurkės. Bet jos užpuolė. Žinoma, užpuolė. Jeigu ne aš, dabar ji būtų stovėjusi prie viryklės, ruošusi vakarienę. Tikriausiai grauždama mane dėl tų šimto akrų, taip, bet sveika ir gyva, užuot gulėjusi šuliny.

Žiurkės tikriausiai grįžo, sukuždėjo balsas širdies gilumoje. Graužia ją. Pirmiausia sudoros geriausius kąsnelius, skaniausius, delikatesus, o paskiau...

Henris siektelėjo skersai stalo mano sugniaužtų kumščių. Aš krūptelėjau.

– Atsiprašau, – tarė jis. – Mudu abu kalti.

Man patiko, kad jis nesikrato kaltės.

– Viskas bus gerai, Henkai. Jeigu išsaugosime blaivų protą, viskas bus gerai. Dabar paklausyk, ką aš tau pasakysiu.

Jis klausėsi. Vienu tarpu ėmė linksėti galva. Kai baigiau, paklausė tik tiek: kada užpilsime šulinį?

– Dar anksti, – atsakiau.

– Ar tai pavojinga?

– Taip, – atsakiau.

Po dviejų dienų, kai taisiau tvorą už ketvirčio mylios nuo sodybos, virš Omahos–Linkolno vieškelio pastebėjau sūkuriuojant didelį debesį dulkių. Pas mus važiavo svečiai iš to pasaulio, kurio taip troško Arletė. Pasukau namo, į diržo kilpą įsikišęs plaktuką, prisijuosęs dailidės prijuostę su ilga kišene, pilnutėle žvangančių vinių. Henrio nebuvo matyti. Gal buvo nubėgęs prie šaltinio išsimaudyti, o gal miegojo savo kambaryje.

Tuo metu, kai, atsidūręs kieme, atsisėdau ant kelmo, privažiavo automobilis, vilkdamas dulkių uodegą: tai buvo Larso Olseno furgonas. Larsas buvo Hemingford Homo kalvis ir pienininkas. Kartais už atitinkamą mokestį imdavosi vežėjo verslo, tą birželio popietę kaip tik tai ir darė. Furgonas įvažiavo į kiemą, pabaidydamas mūsų pikčiurną gaidį Džordžą ir jo nedidelį vištelių haremą. Varikliui tebečiaudint, iš keleivio pusės išlipo apkūnus vyriškis, apsisiautęs plevėsuojančiu pilku dulkiniu apsiaustu. Kai nusiėmė apsauginius akinius, aplink akis subolavo dideli (ir juokingi) ratilai.

– Vilfredas Džeimsas?

– Jūsų paslaugoms, – atsakiau stodamasis. Jaučiausi gana ramus. Galbūt taip nesijausčiau, jeigu jis išliptų iš apygardos tarnybinio fordo su žvaigžde ant durelių. – O jūs?..

– Endrius Lesteris, – atsakė jis. – Advokatas.

Jis atkišo ranką. Aš pagalvojau, ar verta ją paspausti.

– Prieš paspausdamas jums ranką, pone Lesteri, norėčiau sužinoti, kam jūs atstovaujate.

– Šiuo metu esu įgaliotas veikti Čikagos, Omahos ir Di Moino Faringtono gyvulininkystės bendrovės vardu.

Taip, pagalvojau, neabejoju. Tačiau galiu prisiekti, kad tavo pavardės nėra nė ant durų. Orūs Omahos vyrai nesitranko kaimo keliais dėl kasdienės duonos kąsnio, rydami dulkes, ar ne? Orūs vyrai gurkšnoja kavą, užsikėlę kojas ant stalo, ir grožisi žaviomis savo sekretorių kojytėmis.

– Tokiu atveju, pone, kodėl jūs tiesiai šviesiai neišdėstote, ko atvykote, užuot kaišiojęs man ranką? Prašom neužsigauti, – tariau.

Jis taip ir padarė – nuleido ranką, nutaisęs advokato šypseną. Prakaitas ritosi jo putliais skruostais, brėždamas tiesias linijas, o plaukai buvo susitaršę ir susivėlę bevažiuojant automobiliu. Praėjau pro jį ir pasukau prie Larso, kuris, atvožęs šoninę variklio gaubšlę, krapštėsi viduje. Jis švilpavo ir atrodė linksmas kaip paukštis ant tvoros. Man pašoko pavydas. Dingtelėjo mintis, kad mudviem su Henriu tikriausiai dar pasitaikys gerų dienų – gal kokiame kitame pasaulyje, – tik anaiptol ne 1922 metų vasarą. Ar rudenį.

Spustelėjau ranką Lariui ir paklausiau, kaip sekasi.

– Palyginti neblogai, – atsakė jis, – tik gerklė džiūva. Troškina.

Linktelėjau į rytinę trobos pusę.

– Juk žinai, kur ieškoti.

– Žinau, – atsakė jis ir užtrenkė gaubšlę su tokiu žvangesiu, kad vėl išbaidė vištas, pamažu grįžtančias į kiemą. – Gardus ir šaltas, kaip paprastai, ar ne?

– Be abejo, – pritariau galvodamas sau: Bet jeigu tu galėtum prisileisti vandens iš ano kito šulinio, Larsai, nemanau, kad tau labai rūpėtų jo skonis. – Paragauk ir pamatysi.

Jis palengva nuėjo į nuosauliąją patrobio pusę, kur nedidelėje stoginėje stovėjo siurblys. Lesteris palydėjo jį žvilgsniu ir atsisuko į mane. Atsisagstė savo dulkinį apsiaustą. Eilutę tikrai gaus nešti į valyklą, kai grįš į Linkolną, Omahą, Delandą arba nežinia kur ir pasikabins skrybėlę, neatlikęs Faringtono bendrovės įpareigojimo.

– Būtų ne pro šalį ir man atsigerti, pone Džeimsai.

– Kaip ir man. Kalti tvorą – nelengvas darbas per tokį karštį. – Nužvelgiau jį nuo galvos iki kojų. – Aišku, ne taip sunku, kaip dvidešimt mylių kratytis Larso atviru furgonu.

Jis brūkštelėjo delnu sau per užpakalį ir nutaisė advokato šypseną. Šįkart lyg šiek tiek sutrikęs. Pastebėjau, kad jis jau nebežino kur akis dėti. Nedera menkinti žmogaus vien dėl to, kad karštą vasaros dieną bendrovės įsakymu jis sukorė dvidešimt mylių dulkėtais kaimo keliais.

– Mano užpakalis jau niekada nebebus toks, koks buvo anksčiau.

Nedidelėje stoginėje kabojo grandine pririštas kaušas. Larsas prileido jį pilną vandens ir išgėrė iki dugno – liesu, įdegusiu kaklu slankiojant Adomo obuoliui, – paskiau vėl pripylė ir atkišo Lesteriui, bet šis pažvelgė į jį su tokia pat abejone, kaip aš žiūrėjau į jo ištiestą ranką.

– Gal atsigertume viduje, pone Džeimsai. Ten būtų bent truputį vėsiau.

– Būtų, – sutikau, – bet aš neketinu kviestis jūsų į vidų, kaip neketinau spausti jums rankos.

Larsas Olsenas suprato, iš kur vėjas pučia, ir, negaišdamas laiko, pasuko prie furgono. Tačiau iš pradžių padavė Lesteriui kaušą. Mano svečias gėrė ne dideliais gurkšniais kaip Larsas, o pedantiškais siurbsneliais. Kaip advokatui dera, kitais žodžiais tariant, – bet nesustojo, kol neišgėrė viso kaušo, irgi kaip advokatas. Trinktelėjo tinklinės durys, ir iš trobos išėjo Henris, basas, su darbiniais drabužiais. Permetė mus atsainiu žvilgsniu – šaunuolis! – ir nuėjo ten, kur eitų kiekvienas tikras kaimo vaikinas: pažiūrėti, kaip Larsas triūsia prie savo furgono, ir, jeigu pasiseks, ko nors išmokti.

Aš atsisėdau ant malkų, sukrautų šiapus trobos po brezentiniu stogeliu.

– Turbūt atvažiavote čia tvarkyti reikalų. Su mano žmona.

– Taip.

– Ką gi, jūs atsigėrėte, tad verčiau pakalbėkime apie reikalus. Manęs dar laukia darbas, visa diena prieš akis, o jau trečia valanda popiet.

– Nuo saulėtekio iki saulėlydžio. Sunkus ūkininko gyvenimas. – Jis atsiduso, lyg pats savo kailiu būtų tai patyręs.

– Kas be ko, ir dar sunkesnis, kai su žmona neįmanoma sutarti. Turbūt jinai jus atsiuntė, tik nesuprantu ko – jeigu atvežėte kokius nors teisinius dokumentus, man regis, šerifo pavaduotojas būtų galėjęs atvažiuoti ir juos įteikti.

Jis nustebęs pažvelgė į mane.

– Jūsų žmona manęs nesiuntė, pone Džeimsai. Tiesą pasakius, aš atvažiavau pas ją.

Tai priminė spektaklį, ir sutrikti turėjau aš. Paskiau sukikenti, nes pastabose buvo užrašyta: juokiasi.

– Tai tik patvirtina seną teiginį.

– Kokį teiginį?

– Vaikystėje, kai gyvenau Fordaise, mes turėjome kaimyną, tokį seną nešvankėlį, vardu Bredlis. Visi vadino jį tėtušiu Bredliu.

– Pone Džeimsai...

– Mano tėvas kartais turėdavo su juo reikalų ir retkarčiais veždavosi mane. Tuo metu dar važinėta vežimais. Daugiausia prekiauta kukurūzais, bent jau pavasarį, o kartais keistais padargais. Tuo metu dar nebūta užsakymų paštu, ir geras padargas sykiais grįždavo namo, spėjęs apkeliauti visą apygardą.

– Pone Džeimsai, aš nelabai suprantu...

– Ir kiekvienąsyk, kai mes važiuodavome pas tą senį, mama liepdavo man užsikimšti ausis, kas antras žodis, išsprūstantis tėtušiui Bredliui iš burnos, būdavo keiksmažodis arba blevyzga. – Man pasidarė gera, išvydus jo surūgusį veidą. – Tad, savaime suprantama, aš klausydavausi išpūtęs ausis. Menu, mėgstamiausias tėtušio Bredlio posakis buvo toks: „Niekada nelipk ant kumelės, jos nepažabojęs, nes negali žinoti, kur link bėgs kalė.“

– Kaip turėčiau tai suprasti?

– Kaip jūs manote, pone Lesteri, kur link nubėgo mano kalė?

– Jūs turite omeny, kad jūsų žmona...

– Paliko mane, pone Lesteri. Nešė muilą. Dingo, nepasakiusi nei ačiū, nei sudie. Išgaravo naktovidžiu. Kaip užkietėjusiam skaitytojui ir vaizdingų posakių mėgėjui, šie žodžiai man nerėžia ausies. Beje, jei pasklistų gandas, Larsas – ir diduma miestiečių – pasakytų: „Ji pabėgo ir pametė jį.“ Arba, kaip šiuo atveju, jį ir sūnų. Aš, be abejo, manau, kad ji spruko į Faringtono bendrovę, pas savo apsikiaulinusius draugus, ir netrukus duos žinią, jog parduoda savo tėvo žemę.

– Taip ji ir ketina padaryti.

– Ar ji jau viską pasirašė? Nes, man regis, turėčiau kreiptis į teismą, jeigu pasirašė.

– Savaime suprantama, dar nepasirašė. Tačiau, kai pasirašys, patarčiau jums neeikvoti veltui pinigų ir nesibylinėti, nes vis viena nieko nepešite.

Aš atsistojau. Viena mano kombinezono perpetė nuslydo nuo peties, ir aš pasitaisiau ją, užkišęs nykštį.

– Na, jeigu jos čia nėra, iškyla, teisininkų žodžiais tariant, ginčijamas klausimas, ar ne? Jumis dėtas, ieškočiau jos Omahoje. – Nusišypsojau. – Arba Sent Luise. Sent Luisas jai nuo liežuvio nenueidavo. Man regis, jai nusibodote ir jūs visi, kaip nusibodau aš su sūnumi, kurį ji pagimdė. Kaip sakoma, laimingos kelionės, ir kad jūs galvą kur nutrūktumėt! Teprasmenga kiaurai jūsų namai! Be kita ko, tai Šekspyro žodžiai. Romeo ir Džuljeta. Meilės drama.

– Atsiprašau, pone Džeimsai, bet visa tai man atrodo labai keista. – Iš vidinės švarko kišenės jis išsitraukė šilkinę nosinę, – galiu lažintis, keliaujantys advokatai turi begalę kišenių, – ir ėmė šluostytis veidą. Jo skruostai dabar buvo ne tik raudoni, bet degė kaip ugnis. Vargu ar nuo karščio veidas galėtų taip parausti. – Labai keista, turint galvoje, kad mano klientas pasiruošęs brangiai sumokėti už sklypą, esantį prie Hemingfordo upės ir netoliese Didžiojo Vakarų geležinkelio.

– Su šia mintimi negalėčiau greit apsiprasti, bet vis dėlto šiuo atžvilgiu gerokai jus lenkiu.

– Tikrai?

– Aš ją pažįstu. Neabejoju, kad ir jūs, ir jūsų klientai buvote įsitikinę, jog jums pasisekė, tačiau Arletė Džeims... Na, tarkime, sugrobti ją į savo nagus – tai lyg sugriebti nagais tenėsius nuo grindų. Nevalia pamiršti, ką sakė tėtušis Bredlis, pone Lesteri. Ne veltui buvo kaimo išminčius.

– Ar galiu žvilgtelėti į vidų?

Vėl nusijuokiau, bet šįsyk nuoširdžiai. Žmogus suįžūlėjo, aš jį suerzinau, puikiai supratau, kad jis nenori grįžti tuščiomis. Dvidešimt mylių kratėsi per dulkes furgonu be durelių, jo laukė ilga kelionė duobėtais keliais į Hemingfordo miestą (o paskiau, be jokios abejonės, – geležinkeliu), jam skaudėjo užpakalį, ir žmonės, siuntę jį čionai, anaiptol neapsidžiaugs jo ataskaita, kai jis pagaliau užbaigs visus vargus. Vargšelis!

– Aš, savo ruožtu, irgi norėčiau jus kai ko paprašyti: būkite malonus, nuleiskite kelnes, kad aš galėčiau apžiūrėti jūsų kiaušius.

– Tai įžeidimas.

– Aš nepykstu ant jūsų. Tarkime, jog tai... na, ne palyginimas, tai būtų nevisiškai teisingai, o savotiška alegorija.

– Nesuprantu, ką jūs čia šnekate.

– Ką gi, turėsite visą valandą laiko tam apgalvoti, grįždamas į miestą, o gal ir dvi, jeigu Larsui prakiurs padanga. Ir galiu jus patikinti, pone Lesteri, kad jeigu leisčiau jums naršyti savo namus – savo būstą, savo pilį, savo kiaušius, – jūs neaptiktumėte mano žmonos lavono sieninėje spintoje arba... – Tą siaubingą akimirką vos nepasakiau: arba šulinyje. Pajutau, kaip prakaitas išmušė kaktą. – Arba po lova.

– Aš nesakiau...

– Henri! – sušukau. – Eikš čionai valandėlei!

Vilkdamas kojas dulkėta žeme, priėjo Henris, nuleidęs galvą. Jis atrodė išsigandęs, lyg prasikaltęs, bet tai buvo savaime suprantama.

– Ko, tėte?

– Pasakyk tam žmogui, kur mama.

– Kad nežinau. Kai penktadienį rytą pašaukei mane pusryčių, jos nebebuvo. Susikrovė daiktus ir išėjo.

Lesteris pervėrė jį skvarbiu žvilgsniu.

– Ar tai tiesa, vaikeli?

– Taip, pone.

– Tikra tiesa ir nieko, išskyrus tiesą, ir tepadeda tau Dievas?

– Tėte, ar galiu eiti į vidų? Kol sirgau, susikrovė daug namų darbų.

– Eik, – tariau, – ir paskubėk. Nepamiršk, kad šiandien tavo eilė melžti karves.

– Taip, tėte.

Vilkdamas kojas, jis užlipo laiptais ir įėjo į vidų. Lesteris palydėjo jį žvilgsniu, paskiau vėl atsigręžė į mane.

– Čia ne viskas taip jau gerai, kaip atrodo iš pirmo žvilgsnio.

– Matau, jūs, pone Lesteri, nemūvite vedybinio žiedo. Jei ateis toks laikas, kai imsite jį mūvėti, kaip aš kad mūviu, suprasite, jog nėra tokių namų, kur to nepasitaikytų. Ir dar kai ką suprasite: niekada nežinai, kur link pabėga kalė.

Jis atsistojo.

– Tai dar ne viskas.

– Viskas, – atsakiau. Suvokdamas, jog tai netiesa. Tačiau jeigu pasiseks, reikalai pasistūmės prie pabaigos. Jeigu.

Jis pasuko per kiemą vartų link, paskiau grįžo. Išsitraukęs šilkinę nosinę, nusišluostė veidą, tada tarė:

– Jeigu jūs manote, kad tie šimtas akrų priklauso jums tik todėl, jog prigąsdinote savo žmoną... išsiuntėte ją su daiktais pas tetą į Di Moiną arba pas seserį į Minesotą...

– Nuvažiuokite į Omahą, – tariau šypsodamasis. – Arba į Sent Luisą. Ji nebendravo su giminėmis, bet beprotiškai norėjo gyventi Sent Luise. Dievaižin kodėl.

– Jeigu jūs ketinate apsėti visą žemę ir nuimti derlių, patarčiau jums gerai pagalvoti. Ta žemė jums nepriklauso. Jeigu jūs nueisite taip toli ir apsėsite visą žemę, pasimatysime teisme.

– Neabejoju, kad gausite iš jos žinią, kai tik ji susivoks įklimpusi į bėdą, – tariau.

Iš tikrųjų norėjau jam pasakyti: Taip, žemė ne mano... bet ir ne jūsų. Tiesiog reikia palaukti. Ir viskas bus gerai, nes žemė bus mano po septynerių metų, kai kreipsiuos į teismą, kad žmona būtų teisiškai pripažinta mirusia. Galiu laukti. Septynerius metus, nedusdamas nuo kiaulių mėšlo smarvės, pučiant vakarų vėjui. Septynerius metus, negirdėdamas skerdžiamų kiaulių žviegimo (kaip ir mirštančios moters klyksmo), nematydamas dūblių plaukiant pasroviui raudonu nuo kraujo upokšniu. Tie septyneri metai man atrodo nuostabūs.

– Geros dienos, pone Lesteri, ir saugokitės saulės. Po pietų ji itin kaitri ir švies jums tiesiai į akis.

Netardamas nė žodžio, jis įsėdo į furgoną. Larsas man pamojo, ir Lesteris kažką piktai jam riktelėjo. Larsas žvilgtelėjo į jį, lyg sakydamas: Rėkauk ir klykauk kiek tinkamas, o iki Hemingfordo dar dvidešimt mylių.

Kai jie dingo iš akių, palikdami dulkių debesį, Henris vėl išėjo į verandą.

– Tėte, ar aš gerai elgiausi?

Paėmiau jam už riešo, spustelėjau ir apsimečiau, jog nejaučiu, kaip įsitempia raumenys mano delne, kaip jis tvardosi iš paskutiniųjų, kad tik neištrauktų rankos.

– Labai gerai. Puikiai.

– Ar rytoj užversime šulinį?

Aš kruopščiai viską apgalvojau, nes mano sprendimas galėjo nulemti mums gyvybę. Šerifas Džonsas buvo jau pagyvenęs ir aptukęs. Tingėti jis netingėjo, bet buvo nelengva jį išjudinti be svarbios priežasties. Aišku, Lesteris galų gale įkalbės Džonsą atvažiuoti čionai, bet tikriausiai ne anksčiau, kai priprašys vieną kurį iš dviejų Faringtono sūnų paskambinti šerifui ir priminti jam, kokia bendrovė moka daugiausia mokesčių Hemingfordo apygardoje (o kur dar gretimos Klejo, Filmoro, Jorko ir Siuardo apygardos). Šiaip ar taip, pagalvojau, mes turime dar mažų mažiausia dvi dienas laiko.

– Ne rytoj, – atsakiau. – Poryt.

– Kodėl, tėte?

– Todėl, kad čia atvažiuos apygardos šerifas, o šerifas Džonsas senas, bet nekvailas. Užverstas šulinys gali sukelti jam įtarimą, atseit, kodėl tik dabar jį užverčiau ir taip toliau. Bet jeigu užversime jį vėliau... ir turėdami rimtą priežastį...

– Kokią priežastį? Sakyk!

– Luktelėk, – atsakiau. – Luktelėk.

Rytojaus dieną iki pat vakaro laukėme, kol, artėdamas prie mūsų sodybos, virš kelio pakils dulkių debesis, lydintis ne Larso Olseno furgoną, o apygardos šerifo automobilį. Nesulaukėme. Sulaukėme Šenonos Koteri: žavi su savo kartūnine palaidinuke ir languotu sijonu, ji atėjo pasiteirauti, kaip jaučiasi Henris ir ar neateitų pas juos pavakarieniauti su ja, jos tėčiu ir mama, jei gerai jaučiasi.

Henris pasakė, kad jaučiasi kuo puikiausiai, ir aš labai blogos nuojautos graužiama širdimi stebėjau, kaip jiedu eina keliu, susiėmę už rankų. Jis saugojo siaubingą paslaptį, o siaubingos paslaptys labai slegia. Savaime suprantama, ima noras išlieti širdį. O jis myli tą mergaitę (ar bent tariasi mylįs, o tai tas pat, kai tau tik penkiolikti). Visa bėda, kad jis turi meluoti, o ji gali suprasti, jog jis meluoja. Sakoma, kad meilė akla, bet tai kvailių teiginys. Kartais meilė pernelyg aiškiaregė.

Kapsčiausi darže (išraudamas daugiau žirnių nei piktžolių), paskiau atsisėdau verandoje ir, rūkydamas pypkę, ėmiau jo laukti. Jis grįžo prieš patekant mėnuliui. Nuleidęs galvą, sugniužęs, vos vilkdamas kojas. Man nemalonu buvo į jį žiūrėti, bet vis dar buvau ramus. Jeigu jis būtų atskleidęs paslaptį – bent jau iš dalies, – būtų ėjęs visiškai kitaip. Jeigu būtų atskleidęs paslaptį, gal suvis nebūtų grįžęs.

– Ar papasakojai jai, ką mudu nutarėme? – paklausiau, kai jis atsisėdo verandoje.

– Ką tu nutarei. Taip.

– Ar ji pažadėjo namiškiams nieko nepasakoti?

– Taip.

– Ar tikrai nepasakos?

Jis atsiduso.

– Tikriausiai. Ji myli juos, ir jie myli ją. Ko gero, jie iš jos veido ką nors supras ir iškamantinės. O jeigu ir neiškamantinės, ji greičiausiai papasakos šerifui. Jeigu jis apskritai teiksis kalbėtis su Koteriais.

– Lesteris pasistengs, kad jis pasikalbėtų. Jis aprėks šerifą Džonsą, nes jo viršininkai Omahoje aprėks jį. Grandelė prie grandelės – ir visa grandinė, nežinia nei kur pradžia, nei kur galas.

– Apskritai nereikėjo mums to daryti. – Pasimąstęs valandėlę, pakuždomis piktai pakartojo tą patį.

Nieko neatsakiau. Jis irgi tylėjo. Mudu žiūrėjome, kaip virš kukurūzų lauko teka mėnulis, raudonas, išpurtęs.

– Tėte, ar galėčiau išgerti alaus?

Pažvelgiau į jį nustebęs ir drauge nė kiek nesistebėdamas. Paskiau nuėjau į vidų, įpyliau mudviem po kaušą alaus.

– Įsidėk į galvą, – tariau, paduodamas jam vieną kaušą, – to nebus nei ryt, nei poryt.

– Žinoma. – Jis gurkštelėjo, susiraukė ir vėl gurkštelėjo. – Tėte, aš nenorėjau meluoti Šenonai. Visa tai baisiai nešvaru.

– Ir tai, kas nešvaru, nusiplauna.

– Tik ne tai, – atsakė jis ir vėl gurkštelėjo alaus. Šįkart nesusiraukė.

Po valandėlės, kai mėnulis apsitraukė sidabru, aš nuėjau atlikti gamtos reikalų ir pasiklausyti, kaip, nakties vėjeliui pučiant, kukurūzai pasakoja senas žemės paslaptis. Kai grįžau į verandą, Henrio jau nebebuvo. Ligi pusės nugertas kaušas stovėjo ant turėklo. Paskui išgirdau jį karvidėje sakant: „Dar palauk, Marge. Palauk.“

Nuėjau pažiūrėti. Jis glostė Elpisę 1 , apkabinęs jai kaklą. Man pasirodė, kad jis verkia. Pastovėjau žiūrėdamas, bet nepasakiau nė žodžio. Grįžęs į vidų, nusirengiau ir atsiguliau į lovą, kurioje perrėžiau gerklę žmonai. Negreit užmigau. Ir jeigu jūs nesuprantate, kodėl negreit – visų kodėl, – tuomet jums neverta skaityti toliau.

Visas savo karves buvau pavadinęs graikų mažųjų deivių vardais, tačiau, pasirenkant Elpisės vardą, arba įvyko klaida, arba likimas pasityčiojo iš manęs. Jeigu kartais pamiršote padavimą apie tai, kaip į mūsų liūdną senąjį pasaulį atklydo blogis, leiskite atgaivinti jums atmintį: visos blogybės išsprūdo iš skrynios, kai Pandora, nepajėgdama sutramdyti smalsumo, atidarė ją ir išleido tai, kas buvo jai patikėta saugoti. Išsaugojo tik Elpisę, vilties deivę, kai susiprotėjo užvožti dangtį. Tačiau tą 1922 metų vasarą mūsų Elpisė nebeturėjo nė menkiausios vilties. Ji buvo sena ir užgaidi, davė labai mažai pieno, ir mes net nesistengėme išmelžti to lašo: kai tik atsisėsdavai ant suoliuko, ji taikydavosi įspirti. Mes turėjome jau pernai ją papjauti, bet atsisakiau tos minties, išgirdęs, kiek Harlanas Koteris prašo už jos papjovimą, o aš galėjau paskersti nebent kiaulę... savikritiška nuomonė, su kuria, Skaitytojau, be abejo, sutiksi.

– Mėsa bus kieta, – sakė andai Arletė (reiškusi slaptą simpatiją karvei, gal todėl, kad niekada jos nemelžė). – Verčiau duok jai ramybę.

Tačiau dabar mes galėjome pasinaudoti sena karve – šulinyje, jeigu jau taip atsitiko, – ir jos mirtis galėjo praversti kitam tikslui, kur kas tauresniam nei keli gysloti mėsgaliai.

Dviem dienoms praslinkus po Lesterio apsilankymo, mudu su sūnumi įrišome virvę į žiedą, įvertą jai į šnirpšles, ir nuvedėme už karvidės. Likus pusei kelio iki šulinio, Henris sustojo. Jo akys sužėrėjo iš baimės.

– Tėte! Aš ją užuodžiu!

– Eik į vidų ir užsikimšk nosį vata. Ji miegamajame, ant jos tualetinio staliuko.

Nors jis stovėjo nuleidęs galvą, pastebėjau, kaip pašnairavo į mane nueidamas. Tu kaltas, rodos, bylojo jo žvilgsnis. Tu kaltas, nes nenorėjai jai nusileisti.

Vis dėlto neabejojau, kad jis padės man padaryti visą kitą darbą. Nesvarbu, ką jis būtų galvojęs apie mane, be kita ko, jo galvoje sukosi mintys apie mergaitę, jis nieku gyvu nenorėjo, kad ji sužinotų, ką jis padarė. Aš jį įvėliau, bet ji niekada negalėtų to suprasti.

Mes atvedėme karvę prie šulinio dangčio, bet ten ji, savaime suprantama, užsispyrė. Mudu apėjome šulinį ir, įtempę pavadžius kaip kaspinus per Gegužės medžio šokį, vargais negalais užtraukėme ant sutrešusio dangčio. Dangtis sutraškėjo nuo jos svorio... įlinko... bet išlaikė. Sena karvė stovėjo ant jo, kvaila ir užsispyrusi kaip visada, nuleidusi galvą, atkišusi pažaliavusius ir pageltusius nuėstus dantis.

– Ką dabar? – paklausė Henris.

Buvau besakąs, kad nežinau, ir tuomet šulinio dangtis traškėdamas perlūžo. Mes įsikibome į pavadžius, nors vienu tarpu man dingtelėjo mintis, kad įkrisiu į tą prakeiktą šulinį su išsuktomis rankomis. Tuomet žiedas ištrūko iš šnirpšlių ir šovė aukštyn. Pavadžiai perplyšo perpus. Apačioje pasiuto mauroti Elpisė, nagomis daužydama į akmenines šulinio sienas.

– Tėte! – sukliko Henris. Sugniaužęs kumščius, prispaudė rankas prie burnos, krumpliais įsikirsdamas į viršutinę lūpą. – Padaryk ką nors, kad ji liautųsi!

Elpisė pratisai sumaurojo, o aidas iš šulinio jai paantrino. Ji vis dar daužė nagomis į akmenines sienas.

Griebiau Henriui už rankos ir klupinėjantį partempiau į vidų. Stumtelėjau ant sofos, paštu Arletės pirktos, ir liepiau niekur neiti, kol grįšiu.

– Ir įsidėk į galvą: viskas jau beveik baigta.

– Tai niekad nesibaigs, – atsakė jis ir įsikniaubė į sofą. Užsiėmė rankomis ausis, nors viduje nebuvo girdėti, kaip baubia Elpisė. Vis dėlto ir Henris, ir aš, mudu abu girdėjome baubimą.

Nuėjęs į podėlį, nuo viršutinės lentynos paėmiau medžioklinį šautuvą. Jis buvo tik 22 kalibro, bet turėjo atlikti savo paskirtį. O jei Harlanas išgirs, kaip ritasi šūvių skardas per laukus, skiriančius mūsų sodybas? Tai irgi praverstų mūsų istorijai. Jeigu Henris sugebėtų ganėtinai ilgai išsaugoti blaivų protą, kad vėliau papasakotų, kas atsitiko.

Štai ką supratau 1922 metais: visada lauk ko nors blogesnio. Manai, kad matei tai, kas baisiausia, kas visus tavo košmarus sulieja į vientisą tikrą neregėtą siaubą, ir vienintelė tavo paguoda – tai mintis, kad blogiau būti negali. O jeigu ir galėtų, tavo protas aptemtų, tai patyręs, ir tu nieko daugiau nepajėgtum suvokti. Tačiau viskas eina blogyn, protas tau neaptemsta, gyveni, ir tiek. Supranti, kad šiame pasaulyje tau nebeliko džiaugsmo, kad tai, ką padarei, dar labiau atitolino siekiamą tikslą, kad norėtum būti ano, mirusiojo, vietoje, – tačiau gyveni, ir tiek. Suvoki, kad kenti savo paties sukurtame pragare, bet vis dėlto gyveni, ir tiek. Nes nieko kita nebelieka.

Elpisė nukrito ant mano žmonos kūno, tačiau išsiviepęs Arletės veidas vis dar buvo matomas, vis dar atkreiptas į saulėtąjį pasaulį, vis dar žvelgė į mane. Ir žiurkės grįžo. Karvei įkritus į jų pasaulį, jos šmurkštelėjo atgal į vamzdį, kurį dabar jau vadinau tik Žiurkių bulvaru, bet netrukus, užuodusios šviežieną, išpuolė ir įniko šniukštinėti. Jos jau graužė vargšę senąją Elpisę, o ji vis dar maurojo ir spardėsi (dabar silpniau), o viena įsitaisė mano negyvėlei žmonai ant galvos nelyginant kraupi karūna. Ji išgraužė maiše skylę ir nagais mikliai išpešė kuokštą plaukų. Arletės skruostai, kadaise apvalūs ir žavūs, karojo virtę skutais.

Nieko negali būti baisiau, pagalvojau. Be jokios abejonės, didesnio siaubo nebūsiu regėjęs.

Deja, visada lauk baisesnių dalykų. Kai, netekęs žado iš pasibaisėjimo ir pasišlykštėjimo, žiūrėjau apačion, Elpisė vėl spyrė ir viena naga pataikė ten, kur dar būta Arletės veido. Nuo smūgio mano žmonos žandikaulis perlūžo, ir veido dalis, buvusi žemiau nosies, tarytum ant vyrių pasisuko į kairę. Vis dėlto išliko šypsena, plati, ligi ausų. Dabar, atsidūrusi šone, ji atrodė dar baisesnė. Lyg turėtų du veidus, kad galėtų man vaidentis nebe vienu. Jos kūnas pasisuko, ir čiužinys nuslydo. Jam iš paskos liuoktelėjo žiurkė, tupėjusi ant galvos. Elpisė vėl sumaurojo. Dingtelėjo mintis, kad dabar, atėjęs ir pažvelgęs į šulinį, Henris mane nužudytų už tai, jog padariau savo piktadarystės bendrininku. Tikriausiai aš buvau nusipelnęs mirties. Tačiau tuomet jis liktų vienas, o vienas jis būtų bejėgis.

Dalis dangčio įkrito į šulinį, kita dalis vis dar kabaliavo. Užtaisiau šautuvą, įrėmiau į petį ir nusitaikiau į Elpisę, kuri, užvertusi snukį, gulėjo nulaužtu sprandu palei akmeninę sieną. Palaukiau, kol nustos drebėti rankos, ir paspaudžiau gaiduką.

Užteko vieno šūvio.

Grįžęs į trobą, pamačiau, kad Henris miega ant sofos. Buvau pernelyg sukrėstas, kad man tai pasirodytų keista. Tą valandėlę jis vienintelis šiame pasaulyje man teikė vilčių: susitepęs, bet ne per daugiausia, kad vėliau kada nors galėtų vėl apsivalyti. Pasilenkęs pabučiavau jam į skruostą. Jis sudejavo ir nusisuko. Palikau jį ten ir nuėjau į karvidę įrankių. Kai po trijų valandų jis atėjo pas mane, aš jau buvau ištraukęs nukarusią dangčio pusę ir pradėjęs versti žemes į šulinį.

– Aš padėsiu, – liūdnai tarė jis abejingu balsu.

– Gerai. Sėsk į sunkvežimį ir važiuok į sąvartyną prie Vakarinės tvoros...

– Ar aš vienas? – Jo klausimas nuskambėjo šiek tiek nepatikliai, bet aš apsidžiaugiau išgirdęs bent šiokį tokį jausmą.

– Juk moki įjungti priekinę pavarą, o prireikus rasi ir užpakalinę, ar ne?

– Taip...

– Vadinasi, viskas gerai. Kol kas man dar užteks žemių, o kai grįši, visa, kas blogiausia, jau bus praeity.

Tikėjausi, kad jis vėl pasakys, jog visa, kas blogiausia, niekada nebus praeity, bet jis nepasakė nė žodžio. Aš vėl stvėriausi kastuvo. Dar mačiau kyšant Arletės viršugalvį ir maišo galą su styrančiu kraupiu plaukų kuokštu. Ko gero, mano mirusios žmonos skreitas, žiurkių lopšys, jau priterštas jauniklių vados.

Išgirdau, kaip kartą, kitą suurzgė sunkvežimio variklis. Kad tik paleidimo rankena atšokusi nesulaužytų Henriui rankos, pagalvojau.

Kai jis trečiąsyk suktelėjo paleidimo rankeną, mūsų senasis sunkvežimis sukriokė atgijęs. Jis palaukė, kol žybtelės kibirkštis, paleido variklį ir pagaliau nuvažiavo. Beveik visą valandą jo nebuvo nė garso, bet, kai grįžo, kėbulas buvo pilnas žemių ir akmenų. Jis privažiavo prie šulinio krašto ir užgesino variklį. Kai nusivilko marškinėlius, jo spindintis nuo prakaito liemuo man pasirodė pernelyg liesas; galėjau suskaičiuoti visus šonkaulius. Pabandžiau prisiminti, kada paskutinį kartą mačiau jį sočiai valgant, ir iš pradžių negalėjau prisiminti. Paskiau susivokiau, jog tikriausiai per pusryčius tą rytą, kai ją patvarkėme.

Pasistengsiu, kad šį vakarą jis sočiai pavalgytų, pagalvojau. Pasistengsiu, kad mudu abu sočiai pavalgytume. Tik ne jautienos, šaldiklyje yra kiaulienos...

– Pažiūrėk tenai, – tarė jis tuo pačiu abejingu balsu ir parodė ranka.

Pamačiau artėjant dulkių debesį. Dirstelėjau į šulinį. Dar negana. Teberiogso pusė Elpisės. Kas be ko, tai būtų neblogai, bet iš žemių vis dar kyšojo kruvino čiužinio kampas.

– Padėk man, – tariau.

– Ar spėsime, tėte? – Iš balso neatrodė, kad labai jaudintųsi.

– Nežinau. Galbūt. Nestovėk, padėk man.

Prie sulūžusio dangčio liekanų, atremtas į karvidės sieną, stovėjo dar vienas kastuvas. Henris griebė jį, ir mudu įnikome kaip įmanydami greičiau versti žemes ir akmenis iš sunkvežimio kėbulo.

Kai prie trinkos sustojo apygardos šerifo automobilis su žiburėliais ir auksine žvaigžde ant durelių (vėl pabaidydamas Džordžą ir vištų pulkelį), mudu su Henriu sėdėjome ant verandos laiptų, nusivilkę marškinius, ir vaišinomės paskutine Arletės Džeims dovana: ąsočiu limonado. Šerifas Džonsas išlipo iš automobilio, susiveržė diržą, nusivožė savo kaubojišką skrybėlę, subraukė žilstelėjusius plaukus ir vėl užsidėjo skrybėlę, kad jos kraštas atitiktų ribą, skiriančią baltutėlę kaktą nuo vario raudonumo veido. Jis atvažiavo vienas. Tai man pasirodė geras ženklas.

– Sveiki, vyrai. – Jis metė žvilgsnį į mūsų nuogas krūtines, nešvarias rankas ir prakaituotus veidus. – Sunkiai dirbot po pietų, ar ne?

Aš nusispjoviau.

– Pats kaltas, velniai rautų!

– Tikrai?

– Karvė įkrito į seną šulinį, – tarė Henris.

– Tikrai?

– Tikrai, – atsakiau. – Gal norėtum limonado, šerife? Arletė sutaisė.

– Arletė? Vadinasi, ji grįžo apsigalvojusi, ką?

– Ne, – atsakiau. – Ji išsinešė savo mėgstamiausius drabužius, bet paliko limonadą. Vaišinkis.

– Mielai. Bet pirmiausia užsuksiu į jūsų tualetą. Kai įtrenkiau į penkiasdešimt penktus ar panašiai, pradėjau šlapintis prie kiekvieno krūmo. Pašėlusiai nemalonu.

– Tupykla už namo kampo. Eik taku ir nepražiopsok durų su širdele.

Jis nusijuokė, lyg išgirdęs patį smagiausią šių metų sąmojį, ir nuėjo už trobos. Ar stabtelėjęs dirstelės pro langus? Veikiausiai, jei gerai išmano savo darbą, o esu girdėjęs, kad išmano. Bent jau išmanė, jaunas būdamas.

– Tėte, – pakuždomis tarė Henris.

Aš pažvelgiau į jį.

– Jeigu jis iššniukštinės, neturėsime kitos išeities. Aš galiu meluoti, bet žudyti nebegalėčiau.

– Gerai, – atsakiau. Pokalbis buvo trumpas, bet per pastaruosius aštuonerius metus jis dažnai man ateidavo į galvą.

Šerifas Džonsas grįžo, sagstydamasis antuką.

– Atnešk šerifui stiklinę, – tariau Henriui.

Henris nuėjo į vidų. Džonsas baigė sagstytis antuką, nusivožė skrybėlę, vėl subraukė plaukus ir užsidėjo skrybėlę. Ant krūtinės spindėjo ankstyvo popiečio saulės nutviekstas šerifo ženklas. Prie šono kabojo didelis revolveris, ir, nors Džonsas buvo per senas, kad būtų galėjęs dalyvauti Pirmajame pasauliniame kare, dėklas atrodė lyg Amerikos ekspedicinio korpuso karių. Tikriausiai dėklas jo sūnaus. Jo sūnus žuvo kare.

– Kvapnus tualetas, – tarė jis. – Itin malonu užsukti tokią karštą dieną.

– Arletė visada įberdavo negesintų kalkių, – tariau. – Stengsiuos laikytis šios taisyklės, jeigu ji nebegrįš. Ateikite į verandą, pasėdėsime nuosaulyje.

– Nuosaulyje gera, bet aš verčiau pastovėsiu. Ne pro šalį pramankštinti nugarą.

Aš sėdėjau ant supamosios kėdės, pasikišęs po užpakaliu pripučiamą pagalvėlę. Jis stovėjo šalia, žiūrėdamas iš viršaus. Man nepatiko tokia padėtis, bet aš stengiausi tvardytis. Henris atnešė stiklinę. Šerifas Džonsas įsipylė limonado, paragavo, paskiau išmaukė iki dugno ir apsilaižė.

– Skanu, ar ne? Nei per rūgštu, nei per saldu, kaip reikiant. – Jis nusijuokė. – Aš kaip Auksaplaukė, tiesa? – Paskiau išgėrė paskutinius lašus, bet papurtė galvą, kai Henris pasiūlė įpilti dar. – Gal nori, kad, grįždamas į Hemingford Homą, turėčiau šlapintis prie kiekvieno stulpo? O paskiau dar visu keliu iki Hemingfordo miesto?

– Ar persikėlei su visu biuru? – paklausiau. – Maniau, kad esi Home.

– Aš ir esu Home. Tą dieną, kai bus pareikalauta šerifo biurą perkelti į apygardos centrą, aš atsistatydinsiu, ir Hepas Berdvelas galės daryti ką tinkamas. Ne, ne, tiesiog važiuoju į teismo posėdį. Tiesą pasakius, reikės tik popierius surašyti, bet vis tiek neišsisuksiu nevažiavęs. Tikriausiai pažįsti teisėją Kripsą... na, tu laikaisi įstatymų, turbūt neteko su juo susidurti. Jis apskritai piktas, o jeigu laiku nepasirodai, tiesiog pasiunta. Tad jei netgi ten reikėtų tik paplepėti, duok Dieve, ir pasirašyti krūvą popierių, šičia turiu kuo greičiau sutvarkyti visus reikalus, tiesa? Ir tikiuosi, kad begrįžtant nesulūš mano sumautas „maksis“.

Aš nieko neatsakiau. Jis kalbėjo anaiptol ne kaip skubantis žmogus, bet, galimas daiktas, toks buvo jo įprotis.

Jis nusivožė skrybėlę, vėl susibraukė plaukus atgal, bet šįkart neužsidėjo skrybėlės. Įdėmiai pažvelgė į mane, paskiau į Henrį ir vėl į mane.

– Turbūt numanai, kad atvažiavau čionai ne savo valia. Mano galva, nevalia kištis į vyro ir žmonos reikalus. Taip ir turėtų būti, tiesa? Pasak Biblijos, vyras – žmonos galva, ir jeigu moteris turi ko nors mokytis, namie ją turi mokyti vyras. Laiškas korintiečiams. Jeigu vienintelis mano vadovas būtų Biblija, aš laikyčiausi jos žodžio, ir viskas būtų labai paprasta.

– Stebiuosi, kad su tavimi neatvažiavo ponas Lesteris, – tariau.

– Et, jis norėjo važiuoti, bet aš nesutikau. Jis taipgi norėjo, kad aš gaučiau kratos orderį, bet aš pasakiau, jog man jo nereikia. Pasakiau, kad tu gali leisti arba neleisti man apsižiūrėti savo sodyboje. – Jis gūžtelėjo pečiais. Jo veidas buvo ramus, bet žvilgsnis skvarbus, nestygstantis vietoje: greitas ir įdėmus, įdėmus ir greitas.

Kai Henris mane paklausė apie šulinį, atsakiau jam: Pažiūrėsim ir pamatysim, ar jis labai pastabus. Jeigu jis pastabus, parodysim jį patys. Mums nevalia elgtis taip, lyg turėtume ką nors slėpti. Jei pamatysi mane spragsint nykščiu, vadinasi, mano galva, mums verta išbandyti laimę. Bet mudu turime susitarti, Henkai. Jeigu pamatysiu, kad, man spragtelėjus, tu nespragsi, laikysiu liežuvį už dantų.

Pakėliau savo stiklinę ir išbaigiau limonadą. Pastebėjęs, kad Henris žiūri į mane, spragtelėjau nykščiu. Vos vos. Lyg būtų įsimetęs traukulys.

– Ką tas Lesteris galvoja? – lyg piktindamasis tarė Henris. – Kad mes laikome ją surišę rūsyje? – Jis stovėjo nuleidęs rankas, nejudėdamas.

Šerifas Džonsas nuoširdžiai nusijuokė, jo didelis pilvas sukretėjo po diržu.

– Iš kur aš galiu žinoti, ką jis galvoja, tiesa? Be to, man tai nerūpi. Advokatai – tai gėdingosios žmogaus prigimties blusos. Galiu tai tvirtinti, nes dirbau jiems – ir prieš juos – visą sąmoningą gyvenimą. Tačiau... – Jis įsmeigė į mane skvarbų žvilgsnį. – Man būtų ne pro šalį apsižiūrėti vien todėl, kad jam neleidai. Jis dėl to baisiai siuto.

Henris pasikasė ranką. Kasydamasis dusyk spragtelėjo nykščiu.

– Neįleidau jo į trobą, nes jis man nepatiko, – atsakiau. – Nors, tiesą pasakius, man nepatiktų ir apaštalas Jonas, jeigu jis čia ateitų Kolo Faringtono gaujos vardu.

Šerifas Džonsas nusikvatojo: Cha cha cha! Bet jo akys nesijuokė.

Aš atsistojau. Iškart palengvėjo atsistojus ant kojų. Stovėdamas buvau aštuoniais ar dešimčia centimetrų aukštesnis už Džonsą.

– Galite apžiūrėti viską, ką tik širdis geidžia.

– Ačiū. Dabar man gyventi bus lengviau, tiesa? Juk grįžus dar teks aiškintis su teisėju Kripsu, ir to jau gana. Nereikės klausytis Faringtono teisinių skalikų amsėjimo, jei sugebėsiu jiems pagelbėti.

Mes įėjome į vidų, aš – pirmas, Henris – įkandin mudviejų. Po kelių pagiriamųjų žodžių apie svetainės tvarkingumą ir virtuvės švarą nužingsniavome koridoriumi. Šerifas Džonsas užmetė akį į Henrio kambarį, paskiau priėjome svarbiausią vietą. Atidariau mūsų miegamojo duris, keistai įsitikinęs: bus išryškėjęs kraujas. Jo bus visur: prilaistyta ant grindų, pritaškyta ant sienų, primirkęs čiužinys. Šerifas Džonsas pamatys. Tuomet atsigręš, nusegs antrankius, kabančius šalia revolverio ant mėsingo klubo, ir pasakys: Suimu tave už Arletės Džeims nužudymą, tiesa?

Nebuvo nei kraujo, nei kraujo kvapo, nes per kelias dienas kambarys spėjo išsivėdinti. Lova buvo paklota, nors ne taip, kaip klodavo Arletė; aš klojau kareiviškai, nors kojos išgelbėjo mane nuo karo, pasiglemžusio šerifo sūnų. Nevalia žudyti fricų, jei esi plokščiapadis. Plokščiapadžiai gali žudyti tik žmonas.

– Gražus kambarys, – tarė šerifas Džonsas. – Ar iš pat ryto būna saulė?

– Taip, – atsakiau. – Ir visada būna vėsu popiet, net vasarą, nes saulė šviečia iš kitos pusės. – Priėjau prie sieninės spintos ir atidariau duris. Vėl pabudo tas pats keistas jausmas, tik šįkart stipresnis nei anksčiau. Kur daigstyta antklodė? – paklaus jis. – Ta, kuri gulėjo ant vidurinės lentynos?

Žinoma, jis nepasakė nė žodžio, tačiau beregint priėjo, kai pakviečiau. Jo skvarbios akys – žalsvos, beveik tokios kaip katės, – ėmė lakstyti šen bei ten, visur.

– Galybė skudurų, – tarė jis.

– Taip, – pritariau, – Arletė mėgo drabužius, jai patiko užsisakyti prekių paštu pagal katalogus. Bet ji pasiėmė tik vieną lagaminą – mes turime du, antras tebėra čia, matai, aname gale? – vadinasi, mano galva, pasirinko tik mėgstamiausius. Ir, man regis, praktiškiausius. Ji turėjo dvejas plačias kelnes ir džinsus, viskas dingo, nors kelnių ji nemėgo.

– Beje, kelnės patogios kelionėje, tiesa? Ir vyrams, ir moterims kelnės patogios kelionėje. Todėl moteris jas ir pasirinko. Juk ji, ko gero, skubėjo.

– Gali būti.

– Ji pasiėmė savo brangiausius papuošalus ir tėvų nuotraukas, – tarė Henris, stovėdamas užpakaly mūsų. Aš krūptelėjau; buvau beveik pamiršęs, kad jis čia.

– Pasiėmė? Na, man regis, ir turėjo pasiimti.

Jis dar kartą apžvelgė drabužius, paskiau uždarė spintą.

– Gražus kambarys, – tarė, iš lėto grįždamas į koridorių su savo kaubojiška skrybėle rankoje. – Gražūs namai. Moteris turbūt kvanktelėjo, kad paliko tokį gražų kambarį ir tokius gražius namus.

– Mama dažnai man pasakodavo apie miestą, – tarė Henris ir atsiduso. – Ji svajojo atidaryti kažkokią krautuvę.

– Krautuvę? – Šerifas Džonsas žvilgtelėjo į jį savo žalsvomis it katės akimis. – Šaunu! Bet tam reikia pinigų, tiesa?

– Ji paveldėjo tuos akrus iš tėvo, – tariau.

– Taip, taip. – Jis susigėdęs šyptelėjo, lyg būtų pamiršęs tuos akrus. – Gal taip ir geriau. „Geriau yra vienam gyventi dykumoje negu su pikta moterimi, mėgstančia barnius.“ Patarlių knyga. Ar tu džiaugiesi, kad ji pabėgo, sūneli?

– Ne, – atsakė Henris, ir iš akių jam ištryško ašaros. Padėkojau Dievui už kiekvieną iš jų.

– Raminkis, raminkis, – tarė šerifas Džonsas. Ir, atsainiai pabandęs jį raminti, pritūpė, rankomis įsiremdamas į storas šlaunis, ir žvilgtelėjo po lova. – Regis, ten stovi moteriški bateliai. Padėvėti. Patogūs avėti. Nemanau, kad ji būtų pabėgusi basa, tiesa?

– Ji avėdavo drobinius batelius, – tariau. – Kaip tik tie ir dingo.

Tikrai dingo. Išblukę žali bateliai, kuriuos apsiaudavo eidama dirbti į daržą. Įsidėmėjau juos, prieš pat užberdamas šulinį.

– Aha! – tarė jis. – Dar viena mįslė įminta. – Ištraukęs iš liemenės kišenės pasidabruotą laikrodį, pasitikrino laiką. – Na, man jau metas keliauti. Laikas bėga.

Mes pasukome atgal koridoriumi per visą namą, Henris atsiliko, ko gero, norėdamas slapčia nusišluostyti akis. Nuėjome su šerifu prie jo „Maksvel sedano“ su žvaigžde ant durelių. Buvau beklausiąs, ar jis nenorėtų žvilgtelėti į šulinį – buvau net bešūktelįs jam, – bet jis staiga sustojo ir baugiai maloniu žvilgsniu pažvelgė į mano sūnų.

– Buvau užsukęs pas Koterius, – tarė.

– Ką? – atsiliepė Henris. – Tikrai?

– Sakiau, kad jau kelios dienos, kai šlapinuos prie kiekvieno krūmo, bet visada mieliau pasinaudoju išviete, jei pasitaiko ir jei šeimininkai švariai ją prižiūri, kad nereiktų baimintis vapsvų, belaukiant, kol iš mano pimpio išvarvės paskutiniai lašai. Koteriai – valyvi žmonės. Ir duktė gražutė. Tavo amžiaus, ar ne?

– Taip, pone, – tarė Henris, šiek tiek pakeldamas balsą sulig paskutiniu žodžiu.

– Manding, būsi ją įsižiūrėjęs, ar ne? O ji tave, sprendžiant iš jos mamos žodžių.

– Ar ji taip sakė? – paklausė Henris. Jis atrodė truputį nustebęs, bet ir patenkintas.

– Taip. Ponia Koteri pasakė, kad tu jaudinies dėl savo mamos ir kad Šenona jai perpasakojusi kai ką iš to, ką tu jai pasakojai apie tai. Klausiau ją, kas gi atsitiko, o ji atsakė, kad jai nevalia nieko pasakoti, bet aš galįs pasiklausti Šenoną. Taip ir padariau.

Henris įbedė žvilgsnį į batus.

– Aš ją prašiau niekam nepasakoti.

– Nejaugi imsi dėl to ant jos pykti, ką? – paklausė šerifas Džonsas. – Man regis, kai toks augalotas vyras kaip aš su žvaigžde ant krūtinės ima klausinėti tokią mergaitę kaip ji apie tai, kas jai žinoma, sunkoka laikyti liežuvį už dantų, tiesa? Ji paprasčiausiai turi imti ir viską iškloti, ar ne?

– Nežinau, – atsakė Henris, tebežiūrėdamas žemyn. – Galbūt.

Jis neapsimetė nelaimingu; jis iš tikrųjų atrodė nelaimingas. Nors viskas klostėsi taip, kaip tikėjomės.

– Šenona pasakė, kad tavo tėtė su mama stipriai susiginčijo dėl tų šimto akrų pardavimo ir, kai tu stojai tėtės pusėn, ponia Džeims tau vožė antausį.

– Taip, – vangiai atsakė Henris. – Ji padaugino išgerti.

Šerifas Džonsas atsigręžė į mane.

– Ar ji buvo girta, ar tik išgėrusi?

– Daugmaž per vidurį, – atsakiau. – Jeigu ji būtų buvusi girta, būtų miegojusi visą naktį, užuot susikrovusi daiktus ir dingusi kaip vagis.

– Manei, kad sugrįš išsiblaiviusi, ar ne?

– Maniau. Nuo čia iki artimiausio plento daugiau nei keturios mylios. Tikriausiai kas nors važiavo pro šalį ir sutiko ją pavėžėti, dar nespėjus praskaidrėti mintims. Gal koks sunkvežimio vairuotojas, iš Linkolno važiavęs plentu Omahos link.

– Aha, aš irgi taip pagalvojau. Neabejoju, kad gausi iš jos žinią, kai tik ji susisieks su ponu Lesteriu. Jeigu ji neatlyš, jei neapsigalvos, jai prireiks pinigų formalumams atlikti.

Vadinasi, jis irgi tai suprato.

Jis bukliai dirstelėjo į mane.

– Ar ji apskritai turėjo pinigų, pone Džeimsai?

– Na...

– Prašom nesivaržyti. Išpažintis pravarti sielai. Katalikai laikosi tos nuomonės, tiesa?

– Savo spintelėje turėjau dėžutę. Ten buvo du šimtai dolerių, atidėtų darbininkams, kurie turi ateinantį mėnesį pradėti imti derlių.

– Ir ponui Koteriui, – priminė Henris. O šerifui Džonsui pridūrė: – Ponas Koteris turi kombainą kukurūzams imti. „Milžiną Herį“. Beveik naują. Atsakantį.

– Aha, mačiau diendaržyje. Didelis, gyvatė. Atsiprašau. Visi pinigai dingo iš dėžutės, ar ne?

Aš rūgščiai nusišypsojau – tiesą pasakius, šypsojausi ne aš: nuo tos akimirkos, kai prie trinkos sustojo šerifas Džonsas, viršų paėmė Piktadarys.

– Paliko dvidešimt. Labai jau dosni. Tačiau Harlanas Koteris, skolindamas kombainą, niekada ir neimdavo daugiau kaip dvidešimt, taigi nieko baisaus. Na, o kai prireiks mokėti darbininkams, manau, Stopenhauzerio bankas man suteiks trumpalaikę paskolą. Aišku, jeigu jam neuždraus Faringtono bendrovė. Šiaip ar taip, pats geriausias darbininkas čia pat.

Ir aš pabandžiau sušiaušti Henriui plaukus. Jis susigėdęs atšlijo.

– Na, dabar turėsiu krūvą naujienų ponui Lesteriui, tiesa? Jam nepatiks nė viena, bet jeigu jis toks protingas, kaip tariasi, regis, puikiausiai susivoks, kad sulauks jos savo kontoroje, ir gana greitai. Žmonės paprastai pasirodo, kai tik baigiasi grynieji, tiesa?

– Man irgi taip yra pasitaikę, – atsakiau. – Jeigu jau viskas baigta, šerife, mudu su sūneliu vėl kibsime į darbą. Tą nereikalingą šulinį reikėjo užpilti jau prieš trejus metus. Sena karvė...

– Elpisė, – prabilo Henris lyg sapnuodamas. – Ją šaukėme Elpise.

– Elpisė, – pritariau. – Išėjo iš karvidės ir užsimanė pasivaikščioti dangčiu, ir šis sulūžo. Nepasisekė jai net ir nusigaluoti, kaip dera. Man teko ją nušauti. Galėtume nueiti už karvidės, parodyčiau, kaip tomis prakeiktomis kyšančiomis kojomis man buvo atlyginta už tingumą. Mudu ketiname ją užkasti ten, kur ji riogso, o šulinį nuo šiol vadinsiu kvailio Vilfredo senuoju šuliniu.

– Na, kodėl gi ne, mielai pažiūrėčiau. Būtų įdomu pažiūrėti. Bet manęs dar laukia ginčas su senu pikčiurna teisėju. Kitą kartą. – Krenkšdamas jis vargais negalais įsiropštė į automobilį. – Ačiū už limonadą ir už tai, kad buvote tokie svetingi. Galėjote ne taip svetingai mane sutikti, atsižvelgdami į tai, kas čionai mane siuntė.

– Nieko tokio, – atsakiau. – Visi mes dirbame savo darbą.

– Ir nešame savo kryžių. – Jo skvarbus žvilgsnis vėl nukrypo į Henrį. – Vaikeli, ponas Lesteris man pasakė, kad tu kažką slepi. Jis buvo tuo įsitikinęs. Juk tu kažką slėpei, tiesa?

– Taip, pone, – atsakė Henris tuo savo atsainiu ir todėl tokiu kraupiu balsu. Lyg visi jausmai būtų išgaravę kaip daiktai iš Pandoros skrynios, atvožus dangtį. Tačiau mudviem su Henriu nebeliko nė Elpisės: mūsų Elpisė gulėjo negyva šulinyje.

– Jeigu jis manęs paklaus, pasakysiu, kad klydo, – tarė šerifas Džonsas. – Bendrovės advokatas neturi žinoti, kad motina pasigėrusi pakėlė ranką prieš sūnų. – Pasirausęs po sėdyne, ištraukė gerai man pažįstamą ilgą S formos įrankį ir padavė Henriui. – Gal padėsi seniui patausoti strėnas ir petį, vaikeli?

– Taip, pone, mielai.

Paėmęs paleidimo rankeną, Henris žengė prie „maksvelo“ priekio.

– Saugokis, kad netrenktų per riešą! – sušuko Džonsas. – Ji trankosi kaip pasiutęs bulius!

Paskiau jis atsigręžė į mane. Jo akys nebespindėjo smalsumu. Buvo nebe žalsvos. Buvo nykios, pilkos ir atšiaurios kaip ežero paviršius debesuotą dieną. Jis atrodė kaip žmogus, kuris eina geležinkeliu per plauką nuo žūties, neketindamas apie tai nė pagalvoti.

– Pone Džeimsai, – tarė jis. – Norėčiau tave kai ko paklausti. Kaip vyras vyrą.

– Prašom, – atsakiau. Ruošdamasis tam, kas, mano nuomone, turėtų sekti: Ar tame šulinyje guli dar viena karvė? Vardu Arletė? Bet suklydau.

– Aš galėčiau telegrafu paskelbti jos vardą ir aprašą, jei pageidautum. Toliau Omahos ji vargu ar nueis, tiesa? Su šimtu aštuoniasdešimt dolerių kišenėje. Moteris, didžiąją gyvenimo dalį praleidusi ūkyje, nė trupučio neišmano nei kur, nei kaip slėptis. Jai nepatiks pigūs viešbutukai rytiniame pakraštyje. Aš galėčiau ją parvežti namo. Parvilkti už plaukų, jeigu pageidautum.

– Labai taurus pasiūlymas, bet...

Mane varstė nykios pilkos akys.

– Pagalvok prieš atsakydamas. Kartais su moterimis pravartu pasikalbėti rankomis, jei supranti, ką turiu galvoje, paskiau jos ateina į protą. Kai kurioms moterėlėms gera pyla išeina į sveikatą. Pagalvok apie tai.

– Pagalvosiu.

„Maksvelo“ variklis sukriokęs atgijo. Atkišau ranką – tą pačią, su kuria perrėžiau jai gerklę, – bet šerifas Džonsas nepastebėjo. Įgulęs sureguliavo degimą ir numynė akceleratoriaus pedalą. Po dviejų minučių jis jau rūko kaimo keliu, vilkdamas tolydžio mažėjančią dulkių uodegą.

– Jis net nepanoro pažiūrėti, – nustebo Henris.

– Nepanoro.

Ir tai mums labai pravertė.

Mudu stengėmės taip greitai ir uoliai užkasti šulinį, išvydę jį atvažiuojant, jog dabar iš žemės kyšojo nebent Elpisės užpakalinė koja. Naga buvo daugmaž per metrą nuo šulinio krašto. Aplink ją dūzgė musių debesis. Šerifas būtų nustebęs, ir tai būtų savaime suprantama, bet jis būtų dar labiau nustebęs, jei būtų išvydęs, kaip priešais išlindusią koją ima virti purvynė.

Henris metė kastuvą ir griebė man už rankos. Popietė buvo karšta, o jo ranka – šalta kaip ledas.

– Tai ji! – sukuždėjo jis. Jo akys buvo tokios didelės, kad, išskyrus jas, veide nieko daugiau nebuvo matyti. – Ji bando iššliaužti!

– Liaukis kvailiojęs kaip paskutinis mulkis! – atrėmiau, bet negalėjau atplėšti akių nuo uruliuojančios žemės ratelio. Atrodė, lyg šulinys būtų atgijęs ir mes matytume plakant jo neregimą širdį.

Žemės ir akmenukai pabiro į šalis, ir paviršiun išnėrė žiurkė. Juodos kaip naftos lašai akys sumirksėjo, apžilpusios nuo saulės. Ji buvo didumo sulig kate. Pakibusi ant ūsų stirksojo kruvina rudo maišinio audeklo skiautė.

– Velniop! – sušuko Henris.

Kažkas prašvilpė už kelių centimetrų man pro ausį, ir Henrio kastuvas perrėžė žiurkei galvą, nespėjus jai nė atsipeikėti.

– Ji atsiuntė ją, – tarė Henris šiepdamasis. – Žiurkės dabar jos klauso.

– Nieko panašaus. Tu tiesiog per daug susijaudinai.

Jis metė kastuvą ir nuėjo prie akmenų krūvos, kuria ketinome užbaigti darbą, aklinai užpylę šulinį žemėmis. Ten atsisėdo ir įdėmiai sužiuro į mane.

– Ar tikrai taip manai? Ar tu nemanai, kad ji mums vaidenasi? Pasak žmonių, nužudytasis visada vaidenasi...

– Maža ką žmonės šneka! Žaibas niekada netrenkia į tą pačią vietą, sudužus veidrodžiui, nesiseka septynerius metus, kas nors mirs iš giminės, kai nakčia suūbauja lėlys. – Kalbėjau logiškai, bet negalėjau atplėšti akių nuo negyvos žiurkės. Ir nuo kruvino maišinio audeklo skiautės. Jos plaukų tinklelio. Jis vis dar buvo ant jos galvos, ten, tamsoje, tik dabar su skyle, pro kurią šiurpsojo plaukų kuokštas. Tai tarytum naujausias mirusių moterų mados žodis šią vasarą, pagalvojau.

– Kai buvau mažas, tikėjau, kad, jei užminsiu ant įtrūkusios vietos, mano motinai perlūš strėnos, – susimąstęs tarė Henris.

– Antai... matai?

Jis nubraukė dulkes nuo kelnių užpakalio ir atsistojo šalia.

– Vis dėlto nudėjau ją... nudėjau tą bjaurybę, ar ne?

– Nudėjai!

Man nepatiko jo tonas – visiškai nepatiko, – tad paplojau jam per nugarą.

Henris vis dar šypsojosi.

– Jei šerifas būtų grįžęs pažiūrėti, tavo kviečiamas, ir pamatęs išlendant žiurkę, ko gero, jam būtų kilę daugiau klausimų, ar ne?

Ši mintis Henriui kažkodėl pasirodė juokinga, ir jis pratrūko isteriškai kvatoti. Praslinko keturios ar penkios minutės, kol jis liovėsi, o bekvatodamas mirtinai išgąsdino varnas, tupėjusias ant tvoros, užtvertos, kad karvės nelįstų į kukurūzus, bet galiausiai jis nusiramino. Kai, saulei nusileidus, baigėme darbą, išgirdome, kaip karvidės pakraigėje viena kitai ūkčioja pelėdos, ruošdamosi medžioklėn prieš patekant mėnuliui. Akmenys ant žemėmis užpilto šulinio gulėjo taip glaudžiai prigludę vienas prie kito, kad, mano galva, nė viena žiurkė neišsikrapštytų į paviršių. Mes neuždėjome kito dangčio: nebuvo prasmės. Henris vėl atrodė beveik toks kaip anksčiau, ir man dingtelėjo mintis, kad šiąnakt gerai išmiegosime.

– Ką pasakytum, jei užkirstume dešrų su pupelėmis ir kukurūziniais papločiais? – paklausiau.

– Ar galima būtų įjungti generatorių ir paklausyti koncerto per radiją?

– Taip, pone, galima.

Sulig tais žodžiais jis nusijuokė nuoširdžiai, kaip ir anksčiau.

– Ačiū, tėte.

Paruošiau vakarienę, kurios užtektų ir keturiems darbininkams, ir mudu viską suvalgėme.

Po dviejų valandų, kai, įgulęs į savo krėslą, sėdėjau svetainėje, knapsėdamas prie „Sailo Marnerio“ 2 , Henris išėjo iš savo kambario vienais vasariniais apatiniais. Jis pažvelgė į mane blaiviu žvilgsniu.

– Ar žinai, kad mama visada liepdavo man sukalbėti maldą?

Nustebęs dirstelėjau į jį.

– Ligi šiol? Ne. Nežinojau.

– Taip. Netgi tada, kai nebežiūrėdavo į mane, kai būdavau be kelnių, nes, pasak jos, aš jau paaugęs ir tai būtų negražu. Bet dabar nebegaliu melstis ir niekada nebegalėsiu. Jei atsiklaupčiau, man atrodytų, kad mane nutrenks Dievas.

– Jeigu Jis yra, – tariau.

– Tikiuosi, kad nėra. Žmogus jaustųsi vienišas, bet aš tikiuosi, kad nėra. Man rodos, visi žmogžudžiai tikisi, kad nėra. Nes, jeigu nėra rojaus, nėra nė pragaro.

– Sūneli, juk aš ją nužudžiau.

– Ne... mudu abu nužudėme.

Tai buvo netiesa – jis buvo vaikas, ir tiek, ir aš jį apgavau, – tačiau tai buvo tiesa, jo akimis žiūrint, ir aš maniau, kad taip bus visada.

– Bet tu, tėte, būk ramus. Aš žinau, tu galvoji, kad aš pabėgsiu – galbūt su Šenona. Arba mane užgrauš sąžinė, ir aš, nuvažiavęs į Hemingfordą, prisipažinsiu šerifui.

Savaime suprantama, tokios mintys dingsėjo man galvoje.

Henris iš lėto griežtai papurtė galvą.

– Tas šerifas... matei, kaip jis žiūrėjo į viską? Matei jo akis?

– Taip.

– Jis stengsis mudu abu pasodinti į elektros kėdę, taip aš manau, ir nesvarbu, kad tik rugpjūtį man sukaks penkiolika. Jis irgi žiūrės ten į mus žiaudriomis akimis, kai mus pririš ir...

– Liaukis, Henkai. Gana.

Vis dėlto jis nesiliovė.

– ...ir įjungs srovę. Aš stengsiuos kaip įmanydamas, kad niekada to neatsitiktų. Kad, paskutinįsyk žvelgdamas į pasaulį, nieku gyvu nematyčiau tų akių. – Apgalvojęs savo žodžius, pridūrė: – Kitaip sakant, niekada. Niekada nematyčiau.

– Eik gulti, Henri.

– Henkai.

– Henkai, eik gulti. Aš tave myliu.

Jis nusišypsojo.

– Žinau, bet vargu ar esu to vertas.

Man nespėjus atsakyti, jis nušlepsėjo atgal į savo kambarį.

Taigi į lovą, pasak pono Pepiso 3 . Mudviem bemiegant, pelėdos medžiojo, o Arletė sėdėjo visiškoje tamsoje su karvės kojos spyriu perkreiptu apatiniu žandikauliu. Kitą rytą patekėjo saulė, diena buvo gera kukurūzams, ir mudu dirbome laukuose.

Kai suplukęs ir pavargęs grįžau paruošti pietų, verandoje stovėjo dangčiu užvožtas prikaistuvis. Viename krašte plaikstėsi laiškelis. Jame buvo parašyta: Vilfi, nuoširdžiai užjaučiame tave bėdai ištikus ir padėsime tau kiek išgalėdami. Harlanas prašo pasakyti, kad nesijaudintum šią vasarą dėl mokesčio už kombainą. Jei gausi žinią iš žmonos, būk geras, pranešk. Mylim. Selė Koteri. P. S. Jei Henris ateis aplankyti Šenonos, įduosiu jam mėlynių pyrago.

Šypsodamas įsikišau laiškelį į priekinę kombinezono kišenę. Prasidėjo mūsų gyvenimas be Arletės.

Jeigu žemėje Dievas atlygina mums už gerus darbus – taip sakoma Senajame Testamente, ir puritonai, žinoma, tuo tiki, – šėtonas veikiausiai atlygina už visus piktus. Negalėčiau tvirtinti, jog tai tiesa, tačiau pasakysiu, jog pasitaikė labai gera vasara, užtektinai karšta ir saulėta kukurūzams, o ir akras daržų gavo ganėtinai lietaus. Kartais popiete griausdavo ir žaibuodavo, tačiau nė karto nepakilo derliui pragaištingas vėjas, kurio taip bijo Vidurio Vakarų ūkininkai. Atvažiuodavo Harlanas Koteris su savo „Milžinu Heriu“, ir tas nė karto nesugedo. Baiminausi, kad į mano gyvenimą gali įsikišti Faringtono bendrovė, bet nieko neatsitiko. Lengvai gavau paskolą iš banko ir spalio pradžioje išmokėjau iki paskutinio cento, nes tais metais nežmoniškai išaugo kukurūzų kainos, o Didžiųjų Vakarų krovinių pervežimas nepaprastai atpigo. Jeigu domitės savo šalies istorija, turėtumėte žinoti, kad tiedu dalykai – krovinio kaina ir pervežimo kaina – 1923 metais susikeitė vietomis ir nepasikeitė ligi šiolei. Vidurio Vakarų ūkininkams Didžioji depresija prasidėjo tada, kai kitų metų vasarą žlugo Čikagos žemės ūkio birža. Tačiau 1922 metų vasara patenkino visus ūkininkų lūkesčius. Ją aptemdė tik viena nelaimė, ištikusi vieną iš mūsų dievybių karvių, bet apie tai papasakosiu truputį vėliau.

Ponas Lesteris buvo atvažiavęs du kartus. Jis bandė ieškoti priekabių, bet neturėjo prie ko prikibti, ir tikriausiai pats tai suvokė, nes tą liepą atrodė visai užėstas. Man regis, jį graužė viršininkai, o jis tik vykdė jų nurodymus. Ar bent jau bandė juos vykdyti. Atvažiavęs pirmą kartą, jis užvertė mus klausimais, bet iš tiesų tai buvo ne tiek klausimai, kiek šmeižikiškos užuominos. Ar aš nemanau, kad mano žmoną ištiko nelaimė? Tikriausiai ištiko, ar ne tiesa, o gal manau, kad ji susisiekė su juo, norėdama gauti grynais už tuos šimtą akrų, o gal tikiuosi, kad ji paršliauš į ūkį, paspraudusi (metaforinę) uodegą? O gal tikiuosi, kad keliaudama ji bus pakliuvusi į nagus kokiam niekšui? Tokių dalykų kartais pasitaiko, ar ne? Ir aš tik apsidžiaugčiau, jeigu taip atsitiktų, tiesa?

Atvažiavęs antrą kartą, jis atrodė ir užėstas, ir pasiryžęs viskam ir iškart išpoškino: gal mano žmoną ištiko nelaimė čia pat, ūkyje? Tai va, kas atsitiko? Tai štai kodėl ji neatsiranda nei gyva, nei mirusi?

– Pone Lesteri, jeigu jūs klausiate, ar aš nužudžiau žmoną, atsakysiu: ne.

– Na, žinoma, kaipgi kitaip galėtumėte atsakyti, ar ne?

– Tai jūsų paskutinis klausimas, pone. Lipkite į furgoną, dumkite iš čia ir daugiau nebesirodykite. Jei pasirodysite, gausite kirvakočiu.

– Ir sėsite į kalėjimą už kėsinimąsi į gyvybę!

Tądien jis segėjo celiulioidinę apykaklę, atšokusią ir persikreipusią. Buvo beveik gaila į jį žiūrėti: jis stovėjo virpančiomis lūpomis ir išsprogusiomis akimis, su ta smakran įsirėmusia apykakle, dulkėmis aptekusiu putliu veidu, išvagotu čiurkšlėmis srūvančio prakaito.

– Nieko panašaus. Aš pareikalavau, kad išsinešdintumėte iš mano valdos, tai mano teisė, ir ketinu registruotu laišku jūsų viršininkams pranešti apie jūsų elgesį. Jei grįšite, vadinasi, įsibrausite į svetimą valdą, ir aš jus primušiu. Įsidėmėkite, pone.

Larsas Olsenas, vėl atvežęs Lesterį savo raudonu furgonu, net prisidėjo delnus prie ausų, kad geriau girdėtų.

Priėjęs prie furgono kabinos iš keleivio pusės, kur nebuvo jokių durelių, Lesteris atsigręžė, pirštu durdamas namo link nelyginant advokatas, teismo salėje linkęs elgtis kaip teatro scenoje.

– Man rodos, jūs nužudėte ją! Anksčiau ar vėliau žmogžudystė išeis į paviršių!

Henris – arba Henkas, kaip dabar jis pageidavo būti šaukiamas, – išėjo iš karvidės. Jis krovė šieną ir laikė šakes prie krūtinės tarytum šautuvą.

– Mano galva, jums geriau būtų išsinešdinti, kol nepaplūdote krauju, – tarė jis. Malonus ir veikiau nedrąsus berniukas, kokį pažinojau iki 1922 metų vasaros, niekada nebūtų pasakęs tokių žodžių, bet šis pasakė, ir Lesteris suvokė, ką jis turi omeny. Jis įlipo į kabiną. Kadangi nereikėjo uždaryti durelių, susinėrė rankas ant krūtinės.

– Gali atvažiuoti kada tinkamas, Larsai, – tariau draugiškai, – tik nevežk jo, nors ir kiek jis tau siūlytų už tai, kad pavėžėtum jo kvailą subinę.

– Nieku gyvu, pone Džeimsai, – tarė Larsas, ir jie nuvažiavo.

Aš atsigręžiau į Henrį.

– Nejaugi tu būtum persmeigęs jį šakėmis?

– Žinoma. Kad sužviegtų kaip skerdžiama kiaulė.

Sulig tais žodžiais nė nešyptelėjęs jis grįžo į karvidę.

Tačiau tą vasarą jis ne visada buvo toks apsiniaukęs, prašvisdavo pasirodžius Šenonai Koteri. Jiedu dažnai susitikdavo (daugiau jos gera valia, ir tai buvo pravartu jiems abiem; tai supratau tik rudenį). Ji ateidavo pas mus antradieniais ir ketvirtadieniais popiet – su ilgu sijonu ir dailia kepuraite, nešina gardžių valgių pilnu krepšiu. Pasak jos, ji žinanti, ką vyrai gaminasi – lyg jai būtų trisdešimt, o ne penkiolika, – ir norinti būti tikra, kad bent dusyk per savaitę mes žmoniškai pavakarieniausime. Ir nors palyginimui turėjau tik vieną jos motinos prikaistuvį, negaliu nepripažinti, kad netgi penkiolikos metų ji buvo puiki virėja. Mudu su Henriu paprastai patėkšdavome keletą mėsgalių į keptuvę, o ji mokėdavo sutaisyti tokių padažų, kad kieta, sunkiai sukramtoma mėsa tapdavo tikru gardumynu. Savo krepšyje ji atnešdavo šviežių daržovių, ne vien morkų ir žirnių, bet ir (mums) neregėtų dalykų, kaip antai: šparagų ir didelių žalių pupų, ir pakepdavo su svogūnais ir lašinukais. Patiekdavo net desertą. Dabar šiame skurdžiame viešbučio kambaryje užsimerkęs gardžiuojuos jos kepinių kvapais. Tarytum regiu, kaip ji stovi virtuvėje ir vinksi užpakaliuku, kuldama kiaušinius arba plakdama grietinėlę.

Pilnatvė – štai koks žodis tiko Šenonai: plačių klubų, plačios krūtinės, plačios širdies. Ji buvo švelni Henriui, rūpinosi juo. Ir aš stengiausi ja rūpintis... tik sunku nusakyti visus jausmus, Skaitytojau. Aš ją mylėjau, ir mudu abu mylėjome Henrį. Tais antradieniais ir ketvirtadieniais po vakarienės paprastai aš apsiimdavau plauti indus, o jiems liepdavau eiti į verandą. Kartais girdėdavau, kaip jiedu kuždasi, ir, slapčia žvilgtelėjęs, matydavau, kad jie kaip sena sutuoktinių pora sėdi pintiniuose krėsluose vienas šalia kito ir, susiėmę už rankų, žiūri Vakarinio lauko pusėn. Kartais pastebėdavau, kaip jie bučiuojasi, ir tai jau neturėdavo nieko bendra su sena sutuoktinių pora. Tai būdavo karštas bučiavimosi geismas, būdingas tik jaunimui, ir aš vogčiomis dingdavau skausmo gildoma širdimi.

Vieną karštą antradienį ji atėjo gana anksti. Jos tėvas dirbo Šiauriniame lauke su savo kombainu, kartu su juo važiavo Henris, įkandin ėjo būrelis šošonų rezervato indėnų iš Laim Biskos... o jiems įkandin Senis Pyragius vairavo sunkvežimį kukurūzams krauti. Šenona paprašė kaušo šalto vandens, ir aš mielai jai atnešiau. Ji stovėjo nuosaulyje už namo, iš pažiūros labai nepatraukli su dukslia suknele, beveik tokia pat, kokias vilki kvakerės: nuo smakro iki blauzdų, ilgomis rankovėmis. Atrodė labai rimta, kone išsigandusi, ir vienu tarpu net mane apėmė baimė. Tikriausiai jis jai prisipažino, dingtelėjo mintis. Pasirodo, klydau. Gal tik iš dalies.

– Pone Džeimsai, ar Henris serga?

– Serga? Ne. Sakyčiau, jis sveikas kaip arklys. Ir valgo kaip arklys. Pati matei. Nors, man regis, net ir ligonis vargu ar atsisakytų tavo valgių, Šenona.

Šiais žodžiais nusipelniau jos šypsenos, bet vis dėlto ji atrodė kaip nesava.

– Šią vasarą jis kitoks. Aš visada numanydavau, ką jis galvoja, o dabar negaliu. Jis amžinai susimąstęs.

– Susimąstęs? – paklausiau (pernelyg nuoširdžiai).

– Ar jūs nepastebėjote?

– Ne. – (Iš tikrųjų pastebėjau.) – Mano galva, jis nė kiek nepasikeitęs. Bet jis be saiko jaudinasi dėl tavęs, Šenona. Gal todėl jis tau atrodo susimąstęs, kad kažkas jį labai myli.

Maniau, kad ji nuoširdžiai man nusišypsos, betgi ne. Tik palietė man riešą. Jos pirštai buvo šalti nuo kaušo su vandeniu.

– Aš galvojau apie tai, bet... – Ir staigiai išdrožė: – Pone Džeimsai, jeigu jis įsimylėjo ką nors, kokią nors mergaitę iš mokyklos, jūs man pasakysite, ar ne? Jūs pasistengsite... išsaugoti mano jausmus?

Aš nusijuokiau ir pastebėjau, kad jai atlėgo širdis ir jos dailus veidelis nušvito.

– Šenona, klausyk. Juk aš esu tavo draugas. Vasarą visada daug darbo, ir, Arletei pabėgus, mudu su Henku nusikalame labiau už vienarankius apmušalų klijuotojus. Grįžę vėlai vakare, pavalgome – laimė, kad tu kartais ateini, – paskiau vieną valandą skaitome. Kartais jis skundžiasi, kad labai pasiilgo mamos. Paskui einame gulti, rytojaus dieną keliamės – ir vėl viskas iš naujo. Jis vos spėja rėžti sparną apie tave, o ką jau čia kalbėti apie kitas mergaites.

– Rėžia, ir dar kaip, – tarė ji, žvilgtelėdama ton pusėn, kur akipločio krašte pukšėjo jos tėvo kombainas.

– Na... ar ne gerai?

– Man tiesiog dingtelėjo mintis... jis toks tylus dabar... toks apsiniaukęs... kartais žiūri į tolį, ir man tenka du, net tris kartus jį pašaukti, kol jis išgirsta ir atsiliepia. – Ji išraudo kaip ugnis. – Net bučiuojasi kitaip. Nemoku paaiškinti, bet nebe taip kaip anksčiau. Ir jeigu kada nors pasakysite jam, ką jums pasakojau, numirsiu. Numirsiu, ir baigta.

– Niekad nesakysiu, – tariau. – Draugai neišduoda vienas kito.

– Ko gero, aš paistau niekus. Kas be ko, žinau, kad jis ilgisi mamos. Bet mokykloje tiek daug mergaičių, gražesnių už mane... gražesnių už mane...

Paėmiau jai už smakro, kad žiūrėtų man tiesiai į akis.

– Šenona Koteri, žiūrėdamas į tave, mano sūnus mato pačią gražiausią mergaitę pasaulyje. Ir jis neklysta. Jeigu aš būčiau jo metų, irgi rėžčiau sparną apie tave.

– Ačiū, – tarė ji. Akių kampučiuose nelyginant deimančiukai žėrėjo ašarėlės.

– Svarbiausia, tu turi jį sutramdyti, jeigu jis kartais pabandytų per toli nueiti. Juk žinai, berniukai kartais bando per toli nueiti. Ir jeigu aš kada nors peržengsiu ribą, nesivaržyk ir pasakyk man tiesiai į akis. Draugai neturi nieko slėpti vienas nuo kito.

Ji apkabino mane, ir aš apkabinau ją. Stipriai apsikabinome, tik veikiausiai Šenona stipriau negu aš. Nes tarp mūsų buvo Arletė. Tą 1922 metų vasarą ji skyrė mane nuo visų, panašiai jautėsi ir Henris. Apie tai man ką tik pasakė Šenona.

Vieną rugpjūčio naktį, kai atsiguliau nuėmęs gerą derlių, atsilyginęs Senio Pyragiaus vyrams ir išlydėjęs juos namo į rezervatą, mane pažadino karvės baubimas. Pramigau, jau seniai laikas karves melžti, dingtelėjo mintis, bet, ant naktinio stalelio sugraibęs tėvo kišeninį laikrodį ir gerai įsižiūrėjęs, pamačiau, jog dar tik penkiolika ketvirtos nakties. Prisikišau laikrodį prie ausies, norėdamas įsitikinti, jog dar tebetiksi, tačiau būčiau galėjęs tuo įsitikinti ir metęs žvilgsnį į akliną tamsą už lango. Ir tai ne švelniai mūkė karvė, panūdusi nusikratyti pieno. Tai baubė skausmą vos tveriantis gyvulys. Karvės kartais taip mauroja veršiuodamosi, tačiau mūsų deivės buvo seniai nugyvenusios tą gyvenimo dalį.

Atsikėliau ir nuėjau prie durų, paskiau grįžęs iš spintos pasiėmiau šautuvą. Bėgdamas su šautuvu vienoje rankoje ir su batais kitoje, išgirdau, kaip savo kambaryje už uždarų durų knarkia Henris. Tikėjausi, kad jis nepabus ir nepuls drauge su manimi į, visai galimas daiktas, pavojingą žygį. Tais laikais lygumose buvo belikę vos keli vilkai, tačiau Senis Pyragius man sakė, kad vasarą palei Platą ir Gyduolių upelį matęs keletą nesveikų lapių. Taip šošonai vadina pasiutusias lapes, o toks baubimas gali kilti tik įlindus į karvidę tokiam pasiutusiam gyviui.

Kai tik atsidūriau lauke, skausmingas baubimas dar labiau sustiprėjo – atrodė, lyg baubtų iš po žemių. Tarytum aidas. Lyg karvė būtų baubusi šuliny, pagalvojau. Sulig ta mintimi mane perbėgo šiurpas, ir aš dar stipriau suspaudžiau šautuvą.

Priėjęs prie karvidės ir atidaręs dešinę vartų pusę, išgirdau, kad ir kitos karvės pasiuto baubti iš užuojautos, tačiau baubdamos jos tarytum bandė raminti kraupiai maurojančią draugę, kuri pažadino mane... ir prižadintų Henrį, jeigu nesiimčiau deramų priemonių. Po dešinei nuo vartų ant vąšo kabojo anglies lanko lempa – mes vengėme atviros ugnies tvarte, juo labiau vasarą, kai pastogė būdavo prikrauta šieno, o visi aruodai pilnutėliai kukurūzų.

Užčiuopęs paspaudžiau lempos mygtuką. Tvykstelėjo ryški melsva šviesa. Iš pradžių, visiškai apžilpęs, nieko nepastebėjau; tik girdėjau skausmingą baubimą ir kanopų tapsėjimą, vienai mūsų deivių bandant pabėgti nuo to, kas kėlė jai skausmą. Tai buvo Acheloja. Kai akys šiek tiek priprato prie šviesos, pamačiau, kad ji, kratydama galvą į šalis, traukiasi atbula, kol pasturgaliu atsitrenkia į gardą – trečią iš dešinės nuo vartų, – o paskiau vėl svirduliuodama puola į priekį. Kitos karvės įsibaiminusios vis labiau daužėsi garduose.

Įsispyręs į mėšlinus batus, nubėgau prie gardo, po dešine pažastimi spausdamas šautuvą. Atplėšęs gardo vartus, pasitraukiau atbulas. Achelojos vardas reiškia „nuvejanti skausmą“, bet mūsų Acheloja vadavosi mirtimi. Kai ji ištrūko iš gardo, pastebėjau, kad jos pasturgalinės kojos kruvinos. Ji atsistojo piestu kaip arklys (niekada nebuvau matęs, kad karvės taip darytų), o kai atsistojo, pamačiau, jog jai į spenį įsikibusi kabaliuoja dideliausia žiurkė. Ištemptas spenys atrodė nelyginant ilga tampri kremzlė. Sustingęs iš nuostabos (ir siaubo), prisiminiau, kaip vaikystėje Henris įsikandęs kartais ištempdavo rausvą kramtomąją gumą. Nedrįsk, drausdavo jį Arletė. Kam malonu žiūrėti į tai, ką tu žiautaroji!

Pakėliau šautuvą, paskiau nuleidau. Kaip galėčiau šauti, kai žiurkė supasi nelyginant gyvas svoris švytuoklės gale?

Išbėgusi iš gardo, Acheloja baubė, kratydama galvą į šalis, lyg tai galėtų pagelbėti. Kai tik ji atsistojo visomis keturiomis kojomis ant žemės, žiurkė atsidūrė ant šienu apkreikto grįsto, panaši į keistą, išsigimusį šuniuką su kruvino pieno lašais ant ūsų. Apsižvalgiau norėdamas ką nors pagriebti ir ją nutrenkti, bet, man nespėjus čiupti šluotos, Henrio atremtos į Femonojos gardą, Acheloja vėl atsistojo piestu, ir žiurkė šleptelėjo ant aslos. Iš pradžių dingtelėjo mintis, kad ji tiesiog nusprūdo, bet tada išvydau iš žiurkės snukučio kyšant rausvą susiraukšlėjusį spenio galiuką, tarytum mėsinio cigaro nuorūką. Prakeiktoji vargšei Achelojai nutraukė vieną spenį. Karvė atrėmė galvą į karvidės siją ir pratisai sumykė man, lyg sakydama: Šitiek metų daviau tau pieno, ir tu neturėjai jokių bėdų, nors aš galėčiau paminėti ne vieną, kurių išvengei man padedant, tad kodėl dabar nepadėjai man? Iš tešmens jai sruvo kraujas. Net įsiūčio ir pasibjaurėjimo apimtas, negalvojau, kad ji galėtų nustipti nuo tos žaizdos, tačiau, žiūrėdamas į ją – ir į žiurkę su nepriekaištingu speniu dantyse, – vos tvardžiausi iš pykčio.

Vis dar nedrįsau šauti – iš dalies todėl, kad bijojau sukelti gaisrą, bet, svarbiausia, būgštavau, jog nepataikysiu, viena ranka laikydamas anglies lanko lempą. Užuot šovęs, nuleidau buožę žemyn, vildamasis nudėti neprašytą viešnią, kaip Henris kastuvu sukapojo šuliny gyvą išlikusiąją. Tačiau Henris buvo greitų refleksų vaikinukas, o aš – vidutinio amžiaus vyriškis, ką tik pakirdęs iš kieto miego. Žiurkė lengvai išsisuko mano smūgio ir nukurnėjo viduriniu taku. Nutrauktas spenys maskatavo jos dantyse, ir aš supratau, kad žiurkė net bėgdama jį žiautaroja – šiltą ir, be abejo, dar pritvinkusį pieno. Aš puoliau vytis, dusyk smogiau ir abu sykius nepataikiau. Tuomet susivokiau, kur ji bėga: prie vamzdžio į užverstą šulinį. Žinoma! Į Žiurkių bulvarą! Tik pro jį buvo įmanoma išsigelbėti iš šulinio. Jeigu jo nebūtų, jos būtų gyvos palaidotos. Palaidotos drauge su ja.

Bet negalimas daiktas, pagalvojau, ši žiurkė neįtilptų į vamzdį. Tikriausiai ji įsmuko iš lauko – ko gero, iš mėšlo krūvos.

Ji puolė prie angos, neįtikėtinai ištįsdama. Užsimojęs šautuvo buože smogiau paskutinį sykį ir suskaldžiau ją į šipulius, pataikęs į vamzdžio kraštą. Žiurkės visiškai nekliudžiau. Su anglies lanko lempa pašvietęs į vamzdžio angą, pamačiau tamsoje šmėkštelint jos pliką uodegą ir išgirdau jos nagiukus bruožiant cinkuotą metalą. Paskiau ji dingo. Man taip stipriai plakė širdis, jog akyse žaibavo. Giliai atsikvėpiau, bet pajutau tokią tvaikią puvėsių ir trūnijimo smarvę, kad atšokau, užspaudęs nosį. Būčiau suklykęs, jeigu nebūčiau ėmęs žiaukčioti. Smarvės užkimšta nosimi, beveik įsivaizdavau Arletę kitame vamzdžio gale, jos kūną, tyžtantį, knibždėte knibždantį vabalų ir lervų, jos veidą, pamažu yrantį ir smunkantį nuo kaulų, pro iššieptas lūpas prasiviepiantį kaukolės šypsnį.

Keturpėsčias nuropojau šalin nuo kraupaus vamzdžio, vemdamas į kairę, paskiau į dešinę, o kai išvėmiau visą vakarienę, pratrūkau raugėti tulžimi. Pro ašaras pamačiau, kaip Acheloja grįžta į gardą. Puiku. Bent jau nereikės jos vytis per kukurūzų lauką ir vestis atgal, užmovus apynasrį.

Iš pradžių ketinau pirmiausia užkimšti vamzdį, tačiau, nustojus traukti skrandį, vėl grįžo blaivas protas. Visų pirma reikėjo pasirūpinti Acheloja. Tai buvo pieninga karvė. Maža to, ja rūpintis buvo mano pareiga. Mažytėje raštinėje, kur tvarkydavau sąskaitas, turėjau vaistinėlę. Joje radau dėžutę su antiseptiniu tepalu. Kampe gulėjo krūvelė švarių skudurų. Paėmęs pusę jų, grįžau į Achelojos gardą. Uždariau gardo vartus, kad būtų mažiausiai pavojaus gauti spyrį, ir atsisėdau ant melžimo suolelio. Man regis, širdies gilumoje jaučiausi vertas gero spyrio. Tačiau geroji sena Acheloja nusiramino, kai paglosčiau jai šoną kuždėdamas: „Būk gerutė, karvyte, būk gerutė“, ir ramiai stovėjo, nors ir drebėdama, kai tepalu tepiau jai sužeistą spenį.

Padaręs viską, kas įmanoma, kad nekiltų kraujo užkrėtimo, skudurais nušluosčiau savo vėmalus. Reikėjo kruopščiai viską išvalyti, nes kiekvienas ūkininkas jums pasakytų, jog žmogaus vėmalai masina grobuonis ne ką mažiau nei negrabiai uždengta atmatų duobė. Daugiausia meškėnus ir švilpikus, o ypač žiurkes. Žiurkėms patinka žmonių atmatos.

Man dar liko keli skudurai, tačiau tai buvo Arletės virtuvinės nuodėvos, pernelyg išdilusios numatytam darbui. Nusikabinęs pjautuvą, nuėjau prie malkų rietuvės, pasišviesdamas lempa, ir nurėžiau ketvirtainę skiautę sunkaus brezento, kuriuo ji buvo uždengta. Grįžęs į karvidę, pasilenkiau ir prikišau lempą prie vamzdžio galo, norėdamas įsitikinti, kad žiurkė (ar žiurkės: kur būta vienos, be abejo, esama ir daugiau) netyko pasislėpusi, pasiruošusi ginti savo teritoriją, tačiau nieko nepastebėjau – vamzdyje per metrą ar panašiai nieko nebuvo. Nebuvo nė išmatų, bet tai manęs nė kiek nenustebino. Takas buvo patogus, šiuo metu vienintelis, ir žiurkės nė neketino jo teršti, kol visus reikalus galėjo atlikti lauke.

Sukišau brezentą į vamzdį. Jis buvo storas ir standus, ir galų gale man teko griebtis šluotos ir grūsti kotu, bet vis dėlto aklinai užkimšau angą. „Taigi, pažiūrėsim, kaip jums tai patiks, – tariau. – Paspringsit.“

Grįžęs prie gardo, apžiūrėjau Acheloją. Ji stovėjo rami ir, kai paglosčiau, meiliai dirstelėjo į mane per petį. Žinojau tada ir žinau dabar, jog tai karvė, ir tiek, – ūkininkai nežiūri į pasaulį taip romantiškai kaip jūs, – bet vis dėlto, išvydęs jos akis, nejučia apsiašarojau ir vos susivaldžiau nepravirkęs. Aš žinau, tu stengeisi iš paskutiniųjų, tarytum bylojo jos. Žinau, jog tu nekaltas.

Bet aš buvau kaltas.

Maniau, kad ilgai gulėsiu atviromis akimis, o užmigęs sapnuosiu žiurkę, su speniu dantyse kuriančią šienu nukreiktais grįstais prie vamzdžio, bet užmigau išsyk ir miegojau saldžiu miegu, nieko nesapnuodamas. Atsibudau nuo miegamąjį užtvinusios ryto šviesos ir velionės žmonos yrančio kūno smarvės, įsigėrusios į rankas, paklodę, priegalvio užvalkalą. Atsisėdau lovoje dusdamas, bet jau būdamas tikras, jog smarvė man pasivaideno. Smarvė buvo košmaras. Jis nekamuodavo manęs naktį, bet apnikdavo sulig pirmaisiais saulės spinduliais, kai gulėdavau atviromis akimis.

Tikėjausi, kad karvei užsipiktins žaizda, bet nieko neatsitiko. Acheloja pastipo tais pačiais metais, tik gerokai vėliau. Vis dėlto ji nebedavė pieno, nė lašo. Reikėjo ją papjauti, bet man pritrūko drąsos. Ji per daug kentėjo dėl mano kaltės.

Rytojaus dieną daviau Henriui maisto produktų sąrašą ir paprašiau sunkvežimiu nuvažiuoti į Homą jų atvežti. Jam nušvito veidas.

– Sunkvežimiu? Aš? Vienas?

– Ar dar tebemoki įjungti priekinę pavarą? Ir tebesugebi važiuoti atbuline eiga?

– Po šimts, žinoma!

– Vadinasi, mano galva, moki vairuoti. Gal iki Omahos – ar netgi Linkolno – dar būtų per toli, bet, jei nelėksi akis išdegęs, puikiausiai nuvažiuosi iki Hemingford Homo.

– Ačiū!

Jis apkabino mane ir pabučiavo į skruostą. Akimirką pasirodė, kad mudu vėl draugai. Netgi nedraudžiau sau truputį tuo patikėti, nors širdies gilumoje man buvo viskas aišku. Įkalčiai gal ir palaidoti, bet tiesa tebėra su mumis ir, ko gero, niekada nepradings.

Padaviau jam odinę piniginę su pinigais.

– Ji buvo tavo senelio. Gali turėti; šiaip ar taip, ketinau ją tau padovanoti rudenį gimimo dienos proga. Ten yra pinigų. Grąžą gali pasiimti sau, jeigu liks. – Ir vos nepridūriau: Tik nesugalvok parsivežti benamių šunų, bet laiku susivaldžiau. Tai buvo įprastas jo motinos sąmojis.

Jis bandė man padėkoti, bet neįstengė. To buvo jau per daug.

– Grįždamas stabtelėk prie Larso Olseno kalvės ir įsipilk degalų. Nepamiršk, nes namo teks grįžti pėsčiomis, o ne prie vairo.

– Nepamiršiu. Viskas, tėte?

– Viskas.

Persisvėręs nuo vienos kojos ant kitos, jis nedrąsiai pažvelgė į mane.

– Ar galėčiau užsukti pas Koterius ir paprašyti, kad Šenona važiuotų drauge?

– Ne, – atsakiau, ir jo veidas aptemo, man dar nespėjus pridurti: – Paklausk Selės arba Harlano, ar Šenona galėtų važiuoti drauge. Ir būtinai pasakyk jiems, kad į miestą važiuoji pirmą kartą. Pasikliauju tavo sąžine, sūnau.

Lyg mums dar būtų jos likę.

Žiūrėjau pro vartus, kol galiausiai mūsų senas sunkvežimis dingo dulkių debesyse. Gerklėje man strygsojo gumulas, kurio niekaip negalėjau nuryti. Širdį nudiegė kvaila, bet nenugalima nuojauta, kad daugiau jo neberegėsiu. Man regis, daugmaž panašiai atsitinka didumai tėvų, kai jie pirmąsyk išlydi vaiką į kelionę, suvokdami, kad jis nebe vaikas, jeigu galima be priežiūros išsiųsti jį kokiu nors reikalu. Tačiau aš negalėjau per daug gaišti laiko gvildendamas savo jausmus: turėjau atlikti labai svarbų darbą, todėl ir išsiunčiau Henrį, kad galėčiau pats vienas jo imtis. Jis pastebėtų, kas atsitiko karvei, ir tikriausiai įspėtų, kas jos laukia, bet man atrodė, kad galiu bent truputį sušvelninti jam to įvykio reikšmę.

Iš pradžių apžiūrėjau Acheloją: ji atrodė vangi, bet apskritai nebuvo niekuo ypatinga. Paskiau apžiūrėjau vamzdį. Jis vis dar buvo užkimštas, tačiau aš nepuoselėjau iliuzijų: gali praslinkti kuris laikas, bet galų gale žiurkės vis tiek pragrauš brezentą. Reikėjo prasimanyti ką nors geresnio. Prie namų šulinio atnešiau maišiuką Portlando cemento ir sename kibire užmaišiau skiedinio. Grįžau į karvidę ir, belaukdamas, kol jis sutirštės, įgrūdau brezentą dar giliau į vamzdį. Įkišau mažų mažiausiai pusę metro ir tą pusmetrį prikimšau cemento. Kol grįžo Henris (puikiausiai nusiteikęs: be abejo, važiavo su Šenona, už atlikusius nuo pirkinių pinigus jie nusipirko vaisvandenių su ledais), jis sukietėjo. Galimas daiktas, kelios žiurkės kur nors manėsi maisto, bet neabejojau, kad ten, tamsoje, užmūrijau didumą jų, taipgi ir tą, kuri žiauriai sukandžiojo vargšę Acheloją. Ir ten, tamsoje, jos nustips. Jeigu nenutrokš, tai padvės iš bado, ištuštinusios savo pasišlykštėtiną podėlį.

Taip tuomet maniau.

1916–1922 metais klestėjo netgi patys kvailiausi Nebraskos ūkininkai. Harlanas Koteris, toli gražu ne toks jau kvailas, gyveno kur kas pasiturimiau nei diduma. Tai buvo matyti iš jo ūkio. 1919 metais jis pasistatė kluoną ir silosinę, o 1920 metais išgręžė gilų šulinį, iš kurio per minutę neįtikėtinai išpumpuodavo šešis galonus vandens. Po metų įsirengė vandentiekį (nors išvietę apdairiai pasiliko kieme už namo). Tada su savo žmona ir dukterimi triskart per savaitę galėjo mėgautis tokiame užkampyje neregėta prabanga: karšta vonia ir dušu, ir vandens nereikėdavo kaitinti puode ant viryklės – jis eidavo vamzdžiu iš šulinio ir ištekėdavo į srutų duobę. Dušinėje ir paaiškėjo paslaptis, kurią bandė išsaugoti Šenona Koteri, nors, man regis, sužinojau ją anksčiau, tą dieną, kai ji tarė: „Rėžia, ir dar kaip“ – neįprastai vangiu, atsainiu balsu, žiūrėdama anaiptol ne į mane, o į tolumoje pukšintį tėvo kombainą ir įkandin slenkančius darbininkus.

Tai atsitiko rugsėjo pabaigoje, kukurūzai jau buvo sudoroti, bet dar liko daug darbo daržuose ir soduose. Vieną šeštadienio popietę, Šenonai maudantis po dušu, jos motina atėjo į galinį kambarį, nešina skalbiniais, kuriuos nusegė nuo virvės anksčiau, nes baudėsi lyti. Šenona tikriausiai manė, kad dušinės durys sandariai uždarytos – diduma moterų maudydamosi mėgsta užsidaryti, o 1922 metų vasaros pabaigoje Šenona Koteri tam turėjo ypatingą priežastį, – tačiau tikriausiai atšoko skląstis ir durys prasivėrė. Motina netyčia metė žvilgsnį į vidų, o sena paklodė, ištempta ant U formos strypo vietoj užuolaidos, sudrėkusi buvo kiaurai permatoma. Selei nereikėjo apžiūrėti merginos, užteko pamatyti jos figūrą, šįkart neuždengtą kvakerių vilkimos dukslios suknelės. To buvo gana. Nėštumas buvo penkių mėnesių ar panašiai; šiaip ar taip, jo buvo nebeįmanoma nuslėpti.

Po dviejų dienų sunkvežimiu parvažiavęs iš mokyklos (dabar jis visada važinėjo sunkvežimiu) Henris atrodė išsigandęs ir prasikaltęs.

– Jau dvi dienos, kai Šenona nesirodo mokykloje, – tarė jis, – todėl užsukau pas Koterius paklausti, ar ji neserga. Pagalvojau, kad ją bus pakirtęs ispaniškasis gripas. Jie manęs neįsileido. Ponia Koteri tik palinkėjo man sėkmės ir pasakė, kad jos vyras šį vakarą, kai tik baigs darbą, atvažiuos pasikalbėti su tavimi. Kai paklausiau, ar negalėčiau ką nors padaryti, ji atsakė: „Tu jau užtektinai pasidarbavai, Henri.“

Tuomet prisiminiau Šenonos žodžius. Užsidengęs rankomis veidą, Henris tarė:

– Ji nėščia, tėte, ir jie suprato. Aš viską žinau. Mes norime susituokti, bet aš bijau, kad jie gali neleisti.

– Tu dėl jų nesijaudink, – tariau. – Aš neleisiu.

Pasruvęs ašaromis, jis pažvelgė į mane, užgautas iki širdies gelmių.

– Kodėl?

Aš pagalvojau: Tu matei, kuo baigėsi tavo motinos ir mano santuoka, ir dar klausi? Bet pasakiau:

– Ji penkiolikos metų, o tu būsi penkiolikos tik po dviejų savaičių.

– Bet mudu mylime vienas kitą!

Ak, koks kvailas šauksmas! Pienburnio šauksmas. Man susigniaužė kumščiai, kai sėdėjau sudėjęs rankas ant kelių, ir teko prisiversti ir atgniaužti juos. Pykčiu nieko nelaimėsi. Tokius reikalus vaikinukas turėtų aptarti su motina, tačiau jo motina tupėjo užversto šulinio dugne, be abejo, apsupta nustipusių žiurkių draugijos.

– Žinau, kad tu ją myli, Henri...

– Henkai! Kiti veda dar jaunesni!

Kadaise taip ir buvo, kol prasidėjo naujas šimtmetis ir užsidarė sienos. Bet aš to nepasakiau. Tik pasakiau, kad negaliu gyvenimo pradžiai duoti jiems pinigų, nes jų neturiu. Gal 1925 metais, jei būtų geras derlius ir neblogos kainos, bet tik ne dabar. O juo labiau su kūdikiu sterblėje...

– Būtų užtekę! – sušuko jis. – Jei nebūtum taip gviešęsis tų šimto akrų, būtų užtekę pinigų! Ji būtų davusi man dalį! Ir ji nebūtų šitaip kalbėjusi su manimi!

Iš pradžių iš pasipiktinimo man atėmė žadą. Praėjo daugiau kaip pusė metų, ir štai pagaliau pirmąsyk pasigirdo Arletės vardas – ar bent jau asmeninis įvardis ji.

Jis žiūrėjo į mane akiplėšiškai. Ir tuomet tolumoje, ten, kur prasideda mūsų kelias, pamačiau atvažiuojant Harlaną Koterį. Visada laikiau jį savo draugu, tačiau, pastojus dukteriai, viskas galėjo pasikeisti.

– Ne, ji nebūtų su tavimi taip kalbėjusi, – sutikau ir prisivertęs pažvelgiau jam tiesiai į akis. – Ji dar bjauriau būtų su tavim kalbėjusi. Būtų iš tavęs pasijuokusi. Pažvelk sau į širdį, sūnau, ir įsitikinsi, kad aš nemeluoju.

– Ne!

– Tavo motina Šenoną išvadino kekše ir liepė tau laikyti savo pimpį kelnėse. Tai buvo jos paskutinis patarimas, ir, nors jis buvo toks pat nemalonus ir užgaulus kaip ir diduma jos žodžių, tau derėjo jo paklausyti.

Henrio pyktis atlėgo.

– Tai atsitiko tik po to... po tos nakties... kai mes... Šenona nenorėjo, bet aš ją įkalbinau. O kai mudu pradėjome, jai labai patiko, beje, kaip ir man. – Jis pasakė tai kupinas kažkokio keisto, beveik liguisto pasididžiavimo, paskiau alsiai palingavo galvą. – Dabar tame šimte akrų veši piktžolės, o aš negaliu nusikratyti bėdų. Jeigu mama būtų gyva, ji man padėtų. Pinigui visi keliai atviri, šit kaip jis sako. – Henris kryptelėjo galva artėjančio dulkių debesio link.

– Jeigu neprisimeni, kokia šykšti buvo mama, vadinasi, greit pamiršti viską, kas tau nenaudinga, – tariau. – Ir jeigu pamiršai, kaip ji andai skėlė tau antausį...

– Nepamiršau, – niūriai atsakė jis. Paskiau dar niūriau pridūrė: – Tikėjausi, kad tu padėsi.

– Pasistengsiu. Dabar paprašyčiau, kad dingtum iš akių. Atvažiavus Šenonos tėvui, tu būsi jam lyg raudonas skuduras buliui panosėje. Iš pradžių noriu išgirsti, ką jis mums pasakys, o tada galbūt pakviesiu tave į verandą. – Aš paėmiau jam už riešo. – Pasistengsiu padėti tau kiek įmanydamas, sūnau.

Jis ištraukė ranką man iš gniaužtų.

– Pasistenk.

Jis nuėjo į vidų, ir, dar nespėjus Harlanui privažiuoti prie mūsų namo savo naujuoju automobiliu („nešu“, apdulkėjusiu ir tviskančiu kaip lavonmusė), išgirdau, kaip trinktelėjo tinklinės durys.

„Nešas“ supupsėjo, suurzgė ir nuščiuvo. Harlanas išlipo, nusivilko dulkinį apsiaustą, sulankstė jį ir pasidėjo ant sėdynės. Jis vilkėjo dulkinį apsiaustą, nes tokia proga buvo deramai apsirengęs: baltais marškiniais, su kaspinėliu pasmakrėje, dailiomis išeiginėmis kelnėmis, susijuosęs diržu su sidabrine spite. Diržu buvo susiveržęs taip, kad kelnių juosta būtų truputį žemiau standaus atsikišusio pilvuko. Jis visada buvo man palankus, ir aš laikiau jį ne šiaip draugu, o artimu draugu, nors tą akimirką jo nekenčiau. Ne todėl, kad jis atvažiavo manęs graudenti dėl sūnaus: nežinia, kaip aš būčiau pasielgęs, jei mudu būtume susikeitę vietomis. Betgi ne, jis turėjo naujintelaitį tviskantį žalią „nešą“. Diržą su delfino formos sidabrine spite. Naują silosinę, nudažytą skaisčiai raudona spalva, ir vandentiekį. Ir svarbiausią – neišvaizdžią, paklusnią žmoną, kuri, likusi namie, nors ir nerimaudama, be abejo, virė vakarienę. Žmoną, kuri, kilus bet kokiems sunkumams, meiliai atsako: Kaip padarysi, taip bus gerai, brangusis. Moterys, įsidėkite į galvą: tokiai žmonai niekada neteks baimintis, kad ji baigs gyvenimą, gargdama perpjauta gerkle.

Jis priėjo prie verandos laiptų. Atsistojau ir ištiesiau jam ranką, laukdamas, ar jis paspaus ją, ar ne. Jis akimirką padvejojo, pasverdamas visus už ir prieš, bet galų gale spustelėjo ją, prieš duodamas valią jausmams.

– Mudu turime aptarti rimtą klausimą, Vilfi, – tarė jis.

– Žinau. Henris ką tik papasakojo. Geriau vėliau nei niekada.

– Geriau niekada, – tarė jis apsiniaukęs.

– Gal atsisėsi?

Jis vėl susimąstė, paskiau atsisėdo į vadinamąją Arletės supamąją kėdę. Žinojau, kad jis nenori sėstis – rūpesčių apniktam, įtūžusiam žmogui nesmagu sėdėti, – bet vis dėlto atsisėdo.

– Gal norėtum šaldytos arbatos? Limonado neturiu, Arletė mokėjo pagaminti gardų limonadą, bet...

Jis ramiai numojo putlia ranka. Putlia, bet kieta. Harlanas buvo vienas turtingiausių Hemingfordo apygardos ūkininkų, tačiau neturėjo ūkvedžio: atėjus šienapjūtei ar derliaus ėmimui, jis pats dirbdavo su samdytais darbininkais.

– Norėčiau grįžti namo dar saulei nenusileidus. Nė velnio nematau šviečiant automobilio žibintams. Mano mergaitės orkaitėje bandelė, ir, man rodos, tu žinai, kas ją pašovė.

– Ar būtų geriau, jei atsiprašyčiau?

– Ne. – Jis kietai sučiaupė lūpas, ir pastebėjau, kaip tvinksi jo kaklo venos. – Aš piktas kaip širšė, o dar pikčiau, kad neturiu ant ko išgiežti pykčio. Negaliu giežti pykčio ant vaikų, nes jie vaikai, nors, jeigu ji nebūtų vaikas, pasiguldyčiau Šenoną ant kelio ir įkrėsčiau už tai, kad nesusilaikė, nors galėjo atsispirti pagundai. Ji gerai išauklėta ir išmokyta laikytis Bažnyčios įsakymų.

Buvau beklausiąs, ar jis neturi omeny, kad Henris blogai išauklėtas. Tačiau prikandau liežuvį ir leidau jam išlieti viską, kas pritvinko širdyje bevažiuojant čionai. Jis sugalvojo ištisą prakalbą, ir, galimas daiktas, bus lengviau su juo susišnekėti, kai tik jis išsikalbės.

– Mielai apkaltinčiau Selę už tai, kad anksčiau nepastebėjo mergaitės būklės, bet pirmą nėštumą sunku įžiūrėti, visiems tai žinoma... ir, Dieve mano, tu juk žinai, kokias sukneles vilki Šenona. Ne šiuolaikines. Kai jai sukako dvylika, ji ėmė vilkėti senamadėmis močiučių suknelėmis ir vaikščioti į...

Jis atkišo į priekį putlias rankas. Aš linktelėjau.

– Mielai apkaltinčiau tave, nes tu, regis, nepasikalbėjai su sūnumi, kaip tėvui derėtų pasikalbėti. – Lyg tu ką nors išmanytum apie sūnaus auklėjimą, pagalvojau. – Neperspėjai, kad kelnėse jis nešiojasi pistoletą ir turi atsargiai su juo elgtis. – Rauda suveržė jam gerklę, jis užsikosėjo ir pravirko. – Mano... dukrelė... per jauna gimdyti!

Kas be ko, būta už ką mane kaltinti, bet Harlanas to nežinojo. Jei nebūčiau Henrio įstūmęs į tokią padėtį, kad jis beprotiškai trokštų moters meilės, gal Šenona nebūtų įkliuvusi į tokią bėdą. Aš irgi mielai paklausčiau Harlaną, ar jis nenorėtų prisiimti dalį kaltės, užuot stengęsis visą kaltę suversti kitiems ant galvos. Bet laikiausi ramiai. Ramybė niekada nebuvo būdinga mano prigimčiai, tačiau, gyvendamas su Arlete, daug ko išmokau.

– Tavęs irgi negalėčiau kaltinti, nes pavasarį pabėgo tavo žmona ir, savaime suprantama, tokiu metu negalėjai tam skirti deramo dėmesio. Taigi išlėkiau į kiemą ir, prieš važiuodamas čionai, priskaldžiau kone du kietmetrius malkų, stengdamasis šiek tiek apsiraminti, ir tai tikriausiai padėjo. Juk aš paspaudžiau tau ranką, ar ne?

Išgirdęs pasitenkinimą jo balse, vos sulaikiau liežuvį nepaklausęs: Jeigu tai nebuvo išžaginimas – vadinasi, abu vienodai kalti? Tačiau atsakiau tik tiek:

– Taip, paspaudei.

– Ką gi, prieiname prie klausimo, ką tu ketini daryti. Ką ketinat daryti, tu ir tas vaikinas, kuris sėdėjo prie mano stalo ir valgė mano žmonos jam pagamintą maistą.

Kažkoks nelabasis – būtybė, įeinanti į žmogų, man regis, tuomet, kai išeina Piktadarys, – paskatino mane pasakyti:

– Henris nori ją vesti, kad vaikas turėtų jo pavardę.

– Juokinga, velniai griebtų, nenoriu to nė girdėti. Nesakau, kad Henris plikas kaip tilvikas, žinau, kad tu teisingai elgiesi, Vilfi, ar stengiesi elgtis kuo teisingiau, bet tik tiek ir galiu pasakyti. Pastarieji metai buvo geri, ir tu dar sugebi atsiskaityti su banku. O ką darysi, kai pasitaikys blogi metai? Juk jų neišvengsi. Jei būtum pardavęs tą šimtą akrų ir turėtum šlamančiųjų, būtų visai kas kita – niekam ne paslaptis, kad sunkiais laikais grynieji pinigai gera paspirtis, – bet, Arletei pabėgus, tie akrai dabar kaip sena boba užkietėjusiais viduriais ant naktinio puodo.

Akimirką širdies gilumoje pabandžiau sumesti, kas būtų atsitikę, jei būčiau nusileidęs Arletei dėl tos sumautos žemės, kaip dažnai nusileisdavau dėl kitų dalykų. Gyvenčiau smarvėje, štai kas būtų atsitikę. Turėčiau užtvenkti senąjį griovį, iš kurio geria karvės, nes karvės negeria vandens, kuriame plūduriuoja kruvini kiaulių dūbliai.

Žinoma. Bet būčiau gyvenęs, o ne smilkęs, ir gana. Arletė būtų gyvenusi su manimi, ir Henris nebūtų paniuręs, sielvartingas, sunkiai sukalbamas vaikas, kokiu jis tapo. Vaikas, vaikystės draugei pridaręs bėdos.

– Na, o ką tu siūlai? – paklausiau. – Netikiu, kad važiavai tokį kelią, nieko neturėdamas galvoje.

Atrodė, kad jis negirdi. Žiūrėjo per laukus ten, kur regimojo ploto krašte dunksojo jo nauja silosinė. Jo veidas buvo liūdnas, apsiniaukęs, tačiau aš nuėjau per toli ir per daug prirašiau, kad galėčiau meluoti: jo išraiška manęs nė kiek nesujaudino. 1922 metai buvo patys blogiausi mano gyvenime, metai, kai aš tapau sau nebepažįstamu žmogumi, o Harlanas Koteris buvo tiesiog dar viena duobė vargano, išduobto kelio atkarpoje.

– Ji protinga, – tarė Harlanas. – Pasak mokytojos ponios Makredi, Šenona pati geriausia mokinė, pasitaikiusi per visą jos darbą, o ji mokykloje dirba beveik keturiasdešimt metų. Ji gerai išmano anglų kalbą, o dar geriau matematiką, tai, pasak ponios Makredi, mergaitėms nelabai būdinga. Ji puikiai sprendžia trigeronomijos uždavinius, Vilfi. Ar žinai, kas tai per daiktas? Pati ponia Makredi nemoka trigeronomijos.

Ne, aš to nežinojau, bet žinojau, kaip tariamas šis žodis. Vis dėlto man atrodė, jog dabar ne metas taisyti kaimyno tarimą.

– Selė ketino siųsti ją į Omahos pedagoginę mokyklą. Nuo 1918 metų ten mokosi ne tik berniukai, bet ir mergaitės, nors dar nėra nė vienos, kuri būtų baigusi mokslus. – Jis metė į mane žvilgsnį, kurį buvo sunku atremti: pasišlykštėjimo ir pagiežos kupiną žvilgsnį. – Supranti, moterys visada trokšta ištekėti. Ir turėti vaikų. Įstoti į Rytinės žvaigždės ordiną ir šluoti Dievo prakeiktą aslą.

Jis atsiduso.

– Šenona būtų galėjusi tapti pirma. Ji gabi ir protinga. Tu nežinojai, ar ne?

Ne, tiesą pasakius, nežinojau. Tiesiog padariau prielaidą – vieną iš daugelio, kaip dabar žinau, klaidingą, – jog tai būta ūkininko žmonos fantazijos, ir tiek.

– Ji net galėtų dėstyti koledže. Mes ketinome ją siųsti į mokyklą, kai tik jai sukaks septyniolika.

Turi galvoje, kad ketino Selė, dingtelėjo mintis. Liaukis paistęs niekus, tokia kvaila mintis niekada negalėtų šauti į tavo ūkininko makaulę.

– Šenona irgi norėjo mokytis, ir pinigų buvome atidėję. Viskas buvo sutvarkyta. – Atsigręžęs jis pažvelgė į mane, ir išgirdau, kaip trakštelėjo jo sprando sausgyslės. – Viskas tebėra sutvarkyta. Bet pirmiausia – beveik tuojau pat – ji išvyks į Omahos šventosios Euzebijos katalikių mergaičių mokyklą. Ji dar nieko nežino, bet taip ir bus. Selė lyg ketino siųsti ją į Delandą – ten gyvena Selės sesuo – arba pas mano tetą ir dėdę į Laim Biską, bet aš nepatikėčiau nei vienam, nei kitam įgyvendinti mūsų sumanymo. Nei juo labiau mergaitė, pridariusi tiek rūpesčių, verta svečiuotis pas tokius jai artimus ir mylimus žmones.

– Tai ką gi tu nutarei, Harlanai? Siųsti dukterį į kažkokią... kaip čia pasakius... našlaičių prieglaudą?

Jis pasišiaušė.

– Tai ne našlaičių prieglauda. Tai švari, saugi ir gera vieta darbščioms mergaitėms auklėti. Bent taip man buvo pasakyta. Aš apsiklausinėjau ir gavau labai gerus atsiliepimus. Ji mokysis namų ruošos, lankys pamokas, o po keturių mėnesių pagimdys kūdikį. Tuomet jį kas nors įsivaikins. Šventosios Euzebijos ordino seserys tuo pasirūpins. Paskiau ji grįš namo ir po pusantrų metų važiuos į mokytojų koledžą, kaip pageidauja Selė. Aš ją lydėsiu, savaime suprantama. Mudu su Sele ją lydėsime.

– O kuo aš galėčiau prisidėti? Man regis, aš irgi turėčiau prisidėti.

– Ar pyksti ant manęs, Vilfi? Suprantu, sunkūs metai tau pasitaikė, bet vis dėlto nenorėčiau, kad ant manęs pyktum.

– Aš nepykstu ant tavęs, bet turi suvokti, kad tu ne vienintelis netveri iš pykčio ir gėdos. Tiesiog pasakyk, ko pageidauji, ir gal mes ir toliau būsime draugai.

Nepaprastai šalta šypsena, su kuria jis palydėjo šiuos žodžius – lūpų truktelėjimas ir duobutės, akimirksniu atsiradusios skruostuose, – iškalbingai bylojo, kaip mažai jis deda į tai vilčių.

– Žinau, kad nesi turtingas, bet vis dėlto tau derėtų žengti žingsnį ir prisiimti dalį atsakomybės. Jos išlaikymas anuose namuose – pasak seserų vienuolių, tai priešgimdyminė slauga – man atsieis tris šimtus dolerių. Tai auka, pasakė man sesuo Kamila, kai šnekėjausi su ja telefonu, bet, kai išeina kalba apie pinigus, – vadinasi, tai mokestis.

– Jeigu tu siūlai man sumokėti pusę...

– Aš suprantu, kad tu negalėtum pakloti šimto penkiasdešimties dolerių, bet galėtum pakloti septyniasdešimt penkis, nes tiek reikės sumokėti jos privačiam mokytojui. Tam, kuris jai padės neatsilikti nuo bendramokslių.

– Negaliu. Arletė pabėgdama išsinešė visus pinigus.

Tačiau man pirmąsyk dingtelėjo mintis, kad ji galėjo kur nors paslėpti truputį pinigų. Pasaka apie du šimtus dolerių, kuriuos ji tariamai paėmė prieš pabėgdama, buvo gryniausias prasimanymas, tačiau dabar galėjo praversti ir keli doleriai. Mintyse numačiau patikrinti virtuvėje visas dėžutes ir spinteles.

– Paimk trumpalaikę paskolą iš banko, – patarė jis. – Girdėjau, kad skolą jau grąžinai.

Kur nebus girdėjęs. Tokie reikalai, kaip sakoma, – asmeniniai, tačiau tokie žmonės kaip Harlanas Koteris turi ilgas ausis. Vėl pajutau kylant pagiežą. Jis skolina man kombainą kukurūzams pjauti ir ima tik dvidešimt dolerių? Na ir kas? Už tai jis užsiprašo gerą kainą, lyg jo brangioji dukrelė niekada nebūtų išsižergusi ir paprašiusi: Užeik ir išdažyk sienas.

– Pardaviau derlių ir sumokėjau skolą, – atsakiau. – Pinigų nebeliko. Turiu žemę, sodybą, ir tai viskas.

– Ką nors sugalvosi, – tarė jis. – Įkeisk namą, jeigu prireiks. Tavo dalis – septyniasdešimt penki doleriai, ir, man regis, labai pigiai atsipirkai, jei įsivaizduotum, kaip tavo penkiolikmetis sūnus keičia vystyklus.

Atsistojau. Jis irgi atsistojo.

– O jeigu nieko nesugalvosiu? Ką tuomet darysi, Harlanai? Atsiųsi šerifą?

Jo lūpos išsikreipė su tokia panieka, kad mano pyktis virto neapykanta. Tai atsitiko akimoju, ir aš tebejaučiu tą neapykantą šiandien, kai tiek daug kitų jausmų perdegė mano širdyje.

– Aš niekada nesikreipčiau į teismą dėl tokio dalyko. Bet jeigu tu neprisiimsi savo atsakomybės dalies, su tavimi nebeturėsiu jokių reikalų. – Prisimerkęs jis dirstelėjo į gęstančią saulę. – Važiuoju. Metas, kitaip neparvažiuosiu su šviesa. Tų septyniasdešimt penkių dolerių man nereikės kelias savaites, tad turėsi gana daug laiko. Ir aš neraginsiu tavęs atvažiavęs. Jei neduosi, ką gi, tavo valia. Tik nesakyk, kad neturi iš ko, nes man gerai viskas žinoma. Verčiau reikėjo tau, Vilfi, leisti jai parduoti tą sklypą Faringtono bendrovei. Jei būtum leidęs, dabar ji būtų buvusi čia, o ir tu turėtum pinigų kišenėje. Gal ir mano duktė nebūtų įkliuvusi į bėdą.

Mintyse nustūmiau jį nuo verandos ir abiem kojomis užšokau ant standaus apvalaus pilvo, kai jis pabandė atsistoti. Paskiau iš karvidės atsinešiau pjautuvą ir smeigiau į akį. Tiesą pasakius, stovėjau ranką užkėlęs ant turėklo ir žiūrėjau, kaip jis sunkiai lipa žemyn laiptais.

– Gal norėtum pasikalbėti su Henriu? – paklausiau. – Aš jį pašauksiu. Jis irgi kaip ir aš labai nekaip jaučiasi.

Harlanas nesustojo.

– Ji buvo skaisti, o tavo bernas ją ištvirkino. Jeigu tu atitempsi jį čionai, aš jį primušiu. Tikrai nesusitvardysiu.

Aš susimąsčiau. Henris buvo augalotas, stiprus ir, ko gero, svarbiausia – žinojo apie žmogžudystę. O Harlanas Koteris nieko nežinojo.

Varikliui įjungti jam nereikėjo rankenos, jis tik paspaudė mygtuką. Būti turtingam gera visais atžvilgiais.

– Klok septyniasdešimt penkis dolerius, ir reikalas baigtas! – sušuko jis, perrėkdamas variklio griausmą. Tada apvažiavo aplink trinką, išbaidydamas Džordžą ir jo draugiją, ir nulėkė tiesiai į savo ūkį su dideliu generatoriumi ir vandentiekiu.

Kai atsigręžiau, šalia manęs stovėjo Henris, išblyškęs ir įtūžęs.

– Jie neturi teisės išsiųsti ją va šitaip.

Vadinasi, jis klausėsi. Nepasakyčiau, kad būčiau nustebęs.

– Turi ir išsiųs, – tariau. – Ir jeigu pabandysi iškrėsti kokią kvailystę, tik dar labiau pabloginsi padėtį.

– Mes galėtume pabėgti. Niekas mūsų nepagautų. Jeigu mums pavyko išsisukti... padarius tai, ką mudu... man regis, man pavyktų kuo gražiausiai pabėgti į Koloradą su savo mergina.

– Neišdegs, – atsakiau, – nes neturi pinigų. Pinigui visi keliai atviri, pasak jo. Na, o aš pasakyčiau: pinigai niekam nekenkia. Aš tai žinau, ir Šenona žino. Ji nešioja kūdikį ir nori jį išsaugoti...

– Neišsaugos, jeigu bus priversta jį atiduoti!

– Nieko nepadarysi, moteris jaučiasi visiškai kitaip, kai nešioja vaiką. Vaiką nešiodama, ji ima protauti taip, kad vyrui neįmanoma jos suprasti. Aš nenustosiu gerbęs nei tavęs, nei jos vien todėl, kad ji laukiasi – judu ne pirmi ir ne paskutiniai, jeigu net ponui Visagaliui dingtelėjo tokia mintis, o ji tiesiog nori pasinaudoti tuo, kas randama tarp kojų. Bet jeigu tu paprašysi merginą, nėščią penktą mėnesį, bėgti su tavimi... ir jeigu ji sutiks... aš nustosiu gerbti jus abu.

– Ką tu išmanai? – tarė jis begalinės paniekos kupinu balsu. – Tu net nesugebėjai perrėžti gerklės, nepadaręs jovalo!

Aš netekau žado. Jis tai pastebėjo ir nuėjo.

Rytojaus dieną jis nuvažiavo į mokyklą nesispyriodamas, nors jo širdelės ten jau nebebuvo. Gal todėl, kad leidau jam važiuoti sunkvežimiu. Vaikinas naudojasi kiekviena dingstimi, kad tik galėtų atsisėsti prie vairo, kol tai jam naujiena. Bet tai, kas nauja, nusibosta. Viskas, kas nauja, nusibosta, ir paprastai gana greitai. Pasirodo, jog dažniausiai tai pilka ir bjauru. Kaip žiurkės kailis.

Kai tik jis išvažiavo, nuėjau į virtuvę. Iš skardinių dėžučių išpyliau cukrų, miltus ir druską ir persijojau. Nieko neradau. Nuėjau į miegamąjį ir išnaršiau drabužius. Nieko neradau. Apžiūrėjau jos batus ir nieko neradau. Bet kiekvieną kartą, kai nieko nerasdavau, vis labiau įtikėdavau, jog kas nors turėtų būti.

Turėjau darbo darže, bet, užuot dirbęs, nuėjau už karvidės, ten, kur anksčiau būta seno šulinio. Dabar toje vietoje vešėjo piktžolės: sulaukėjusios soros ir paprastosios rykštenės. Ten buvo ir Elpisė, ir Arletė. Arletė perkreiptu veidu. Arletė su klouno šypsniu. Arletė su plaukų tinkleliu.

– Kur jie, gyvate tu? – paklausiau ją. – Kur juos paslėpei?

Bandžiau nusikratyti visų minčių, kaip mokydavo tėvas, kai nukišdavau kur nors kokį įrankį ar vieną iš nedaugelio savo itin vertingų knygų. Netrukus grįžau į vidų, vėl išnaršiau miegamąjį, vėl išnaršiau sieninę spintą. Ant viršutinės lentynos gulėjo dvi skrybėlaičių dėžutės. Pirmoje radau tik skrybėlaitę, baltą, kurią dėdavosi eidama į bažnyčią (kai ryždavosi eiti pati viena – kartą per mėnesį). Antroje dėžutėje gulėjo raudona skrybėlaitė, niekada nebuvau matęs, kad ji būtų ją dėvėjusi. Man ji atrodė nelyginant kekšės skrybėlaitė. Užkišti už vidinio atlasinio kaspino, sulankstyti mažyčiais ketvirtainiais, ne ką didesniais nei tabletės, ten kyšojo du dvidešimties dolerių banknotai. Sėdėdamas čia, šiame pigaus viešbutėlio kambaryje, ir klausydamasis, kaip sienomis zuja ir duodasi žiurkės (taip, mano senos draugės irgi čia), prisipažįstu jums, jog tie du dvidešimties dolerių banknotai lyg antspaudu sutvirtino mano prakeikimą.

Nes jų neužteko. Suprantate, ar ne? Žinoma, suprantate. Nebūtina išmanyti trigeronomiją, kad suvoktum, jog prie keturiasdešimties reikia pridėti trisdešimt penkis, kad gautum septyniasdešimt penkis. Atrodo, lyg ir nedaug, ar ne? Tačiau anais laikais už trisdešimt penkis dolerius galėdavai du mėnesius pirktis geriausią maistą arba Larso Olseno kalvėje įsigyti geros padarynės. Galėjai nusipirkti traukinio bilietą iki pat Sakramento... ir kartais gailiuosi, kad to nepadariau.

35.

Kartais, kai nakčia guliu lovoje, tiesiog matau tą skaičių. Jis blykčioja raudonai, lyg perspėdamas neiti per geležinkelį, atvažiuojant traukiniui. Vis dėlto aš bandžiau pereiti ir pakliuvau po traukiniu. Kiekviename mūsų glūdi ne tik Piktadarys, bet ir Pamišėlis. Ir tomis naktimis, kai negalėdavau užmigti, nes blykčiojantis skaičius neleisdavo man miegoti, mano Pamišėlis kalbėdavo, jog tai sąmokslas: jog Koterio, Stopenhauzerio ir Faringtono advokato susimokyta. Kas be ko, aš žinau geriau (bent jau dieną). Koteris ir ponas advokatas Lesteris greičiausiai paskiau tarėsi su Stopenhauzeriu – po to, kai padariau tai, ką padariau, – bet iš pradžių, be abejo, be piktų kėslų; tiesą pasakius, Stopenhauzeris bandė man padėti... ir, žinoma, šiek tiek pasitarnauti kredito bankui. Tačiau, kai Harlanas arba Lesteris – arba jiedu drauge – pastebėjo patogią progą, iškart ja pasinaudojo. Piktadarys nusišalino: kaip jums tai patinka? Tačiau tai manęs nė kiek nejaudino, nes tuomet praradau savo sūnų, bet ar žinote, ką labiausiai aš kaltinu?

Arletę.

Taip.

Nes ji tyčia paliko tuos du banknotus savo raudonoje kekšės skrybėlaitėje, tikėdamasi, kad juos rasiu. Ir matote, kokia ji buvo velniškai gudri? Nes mane priveikė ne tie keturiasdešimt dolerių; priveikė pinigai, kurių trūko iki tos sumos, Koterio reikalaujamos jo nėščios dukters korepetitoriui apmokėti, idant ji, jo žodžiais tariant, galėtų mokytis lotynų kalbos ir nepamirštų savo trigeronomijos.

35. 35. 35.

Visą savaitę, o ir savaitgalį galvojau apie pinigus, kurių jis reikalavo korepetitoriui. Kartais imdavau tuos du banknotus – išlanksčiau juos, bet nesugebėjau išlyginti, – ir žiūrėdavau į juos. Vieną sekmadienio vakarą galutinai apsisprendžiau. Pasakiau Henriui, kad pirmadienį važiuotų į mokyklą „T modelio“ fordu – aš turįs nukakti į Hemingford Homą pasikalbėti su ponu Stopenhauzeriu dėl trumpalaikės paskolos. Nedidelės. Viso labo trisdešimt penkių dolerių.

– Kam? – Henris paniuręs sėdėjo prie lango, spoksodamas į palengva sutemų gaubiamą Vakarinį lauką.

Aš jam papasakojau. Maniau, kad vėl kils ginčas dėl Šenonos, ir savotiškai to norėjau. Jis neužsiminė apie ją visą savaitę, nors aš žinojau, kad ji išvykusi. Mertas Donovanas man papasakojo, kai buvo atvažiavęs sėklinių kukurūzų.

– Išvažiavo į kažkokią keistą mokyklą Omahoje, – pasakė jis. – Na, mano galva, ten jai daugiau galimybių. Jeigu jos ketina balsuoti, pravartu daugiau mokytis. – Paskiau pagalvojęs pridūrė: – Maniškė daro tai, ką aš jai sakau. Jai pačiai į naudą, jeigu ji žino, kas jai pravartu.

Jeigu aš žinojau, kad ji išvyko, Henris irgi žinojo, ko gero, sužinojo net anksčiau už mane: moksleiviai mėgsta liežuvauti. Bet jis nieko nepasakė. Man regis, aš bandžiau pakišti jam dingstį išlieti apmaudą ir visas nuoskaudas. Tai nebūtų malonu, bet ilgainiui galėjo išeiti į naudą. Nevalia leisti užpūliuoti žaizdai nei kaktoje, nei smegenyse. Jeigu lauksi, gali užsikrėsti visas organizmas.

Bet jis tik suniurzgė, išklausęs naujienas, tad aš nutariau dar labiau jį pakurstyti.

– Mudu pasidalysime skolą, – tariau. – Jeigu sumokėsime paskolą iki Kalėdų, viso labo bus ne daugiau kaip trisdešimt aštuoni doleriai. Vadinasi, po devyniolika dolerių. Tavo dalį atskaičiuosiu iš kišenpinigių.

Žinoma, tikėjausi, kad jis pratrūks pykčiu... bet jis vėl suniurzgė, ir tiek. Net nesispyrė, kai pasiūliau į mokyklą važiuoti „T modeliu“, nors, pasak jo, vaikai juokėsi iš jo, automobilį vadindami Henko subinkračiu.

– Sūnau?

– Ko?

– Ar viskas gerai?

Jis atsigręžęs nusišypsojo – bent jau lūpos virptelėjo.

– Viskas gerai. Sėkmės rytoj banke, tėte. Einu gulti.

Kai jis atsistojo, tariau:

– Gal pabučiuosi mane?

Jis pabučiavo man į skruostą. Paskutinį kartą.

Jis išvažiavo į mokyklą „T modeliu“, o aš sunkvežimiu nubildėjau į Hemingford Homą, kur teko palaukti vos penkias minutes – ponas Stopenhauzeris beveik iškart pakvietė mane į savo kabinetą. Paaiškinau, ko atvykęs, bet nesileidau į kalbas, tik pasakiau, kad man reikia pinigų asmeniniams reikalams. Pagalvojau, kad dėl tokios menkos sumos nebūtina dėstyti savo reikmių, ir neklydau. Tačiau, kai baigiau, jis susinėrė rankas ant registracijos knygos ir griežtai, beveik kaip tėvas, pažvelgė į mane. Kampe tyliai skaičiavo minutes laikrodis su švytuokle. Gatvėje – kur kas garsiau – urzgė variklis. Jis užgeso, stojo tyla, paskiau suburzgė kitas variklis. Gal mano sūnus atvažiavo „T modelio“ fordu ir pavogė mano sunkvežimį? Nežinia, bet, man regis, taip ir atsitiko.

– Vilfi, – prabilo ponas Stopenhauzeris, – praėjo nedaug laiko, kai pabėgo tavo žmona, ir tu dar nespėjai atsigauti – atleisk, kad užsiminiau apie tokią skaudžią temą, bet, man regis, laiku, ir, be to, bankininko kabinetas šiek tiek primena klausyklą, – todėl norėčiau pasikalbėti su tavimi tiesiai šviesiai, kaip tai daro olandai. Ir nieko nuostabaus, nes mano tėvai iš ten kilę.

Jau buvau tai girdėjęs anksčiau – manding, kaip ir diduma apsilankiusiųjų šiame kabinete – ir nuolankiai nusišypsojau, laukdamas tolesnių jo žodžių.

– Ar kredito bankas tau duos trisdešimt penkių dolerių paskolą? Neabejok. Mielai sutvarkyčiau šį reikalą su tavimi vyriškai ir pakločiau tuos pinigus iš savo piniginės, bet, deja, niekada nesinešioju daugiau, nei reikia sumokėti už pietus „Gardžiuose patiekaluose“ ir batų valymą kirpykloje. Dideli pinigai – tai amžina pagunda netgi tokiam senam sukčiui kaip aš ir, be to, viską lemia praktiškas protas. Tačiau! – Jis pakėlė pirštą. – Tau nereikia trisdešimt penkių dolerių.

– Deja, reikia. – Pagalvojau, ar jis žino kodėl. Galėjo žinoti: iš tiesų buvo senas sukčius. Bet toks pat sukčius buvo ir Harlanas Koteris, o senas sukčius ir Harlaną sugėdino praeitą rudenį.

– Ne, nereikia. Tau reikia septynių šimtų penkiasdešimties, štai kiek tau reikia, ir tu gali juos gauti šiandien. Arba banko sąskaitoje, arba grynaisiais kišenėje, man vis viena. Prieš trejus metus tu išmokėjai būsto paskolą. Esi švarus ir grynas. Taigi nėra jokio pagrindo išsisukinėti ir neimti kitos paskolos. Taip visada daro net patys turtingiausi žmonės, vaikeli. Patys turtingiausi žmonės. Garbės žodis.

– Labai ačiū, pone Stopenhauzeri, bet aš taip nemanau. Paskola lyg juodas debesis kabojo virš galvos visą tą laiką ir...

– Vilfi, pataikei kaip pirštu į akį! – Pirštas vėl pakilo į viršų. Šįkart jis siūbavo į šalis kaip sieninio laikrodžio švytuoklė. – Taip mano besmegeniai išverstagerkliai kaubojai! Tie šaunuoliai ima paskolą ir jaučiasi kaip karaliai, bet viskas baigiasi tuo, kad jie nesugeba jos grąžinti ir praranda savo neįkainojamą valdą! Tokie vaikinai kaip tu nešioja tuos pinigus kaip akmenį po kaklu ir visada atsiteisia laiku! Ir tu nori man pasakyti, kad nieko negali pagerinti savo ūkyje? Pataisyti stogo? Nusipirkti daugiau galvijų? – Jis gudriai ir suktai žvilgtelėjo į mane. – Gal net įsirengtum vandentiekį kaip artimiausias kaimynas? Tokie dalykai apsimoka, pats žinai. Galėtum turėti tiek naudos, kad paskola, palyginti su tuo, atrodytų menkniekis. Reikia žiūrėti naudos, Vilfi! Naudos!

Apgalvojęs visa tai, pagaliau atsakiau:

– Viliojantis pasiūlymas, kalbos nėra...

– Ir nėra ko kalbėti. Bankininko kabinetas – tai lyg bažnyčios klausykla, beveik nėra jokio skirtumo. Turtingiausi apygardos vyrai sėdėjo šioje kėdėje, Vilfi. Patys turtingiausi.

– Bet aš atėjau tik trumpalaikės paskolos, ir jūs maloningai ją man davėte, o šitą naują pasiūlymą derėtų gerai apgalvoti. – Man dingtelėjo dar viena mintis, nuostabiai maloni ir džiuginanti. – Ir, be to, man reikia pasitarti su sūnumi, Henriu, Henku, kaip jis nori, kad vadinčiau. Jis dabar tokio amžiaus, kai pridera su juo tartis, nes visa tai, kas priklauso man, kada nors bus jo nuosavybė.

– Aišku, visiškai aišku. Bet tai labai geras dalykas, patikėk. – Jis atsistojo ir atkišo man ranką. Aš pasekiau jo pavyzdžiu ir paspaudžiau jam dešinę. – Tu atėjai pirkti žuvies, Vilfi. O aš tau pasiūliau įsigyti tvenkinį. Tai kur kas geresnis pirkinys.

– Ačiū. – Ir, eidamas iš banko, pagalvojau: Aptarsiu visa tai su sūnumi. Mintis buvo gera. Ji sušildė man jau keli mėnesiai apledėjusią širdį.

Protas – keistas daiktas, ar ne? Įsigalvojęs apie netikėtą pono Stopenhauzerio pasiūlymą, nesusivokiau, kad vietoj sunkvežimio stovi automobilis, kuriuo Henris išvažiavo į mokyklą. Nežinia, ar būčiau iškart tai pastebėjęs, jeigu galvoje būtų knibždėjusios šiek tiek linksmesnės mintys. Šiaip ar taip, abu automobiliai man buvo vienodi: jie buvo mano. Tik tada susivokiau, kai pasilenkiau paleidimo rankenos paimti ir pamačiau sulankstytą popieriaus lakštelį, ant vairuotojo sėdynės prislėgtą akmeniu.

Akimirką stovėjau pusiau automobilyje, pusiau lauke, viena ranka įsirėmęs į kabiną, kitą pakišęs po sėdyne, kur paprastai laikydavome rankeną. Ko gero, dar prieš imdamas laiškelį iš po akmens ir jį išlankstydamas, suvokiau, kodėl Henris pabėgo iš pamokų ir pakeitė automobilį. Sunkvežimis patikimesnis ilgai kelionei. Pavyzdžiui, kelionei į Omahą.

Tėte,

aš paėmiau sunkvežimį. Tikiuosi, tu numanai, kur važiuoju. Duok man ramybę. Žinau, tu gali paprašyti šerifą Džonsą, kad sugrąžintų mane namo, bet jeigu tu taip padarysi, aš viską papasakosiu. Nemanyk, kad apsigalvosiu, nes aš „vaikas, ir tiek“. AŠ NEAPSIGALVOSIU. Be Šenonos aš negyvensiu. Aš tave myliu, tėte, net pats nesuprantu kodėl, nes tai, ką mes padarėme, aptemdė mano gyvenimą.

Tave mylintis sūnus

Henris „Henkas“ Džeimsas

Kaip apdujęs grįžau namo. Regis, man mojo žmonės. Regis, net Selė Koteri, stovėdama prie pakelės daržovių prekystalio, man pamojo, ir tikriausiai aš irgi jai pamojau, bet gerai neprisimenu. Pirmą kartą po šerifo Džonso apsilankymo, po to, kai jis mandagiai klausinėjo nesitikėdamas atsakymo ir tiriamai žvalgėsi šaltomis akimis, elektros kėdė man pasirodė pati tikriausia tikimybė, tokia tikra, kad beveik jaučiau, kaip prie kūno glaudžiasi sagtys ir odiniai diržai veržia rankas per riešus ir aukščiau alkūnių.

Policija jį suims, nesvarbu, ar jis laikys liežuvį už dantų, ar ne. Tai man atrodė neišvengiama. Jis neturėjo pinigų, nė šešių centų, kad galėtų nusipirkti benzino, tad jam teks eiti pėsčiomis, dar likus geram kelio galui iki Elkhorno. Jeigu jam pavyktų pavogti benzino, jį sučiuptų netoli tos vietos, kur dabar ji gyveno (Henris laikė ją kaline: į jo buką galvą niekada negalėtų ateiti mintis, kad ji ten gyvena geidžiamos viešnios teisėmis). Harlanas, be abejo, bus nupasakojęs Henrio išvaizdą mokyklos vadovei seseriai Kamilai. Jis gal net ir nepasmerktų apgauto dūsautojo, jeigu šis pasirodytų savo mylimosios įkalinimo vietoje, tačiau sesuo Kamila to nepakęstų. Praeityje tikriausiai jai ne kartą teko susidurti su apviltais dūsautojais.

Puoselėjau tik vieną viltį, kad, pakliuvęs pareigūnams į rankas, Henris laikys liežuvį už dantų, kol susivoks, jog pateko į spąstus ne mano įskųstas, o savo kvailų romantiškų svajonių suviliotas. Tikėtis, kad paauglys ateis į protą, – tai lyg rizikingai lošti žirgų lenktynėse, bet ką gi daugiau man liko daryti?

Įvažiavus į kiemą, man dingtelėjo beprotiška mintis: negesink variklio, susikrauk daiktus ir mauk į Koloradą. Ta mintis tvėrė ne ilgiau kaip dvi sekundes. Kas be ko, pinigų turėjau – dvidešimt penkis dolerius, tačiau variklis užges dar nespėjus Džulsberge kirsti valstijos sienos. Ir ne tai svarbiausia: jeigu taip ir atsitiktų, galėčiau tiesiog nuvažiuoti į Linkolną ir, pridėjęs šešiasdešimt dolerių, savo „T modelio“ fordą išmainyti į gerą automobilį. Ne, mano vieta čia. Čia mano namai. Mano namai. Aš nužudžiau žmoną, kad galėčiau juos išsaugoti, ir neketinu jų palikti tik todėl, jog mano kuoktelėjusiam nesubrendusiam bendrininkui dingtelėjo mintis leistis į romantiškas paieškas. Ūkį paliksiu tik prireikus keliauti ne į Koloradą, o į valstijos kalėjimą. Ir sukaustytas pančiais.

Tai atsitiko pirmadienį. Jokios žinios nei antradienį, nei trečiadienį. Nei šerifas Džonsas neatvyko man pranešti, kad Henris įkliuvo Omahos–Linkolno greitkelyje važiuodamas pakeleivingais automobiliais, nei Harlanas Koteris neatskubėjo pranešti (be jokios abejonės, su puritonišku pasitenkinimu), kad sesers Kamilos prašymu Omahos policija suėmė Henrį ir šiuo metu jis tupi belangėje, sekdamas negirdėtas pasakas apie peilius, šulinius ir maišus. Ūkyje buvo ramu. Dirbau darže, kasiau daržoves, taisiau tvorą, melžiau karves, lesinau vištas – ir viską dariau lyg apdujęs. Širdies gilumoje puoselėjau viltį, netgi tvirtą viltį, kad visa tai ilgas, siaubingai painus sapnas ir kad pabudęs išgirsiu, kaip šalia knarkia Arletė, o kieme Henris kapoja malkas pusryčiams gaminti.

Vėliau, ketvirtadienį, ponia Makredi – maloni, apkūni našlė, Hemingfordo mokykloje dėstanti kai kuriuos dalykus, – atvažiavo savo „T modelio“ fordu paklausti, ar Henris sveikas.

– Dabar visur siaučia... vidurių liga, – tarė ji. – Pagalvojau, kad jis susirgo. Taip netikėtai išvažiavo iš mokyklos.

– Kas be ko, serga, – atsakiau, – tik serga ne viduriais, o meilės liga. Jis pabėgo, ponia Makredi. – Staiga iš akių man trykštelėjo karštos, deginančios ašaros. Iš priekinės kombinezono kišenės išsitraukiau nosinę, bet ašaros nuriedėjo skruostais, man nespėjus jų nušluostyti.

Kai akys pašviesėjo, pamačiau, kad ponia Makredi, linkinti gero visiems vaikams, net didžiausiems neklaužadoms, pati vos tramdo ašaras. Tikriausiai ji seniai žinojo, kokia liga serga Henris.

– Jis sugrįš, pone Džeimsai. Nesibaiminkite. Tokių dalykų esu mačiusi anksčiau ir tikiuosi pamatyti dar ne vieną kartą, prieš išeidama į pensiją, nors nebeilgai liko laukti. – Lyg bijodama, kad gali nusiklausyti gaidys Džordžas arba kuri nors jo plunksnuotojo haremo dama, ji pridūrė tylesniu balsu: – Labiausiai jums reikėtų saugotis jos tėvo. Jis griežtas ir nepalenkiamas žmogus. Neblogas, bet kietas.

– Suprantu, – atsakiau. – Tikiuosi, kad jūs žinote, kur dabar yra jo duktė.

Ji nuleido akis. Aš viską suvokiau be žodžių.

– Ačiū, kad atvažiavote, ponia Makredi. Ar galėčiau paprašyti, kad laikytumėte tai paslaptyje?

– Žinoma... bet vaikai jau kuždasi.

Taip. Kitaip ir būti negalėtų.

– Ar turite telefono ryšį, pone Džeimsai? – Ji pasižvalgė telefono laidų. – Matau, kad neturite. Nieko baisaus. Jei ką nors išgirsiu, atvažiuosiu ir jums pasakysiu.

– Turite omeny, jei išgirsite anksčiau už Harlaną Koterį ar šerifą Džonsą?

– Dievas saugos jūsų sūnų. Ir Šenoną. Žinote, jie tikrai buvo graži pora; visi taip sakė. Kartais vaisiai subręsta anksčiau ir žūva, užėjus šalnoms. Gaila. Kaip gaila, kaip graudu!

Ji paspaudė man ranką – tvirtai ir vyriškai – ir išvažiavo savo kledaru. Nemanau, kad ji suprato apie Šenoną ir mano sūnų galiausiai kalbėjusi būtuoju laiku.

Penktadienį savo automobiliu su auksine žvaigžde ant durelių atrūko šerifas Džonsas. Jis buvo ne vienas. Iš paskos sekė mano sunkvežimis. Man širdis nusmuko jį išvydus, o paskui apmirė, kai pamačiau, kas sėdi prie vairo: Larsas Olsenas.

Pasistengiau kuo ramiau laukti, kol Džonsas atliks visas atvykimo apeigas: susiverš diržą, nusišluostys kaktą (nors diena buvo apsiniaukusi ir vėsi), susibrauks plaukus. Vis dėlto neištvėriau.

– Ar jis gyvas ir sveikas? Ar suradot jį?

– Ne, ne, nepasakyčiau. – Jis užlipo verandos laiptais. – Į rytus nuo Laim Biskos apeivis rado sunkvežimį, bet vaikinuko – nė ženklo. Būtų lengviau atsakyti, ar jis gyvas ir sveikas, jeigu būtum mums pranešęs iš karto, kai tai atsitiko. Ar ne?

– Aš tikėjausi, kad jis sugrįš, – naiviai atsakiau. – Jis važiavo į Omahą. Nežinia, kiek kartų turiu sakyti, šerife...

Larsas Olsenas slampinėjo ne per toliausia, išpūtęs ausis.

– Eik prie automobilio, Olsenai, – tarė Džonsas. – Tai privatus pokalbis.

Larsas, sukalbamas vyras, nesispirdamas paskubomis nuėjo šalin. Džonsas atsigręžė į mane. Jis buvo nebe taip smagiai nusiteikęs kaip praeitą kartą ir nesileido į tuščias šnekas.

– Man jau užtektinai žinoma, ar ne? Kad tavo sūnelis užtaisė vaiką Harlano Koterio dukteriai ir tikriausiai nukūrė į Omahą. Supratęs, kad benzino bakas tuščias, nuvarė sunkvežimį nuo kelio ir paslėpė aukštoje žolėje. Protingas vaikinas. Iš tavęs paveldėjo tą buklumą? Ar iš Arletės?

Neatsiliepiau nė vienu žodžiu, bet jis man pakišo mintį. Menkutę mintį, bet ji galėjo praversti.

– Pasakysiu, ką jis dar padarė, ir už tai turėtume jam padėkoti, – tarė Džonsas. – Gal tai išgelbės jį nuo kalėjimo. Jis išrovė žolę po sunkvežimiu, prieš leisdamasis toliau į savo smagią kelionę. Kad neužsidegtų nuo išmetamųjų dujų, supranti? Jeigu prerijose kiltų gaisras, išdegtų keli tūkstančiai akrų, ir prisiekusiųjų teismas, ko gero, truputį susinervintų. Kaip tu manai? Jei net nusikaltėliui tik penkiolika ar panašiai?

– Na, nieko neatsitiko, šerife, – jis gerai padarė – tad ko šnekate be reikalo?

Kas be ko, žinojau, ką jis atsakys. Šerifui Džonsui nusispjaut į tokius kaip advokatas Endrius Lesteris, bet jis buvo geras Harlano draugas. Jie abu buvo neseniai įsteigtos draugijos nariai, o mano sūnus Harlanui iškrėtė šunybę.

– Nerviniesi, ar ne? – Jis vėl nusišluostė kaktą, pasitaisė kaubojišką skrybėlę. – Ką gi, ir aš, ko gero, nervinčiausi, jei tai būtų mano sūnus. Žinai ką? Jeigu tai būtų mano sūnus, o Harlanas Koteris – mano kaimynas, geras kaimynas, tiesiog nulėkčiau pas jį ir pasakyčiau: „Harlanai! Žinai ką? Man regis, mano sūnus panūdo pasimatyti su tavo dukterimi. Ar nenorėtum ką nors paprašyti jį pasekti?“ Bet tu ir to nepadarei, ar ne?

Mintis, kurią jis man pakišo, atrodė vis patrauklesnė ir beveik visiškai subrendo.

– Jis dar nepasirodė pas ją, ar ne?

– Kol kas ne, tikriausiai tebeeina.

– Nemanau, kad jis pabėgo norėdamas susitikti su Šenona, – tariau.

– Tai ko gi būtų bėgęs? Gal ten, Omahoje, ledai gardesni? O jis ten ir traukia, galvą dedu.

– Man rodos, jis pabėgo ieškoti motinos. Manding, ji sugebėjo su juo susisiekti.

Sulig tais žodžiais jis bent dešimtį sekundžių liovėsi šluostęsis kaktą ir braukęs plaukus.

– O kaip ji būtų sugebėjusi? – pagaliau paklausė jis.

– Įtariu, jog laišku. – Hemingfordo bakalėjos parduotuvėje buvo pašto skyrius, kur ateidavo laiškai iki pareikalavimo. – Galėjo gauti jį, užsukęs nusipirkti saldainių ar pakelio žemės riešutų, kaip paprastai grįždamas iš mokyklos. Galvos neguldau, šerife, juo labiau nesuvokiu, ko čia atvažiavai su tokia mina, lyg būčiau padaręs kokį nusikaltimą. Ne aš ją tratinau.

– Kaip tau ne gėda taip bjauriai šnekėti apie padorią merginą?

– Gėda ar ne gėda, bet tai man buvo tokia pat staigmena kaip ir Koteriams, o dabar dar dingo mano sūnus. Jie bent jau žino, kur jų duktė.

Jis vėl sutriko. Paskiau iš užpakalinės kišenės išsitraukė knygutę ir kažką užsirašė. Tada, vėl įsikišęs ją kišenėn, paklausė:

– Ar tikrai žinai, kad tavo žmona susisiekė su sūnumi, ar tik šiaip sau man sakai? Ar tik spėji, kad tai galėjo atsitikti?

– Žinau, kad jis be paliovos kalbėjo apie motiną, kai ji pabėgo iš namų, o paskiau liovėsi. Ir žinau, kad jis nepasirodė tuose namuose, kur Harlanas su žmona įkišo Šenoną. – Ir sulig šiais žodžiais nustebau ne ką mažiau nei šerifas Džonsas... ir pašėlusiai jam dėkingas. – Susiek šiuos du dalykus ir ką gausi?

– Nežinau, – tarė Džonsas, suraukdamas antakius. – Tikrai nežinau. Maniau, kad viskas aišku, bet apsirikau, ar ne? Taigi, ir vėliau galiu apsirikti. „Visi mes nuodėmingi“, – pasakyta Biblijoje. Bet, Dieve mano, nuo vaikų man gyvenimas apkarto. Jei gausi žinią iš sūnaus, Vilfredai, liepk jam, kad neštų namo savo liesą pasturgalį ir laikytųsi atokiau nuo Šenonos Koteri, jeigu žino, kur ji yra. Ji nenorės jo matyti, duodu tau žodį. Laimė, kad nekilo gaisras prerijose, o už tėvo sunkvežimio vagystę mes negalime jo suimti.

– Ne, – tariau paniuręs, – tu niekada manęs nepriversi pareikšti tokio kaltinimo.

– Bet. – Jis iškėlė pirštą, primindamas man poną Stopenhauzerį banke. – Prieš tris dienas Laim Biskoje – ne per toliausia nuo tos vietos, kur apeivis rado sunkvežimį, – miesto pakrašty kažkas apiplėšė bakalėjos parduotuvę ir degalinę. Tą pačią, kur ant stogo stovi Mergaitė su lubinu 4 . Pagrobė dvidešimt tris dolerius. Aš gavau protokolą. Ten aprašytas jaunuolis su padėvėtais kaubojaus drabužiais, skarele uždengta apatine veido dalimi ir plačiakrašte skrybėle, užsmaukta ant akių. Parduotuvėje tuo metu buvo savininko motina, vaikinas grasino jai kažkokiu įrankiu. Jos manymu, tai buvęs laužtuvas arba dalba, nežinia. Jai netrukus sueis aštuoniasdešimt, ir ji beveik akla.

Dabar man derėjo patylėti. Aš buvau pritrenktas. Pagaliau prabilau:

– Henris išvažiavo iš mokyklos, šerife, ir, kiek aš pamenu, tą dieną vilkėjo flaneliniais marškiniais ir velvetinėmis kelnėmis. Jis nepasiėmė jokių kitų drabužių, šiaip ar taip, kaubojiškų, jeigu jūs turite galvoje batus ir visa kita. Be to, jis neturi plačiakraštės skrybėlės.

– Gal ir tuos drabužius pavogė?

– Jeigu nieko daugiau nežinai, išskyrus tai, ką pasakei, verčiau liaukis. Žinau, judu su Harlanu – geri draugai...

– Dabar tai neturi jokios reikšmės.

Tai turėjo reikšmę, mudu abu tai žinojome, tačiau nebuvo prasmės toliau plėtoti šią temą. Gal mano aštuoniasdešimt akrų – menkniekis, palyginti su Harlano Koterio keturiais šimtais, bet aš vis dar ūkininkas ir mokesčių mokėtojas ir nepakęsiu bauginimų. Aš nutaisiau tokią pozą, ir šerifas Džonsas viską suprato.

– Mano sūnus ne plėšikas ir moterų neužpuola. Jis taip nesielgia, ne taip buvo auklėtas.

Bent jau iki pastarųjų dienų, pakuždėjo vidinis balsas.

– Galbūt užpuolė koks valkata, vaikydamasis lengvo uždarbio, – tarė Džonsas. – Bet man knietėjo apie tai užsiminti, ir aš taip ir pasielgiau. Nežinia, ką šneka žmonės, ar ne? Sklinda gandai. Visi laido liežuvius, ar ne? Nesupaisysi, kas ką šneka. Man tai kuo mažiausiai rūpi: tegu Laimo apygardos šerifas rūpinasi tuo, kas vyksta Laim Biskoje, toks mano žodis, bet įsidėk į galvą, kad Omahos policija nenuleidžia akies nuo tos vietos, kur šiuo metu gyvena Šenona Koteri. Tam atvejui, jeigu tavo sūnus bandys su ja susisiekti, aišku?

Jis vėl susibraukė aukštyn plaukus, paskiau paskutinįsyk užsivožė skrybėlę.

– Gal jis pats sugrįš, nieko bloga neiškrėtęs, ir galėsime viską nurašyti, na, kaip beviltišką skolą.

– Gerai. Tik nevadink jo sūnum palaidūnu, jeigu nesi linkęs Šenonos Koteri pavadinti dukra palaidūne.

Sprendžiant iš to, kaip išsipūtė jo šnervės, buvo aišku, kad tai jam labai nepatiko, bet jis nepasakė nė žodžio. Tik pridūrė:

– Jeigu jis sugrįš ir pasakys, kad buvo susitikęs su motina, duok man žinią, gerai? Pas mus ji įrašyta kaip dingusi be žinios. Kvaila, kas be ko, bet reikia laikytis įstatymų.

– Žinoma, duosiu.

Linktelėjęs jis nuėjo prie automobilio. Larsas sėdėjo prie vairo. Džonsas jį nuvijo – šerifas buvo iš tų, kurie vairuoja patys. Aš mąsčiau apie jaunuolį, apiplėšusį parduotuvę, stengdamasis save įtikinti, jog Henris nebūtų galėjęs to padaryti ir, net būdamas priverstas to griebtis, nebūtų buvęs toks gudrus, kad persirengtų kieno nors daržinėje ar darbininkų barake pavogtais drabužiais. Tačiau dabar Henris buvo kitoks, o žmogžudžiai mokosi gudrumo, ar ne? Savisaugos menas. Man dingtelėjo, kad galbūt...

Betgi ne. Taip nedera pasakoti. Pernelyg neįtikima. Juk čia mano išpažintis, paskutinis žodis, ir jeigu nepasakysiu teisybės, visos teisybės, nieko daugiau, išskyrus teisybę, tai kam to reikia? Kas iš to?

Tai buvo jis. Henris. Iš šerifo Džonso akių supratau, kad jis papasakojo apie tą pakelės plėšiką tik todėl, jog nepuoliau jam meilikauti, kaip jis tikėjosi, bet aš tuo patikėjau. Nes žinojau daugiau nei šerifas Džonsas. Padėjus tėvui nužudyti motiną, argi sunku pavogti kokias nors drapanas ir pamojuoti dalba senutei panosėje? Vieni niekai. Pabandęs vieną kartą, bandys ir kitą, kai tik išsibaigs tie dvidešimt trys doleriai. Ko gero, Omahoje. Ten ir įklius. Ir tuomet viskas gali išeiti į paviršių. Tikriausiai išeis.

Užlipau laipteliais į verandą, atsisėdau ir rankomis susiėmiau veidą.

Bėgo dienos. Neatmenu, kiek jų prabėgo, tik prisimenu, kad jos buvo lietingos. Kai prasideda rudenio lietūs, darbai laukuose turi palaukti, o aš neturėjau tiek gyvulių ar ūkinių pastatų, kad nepristigčiau ūkio darbų sodyboje. Bandžiau skaityti, bet žodžiai nesisiejo, nors retkarčiais vienas kitas tarsi iššokdavo iš puslapio klykdamas. Žmogžudystė. Kaltė. Išdavystė. Štai tokie žodžiai.

Dieną sėdėdavau verandoje su knyga ant kelių, nuo drėgmės ir šalčio įsisiautęs į avikailių kailinius, spoksodamas, kaip nuo stogo žliaugia lietaus vanduo. Naktimis iki pat paryčių gulėdavau atviromis akimis, klausydamasis, kaip lietus barbena į stogą. Atrodydavo, lyg kažkas barbentų į duris. Pernelyg ilgai mąsčiau apie šulinyje palaidotas Arletę ir Elpisę. Man ėmė vaidentis, kad ji... ne, ne gyva (buvau sukrėstas, bet dar blaivaus proto), o savotiškai žino, kas vyksta. Stebi viską iš savo laikinojo kapo ir džiaugiasi.

Ar tau smagu, Vilfi, kad viskas taip susiklostė? – paklaustų ji, jei galėtų (o mano vaizduotėje klausinėjo). Ar verta buvo to imtis? Kaip tu manai?

Vieną naktį, maždaug savaitei praslinkus po šerifo Džonso apsilankymo, kai sėdėjau svetainėje bandydamas skaityti „Namą su septynšlaičiu stogu“ 5 , Arletė pritykino iš užpakalio, kyštelėjo ranką virš peties ir šaltu, drėgnu pirštu palietė man tarpuakį.

Knyga man iškrito iš rankų ant demblio, suklykęs pašokau ant kojų. Tuomet šaltas pirštas nuslydo prie lūpų kampučio. Paskiau vėl palietė mane, šįkart viršugalvį, ten, kur išretėję plaukai. Aš nusijuokiau – neryžtingai, piktai – ir pasilenkiau pakelti knygos. Man pasilenkus, pirštas trečiąsyk palietė mane, šįkart sprandą, lyg velionė žmona sakytų: Vis dėlto atkreipiau tavo dėmesį, Vilfi, ar ne? Pasitraukiau, kad ketvirtąsyk nebakstelėtų man į akį, ir pažvelgiau aukštyn. Lubos buvo nusišėrusios, varvėjo. Tinkas dar nebuvo išsipūtęs, bet, jeigu lietūs nesiliaus, taip ir atsitiks. Sudrėks ir nubyrės gabalais. Varvėjo kaip tik virš tos vietos, kur paprastai skaitydavau. Žinoma, ten. Kitur lubos atrodė visiškai geros, bent šiuo metu.

Prisiminiau Stopenhauzerio žodžius: Nori man pasakyti, kad nieko negali pagerinti savo ūkyje? Pataisyti stogo? Ir tas suktas žvilgsnis. Lyg jis žinotų. Lyg jiedu su Arlete būtų sutarę.

Neįsileisk tokių minčių į galvą, pasakiau sau. Juo labiau kad galvoji apie ją, dūlančią ten, apačioje. Įdomu, ar kirmėlės jau knibžda jos akyse? Ar vabalai nugraužė jos piktą liežuvį, ar bent jau atbukino jį?

Priėjau prie stalo, stovinčio tolimame kambario kampe, paėmiau nuo jo butelį ir įsipyliau gerą porciją rudo viskio. Man drebėjo ranka, tačiau tik truputį. Išmaukiau dviem gurkšniais. Žinojau, jog nevalia įprasti prie gėrimo, bet ne kiekvieną naktį žmogus pajunta, kaip velionė žmona tapšnoja jam per nosį. Išgėręs pasijutau geriau. Lengviau tapo tvardytis. Stogui pataisyti nėra ko imti septynių šimtų penkiasdešimties dolerių paskolos, galiu užlopyti jį lentgaliais, kai nustos lietus. Bet tai būtų netikęs taisymas; mano troba atrodytų nelyginant lūšna, mano motinos žodžiais tariant. Ir ne tai svarbiausia. Stogą taisyčiau ne daugiau kaip dieną ar dvi. Man reikia prasimanyti tokį darbą, kad būčiau užsiėmęs visą žiemą. Sunkų darbą, kad išblaškytų mintis apie Arletę, sėdinčią savo purvo soste, Arletę su plaukų tinkleliu. Man reikėjo tokių remonto darbų, kad, mirtinai nuvargęs, krisčiau į lovą ir kietai miegočiau, o ne tysočiau klausydamasis lietaus ir mąstydamas, ar Henris neklaidžioja laukais, kiaurai permerktas, ar nekosi, susirgęs gripu. Kartais darbas būna vienintelė išeitis, vienintelis atsakas į visus klausimus.

Rytojaus dieną sunkvežimiu nubildėjau į miestą ir padariau tai, ko niekada nebūčiau sugalvojęs daryti, jei nebūtų reikėję pasiskolinti trisdešimt penkių dolerių: paėmiau septynių šimtų penkiasdešimties dolerių paskolą. Šiaip ar taip, visi mes galų gale įkliūvame į savo suregztus spąstus. Aš tuo tikiu. Galų gale įkliūvame visi kaip vienas.

Tą pačią savaitę Omahoje jaunuolis su plačiakrašte skrybėle užėjo į lombardą Dodžo gatvėje ir nusipirko nikeliuotą trisdešimt antro kalibro pistoletą. Sumokėjo penkių dolerių banknotais, kuriuos jam, be jokios abejonės, grasinama atidavė pusaklė senė, prekiaujanti po Mergaitės su lubinu ženklu. Rytojaus dieną jaunuolis su plokščia skrybėle, raudona skarele apsirišęs apatinę veido dalį, įėjo į Pirmojo žemės ūkio banko Omahos skyrių, nukreipė pistoletą į dailią jaunutę kasininkę, vardu Roda Penmark, ir pareikalavo visų pinigų, esančių kasoje. Ji atidavė jam apie du šimtus dolerių didžia dalimi murzinais vieno ir penkių dolerių banknotais, kuriuos ūkininkai, susukę į tūtelę, paprastai nešiojasi viršutinėse kombinezonų kišenėse.

Kai jis ėjo pro duris, viena ranka grūsdamas pinigus į kelnių kišenę (aiškiai nervindamasis, išmetė kelis banknotus ant grindų), augalotas apsaugininkas – buvęs policininkas – jam tarė:

– Vaikeli, be reikalo taip elgiesi.

Jaunuolis iššovė į orą iš savo trisdešimt antro kalibro pistoleto. Keli žmonės sukliko.

– Aš nešausiu į jus, – tarė jaunuolis su skarele ant burnos, – bet šausiu, prireikus gintis. Traukitės prie kasos, pone, ir stovėkite, jei nenorite prisišaukti bėdos. Mano draugas budi lauke už durų.

Jaunuolis išbėgo, nusiplėšdamas skarelę nuo veido. Apsaugininkas palaukė minutę ar panašiai, paskiau išėjo pakėlęs rankas (be ginklo), jeigu lauke iš tikrųjų būtų stovėjęs plėšiko draugas. Žinoma, jo nebuvo. Henkas Džeimsas Omahoje neturėjo draugų, išskyrus draugę, pilve nešiojančią jo kūdikį.

Iš paskolos pinigų paėmiau du šimtus dolerių, o visus kitus palikau pono Stopenhauzerio banke. Nuvažiavau apsipirkti į ūkinių prekių parduotuvę, miško medžiagos sandėlį ir bakalėjos krautuvę, kur Henris tikriausiai būtų gavęs motinos laišką... jeigu ji būtų buvusi gyva, kad galėtų rašyti. Bevažiuojant iš miesto lynojo, paskiau, kai grįžau namo, pratrūko pilti kaip iš maišo. Iškroviau pirktą medieną ir malksnas, pašėriau ir pamelžiau karves, tada sutvarkiau maisto produktus – didžia dalimi sausus, kurių pristigo, Arletei dingus iš namų, – nunešęs į virtuvę. Baigęs tą darbą, užkaičiau vandens maudymuisi ir nusivilkau permirkusius drabužius. Ištraukęs gniūžtę pinigų iš sumaigyto kombinezono viršutinės dešinės kišenės, perskaičiavau juos ir įsitikinau, kad tebeturiu pasiutiškai daug – šimtą šešiasdešimt dolerių. Kodėl pasiėmiau tiek daug grynaisiais? Todėl, kad mintys buvo nukilusios kitur. Kur? Žinoma, ten, kur buvo Henris ir Arletė. Išskyrus Henrį ir Arletę, tomis lietingomis dienomis beveik apie nieką kita ir negalvojau.

Žinojau, kad nedera namuose turėti tiek daug grynųjų. Juos reikėtų grąžinti į banką, kur galėtų priaugti truputis palūkanų (nors ne tiek, kad padengtų paskolos palūkanas), kol sugalvosiu, kaip būtų galima geriau juos panaudoti. Tačiau tuo tarpu reikėjo padėti juos į saugią slėptuvę.

Dingtelėjo mintis apie raudonąją kekšės skrybėlaitę. Ten ji slėpė savo pinigus, ir jie saugiai ten gulėjo dievaižin kiek laiko. Gniūžtėje jų buvo per daug, kad tilptų po kaspinu, tad nutariau tiesiog padėti juos į skrybėlaitę. Tegu sau guli, kol rasis dingstis važiuoti į miestą.

Visiškai nuogas nuėjau į miegamąjį ir atidariau sieninės spintos dureles. Nustūmiau į šalį dėžutę su balta bažnytine skrybėlaite, paskiau siektelėjau kitos. Buvau nukišęs ją į pat lentynos galą, tad, siekdamas jos, turėjau pasistiebti ant pirštų galiukų. Ji buvo surišta tampria virvele. Užkišęs pirštą, patraukiau dėžutę ir išsyk pajutau, kad ji per sunki – lyg vietoj kepuraitės viduje būtų gulėjusi plyta, – o tada mane keistai nupurtė šaltis, lyg kas nors lediniu vandeniu būtų apipylęs ranką. Po akimirkos šaltis virto karščiu. Persmelkė toks stiprus skausmas, kad paralyžiavo rankos raumenis. Atšokau staugdamas iš nuostabos ir skausmo, barstydamas aplink pinigus. Pirštas vis dar laikė užkabinęs tamprią virvelę, ir dėžutė nulėkė nuo lentynos. Ant jos tupėjo iš pažiūros pažįstama aruodinė žiurkė.

Galite sakyti: „Vilfi, visos žiurkės panašios“ ir apskritai būsite teisūs, bet šią tikrai pažinau: argi ne savo akimis mačiau, kaip ji skuodė su linguojančiu karvės speniu dantyse – nelyginant su cigaru?

Dėžutė iškrito man iš kruvinos rankos, ir žiurkė šleptelėjo ant grindų. Jei būčiau svarstęs, ką daryti, ji vėl būtų pabėgusi, bet sąmoningą mąstymą nuslopino skausmas, nuostaba ir siaubas: man regis, kiekvienam taip atsitiktų, išvydus, jog kraujas trykšta iš tos kūno vietos, kuri ką tik buvo visiškai sveika. Net neprisiminiau, kad tą kartą buvau nuogas, kaip motinos pagimdytas, tiesiog primyniau žiurkę dešine koja. Išgirdau, kaip trakštelėjo kaulai, ir pajutau, kaip ištryško viduriai. Karštas kraujas ir vidurių skystis švirkštelėjo jai iš pauodegio man ant kairės blauzdos. Ji bandė ištrūkti ir vėl man įkąsti; mačiau, kaip ji griežia ilgais priekiniais dantimis, bet nesugeba manęs pasiekti. Ir nepasieks, kol laikysiu ją taip primynęs. Taip ir laikiau. Primyniau stipriau, įkąstą ranką priglaudęs prie krūtinės, jausdamas, kaip karštas kraujas srūva tankiai sužėlusiais plaukeliais. Žiurkė raitėsi stengdamasi ištrūkti. Uodega šmaukščiojo man per blauzdą, kol galiausiai ši apsivyniojo tarsi žaltys. Iš snukučio jai pliūptelėjo kraujas. Akys išsprogo, juodos kaip marmuras.

Gana ilgai stovėjau primynęs dvesiančią žiurkę. Suknežinta, koše paverstais viduriais, ji vis dar nerimo ir taikėsi įkąsti. Pagaliau liovėsi. Dar palaukiau, norėdamas įsitikinti, kad ji neapsimeta oposumu 6 (cha! Žiurkė, apsimetanti oposumu!), o kai pagaliau supratau, jog negyva, nuraišavau į virtuvę, palikdamas kruvinus pėdsakus ir miglotai prisimindamas orakulą Peliją, perspėjusį saugotis žmogaus, avinčio vienu sandalu. Bet aš nebuvau Jasonas, buvau ūkininkas, kone išprotėjęs nuo skausmo ir nuostabos, ūkininkas, tarytum pasmerktas krauju sutepti savo miegamąjį.

Laikydamas ranką po čiaupu ir vėsindamas ją šaltu vandeniu, lyg girdėjau kažką sakant: „Gana, gana, gana.“ Kalbėjau aš, žinojau, jog kalbu aš, bet atrodė, kad kalba senis. Senis, tapęs elgeta.

Prisimenu, kas vyko tą vakarą, bet tie prisiminimai veikiau panašūs į senas nuotraukas apipelijusiame albume. Žiurkė sukandžiojo kairę ranką tarp nykščio ir smiliaus – žiauriai sukandžiojo, bet apskritai man pasisekė. Jeigu ji būtų griebusi man už piršto, kuriuo užkabinau tamprią virvelę, būtų jį nukandusi. Supratau tai, kai, grįžęs į miegamąjį, nutvėriau savo priešininkę už uodegos (dešine ranka; kairė buvo sustingusi, skaudi, beveik nesilankstė). Ji buvo apie pusę metro ilgio ir mažų mažiausiai trijų kilogramų svorio.

Regis, jūs sakote, kad tai buvo ne ta žiurkė, andai šmurkštelėjusi į vamzdį. Galbūt. Bet tai buvo ji, sakau jums, tai buvo ji. Ji neturėjo jokios ypatingos žymės – nei baltos dėmelės ant kailio, nei lengvai įsimenančios įdrėkstos ausies, – bet žinojau, jog tai ji, ta pati, kuri užpuolė Acheloją. Kaip žinojau, kad ji tupėjo ten ne be reikalo.

Atnešiau ją už uodegos į virtuvę ir įmečiau į kibirą su pelenais. Paskiau išverčiau viską į atmatų duobę. Lijo, buvau nuogas, bet vargu ar ką nors suvokiau. Jaučiau tik kairę ranką, virpančią nuo tokio nepakenčiamo skausmo, kad negebėjau nieko galvoti.

Prieškambaryje nukabinau nuo vagio savo dulkinį apsiaustą (tik tiek turėjau jėgų), apsivilkau ir išėjau – šįkart į karvidę. Balzamu patepiau sukandžiotą ranką. Jis apsaugojo Achelojos tešmenį nuo užkrėtimo, tad galėjo apsaugoti ir mano ranką. Pasukęs durų link, prisiminiau, kaip pastarąjį kartą nuo manęs pabėgo žiurkė. Vamzdis! Nuėjęs prie jo, pasilenkiau tikėdamasis, kad cementas bus pragraužtas ar apskritai dingęs, bet jis buvo nepaliestas. Savaime suprantama. Net trijų kilogramų žiurkės su milžiniškais dantimis nesugebėtų pragraužti betono. Jau tai, kad tokia mintis man dingtelėjo į galvą, rodo, kaip aš jaučiausi. Valandėlę tarytum pamačiau save iš šalies: nuogas vyriškis su atlapu apsiaustu, išsprogusiomis akimis, iki pat gaktos apžėlęs nuo kraujo sulipusiais plaukais, sužeista kairė ranka blizga, nelyginant snargliais ištepta storu karvių balzamo sluoksniu. Akys išsprogusios kaip ir po mano koja pakliuvusios žiurkės.

Tai kita žiurkė, tariau sau. Ta, kuri sukandžiojo Acheloją, tyso negyva arba vamzdyje, arba ant Arletės kelių.

Bet aš žinojau, jog tai ta pati žiurkė. Žinojau tada ir žinau dabar.

Ta pati.

Grįžęs į miegamąjį, priklaupiau ir surinkau kruvinus pinigus. Rinkti viena ranka buvo nelengva. Kartą netyčia užgavau sužeistą ranką į lovos kraštą ir sustaugiau iš skausmo. Pamačiau, kaip balzamas skaisčiai paraudo nuo šviežio kraujo. Sukroviau pinigus ant komodos, nė neprislėgęs jų knyga ar viena kuria prakeiktų Arletės dekoratyvinių lėkščių. Net negalėjau prisiminti, kodėl man atrodė taip svarbu pirmiausia paslėpti pinigus. Dėžutę su raudona skrybėlaite nuspyriau į spintą, paskiau užtrenkiau dureles. Ji galėjo ten gulėti iki pasaulio pabaigos, man ji visiškai neberūpėjo.

Visi, kas kada nors turėjo ūkį arba jame dirbo, jums pasakys, kad nelaimingi atsitikimai – įprastas dalykas ir būtina imtis atsargumo priemonių. Spintelėje prie virtuvės siurblio laikiau ritinį tvarsčių – spintelėje, Arletės vadinamoje „skausmų malšintoja“. Buvau beimąs tvarsčius, bet staiga mano dėmesį patraukė karšto vandens puodas, šnypščiantis ant viryklės. Ketinau išsimaudyti, kai dar buvau sveikas ir kai toks siaubingas skausmas, tarytum varantis mane į kapus, atrodė tik teoriškas. Dingtelėjo mintis, kad mano rankai galėtų praversti karštas muiluotas vanduo. Žaizda labiau neskaudės, pagalvojau, bet užtat nuplausiu ją vandeniu. Klydau abiem atvejais, bet iš kur galėjau žinoti? Nuo tos nakties prabėgo daug metų, bet ligi šiolei laikausi tos nuomonės. Netgi manau, kad karštas vanduo man padėjo, juo labiau jog man įkando paprasta žiurkė.

Karšto vandens į dubenį įsipyliau sveikąja dešine ranka (nė neketinau palenkti puodo ir kliustelėti vandens į dubenį), paskiau įmečiau gabalą Arletės rudo ūkiško muilo. Kaip paaiškėjo, paskutinį gabalą: esama daug prekių, kurias vyrai pamiršta, nepratę jomis naudotis. Suradau skudurą, tada nuėjau į miegamąjį, priklaupiau ir ėmiau plauti kraują ir vidurius. Nepamiršdamas (savaime suprantama), kaip praeitą kartą tame prakeiktame miegamajame nuo grindų ploviau kraują. Tuomet bent jau Henris buvo su manimi, tad ne vienas kenčiau tą siaubą. Na, o plauti vienam, ir dar rankai skaudant, buvo pasibaisėtina. Mano šešėlis šokinėjo ir šmėkščiojo siena, primindamas Viktoro Hugo „Paryžiaus katedros“ Kvazimodą.

Kai buvau bebaigiąs darbą, staiga lioviausi ir pakėliau galvą, užkandęs žadą ir išpūtęs akis – širdis tarytum dunksėjo sukandžiotoje kairėje rankoje. Išgirdau aplink lyg šmirinėjimą. Bėgančių žiurkių šiužėjimą. Tą akimirką tuo nė neabejojau. Tai bėgo žiurkės iš šulinio. Jos ištikimoji palyda. Jos rado kitą angą. Toji, kuri tupėjo ant raudonos skrybėlaitės dėžutės, buvo pirmoji ir drąsiausioji. Jos prasismelkė į vidų, šmaižiojo sienomis, netrukus sulėks čionai ir apniks mane. Ji atsikeršys. Draskomas į gabalus, išgirsiu jos kvatojimą.

Tarpais sukaukdamas pakraigėse, vėjas taip stipriai pūtė šuorais, jog drebėjo namas. Šmirinėjimas, rodos, dar sustiprėjo, paskiau pritilo, nuščiuvus vėjui. Man pasidarė taip lengva, kad numalšo skausmas (bent kelioms sekundėms). Tai buvo ne žiurkės, o šlapdriba. Sutemus oras atvėso, ir lietus virto šlapiu sniegu. Vėl nuėjau valyti grindų miegamajame.

Baigęs darbą, kruviną vandenį išpyliau per verandos turėklus, paskiau grįžau į karvidę dar sykį balzamu patepti rankos. Švariai nuplovęs žaizdą, pamačiau, kad ranka tarp nykščio ir smiliaus perdrėksta trimis dryksniais, panašiais į seržanto antsiuvus. Kairės rankos nykštys kyšojo pakrypęs, lyg žiurkė būtų perkandusi svarbų saitą, siejantį jį su visa ranka. Užtepęs storą sluoksnį karvių tepalo, nukiūtinau atgal į trobą mąstydamas: Skauda, bet dabar bent žaizda švari. Acheloja pasveiko, ir aš pasveiksiu. Viskas gerai. Bandžiau įsivaizduoti, kaip įkandimo vietoje telkiasi mano kūno apsauga – mažyčiai gaisrininkai raudonais šalmais ir ilgais brezentiniais apsiaustais.

„Skausmų malšintojos“ dugne radau buteliuką tablečių iš Hemingford Homo vaistinės, suvyniotą į šilko skiautę, ko gero, moteriško apatinuko draiskaną. Etiketėje didžiosiomis raidėmis buvo ranka užrašyta: ARLETĖ DŽEIMS Viena arba dvi tabletės prieš miegą nuo mėnesinių skausmo. Prarijau tris, užsigerdamas geru gurkšniu viskio. Nežinau, kokios buvo tos tabletės – tikriausiai morfijaus, – bet jos suveikė. Skausmas nenumalšo, bet, rodės, jis kamavo Vilfredą Džeimsą, šiuo metu nusikėlusį į kitą tikrovės plotmę. Man svaigo galva: ėmė palengva suktis lubos, vis labiau ryškėjo mažyčiai gaisrininkai, atskubėję gesinti dar nespėjusios įsiliepsnoti užkrato ugnies. Vėjas stiprėjo, šlapdribos teškenimas apsnūdusiam protui vis labiau panėšėjo į žiurkių šmirinėjimą, bet aš puikiai suvokiau, jog tai netiesa. Regis, net balsu pasakiau: „Aš puikiai suvokiu, jog tai netiesa, Arlete, tu manęs neapgausi.“

Kai, pamažu temstant sąmonei, ėmiau grimzti į miegą, supratau, kad galiu niekada nepabusti: šoko, alkoholio ir morfijaus derinys mane pribaigs. Kas nors aptiks mane šaltuose namuose pamėlusį, su sužeista ranka ant pilvo. Ši mintis manęs neišgąsdino; priešingai, nuramino.

Man besnaudžiant, šlapdriba liovėsi, ėmė snigti.

Kai pabudau kitą rytą, troboje buvo šalta kaip kape, o ištinusi ranka atrodė dvigubai didesnė nei paprastai. Oda aplink žaizdą buvo pilka kaip pelenai, tačiau kiti trys pirštai rausvi, o į dienos pabaigą turėtų paraudonuoti. Palietus bet kurią rankos vietą, išskyrus mažylį pirštą, persmelkdavo nežmoniškas skausmas. Šiaip ar taip, aptvėriau ją kuo stipriau, ir tvinksėjimas susilpnėjo. Užkūriau ugnį virtuvės viryklėje – užgaišau dirbdamas viena ranka, bet vis dėlto užkūriau, – ir atsistojau šalia, stengdamasis susišildyti. Išskyrus sukandžiotą ranką, buvau perdėm sušalęs; ranka jau buvo šilta. Šilta ir tvinksėjo: trūkčiojo lyg pirštinė su žiurke viduje.

Apie vidurdienį ėmė krėsti šaltis, ir ranka taip ištino, kad teko atpalaiduoti tvarstį. Net suklikau iš skausmo, jį atrišdamas. Reikėjo gydytojo, bet snigo kaip niekad, nebūčiau nusigavęs net iki Koterių, o ką jau kalbėti apie Hemingford Homą. Jeigu net būtų giedra ir sausa, bene sugebėčiau viena ranka paleisti sunkvežimio ar automobilio variklį? Tad sėdėjau virtuvėje, kišdamas malkas į pakurą, kol viryklė pasiuto riaumoti kaip slibinas, sėdėjau, šiurpo krečiamas, pasruvęs prakaitu, prie krūtinės prispaudęs sutvarstytą ranką, prisimindamas, kaip malonioji ponia Makredi žvalgėsi po mano užgrioztą, ne per gražiausią kiemą. Ar turite telefono ryšį, pone Džeimsai? Matau, kad neturite.

Ne. Neturėjau. Buvau vienui vienas sodyboje, kurią pats apleidau, neturėdamas jokių priemonių prireikus šauktis pagalbos. Mačiau, jog ranka rausta už tvarsčio: per riešą, išraizgytą venų, išnešiojančių nuodus po visą kūną. Gaisrininkai pralaimėjo. Dingtelėjo mintis susiveržti ranką per riešą timpomis – paaukoti kairę ranką, bet išsaugoti gyvybę, – ir net nukirsti kirviu, kuriuo kapojame malkas ir galvas vištoms. Abu dalykai atrodė visiškai pamatuoti, bet sunkiai įvykdomi. Vis dėlto nieko nepadariau, tik vėl nukulniavau prie Arletės „skausmų malšintojos“ ir išgėriau dar tris tabletes, tik šįkart su šaltu vandeniu – man degė gerklė, – paskui grįžau į savo vietą prie ugnies. Mirsiu nuo įkandimo. Tuo buvau įsitikinęs ir su tuo susitaikiau. Mirtis nuo įkandimo ir infekcijos buvo tokia pat įprasta kaip dirbama žemė lygumose. Jei skausmas bus nepakenčiamas, iš karto išgersiu visas likusias tabletes. Būčiau tai padaręs tuojau pat, bet, išskyrus mirties baimę, man regis, daugiau ar mažiau būdingą visiems mums, mane sulaikė viltis sulaukti ko nors atvažiuojant: Harlano arba šerifo Džonso, arba maloniosios ponios Makredi. Net buvo tikėtina, kad gali atvažiuoti advokatas Lesteris manęs gąsdinti dėl tų prakeiktų šimto akrų.

Tačiau visų labiausiai tikėjausi grįžtant Henrio. Vis dėlto jis negrįžo.

Bet grįžo Arletė.

Jums tikriausiai kilo klausimas, kaip aš sužinojau, kad Henris nusipirko ginklą Dodžo gatvės lombarde ir Džefersono aikštėje apiplėšė banką. Tokiu atveju jūs, ko gero, tarėte sau: Ką gi, nuo 1922 iki 1930 metų prabėgo daug laiko; užtektinai visko prirašyta senuose Omahos „World-Herald“ numeriuose, saugomuose bibliotekoje.

Žinoma, aš sklaidžiau laikraščius. Ir rašiau žmonėms, susidūrusiems su mano sūnumi ir jo nėščia drauge pragaištingame kelyje iš Nebraskos į Nevadą. Diduma jų man atsakė, mielai pateikdami daugiau smulkmenų. Tokios paieškos pasiteisina ir, be jokios abejonės, jus patenkina. Tačiau tas paieškas pradėjau po kelerių metų, kai atsisveikinau su savo ūkiu, ir pasitikrinau tai, ką jau žinojau.

Jau? – paklausite, ir aš paprasčiausiai atsakysiu: Taip. Jau. Ir aš tai žinojau ne po to, kai tai atsitiko, o iš dalies prieš tai. Tai, kas atsitiko galiausiai.

Kaip? Atsakymas labai paprastas. Velionė žmona pasakė.

Jūs, žinoma, nepatikėsite. Suprantu. Nė vienas blaivaus proto žmogus nepatikėtų. Galiu tik pakartoti, jog tai mano išpažintis, mano paskutiniai žodžiai šioje žemėje, ir aš nepridėjau nieko, kas, mano galva, nėra tikra.

Kniostelėjau iš miegų, sėdėdamas prie viryklės pakuros kitą naktį (arba dar kitą; pakilus karščiui, praradau laiko nuovoką), ir vėl išgirdau krebždesį, šmirinėjimą. Iš pradžių dingtelėjo mintis, jog vėl prasidėjo šlapdriba, tačiau, pasikėlęs atsilaužti duonos nuo kepalo, gulinčio ant stalo, pamačiau horizonte vakaro žaros ruoželį ir danguje spindinčią Vakarinę. Pūga buvo pasibaigusi, tačiau šmirinėjimas garsesnis nei anksčiau. Keisčiausia, kad tie garsai sklido ne nuo sienų, o iš galinio prieangio.

Krustelėjo durų skląstis. Iš pradžių tik sudrebėjo, lyg ranka būtų pristigusi jėgų jį kilstelėti. Viskas nurimo, ir aš pagalvojau, kad nieko nemačiau – nuo karščiavimo man tiesiog pasivaideno, – bet staiga jis tarkštelėjo ir, siūbtelėjus šalto vėjo gūsiui, atsilapojo durys. Priebutyje stovėjo žmona. Ant galvos buvo snaigėmis apkritęs maišinis plaukų tinklelis; tikriausiai ji atliko ilgą ir sunkią kelionę iš savo paskutinio poilsio vietos. Veidas buvo apiręs, apatinis žandikaulis persikreipęs, šypsnys kur kas platesnis nei paprastai. Tyčia nutaisytas šypsnys, kodėl gi ne? Mirusieji viską supranta.

Ją supo ištikimosios rūmų damos. Tik jų padedama, nežinia kaip ji išsikepurnėjo iš šulinio. Tik jų padedama, laikėsi ant kojų. Jeigu ne jos, ji būtų ne kas kita, kaip šmėkla, pikta, bet bejėgė. Tačiau jos teikė jai jėgų. Ji buvo jų karalienė, o taipgi marionetė. Liumpsėdama lyg be kaulų, ji įkėblino į virtuvę kraupia eisena, nieko bendra neturinčia su ėjimu. Žiurkės šmaižiojo aplink ją, vienos spoksodamos į ją su meile, kitos į mane su neapykanta. Svyruodama ji apėjo virtuvę, apžvelgdama savo buvusias valdas, purvas byrėjo nuo jos suknelės apačių (dygsniuotos antklodės ir lovatiesės nebuvo nė žymės), o pusiau nupjauta galva krypavo ir siūbavo į šalis. Kartą ji nusviro ant nugaros, paskiau vėl atvirto atgal, šleptelėdama lyg mėsgalys, nutėkštas ant stalo.

Kai ji nukreipė į mane drumzlinas akis, pasitraukiau į kampą, kur stovėjo pustuštė medinė dėžė.

– Atstok, – sukuždėjau. – Tavęs čia netgi nėra. Tu šulinyje ir iš ten neišsigautum, net gyva būdama.

Ji sugargė – kaip žmogus, užspringęs tirštu padažu, – ir žengė artyn, tokia tikra, kad nuo jos tįso šešėlis. Jaučiau, kaip tvoskia nuo jos yrančio kūno tvaiku, o juk aistros valandėlėmis ši moteris kišdavo liežuvį man į burną. Ji buvo čia. Buvo tikra. Ją lydėjo rūmų damos. Girdėjau, kaip jos šmirinėja mano kojomis, ūsais kutena blauzdas, uostydamos apatinių kelnių apačias.

Galiausiai atsirėmiau kulnais į medinę dėžę, o kai pabandžiau išsilenkti artėjančio lavono, neišsilaikiau ant kojų ir atsisėdau ant jos. Negana to, užsigavau sutinusią ir užkrato apimtą ranką, bet beveik nepajutau skausmo. Ji palinko prie manęs, ir jos veidas... nukaro. Raumenys atsiskyrė nuo kaulų, ir veidas pakibo lyg nupieštas ant vaikiško baliono. Ant dėžės užsikorė žiurkė, šleptelėjo man ant pilvo, perbėgo krūtine ir apuostė smakrą. Pajutau, kad ir daugiau žiurkių šmaižioja aplink mano kelius. Tačiau nesikandžiojo. Pagrindinis tikslas buvo pasiektas.

Ji pasilenkė arčiau. Dvokė nepakenčiamai, ir jos šypsena, plati iki ausų... Ir dabar, rašydamas, ją matau. Įsakiau sau mirti, bet širdis tvaksėjo kaip tvaksėjusi. Jos apdribęs veidas prasliuogė pro šalį. Pajutau, kaip apžėlusiu skruostu nudrėskiau jai odos skiauteles; išgirdau, kaip girgžda jos sulaužytas žandikaulis nelyginant apšerkšnijusi šaka. Paskiau jos lūpos prisiglaudė prie mano degančios, karščiuojančios ausies, ir ji ėmė kuždėti paslaptis, žinomas tik mirusiai moteriai. Suklikau. Daviau žodį nusižudyti ir užimti jos vietą pragare, jeigu tik ji liautųsi. Bet ji nesiliovė. To negalėjo būti. Mirusieji niekada neatlyžta.

Štai ką dabar žinau.

Pasprukęs iš Pirmojo žemės ūkio banko su dviem šimtais dolerių, sukaišiotų į kišenes (ar veikiau šimtu penkiasdešimt, kaip pamenate, dalis pinigų iškrito ant žemės), Henris dingo ir kurį laiką nesirodė. Nusikaltėlių žargonu kalbant, palindo po šluota. Sakau tai savotiškai didžiuodamasis. Maniau, kad jis įklius vos tik atvykęs į miestą, bet jis įrodė, kad aš klydau. Jis buvo įsimylėjęs, puolęs į neviltį, kamuojamas sąžinės priekaištų ir siaubo po mudviejų įvykdyto nusikaltimo... tačiau, nepaisydamas šių trikdžių (šio užkrato), mano sūnus pasirodė esąs narsus ir nuovokus, net savotiškai graudžiai taurus. Pastaroji mintis ypač skaudi. Apie tai pagalvojus, man sugelia širdį dėl pražudyto gyvenimo (trijų pražudytų gyvenimų: nevalia pamiršti vargšės nėščios Šenonos Koteri) ir dar labiau graužia sąžinė, kad pastūmėjau jį į pražūtį, nelyginant veršelį už virvės atvedęs prie bedugnės krašto.

Arletė parodė man lūšnelę, kur jis prisiglaudė, ir už jos paslėptą dviratį, – tą dviratį jis pirmiausia nusipirko už vogtus pinigus. Tuomet būčiau negalėjęs jums tiksliai nurodyti jo slėptuvės, tačiau po kelerių metų susižinojau, kur jos esama, ir net nuvažiavau apžiūrėti: tiesiog neišvaizdi trobelė su išblukusia kolos reklama ant sienos. Ji buvo už kelių mylių nuo rytinio Omahos pakraščio, netoli prieš metus įsteigto Berniukų miestelio. Vienas kambarėlis, vienas neįstiklintas langas, nei krosnies, nei viryklės. Uždangstęs dviratį šienu ir piktžolėmis, jis kūrė planus. Vėliau, daugmaž savaitei praslinkus po Pirmojo žemės ūkio banko apiplėšimo, kai susilpnėjo policijos dėmesys palyginti menkai vagystei, jis ėmė važinėti dviračiu į Omahą.

Kvailas berniūkštis būtų iš karto nukakęs į Šventosios Euzebijos katalikų prieglaudą ir įkliuvęs į Omahos policininkų spąstus (nes šerifas Džonsas neabejojo, kad jis ten pasirodys), tačiau Henris Frimenas Džeimsas buvo buklesnis. Jis susižinojo, kur yra prieglauda, bet prie jos nesiartino. Priešingai, susirado artimiausią konditerijos parduotuvę ir gazuoto vandens kioską. Jis padarė protingą išvadą, kad merginos tikriausiai ten lankosi kiekvieną sykį, kai gauna leidimą (o jį gaudavo kaskart, kai pavyzdingu elgesiu pelnydavo laisvą popietę, bet turėdavo mažai pinigų rankinuke), ir, nors Šventosios Euzebijos prieglaudos globotinės nedėvėjo uniformų, jas būdavo lengva atpažinti iš neskoningų suknelių, nudelbtų akių ir laikysenos, lengvabūdiškos ir žaismingos. Itin krisdavo į akis dideli pilvai ir tai, kad jos nemūvi vedybinių žiedų.

Kvailas berniūkštis bandytų užmegzti pokalbį su nelaimingomis Ievos dukterimis čia pat prie gazuoto vandens kiosko ir atkreiptų į save dėmesį. Henris tykodavo lauke, skersgatvyje, einančiame tarp konditerijos ir galanterijos parduotuvių: atrėmęs dviratį į mūrinę sieną ir atsisėdęs ant dėžės, skaitydavo laikraštį. Laukdavo merginos, drąsesnės už tas, kurios tik išsiurbdavo savo pieno kokteilius ir vėl dumdavo atgal pas vienuoles. Rūkančios merginos. Trečią dieną tokia mergina pasirodė skersgatvyje.

Vėliau aš ją suradau ir pasišnekėjau. Nereikėjo būti dideliu sekliu. Man regis, Henriui ir Šenonai Omaha atrodė didmiestis, bet 1922 metais ji buvo truputį didesnė nei vidutinis Vidurio Vakarų miestelis, pretenduojantis į miesto įvaizdį. Viktorija Holet, nūnai garbinga trijų vaikų motina, 1922 metų rudenį buvo Viktorija Stivenson: jauna, smalsi priešgyna, šešių mėnesių nėštumo, užkietėjusi „Sweet Caporals“ cigarečių mėgėja. Ji apsidžiaugė, kai Henris atkišo pakelį.

– Paimk dar kelias atsargai, – pasiūlė jis.

Ji nusikvatojo.

– Ar man proto trūksta? Kai grįžtame, vienuolės išverčia rankinukus ir iškrato kišenes. Man teks sužiaumoti tris „Juodojo Džeko“ lazdeles, kad nesijaustų tabako tvaiko nuo vienos cigaretės. – Ji žaismingai ir akiplėšiškai paplojo sau per išsipūtusį pilvuką. – Turiu bėdą, kaip matai. Bloga mergaitė! O mano brangusis nešė muilą. Bjaurybė, bet niekam tai nerūpi! Todėl pusgalvis patupdė mane į cypę, kur sargauja pingvinės...

– Nesuprantu, ką čia paistai!

– Eik jau! Pusgalvis – tai mano tėtukas! O pingvinėmis mes vadiname vienuoles! – Ji nusikvatojo. – Esi tikras stuobrys netašytas! Ir dar koks! Žodžiu, cypė, kur sėdžiu, vadinasi...

– Šventosios Euzebijos prieglauda.

– Oho, ne iš kelmo spirtas! – Prisimerkusi ji išpūtė dūmą. – Klausyk, garbės žodis, žinau, kas tu esi: tu – Šenonos Koteri bernas.

– Pataikei kaip pirštu į akį, – atsakė Henkas.

– Ką gi, tavimi dėta, prie mūsų prieglaudos nesiartinčiau per patrankos šūvį, – toks mano patarimas. Policininkai turi tavo išvaizdos aprašymą. – Ji nusikvatojo visa gerkle. – Tavo ir dar kelių avigalvių, bet nė vienas jų neturi tokių žalių akių kaip tu, stuobry netašytas! O iš visų tų merginų žaviausia – Šenona. Ji tikra gražuolė! Kaip kažin ką!

– O kaip tu manai, kodėl aš čia, bet ne ten?

– Atsakysiu klausimu: kodėl tu čia?

– Aš noriu su ja susisiekti, bet nenoriu kišti galvos į kilpą. Sumokėsiu tau du dolerius, o tu perduok jai raštelį.

Viktorija išpūtė akis.

– Drauguži, už du žalius galėčiau bet ką padaryti, nes dabar neturiu nė sudilusio cento. Duokš laišką!

– Ir dar du, jeigu laikysi liežuvį už dantų. Dabar ir vėliau.

– Už tai nereikia mokėti papildomai, – tarė ji. – Man patinka muilinti akis toms šventeivoms kalėms. Kokią teisę jos turi mušti per rankas, jei per pietus nori paimti dar vieną bandelę? Lyg gyventume Guliverio Tvisto laikais!

Jis įteikė jai laiškutį, ir Viktorija perdavė jį Šenonai. Jis gulėjo jos rankinuke, kai policija pagaliau sučiupo juodu, ją ir Henrį, Elke, Nevados valstijoje, ir laikraštyje pamačiau policijos nuotrauką. Tačiau Arletė man papasakojo visa tai kur kas anksčiau, ir jos pasakojimas žodis žodin atitiko tai, kas buvo parašyta laikraštyje.

Dvi savaites lauksiu tavęs už prieglaudos kiekvieną naktį nuo vidurnakčio iki aušros, buvo parašyta tame laiškelyje. Jeigu nepasirodysi, man bus aišku, kad tarp mūsų viskas baigta, ir grįšiu į Hemingfordą, ir daugiau niekada neduosiu tau žinios, nors ir visada tave mylėsiu. Mes jauni, bet galėtume pameluoti apie amžių ir pradėti naują gyvenimą kitur (Kalifornijoje). Aš turiu truputį pinigų ir žinau, kaip prasimanyti daugiau. Viktorija žino, kur mane rasti, jei norėtum perduoti man raštelį, bet tik vieną kartą. Siųsti daugiau būtų pavojinga.

Man rodos, Harlanas ir Selė Koteriai tebeturi šį laiškelį. Jeigu turi, tikriausiai pastebėjo, kad mano sūnus pasirašė nupieštoje širdyje. Įdomu, ar tai ir paveikė Šenoną. Įdomu, ar apskritai reikėjo ją primygtinai prašyti. Visai galimas daiktas, labiausiai ji troško išsaugoti (ir įteisinti) kūdikį, kurį jau seniai mylėjo. Apie tai Arletė niekada neužsiminė savo kraupiu kuždesiu. Turbūt jai buvo vis viena.

Paskui Henris kasdien ateidavo į tą skersgatvį. Neabejoju, jis suprato, kad vietoj Viktorijos gali pasirodyti policija, bet suvokė, jog neturi kitos išeities. Ji pasirodė trečiąją budėjimo dieną.

– Šenona iškart parašė atsakymą, bet aš negalėjau anksčiau ateiti, – tarė ji. – Pingvinės aptiko žolytės tame urve, kurį drįsta vadinti muzikos kambariu, ir šerius pašiaušė.

Henris siektelėjo laiškelio, ir Viktorija atidavė jį mainais į cigaretę. Jame buvo tik trys žodžiai: Rytoj. Antrą valandą.

Henris apkabino Viktoriją ir pabučiavo. Ji nusikvatojo susijaudinusi, žėrinčiomis akimis.

– Po velnių! Kai kurioms merginoms pasiutusiai sekasi!

Jiems, be abejo, sekėsi. Bet, jei turėtume omeny, kad Viktorija nugyveno savo amžių su vyru ir trimis vaikais gražiame name, turtingiausiame Omahos kvartale, o Šenona Koteri nesulaukė tų prakeiktų metų pabaigos... tai sakykite, kam gi pasisekė?

Aš turiu truputį pinigų ir žinau, kaip prasimanyti daugiau, rašė Henris. Pasakyta – padaryta. Jis pabučiavo vėjavaikę Viktoriją (paėmusią laiškelį Šenonai, kuriuo pranešė, kad atlėks ten lyg sparnus įgavęs), ir po kelių valandų jaunuolis su plokščia skrybėle, užsmaukta žemai ant akių, skarele apsirišęs apatinę veido dalį, apiplėšė Pirmąjį nacionalinį Omahos banką. Šį kartą plėšikas pagrobė aštuonis šimtus dolerių, o tai buvo puikus laimikis. Tačiau apsaugininkas pasitaikė jaunesnis ir atsakingiau žiūrėjo į savo pareigas, o tai buvo kur kas prasčiau. Stengdamasis pabėgti, plėšikas turėjo peršauti jam šlaunį: Čarlzas Graineris nenumirė, bet neišvengė kraujo užkrėtimo (galėjau jį tik užjausti) ir neteko kojos. Kai 1925 metų pavasarį su juo susitikau jo tėvų namuose, Graineris nelaimę įvertino filosofiškai.

– Man apskritai pasisekė, kad nenumiriau, – tarė jis. – Tuo metu, kai gydytojai timpa suveržė man koją, gulėjau pustrečio centimetro gylio kraujo klane. Dievaži, ko gero, prireikė visos dėžutės miltelių tai baisybei nuplauti.

Kai bandžiau atsiprašyti dėl savo sūnaus, jis tik numojo ranka.

– Man nereikėjo prie jo artintis. Skrybėlė buvo užsmaukta žemai ant kaktos, veidas iki pat akių aprištas skarele, bet aš puikiai mačiau jo žvilgsnį. Turėjau suvokti, kad jis nepasiduos, kol jo kas nors nenušaus, o man nebuvo lemta išsitraukti revolverį. Tai sakė jo žvilgsnis. Be to, ir aš buvau jaunas. Dabar aš jau pagyvenęs. Tokio amžiaus, kokio tamstos sūnui nebuvo lemta sulaukti. Užjaučiu jus dėl sūnaus mirties.

Po šio žygio Henris turėjo užtektinai pinigų automobiliui nusipirkti – gražiam, sportiniam, – bet jis buvo protingesnis. (Rašydamas šiuos žodžius, vėl jaučiu pasididžiavimą: menką, bet neginčijamą.) Kad toks vaikinukas kaip jis, tik prieš kelias savaites pradėjęs skustis, mosuodamas gniūžte banknotų, pirktų apynaujį oldsmobilį? Taip elgdamasis, jis neabejotinai patektų į policijos akiratį.

Tad, užuot pirkęs automobilį, jį pavogė. Ne sportinį; pasirinko dailų, niekuo neišsiskiriantį dvivietį fordą. Su šiuo automobiliu jis sustojo už Šventosios Euzebijos prieglaudos, ir į jį įlipo Šenona, kai, vogčiomis išsėlinusi iš savo kambario ir išsirangiusi pro gretimo su virtuve tualeto langą, nusileido su lagaminėliu rankoje. Jie spėjo tik greitosiomis pasibučiuoti – Arletė to nesakė, bet dar galiu kliautis savo vaizduote, – ir Henris pasuko į vakarus. Auštant jie jau lėkė Omahos–Linkolno greitkeliu. Apie trečią valandą popiet, ko gero, pravažiavo pro jo – ir jos – tėvų namus. Tikriausiai dirstelėjo ta kryptimi, bet abejoju, kad Henris būtų sulėtinęs greitį; jis neketino apsinakvoti vietovėje, kur bet kas galėtų juos pažinti.

Taip jie pradėjo bėglių gyvenimą.

Arletė prikuždėjo apie tą gyvenimą kur kas daugiau, nei būčiau norėjęs žinoti, ir aš nedrįstu pridurti ko nors daugiau, išskyrus faktus. Jeigu jūs pageidautumėte sužinoti daugiau, kreipkitės į Omahos viešąją biblioteką. Už tam tikrą mokestį jie atsiųs jums hektografu padaugintus straipsnius apie Įsimylėjusius Plėšikus, taip jie buvo vadinami (o ir patys taip save vadino). Jei gyvenate ne Omahoje, galite rasti straipsnių netgi savo laikraščiuose: istorijos pabaiga buvo tokia tragiška, jog sulaukė visos šalies žiniasklaidos dėmesio.

Gražuolis Henkas ir Žavioji Šenona – taip juos vadina „World-Herald“. Nuotraukose jie atrodo neapsakomai jauni. (Žinoma, tokie ir buvo.) Nenorėjau žiūrėti į tas nuotraukas, bet žiūrėjau. Žiurkės gali visaip sukandžioti, ar ne?

Nebraskos smėlynuose jiems sprogo padanga. Du vyrai pasirodė kaip tik tuo metu, kai Henris keitė ratą. Vienas išsitraukė šratinį šautuvą, kabantį kilpoje po paltu, – tais laikais Tolimuosiuose Vakaruose vadinamą plėšikų fraku, – ir nutaikė į įsimylėjusius bėglius. Henris nespėjo sugriebti savo ginklo: jis buvo palto kišenėje, ir jeigu būtų bandęs jį išsitraukti, beveik be jokios abejonės būtų nušautas. Tad plėšikas buvo apiplėštas. Henris ir Šenona, susikibę už rankų, po šaltu rudenio dangumi ėjo iki artimiausios sodybos, o kai ūkininkas išėjo pro duris paklausti, kuo galėtų padėti, Henris nukreipė ginklą vyriškiui į krūtinę ir pareikalavo automobilio ir visų pinigų.

Mergina, kaip reporteriui pasakojo ūkininkas, stovėjo verandoje, nukreipusi žvilgsnį į šalį. Pasak ūkininko, jo manymu, ji verkė. Pasak jo, jam pagailo jos, nes buvo nėščia, atrodė kaip senė, gyvenanti bate 7 , ir keliavo su jaunu nutrūktgalviu, kurio laukė liūdnas galas.

Ar ji bandė jį sulaikyti? – klausė reporteris. Ar bandė jį atkalbėti?

Ne, atsakė ūkininkas. Stovėjo nusisukusi, ir tiek, lyg manydama, kad nieko bloga neatsitiks, jeigu ji nežiūrės. Ūkininko senas kledaras buvo aptiktas prie Makuko geležinkelio stoties dirbtuvių, ant sėdynės gulėjo raštelis: Grąžiname jums automobilį, pavogtus pinigus atsiųsime, kai tik galėsime. Paėmėme jį tik todėl, kad buvome pakliuvę į bėdą. Nuoširdžiai – Įsimylėję Plėšikai. Kas sugalvojo šį vardą? Tikriausiai Šenona; laiškelis buvo parašytas jos ranka. Jie pasinaudojo slapyvardžiu, nenorėdami išsiduoti, bet taip ir atsiranda legendos.

Maždaug po dviejų dienų Kolorado valstijoje buvo apiplėštas Arapaho pasienio bankelis. Vagis – su plokščia, žemai ant kaktos užsmaukta skrybėle ir iki pat akių skarele aprišta apatine veido dalimi – buvo vienas. Pagrobė mažiau nei šimtą dolerių ir pabėgo Makuke pavogtu hapmobiliu. Rytojaus dieną į Pirmąjį Šajen Velso banką (vienintelį Šajen Velse) įsiveržė jaunuolis, lydimas jaunos moters. Ji buvo apsirišusi veidą skarele, bet negalėjo nuslėpti nėštumo. Jie pagrobė keturis šimtus dolerių ir dideliu greičiu nulėkė į vakarus. Prie posūkio į Denverį buvo įrengta pasala, bet Henris laimingai jos išvengė. Vos išvažiavę iš Šajen Velso, jie pasuko į pietus ir nudulkėjo šunkeliais ir galvijų išmintais takais.

Po savaitės jauna sutuoktinių pora, pasivadinusi Hariu ir Sjuzena Frimenais, Kolorado Springse įsėdo į San Fransisko traukinį. Nežinau, kodėl jie netikėtai išlipo Grand Džankšene, ir Arletė to nepasakė – manding, tikriausiai pastebėjo ką nors įtartina. Tik žinau, kad ten apiplėšė banką, paskiau dar vieną Ogdene, Jutos valstijoje. Nežinia, gal taip ketino sukaupti pinigų naujam gyvenimui. Ogdene žmogui, bandančiam jį sustabdyti išbėgusį iš banko, Henris šovė į krūtinę. Žmogus vis dėlto susigrūmė su Henriu, ir Šenona jį nustūmė nuo granitinių laiptų. Jie pabėgo. Henrio peršautas žmogus po dviejų dienų mirė ligoninėje. Įsimylėję Plėšikai tapo žmogžudžiais. Jutos valstijoje žmogžudžiai nuteisiami pakarti.

Artėjo Padėkos šventė, nors nežinia, iš kurios pusės. Policija į vakarus nuo Uolinių kalnų turėjo jų išvaizdos aprašymą ir budėjo. Man įkando žiurkė, lindinti sieninėje spintoje, – taip aš manau, – ar turėjo įkąsti. Arletė man pranešė, kad jie mirę, bet jie nebuvo mirę; nebuvo mirę tada, kai ji aplankė mane su savo rūmų damomis. Ji arba melavo, arba pranašavo. Man vis viena.

Priešpaskutinį kartą jie sustojo Dite, Nevados valstijoje. Buvo be galo šalta diena, lyg lapkričio pabaiga, lyg gruodžio pradžia, dangus balkšvas, artėjo pūga. Jie norėjo tik pavalgyti kiaušinienės ir išgerti kavos vienintelėje miesto valgyklėlėje, bet nuo jų nusigręžė laimė. Savininkas buvo iš Elkhorno, Nebraskos valstijos, ir nors metų metus nesilankė gimtinėje, motina jam nuolat siuntinėjo paketus „World-Herald“ laikraščių. Vieną tokį paketą jis gavo prieš kelias dienas ir atpažino Įsimylėjusius Plėšikus iš Omahos, sėdinčius vienoje kabinoje.

Užuot paskambinęs į policiją (arba pašaukęs apsaugininkus iš artimiausios vario kasyklos, o tai būtų buvę greičiau ir veiksmingiau), jis nutarė atlikti piliečio pareigą. Iš po prekystalio ištraukė seną aprūdijusį kaubojų pistoletą ir, nukreipęs į juos, įsakė – laikydamasis geriausių Tolimųjų Vakarų tradicijų – pakelti rankas. Henris to nepadarė. Jis išsmuko iš kabinos ir, priėjęs prie vyriškio, tarė:

– Liaukis, bičiuli, mes nieko bloga tau nepadarysim, tik atsiskaitysim ir išeisim.

Vyriškis paspaudė gaiduką, ir senas pistoletas užsikirto. Henris išplėšė jį jam iš rankos, atlaužė ir, pažvelgęs į cilindrą, nusijuokė.

– Kur tai matyta! – tarė jis Šenonai. – Šoviniai taip seniai sukaišioti, kad pažaliavo.

Jis paklojo du dolerius ant prekystalio – už valgį – ir tada padarė siaubingą klaidą. Ligi šios dienos neabejoju, kad, šiaip ar taip, jie vis viena būtų sulaukę liūdno galo, bet man knieti sušukti jam per skiriančius mudu metus: Nedėk užtaisyto pistoleto. Nedėk, sūnau! Pažaliavę jie ar ne, įsidėk tuos šovinius į kišenę! Tačiau tik su mirusiaisiais įmanoma susišaukti pro laiko klodus; dabar tai žinau iš savo patirties.

Kai jie ėjo pro duris (susikibę už rankų, pakuždėjo Arletė man į degančią ausį), vyriškis griebė tą seną pistoletą nuo prekystalio, suspaudė abiem rankomis ir vėl spustelėjo gaiduką. Šįkart jis iššovė, ir, nors jis tikriausiai manė, jog taikosi į Henrį, kulka kliudė Šenoną Koteri į juosmenį. Ji sukliko ir pakniopstom išlėkė pro duris į pūgą. Henris spėjo ją sugriebti anksčiau, nei ji sukniubo, ir padėjo jai įlipti į paskutinį pavogtą automobilį, šįkart vėlei fordą. Valgyklos savininkas bandė dar kartą šauti į juos pro langą, bet senas pistoletas sprogo jo rankose. Metalo skeveldra išmušė jam kairę akį. Aš niekada jo negailėjau. Nesu toks atlaidus kaip Čarlzas Graineris.

Sunkiai sužeistai – galbūt jau mirštančiai – Šenonai prasidėjo sąrėmiai, kai per tolydžio stiprėjančią pūgą Henris skubėjo Elko link, trisdešimt mylių, ko gero, tikėdamasis ten rasti gydytoją. Nežinau, ar ten būta gydytojo, bet policijos skyrius tikrai buvo, ir valgyklėlės savininkas paskambino ten, tebedžiūvant ant skruosto ištėkštiems akies obuolio likučiams. Du vietiniai policininkai ir keturi Nevados valstijos patruliai laukė Henrio ir Šenonos miestelio pakraštyje, bet Henris ir Šenona su jais nesusitiko. Ditą nuo Elko skiria trisdešimt mylių, bet Henris nuvažiavo tik dvidešimt aštuonias.

Jau miestelio ribose (bet dar tolokai nuo pirmųjų namų) laimė galutinai nusigręžė nuo Henrio. Prilaikydamas klykiančiai Šenonai pilvą, nes kraujas užtvindė visą sėdynę, jis, matyt, važiavo labai greitai – per greitai. O gal kelyje pasitaikė gili duobė. Šiaip ar taip, fordas nuslydo į griovį, ir variklis užgeso. Ką galvojo Henris, kai jie sėdėjo vieniši tuose tyruose, pustant tolydžio stiprėjančiai pūgai? Kad tai, ką mudu padarėme Nebraskoje, jį ir mylimą merginą atvedė į tą vietą Nevadoje? Arletė man to nesakė, bet ir nereikėjo. Aš pats tai žinojau.

Pro tirštą pūgą jis įžiūrėjo pastato kontūrus ir iškėlė Šenoną iš automobilio. Ji žengė vos kelis žingsnius, siaučiant vėjui, bet daugiau nepajėgė. Mergina, išmaniusi trigeronomiją ir galėjusi tapti pirmąja Omahos pedagoginės mokyklos absolvente, tarė, padėjusi galvą jaunuoliui ant peties:

– Nepajėgiu eiti toliau, mielasis, paguldyk mane ant žemės.

– Na, o kūdikis? – paklausė jis.

– Kūdikis mirė, ir aš noriu mirti, – tarė ji. – Nebeištveriu, kaip skauda. Siaubas. Aš myliu tave, mielasis, bet paguldyk mane ant žemės.

Vis dėlto jis nunešė ją į dūluojantį namą, kaip paaiškėjo, tokią pat lūšną su išblukusia kolos reklama ant sienos, kokioje jis slapstėsi netoli Berniukų miestelio. Krosnis stovėjo, bet nebuvo malkų. Jis išėjo į lauką ir parinko skiedrų, kol jų visiškai neužpustė sniegas, o kai grįžo, Šenona gulėjo be sąmonės. Henris pakūrė krosnį, paskiau paguldė jos galvą sau ant kelių. Šenona Koteri mirė dar nespėjus užgesti ugnelei, ir Henris liko besėdįs ant menko gulto, ant kurio anksčiau miegojo dešimtys kaubojų, dažniau girtų nei blaivių. Jis sėdėjo glostydamas Šenonai plaukus, o lauke kaukė vėjas ir braškėjo skardinis lūšnelės stogas.

Visa tai Arletė man papasakojo tada, kai du mirčiai pasmerkti vaikai dar buvo gyvi. Visa tai papasakojo man tada, kai aplink šmaižiojo žiurkės, kai dusau nuo jos tvaiko, kai nelyginant ugnis degė užkrėsta, ištinusi ranka.

Meldžiau, kad nužudytų mane, perrėžtų man gerklę, kaip aš jai perrėžiau, bet ji nieko nedarė.

Tai buvo jos kerštas.

Turbūt praėjo dvi dienos, kol svečias atvyko į mano sodybą, gal net trys, bet manau, kad mažiau. Manau, kad tik viena diena. Abejoju, jog būčiau galėjęs dvi ar tris dienas išsilaikyti be pagalbos. Nevalgęs ir beveik negėręs. Vis dėlto dar pajėgiau atsikelti ir nupėdinti iki durų, kai kažkas ėmė belstis. Širdies gilumoje pagalvojau, kad tai Henris, nes vis dar puoselėjau viltį, jog Arletė man tik pasivaideno beklejojant... ir jog melavo man, jeigu net iš tiesų buvo apsilankiusi.

Tai buvo šerifas Džonsas. Man kojas pakirto, kai jį pamačiau, ir vos nekritau kniūbsčias. Būčiau susmukęs verandoje, jeigu jis nebūtų sugriebęs manęs į glėbį. Bandžiau jam pasakoti apie Henrį ir Šenoną – kad Šenona bus peršauta, kad jie atsidurs lūšnelėje netoli Elko, kad jis, šerifas Džonsas, turi kam nors paskambinti ir viską sutvarkyti, kad to neįvyktų. Visa tai tik vargais negalais išveblenau, bet jis nugirdo vardus.

– Taip, tikrai, jis pabėgo su ja, – tarė Džonsas. – Bet jeigu Harlanas atėjęs viską tau papasakojo, kodėl išvažiavo ir va šitokį tave paliko? Kas tau įkando?

– Žiurkė, – išlemenau.

Jis apkabino mane per liemenį ir beveik nešte nunešė verandos laiptais prie savo automobilio. Šalia malkų rietuvės gulėjo prie žemės prišalęs gaidys Džordžas, tvarte baubė karvės. Kada paskutinįsyk jas šėriau? Neprisiminiau.

– Šerife, būk geras...

Bet jis manęs neklausė. Manė, kad klejoju, ir kodėl gi ne? Jis jautė, kad karščiuoju, matė, kaip dega mano veidas. Atrodė, kad jis neša krosnį.

– Taupyk jėgas. Ir dėkok Arletei, nes, jeigu ne ji, nebūčiau atvažiavęs.

– Mirusi, – išlemenau.

– Taip, tikrai mirusi.

Vadinasi, prisipažinau jam, kad ją nužudžiau, ir, ak, kaip lengva. Užmūrytas vamzdis galvoje per stebuklą atsivėrė, ir įkalinta šmėkla, užkrato nešėja, pagaliau ištrūko į laisvę.

Jis metė mane į savo automobilį ant sėdynės lyg paketą su maisto produktais.

– Apie Arletę pasikalbėsime vėliau, o dabar vežu tave tiesiai pas Gailestinguosius Angelus, ir būsiu dėkingas, jei neprivemsi man automobilio.

Kai jis išvažiavo iš kiemo, palikdamas negyvą gaidį ir baubiančias karves (ir žiurkes! Nepamirškite žiurkių! Cha!), bandžiau jam sakyti, kad dar ne vėlu pasirūpinti Henriu ir Šenona, kad dar įmanoma juos išgelbėti. Girdėjau save pasakojant būsimus įvykius, lyg būčiau iš Dikenso knygos atėjusi Kalėdų Dvasia. Paskui nualpau. Kai atsipeikėjau, buvo gruodžio antroji, ir Vakarų laikraščiai rašė: ĮSIMYLĖJĘ PLĖŠIKAI VĖL PASPRUKO NUO ELKO POLICIJOS. Jie nepaspruko, bet dar niekas to nežinojo. Žinoma, išskyrus Arletę. Ir mane.

Gydytojas pagalvojo, kad gangrena nebus priėjusi dilbio, ir pastatė ant kortos mano gyvybę, nupjaudamas tik kairę plaštaką. Ir laimėjo lažybas. Šerifo Džonso atgabentas į Hemingfordo miesto Gailestingųjų Angelų ligoninę, po penkių dienų tysojau ligoninės lovoje išblyškęs, panašus į vaiduoklį, palengvėjęs vienuolika kilogramų ir netekęs kairės plaštakos, bet gyvas.

Džonsas aplankė mane apsiniaukusiu veidu. Laukiau, kol pasakys, kad suima mane už žmonos nužudymą, o paskiau antrankiais prisegs vienintelę ranką prie ligoninės lovos. Nieko panašaus neatsitiko. Priešingai, pasakė, kad labai mane užjaučia netekties valandą. Netekties! Ką tas mulkis gali žinoti apie mano netektį?

Kodėl sėdžiu šio vargano viešbutuko kambaryje (bet ne vienas!), užuot gulėjęs žmogžudžio kape? Atsakysiu trim žodžiais: dėl savo motinos.

Kaip ir šerifas Džonsas, ji buvo pratusi pagražinti savo kalbą retoriniais klausimais. Jis įsimiklino kaišioti pertarus, tarnaudamas teisėtvarkos institucijose – pateikdavo kvailus klausimus, paskiau sekdavo, kaip šnekinamas žmogus išsiduoda: kaltai krūpteli, suraukia antakius, nukreipia akis į šalį. Mano motina tiesiog turėjo tokį įprotį, paveldėtą iš savo motinos anglės, ir perdavė man. Aš neišsaugojau silpnos britų tarties, kurią, galimas daiktas, kadaise turėjau, bet išsaugojau motinos įprotį kalbėti klausiamąja forma: Užeik į vidų, gerai? – pasakytų ji. Arba: Tėvas vėl pamiršo įsidėti priešpiečius; būtų ne pro šalį jam nunešti, ar ne? Net apie orą kalbėdavo klausiamąja forma: Šiandien ir vėl lyja, ar ne?

Tą dieną, kai lapkričio pabaigoje į duris pasibeldė šerifas Džonsas, dar karščiavau ir jaučiausi labai silpnas, bet nebeklejojau. Mūsų pokalbį prisimenu taip pat aiškiai, kaip vyras ar moteris prisimena itin ryškiai atmintin įsirėžusio košmaro vaizdus.

– Dėkok Arletei, nes, jeigu ne ji, nebūčiau atvažiavęs, – tarė jis.

– Mirusi, – išlemenau.

– Taip, tikrai mirusi, – atsakė šerifas Džonsas.

Ir tuomet, kalbėdamas taip, kaip išmokau kalbėti sėdėdamas ant motinos kelių, pridūriau:

– Aš nužudžiau ją, ar ne?

Mano motinos retorinį klausimą (nepamirškite, būdingą ir jam pačiam) šerifas Džonsas suprato kaip tikrą. Po kelerių metų – tai atsitiko fabrike, kur susiradau darbą, praradęs ūkį, – girdėjau, kaip pamainos meistras bara klerką už tai, kad šis nusiuntė paraišką ne į Davenportą, o į Di Moiną, iš pagrindinės kontoros negavęs nurodymo. Bet mes visada siunčiame paraiškas trečiadieniais į Di Moiną, atsikirto atleidžiamas klerkas. Aš tiesiog maniau...

Kalakutas irgi manė, kol į šulinį įkrito. Ir sau pridarei bėdos, ir man. Man regis, senas priežodis, bet tada išgirdau jį pirmą kartą. Ir ar verta stebėtis, kad tuomet prisiminiau šerifą Džonsą? Mano motinos įprotis kalbėti klausiamąja forma išgelbėjo mane nuo elektros kėdės. Prisiekusiųjų teismas niekada neteisė manęs už žmonos nužudymą.

Bent jau ligi šiol.

Čia, kambaryje, jų daugiau kaip dvylika, stebi mane blizgančiomis akutėmis, išsirikiavusios pasieniu palei grindjuostę. Jeigu įeitų kambarinė, nešina švariomis paklodėmis, ir pamatytų tuos gauruotus prisiekusiuosius tarėjus, išbėgtų klykdama, bet neateis nė viena kambarinė: prieš dvi dienas ant durų pakabinau lentelę su užrašu NETRUKDYTI, ir niekas jos nenukabino. Nekeliu kojos pro duris. Manding, galėčiau užsisakyti valgio iš restorano, esančio gatvėje, bet, ko gero, maistas jas suerzintų. Šiaip ar taip, aš nealkanas, tad tai menka auka. Kol kas mano prisiekusieji tarėjai kantrūs, bet turbūt neteks ilgai laukti. Kaip ir visi prisiekusieji, jie nekantriai laukia liudytojo parodymų, kad galėtų paskelbti nutartį, gauti simbolinį atlygį (šiuo atveju – natūra) ir grįžti namo į savo šeimas. Taigi metas baigti. Tai ilgai neužsitęs. Sunkiausias darbas padarytas.

Atsisėdęs ligoninėje prie mano lovos, šerifas Džonsas štai ką pasakė:

– Man regis, supratai viską iš mano akių. Ar ne?

Dar jaučiausi labai silpnas, bet ganėtinai atsigavęs, kad suklusčiau.

– Ką supratau, šerife?

– Tai, ką atvažiavau tau pranešti. Prisimeni, ar ne? Ką gi, nė kiek nesistebiu. Buvai pasiligojęs amerikietis, Vilfi, ir tiek. Aš neabejojau, kad miršti, ir nesitikėjau, kad spėsiu tave gyvą nugabenti į miestą. Regis, Dievas dar nesuvedė su tavimi visų sąskaitų, ar ne?

Gal kas ir nesuvedė, tik nieku gyvu ne Dievas.

– Ar turi galvoje Henrį? Tu atvažiavai pranešti man ką nors apie Henrį?

– Ne, – atsakė jis, – apie Arletę. Blogą naujieną, pačią blogiausią, bet tau nedera savęs kaltinti. Tu ne toks, kad būtum galėjęs lazda išvyti ją iš namų. – Jis palinko į priekį. – Gal tau pasirodė, kad tavęs nemėgstu, Vilfi, bet tai netiesa. Čia esama žmonių, kurie tavęs nemėgsta – ir mes juos pažįstame, ar ne? – bet nelaikyk manęs vienu iš jų tik todėl, kad mano pareiga rūpintis ir jų interesais. Keliskart tu mane išvedei iš kantrybės, ir, man regis, tebedraugautum su Harlanu Koteriu, jeigu būtum kietai laikęs savo sūnų, bet aš visada tave gerbiau.

Aš tuo abejojau, bet laikiau liežuvį už dantų.

– Na, o dėl to, kas atsitiko Arletei, dar sykį pasakysiu: tau nėra ko savęs kaltinti.

Nėra ko? Man pasirodė, jog tai labai keista išvada, nederanti netgi tokiam teisėsaugos pareigūnui, kurio nevalia nė iš tolo lyginti su Šerloku Holmsu.

– Henris įklimpęs, jeigu tikėtume kai kuriais mano gautais pranešimais, – palengva tarė jis, – ir, negana to, įklampino Šenoną Koteri. Greičiausiai abu ir pražus. Kaip tik dėl to tau nedera prisiimti atsakomybės dėl žmonos mirties. Tau nėra ko...

– Na, sakyk, – paraginau.

Prieš dvi dienas – gal tą pačią, kai man įkando žiurkė, gal ne, bet daugmaž apie tą laiką, – ūkininkas, į Laim Biską veždamas derliaus likučius, pastebėjo tris kojotus, dėl kažko besiriejančius per dvidešimtį metrų į šiaurę nuo kelio. Gal būtų sau važiavęs toliau, jei griovyje nebūtų pastebėjęs nuavėto moteriško lakinio batelio ir rausvų kelnaičių. Jis sustojo, iššovė iš šautuvo, norėdamas pabaidyti kojotus, ir nuėjo į lauką apžiūrėti jų laimikio. Rado moters griaučius su keliais mėsgaliais ir drabužių skivytais. Išlikę plaukai buvo šviesiai rudi, išblukę, tokios spalvos galėjo tapti tamsiai rudi Arletės plaukai, kelis mėnesius veikiami gamtos gaivalų.

– Trūko dviejų krūminių, – tarė Džonsas. – Ar Arletei trūko krūminių dantų?

– Taip, – pamelavau. – Iškrito nuo dantenų infekcijos.

– Kai atvažiavau kitą dieną po to, kai ji pabėgo, tavo sūnus sakė, kad ji pasiėmė geriausius papuošalus.

– Taip. – Tie papuošalai dabar gulėjo šulinyje.

– Kai paklausiau, ar ji turėjo pinigų, tu paminėjai du šimtus dolerių. Ar ne?

Aha, taip. Pramanyti pinigai, kuriuos Arletė tariamai pasiėmė iš mano komodos.

– Žinoma.

Jis linktelėjo.

– Na, matai, matai. Vienas kitas papuošalas ir truputis pinigų. Viskas aišku, ar ne?

– Nesuprantu...

– Todėl, kad mąstai ne kaip teisėsaugos pareigūnas. Ji buvo apiplėšta kelyje, ir baigta. Koks nors niekšas pastebėjo moterį, stabdančią pakeleivingus automobilius tarp Hemingfordo ir Laim Biskos, įsisodino, nužudė, pagrobė pinigus ir papuošalus, paskiau nunešė kūną tolėliau į laukus, kad niekas jo nepastebėtų nuo kelio.

Iš jo ištįsusio veido supratau, kad, jo manymu, ji buvo ne tik apiplėšta, bet ir išžaginta, ir kad man pasisekė – iš jos palaikų buvo neįmanoma nustatyti, ar taip būta iš tikrųjų.

– Vadinasi, ko gero, tai ji, – pritariau, stengdamasis išlaikyti rimtą miną, kol jis neišėjo. Paskui apsiverčiau ir, nors užsigavau bigę, prapliupau juoktis. Įsikniaubiau į priegalvį, bet ir jis nenuslopino juoko. Kai įėjo slaugytoja – sena ragana – ir pamatė skruostais ritantis ašaras, pagalvojo (kvailio vietoje palikdama ir tave, skaitytojau, ir mane), kad aš verkiu. Ji atsileido, o tai man atrodė neįmanoma, ir davė dar vieną morfijaus tabletę. Šiaip ar taip, juk buvau gedintis vyras ir vaiko netekęs tėvas. Buvau nusipelnęs ramybės.

Ar žinote, kodėl aš juokiausi? Kad Džonsas, geriausių ketinimų vedamas, leptelėjo kvailystę? Kad netyčia pasitaikė moters lavonas, kokios nors valkatos, kurią greičiausiai nužudė jos bendrakeleivis, kai jie nusigėrė? Ir dėl to, bet svarbiausia dėl batelio. Ūkininkas sustojo pažiūrėti, dėl ko riejasi kojotai, griovyje pamatęs lakinį moterišką batelį. Bet pernai vasarą, kai Džonsas mane paklausė, kuo buvo apsiavusi Arletė, pasakiau, kad ji išėjo drobiniais bateliais. Tas idiotas pamiršo.

Ir niekada neprisiminė.

Kai grįžau namo, beveik visi galvijai buvo išdvėsę. Vienintelė gyva buvo Acheloja: išbadėjusi žiūrėjo į mane priekaištingu žvilgsniu ir gailiai mūkė. Meiliai ją pašėriau, kaip šeriami naminiai gyvūnai, nes ji tokia ir buvo. Kaip kitaip pavadinsi gyvulį, kuris neprisideda prie šeimos išlaikymo?

Kada nors anksčiau Harlanas su žmona būtų pasirūpinę mano ūkiu, man atsidūrus ligoninėje, nes buvome kaimynai. Bet netgi tada, kai mano dvesiančių karvių baubimas per laukus pasiekė jo sodybą, jam bevalgant vakarienę, jis neatėjo. Ir aš tikriausiai būčiau taip pasielgęs, juo dėtas. Harlano Koterio (o ir viso pasaulio) požiūriu, mano sūnus ne tik pražudė jo dukterį: jis nusekė paskui ją ten, kur jai turėjo būti saugu, pagrobė ją ir įtraukė į nusikalstamą gyvenimą. Kaip toji „Įsimylėjusių Plėšikų“ byla tikriausiai graužė jos tėvą! Kaip rūgštis! Cha!

Kitą savaitę – kai ūkininkų sodybos ir Hemingford Homo Didžioji gatvė pasipuošusios laukė Kalėdų – pas mane vėl atvažiavo šerifas Džonsas. Vos žvilgtelėjęs į jo veidą, supratau, kokių naujienų jis atvežė, ir papurčiau galvą.

– Ne. Gana. Nenoriu. Negaliu. Eik sau.

Grįžau į vidų ir bandžiau užsisklęsti duris, bet buvau silpnas ir, be to, vienarankis, tad jis lengvai įsibrovė į trobą.

– Laikykis, Vilfi, – tarė jis. – Žinau, tu nepalūši.

Lyg išmanytų, apie ką šneka.

Jis ištraukė iš spintelės dekoratyvinį keraminį alaus bokalą, rado, deja, pustuštį viskio butelį, supylė likučius ir padavė man.

– Gydytojas nepatartų, bet čia jo nėra, o tau prireiks jėgų, – tarė jis.

Įsimylėję Plėšikai buvo aptikti paskutinėje slėptuvėje: Šenona žuvusi nuo valgyklos savininko kulkos, Henris nuo kulkos, kurią paleido sau į galvą. Belaukiant tolesnių nurodymų, kūnai buvo nugabenti į Elko lavoninę. Harlanas Koteris pasirūpino dukterimi, bet nekreipė dėmesio į mano sūnų. Savaime suprantama. Aš pats pasirūpinau. Henris atvyko į Hemingfordą traukiniu gruodžio aštuonioliktą dieną, aš laukiau stotyje drauge su laidojimo biuro tarnautoju juoda eilute. Mane fotografavo reporteriai. Klausinėjo, bet aš nė neketinau kalbėti. Dienraščio „World-Herald“ ir daug kuklesnės „Hemingfordo savaitės“ antraštėse mirgėjo žodžiai GEDINTIS TĖVAS.

Jei reporteriai būtų mane matę brolių Kastingsų laidojimo biure tada, kai buvo atvožtas pigutis pušinis karstas, jie būtų išvydę tikrą sielvartą ir galėję parašyti RAUDANTIS TĖVAS. Kulka, kurią sūnus paleido sau į smilkinį, paguldęs Šenonos galvą ant kelių, subliūško skrosdama smegenis ir išplėšė gabalą kaukolės kairėje pusėje. Bet ne tai buvo baisiausia. Jam buvo išgraužtos akys. Apatinė lūpa taip švariai nuėsta, kad atkišti dantys atrodė lyg kraupi šypsena. Iš nosies likęs tik raudonas strampas. Kol policininkai ar šerifo pavaduotojas aptiko lavonus, žiurkės spėjo smagiai pasivaišinti mano sūnumi ir jo mylimąja.

– Patvarkykite, – tariau Herbertui Kastingsui, kai pagaliau atgavau žadą.

– Pone Džeimsai... pone... taip suniokotas...

– Aš matau, kad suniokotas. Patvarkykite. Ir išimkite iš šitos šūdinos dėžės. Paguldykite į patį geriausią karstą, kokį tik turite. Man vis viena, kiek tai kainuos. Aš turiu pinigų.

Pasilenkęs pabučiavau jo apgraužtą skruostą. Nė vienam tėvui nedera bučiuoti sūnaus paskutinį kartą, bet aš buvau tas tėvas, kuris nusipelnė tokio likimo.

Šenona ir Henris buvo palaidoti Hemingfordo Dievo Šlovės metodistų bažnyčios kapinėse: Šenona dvidešimt antrą dieną, o Henris Kalėdų išvakarėse. Per Šenonos laidotuves bažnyčia lūžo nuo žmonių, o raudos buvo tokios garsios, jog beveik kilojosi stogas. Žinau, nes ten buvau, bent jau trumpai. Stovėjau nepastebimas pačiame gale, paskiau vogčiomis išsėlinau, dvasiškajam tėvui Tersbiui įpusėjus atsisveikinimo žodį. Dvasiškasis tėvas Tersbis taipgi atliko apeigas per mano sūnaus laidotuves, bet vargu ar verta jums sakyti, kad žmonių susirinko kur kas mažiau. Tersbis matė tik mane vieną, bet būta ir kitos iš tėvų. Šalia manęs sėdėjo neregima Arletė. Šypsodama kuždėjo man į ausį:

Ar džiaugiesi, kad taip atsitiko, Vilfi? Ar buvo verta taip daryti?

Sudėjus laidojimo, kapo sutvarkymo ir kitas laidotuvių išlaidas, kūno pristatymo kainą, mano sūnaus pakasynos atsiėjo daugiau nei tris šimtus dolerių, kuriuos sumokėjau iš paimtos paskolos. Ką kita turėjau daryti? Po laidotuvių grįžau į tuščius namus. Bet pirmiausia nusipirkau butelį viskio.

1922 metai man iškrėtė dar vieną išdaigą. Antrąją Kalėdų dieną nuo Uolinių kalnų atlėkė baisi pūga, versdama iš kojų sniegu ir uraganiniais vėjo gūsiais. Sutemus prasidėjo šlapdriba, o paskui liūtis. Apie vidurnaktį, kai sėdėjau tamsioje svetainėje, viskio gurkšneliais slopindamas smelkiantį skausmą bigėje, namo gale pasigirdo girgždesys ir traškėjimas. Ten įgriuvo stogas, kuriam taisyti išleidau paskolą, bent jau iš dalies. Pakėliau tostą ir patraukiau dar vieną gurkšnį. Kai šaltas vėjas ėmė gairinti man pečius, prieškambaryje nuo vagio nusikabinau paltą, apsivilkau, vėl atsisėdau ir išgėriau dar truputį viskio. Paskiau užsnūdau. Apie trečią valandą pažadino traškėjimas. Šįkart įgriuvo karvidės priekis. Acheloja vėl išliko gyva, ir kitą vakarą įsivedžiau ją į trobą. Kodėl? – gal paklaustumėte mane, ir aš atsakyčiau: kodėl gi ne? Kodėl gi ne, velniai griebtų? Mudu išlikome gyvi. Mudu išlikome gyvi.

Kalėdų rytą (kurį praleidau šaltoje svetainėje drauge su vienintele gyva karve, gurkšnodamas viskį) suskaičiavau, kiek liko paskolos pinigų, ir sumečiau, kad jų neužteks audros nuostoliams padengti. Dėl to nelabai jaudinausi, nes praradau norą ūkininkauti, tačiau, vien pagalvojęs, jog Faringtono bendrovė baudžiasi čia statyti kiaulių skerdyklą ir užteršti upelį, iš pykčio griežiau dantimis. Juo labiau kad taip brangiai sumokėjau, idant tie triskart prakeikti šimtas akrų nepatektų į rankas bendrovei.

Staiga man dingtelėjo mintis, kad, oficialiai pripažinus Arletę mirusia, o ne dingusia be žinios, tie akrai priklauso man. Tad po dviejų dienų, sutramdęs savo puikybę, nuėjau pas Harlaną Koterį.

Žmogus, atsiliepęs į mano beldimą, laikėsi geriau negu aš, nors jį ne ką mažiau sukrėtė pastarųjų metų negandos. Jis sulyso, prapliko, marškiniai buvo suglamžyti – nors mažiau nei veidas, be to, marškinius galima išlyginti. Keturiasdešimt penkerių metų vyras atrodė kaip šešiasdešimt penkerių.

– Nemušk manęs, – tariau, pamatęs, kaip jis gniaužia kumščius. – Išklausyk mane.

– Aš niekada nemuščiau vienarankio, – tarė jis, – bet geriau trumpai drūtai išklok, ką nori pasakyti. Ir mes kalbėsimės čia, verandoje, nes tu niekada neperžengsi mano namų slenksčio.

– Gerai, – atsakiau. Aš irgi buvau sulysęs – stipriai – ir drebėjau, tačiau šaltame ore nebe taip skaudėjo bigė ir neregima plaštaka, kurią, regis, tebejaučiau. – Noriu tau parduoti šimtą akrų geros žemės, Harlanai. Šimtą akrų, kuriuos Arletė ketino parduoti Faringtono bendrovei.

Sulig tais žodžiais jis šyptelėjo, ir sužėrėjo giliai įdubusios akys.

– Bėdos prispaudė, ar ne? Įgriuvo dalis namo ir dalis karvidės. Hermis Gordonas sakė, kad gyveni su karve troboj.

Hermis Gordonas buvo kaimo laiškininkas ir pagarsėjęs liežuvautojas.

Pasakiau tokią žemą kainą, kad Harlanas išsižiojo ir užlaužė antakius. Kaip tik tada pajutau iš švaraus, gražiai įrengto Koterių namo tvoskiant kvapą, visiškai čia nebūdingą: svilėsių tvaiką. Tikriausiai anaiptol ne Selė gamino valgį. Anksčiau mane gal būtų sudominęs toks dalykas, bet tie laikai jau seniai praėjo. Dabar man rūpėjo nebent nusikratyti tų šimto akrų. Atrodė protingiausia pigiai juos parduoti, nes ir šiaip jie man per brangiai kainavo.

– Centas vietoj dolerio, – tarė jis. Paskiau su regimu pasitenkinimu pridūrė: – Arletė apsiverstų kape.

Jau neapsivers įvirtusi, pagalvojau.

– Ko šypsaisi, Vilfi?

– Šiaip sau. Toji žemė man neberūpi, išskyrus vieną dalyką. Man rūpi tik viena: kad ji nieku gyvu nepakliūtų prakeiktai Faringtono bendrovei į nagus.

– Jei netgi netektum savo ūkio? – Jis linktelėjo, lyg būčiau ko klausęs. – Žinau, kad paėmei paskolą. Mažame miestelyje nėra paslapčių.

– Jei net ir paėmiau, neatsisakyk, Harlanai, – tariau. – Būsi kvailas, jei atsisakysi. Upelis bus pilnas kiaulių kraujo, šerių ir dūblių, o juk tai ir tavo upelis.

– Ne, – atsakė jis.

Sužiurau į jį taip nustebęs, kad nė žodžio negalėjau ištarti. Bet jis vėl linktelėjo, lyg būčiau ko klausęs.

– Manai, kad žinai, ką man padarei, bet tu nieko nežinai. Selė mane paliko. Selė išvažiavo į Makuką pas savo gimines. Pasakė, kad gal grįš, pasakė, kad turi viską apgalvoti, bet aš manau, jog nebegrįš. Tad dabar mudu abu tose pačiose rogėse, ar ne? Mes, du vyrai, šiuos metus pradėję su žmonomis, baigiame juos be žmonų. Mes, du vyrai, šiuos metus pradėję su gyvais vaikais, baigiame juos palaidoję vaikus. Vienintelis skirtumas, kad, kaip matau, per audrą ne aš netekau pusės savo namo ir beveik viso tvarto. – Jis susimąstė. – Ir aš dar turiu abi rankas. Man regis, tai šį tą reiškia. Kai man prireikia išsitraukti pimpį – juk kartais to vis dėlto prireikia, – galiu pasirinkti vieną arba kitą.

– Ką... kodėl ji...

– Et, juk turi galvą ant pečių. Dėl Šenonos mirties ji kaltina ir mane, ir tave. Pasakė, kad, jei nebūčiau pašiaušęs šerio ir išsiuntęs Šenonos, ji būtų buvusi gyva ir gyvenusi su Henriu netoliese tavo ūkyje, užuot gulėjusi atšalusi karste po žeme. Pasakė, kad būtų turėjusi vaikaitį. Ji išvadino mane išpuikėliu ir mulkiu, ir ji teisi.

Atkišau vienintelę ranką, norėdamas patapšnoti jam per petį. Jis šiurkščiai ją atstūmė.

– Neliesk manęs, Vilfi. Paskutinį kartą perspėju.

Nuleidau ranką.

– Tikrai žinau vieną dalyką, – tarė jis. – Jeigu priimsiu tavo pasiūlymą, nors ir koks jis viliojantis, vėliau pasigailėsiu. Nes ši žemė prakeikta. Gal mudu ne visada esame tos pačios nuomonės, bet guldau galvą, kad šiuo klausimu mudu sutartume. Jeigu nori ją parduoti, parduok bankui. Grąžinsi paskolą ir dar gausi pinigų.

– Jie iškart parduos ją Faringtonui!

– Kur mes su užpakaliu, ten ir botagas su mazgu, – sulig šiais žodžiais jis užtrenkė duris man prieš nosį.

Paskutiniąją metų dieną nuvažiavau į Hemingfordą ir banke susitikau su ponu Stopenhauzeriu. Pasakiau, kad nebenoriu gyventi kaime. Pasakiau, kad norėčiau bankui parduoti Arletės žemės sklypą ir gautais pinigais išmokėti paskolą. Kaip ir Harlanas Koteris, jis iškart atsisakė. Valandėlę sėdėjau ant kėdės priešais jo rašomąjį stalą, savo ausimis negalėdamas patikėti tuo, ką išgirdau.

– Kodėl ne? Tokia gera žemė!

Jis atsakė, jog dirba bankui, o bankas – ne nekilnojamojo turto agentūra. Kalbėjo vadindamas mane ponu Džeimsu. Šiame kabinete buvau nebe Vilfis kaip anksčiau.

– Tai tiesiog... – juokinga, vos nenuslydo nuo liežuvio, bet nenorėjau rizikuoti ir jo įžeisti, jei būta bent menkiausios tikimybės, kad jis galėtų apsigalvoti. Kai tik nutariau parduoti žemę (ir karvę, reikėjo, be to, rasti žmogų, kuris pirktų Acheloją, veikiausiai kokį prašalaitį, kuris pasiūlytų mainais maišelį stebuklingų pupų 8 ), ši mintis tiesiog apsėdo mane. Tad prabilau ramiai, nekeldamas balso.

– Nevisiškai taip, pone Stopenhauzeri. Pernai vasarą per varžytynes bankas nupirko sklypą Raidaute. Be kita ko, ne per geriausios žemės.

– Ten buvo visai kas kita. Jūs įkeitėte savo aštuoniasdešimt akrų, ir mums to gana. Mums visiškai neįdomu, ką jūs darysite su ta šimto akrų ganykla.

– Su kuo jūs buvote susitikę? – paklausiau ir tuojau pat supratau, kad be reikalo klausiu. – Su Lesteriu, ar ne? Faringtono pastumdėliu?

– Nesuprantu, ką jūs čia šnekate, – tarė Stopenhauzeris, bet aš pastebėjau, kaip sutvisko jo akys. – Man rodos, patyręs skaudžią netektį ir tapęs... neįgaliu... laikinai praradote blaivų protą.

– Na jau ne, – atsakiau, prapliupdamas juoktis. Netgi mano ausiai garsas atrodė grėsmingai nedarnus. – Dar niekada taip blaiviai nesu mąstęs, pone. Jis atvažiavo pas jus – jis arba kas nors kitas, neabejoju, kad Faringtonas turi užtektinai pinigų, užsimanęs galėtų pasisamdyti visus parsidavėlius teisininkus, – ir jūs sudarėte sandėrį. Sąmokslą!

Nusikvatojau kaip niekad iš visos širdies.

– Pone Džeimsai, manding, teks paprašyti jus išeiti.

– Ko gero, iš anksto viską suplanavote, – tariau. – Ko gero, todėl ir stengėtės mane įkalbėti paimti tą prakeiktą paskolą. O gal tada, kai Lesteris, išgirdęs apie mano sūnų, pamatė puikią progą pasinaudoti mano nelaime ir iškart nulėkė pas jus. Ko gero, jis, sėdėdamas štai šioje kėdėje, pasakė: „Pasipelnysime abu, Stopi: tau atiteks ūkis, mano klientui – žemė palei upelį, o Vilfis Džeimsas galės nešdintis po velnių.“ Juk taip ir buvo, ar ne?

Jis paspaudė mygtuką ant stalo, ir atsidarė durys. Bankas buvo nedidelis, per mažas, kad išgalėtų samdytis apsaugininką, tačiau tarpdury išdygęs kasininkas buvo augalotas vyras. Iš pažiūros lyg Rorbacherių giminės: su jo tėvu kadaise lankiau mokyklą, o Henris mokėsi su jo jaunesniąja seserimi Mende.

– Kas nors atsitiko, pone Stopenhauzeri? – paklausė jis.

– Ne, ir neatsitiks, jei ponas Džeimsas tuojau pat išeis, – tarė jis. – Ar nesutiktum jo išlydėti, Kevinai?

Kevinas įėjo ir tuo metu, kai aš jau palengva stojausi, suspaudė man kairę ranką truputį aukščiau alkūnės. Buvo apsirengęs kaip bankininkas, net prisisegęs petnešas ir pasirišęs kaklaraištį, tačiau rankos buvo kaip ūkininko, stiprios ir pūslėtos. Dar nespėjusi sugyti bigė baimingai sutvinksėjo.

– Eime, pone, – tarė jis.

– Atstok, – tariau. – Man skauda tą vietą, kur anksčiau būta rankos.

– Tuomet eikime geruoju.

– Aš lankiau mokyklą kartu su tavo tėvu. Jis sėdėdavo šalia ir nusirašinėdavo per pavasario egzaminus.

Jis pakėlė mane nuo kėdės, kurioje sėdėdamas kadaise buvau vadinamas Vilfiu. Geru bičiuliu Vilfiu, kuris būtų kvailas, jeigu neimtų paskolos. Kėdė beveik nuvirto.

– Laimingų Naujųjų metų, pone Džeimsai, – tarė Stopenhauzeris.

– Ir tau to paties linkiu, prakeiktas sukčiau, – atsakiau.

Matydamas jo pasipiktinusį veidą, pagalvojau, kad tai tikriausiai paskutinis geras dalykas, nutikęs mano gyvenime. Sėdėjau čia kokias penkias minutes, grauždamas rašiklio galą ir stengdamasis dar ką nors prisiminti iš tų laikų – gerą knygą, skanų valgį, malonią dieną parke, – bet nieko daugiau neatėjo man į galvą.

Kevinas Rorbacheris palydėjo mane per vestibiulį. Man regis, pavartojau teisingą veiksmažodį: nepasakyčiau, kad būtų mane tempęs. Grindys buvo marmurinės, ir mūsų žingsniai aidžiai skambėjo salėje. Sienos buvo apmuštos tamsaus ąžuolo lentelėmis. Prie aukštų kasos langelių dvi moterys aptarnavo būrelį paskutinių šiais metais klientų. Viena kasininkė buvo jauna, kita pagyvenusi, tačiau abi žiūrėjo išplėtusios akis. Tačiau ne iš baimės, o veikiau tiesiog iš smalsumo, persimetusio ir į mano akis: jos krypo į kažką ypatinga. Virš kasos langelių buvo prikalta daugmaž aštuonių centimetrų pločio lentjuostė, ir ja skubriai tipeno...

– Atsargiai, žiurkė! – surikau, rodydamas pirštu.

Jaunoji kasininkė suspigo, pakėlė akis, paskiau susižvelgė su pagyvenusiąja. Nebuvo jokios žiurkės, tik šmėkščiojo lubų ventiliatoriaus šešėlis. Dabar visi sužiuro į mane.

– Spoksokite kiek tinkami! – sušukau. – Žiūrėkite iki soties! Žiūrėkite, kol išsprogs jūsų prakeiktos žlibės!

Atsidūręs gatvėje, išpūčiau kamuolius šalto žiemos oro, panašaus į cigarečių dūmus.

– Nesirodykite, kol nesugalvosite dalykinio pasiūlymo, – tarė Kevinas. – Ir kol neišmoksite mandagiai kalbėti.

– Tavo tėvas buvo pats bjauriausias sukčius, su kokiu man teko lankyti mokyklą, – atkirtau. Norėjau, kad jis man smogtų, bet jis tiesiog apsisuko ir grįžo į vidų, palikęs mane vieną ant šaligatvio prie mano išklerusio sunkvežimio. Taip pasibaigė Vilfredo Lilando Džeimso apsilankymas mieste paskutiniąją 1922 metų dieną.

Kai grįžau namo, Achelojos nebebuvo troboje. Ji gulėjo kieme ant šono, pūsdama balto garo debesis. Pastebėjau jos pėdsakus sniege, ten, kur ji nušoko nuo verandos, ir didesnius, kur žlegtelėjo ir susilaužė priešakines kojas. Regis, net niekuo dėta karvė negalėjo gyventi šalia manęs.

Nuėjau į prieškambarį pasiimti šautuvo, paskiau į vidų pažiūrėti – jei galėsiu, – ko ji taip išsigando, kad šuoliais išrūko iš savo naujo būsto. Žinoma, žiurkių. Trys tupėjo ant Arletės branginamo bufeto, pergalingai spoksodamos juodomis akutėmis.

– Grįžkite ir pasakykite jai, kad duotų man ramybę, – tariau joms. – Pasakykite, kad ji pridarė užtektinai bėdų. Pasakykite, kad ji atstotų nuo manęs, dėl Dievo meilės.

Jos paprasčiausiai tupėjo spoksodamos į mane, uodegomis apsivijusios tamsiai pilkus išpampusius pilvus. Pakėliau savo mažakalibrį šautuvą ir šoviau į viduriniąją. Kulka sudraskė ją į skutus ir ištaškė ant apmušalų, rūpestingai Arletės parinktų prieš devynerius ar dešimt metų. Kai Henris dar buvo mažiukas ir mes visi trys labai gražiai sutarėme.

Dvi kitos paspruko. Be jokios abejonės, grįžo į savo slaptą požeminį taką. Grįžo pas savo pūvančią karalienę. Ant mano velionės žmonos bufeto paliko tik krūveles išmatų ir tris ar keturias gijas, išplėštas iš maišo, kurį aną naktį 1922 metų vasaros pradžioje Henris atnešė iš karvidės. Žiurkės atbėgo nudaigoti mano paskutinės karvės ir atvilko kelias gijas iš Arletės plaukų tinklelio.

Išėjęs į lauką, patapšnojau Achelojai per galvą. Ji ištempė kaklą ir gailiai sumūkė. Padaryk tam galą. Juk tu šeimininkas, tu mano pasaulio viešpats, padaryk tam galą.

Ir aš padariau.

Laimingų Naujųjų metų.

Tai atsitiko 1922 metų pabaigoje, ir taip pasibaigia mano istorija; visa kita – epilogas. Aplink šį kambarį susibūrė emisarai, – kaip suklyktų šio dailaus seno viešbučio administratorius, juos išvydęs! – trokšdami kuo greičiau paskelbti nuosprendį. Ji – teisėja, jos – prisiekusieji, tačiau aš būsiu pats sau budelis.

Kas be ko, praradau savo ūkį. Išskyrus Faringtono bendrovę, niekas nebūtų pirkęs tų šimto akrų šalia plėšikų lizdo, ir, kai skerdikai pagaliau mane užpuolė, buvau priverstas juos parduoti pusvelčiui. Lesterio planas pasisekė. Neabejoju, jog tai buvo jo planas, ir neabejoju, kad jis nulupo gerus komisinius.

Ką gi, būčiau praradęs mažytį atramos tašką Hemingfordo apygardoje, net jei būčiau turėjęs išteklių grįžti, ir tai savotiška nesveika paguoda. Sakoma, šalies ūkio nuosmukis prasidėjo pernai Juodąjį penktadienį, tačiau tokių valstijų kaip Kanzasas, Ajova ir Nebraska gyventojai žino, kad jis prasidėjo 1923 metais, kai grūdinės kultūros, tą pavasarį atlaikiusios siaubingas audras, veikiai žuvo nuo sausros, užtrukusios dvejus metus iš eilės. Menkas derlius, pasiekęs didmiesčių rinkas ir miestelių žemės ūkio produktų turgus, buvo išparduotas žemiausia kaina. Harlanas Koteris išsilaikė daugmaž iki 1925 metų, o paskiau bankas atėmė iš jo ūkį. Aš netyčia aptikau tą žinią „World-Herald“ dienraštyje, peržiūrinėdamas banko parduodamus objektus. Apie 1925 metus tokie skelbimai kartais užimdavo kelis laikraščio puslapius. Nedideli ūkiai tiesiog nykte nyko, ir, man regis, po šimto metų – o gal ir po septyniasdešimt penkerių – jų suvis nebeliks. 2030 metais (jeigu žmonija jų sulauks) visa Nebraska į vakarus nuo Omahos bus vienas didelis ūkis. Galimas daiktas, jis priklausys Faringtono bendrovei, ir tie nelaimingieji, kuriems teks gyventi šiose žemėse, smirs po murzinu geltonu dangumi, užsimovę dujokaukes, kad neuždustų nuo paskerstų kiaulių smarvės. Ir visi upeliai bus patvinę nuo kraujo.

2030 metais džiaugsis tik žiurkės.

Centas vietoj dolerio, pasakė tądien Harlanas, kai jam pasiūliau pirkti Arletės žemę, ir galiausiai buvau priverstas parduoti Faringtono bendrovei net pigiau nei už dolerį. Advokatas Endrius Lesteris atvežė dokumentus į Hemingfordo viešbutėlį, kur tuomet buvau apsistojęs, ir nusišypsojo, kai juos pasirašiau. Žinoma, nusišypsojo. Stiprieji visada laimi. Buvau kvailas, manydamas, jog galėtų būti kaip nors kitaip. Buvau kvailas, ir visi, kuriuos kada nors mylėjau, už tai užsimokėjo. Kartais pagalvoju, ar Selė Koteri grįžo pas Harlaną, ar jis persikėlė pas ją į Makuką, kai neteko ūkio. Nežinia, bet, man regis, tikriausiai Šenonos mirtis išardė kadaise buvusią tokią laimingą santuoką. Nuodai skleidžiasi kaip rašalas vandenyje.

Tuo tarpu žiurkės, išsirikiavusios palei grindjuostes, ėmė slinkti artyn. Kvadratas pamažu tapo uždaru ratu. Jos žino, kas atsitiks netrukus, o tai, kas bus įvykus neatšaukiamam nuosprendžiui, – nebesvarbu. Vis dėlto aš spėsiu užbaigti. Ir jos neapniks manęs gyvo: aš laimėsiu tą nedidelę pergalę. Mano senas rudas švarkas kabo ant kėdės, ant kurios sėdžiu. Pistoletas guli kišenėje. Kai baigsiu tuos kelis paskutinius savo išpažinties puslapius, juo pasinaudosiu. Sakoma, savižudžiai ir žudikai eina į pragarą. Jeigu tai tiesa, aš žinau kelią, nes ten praleidau pastaruosius aštuonerius metus.

Aš nuvažiavau į Omahą, ir jeigu tai iš tikrųjų kvailių miestas, kaip visada maniau, tapau pavyzdingu piliečiu. Įnikau gerti, prašvilpdamas Arletės šimtą akrų, ir jeigu net vietoj dolerio gavau centą, pinigų užteko dvejus metus. Kai negerdavau, lankydavau tas vietas, kur Henris praleido paskutinius gyvenimo mėnesius: bakalėjos parduotuvę Laim Biskoje ir degalinę su mergaite mėlyna kepuraite ant stogo (tuo metu jau uždarytą ir su lentele ant užkaltų durų BANKO PARDUODAMA), lombardą Dodžo gatvėje (kur, sekdamas sūnumi, nusipirkau pistoletą, dabar gulintį švarko kišenėje), Pirmojo žemės ūkio banko Omahos skyrių. Ten vis dar dirbo jauna daili kasininkė, nors jos pavardė jau nebe Penmark.

– Kai atidaviau jam pinigus, jis padėkojo, – tarė ji man. – Gal jis ir nuėjo kreivais keliais, bet kažkas jį gerai išauklėjo. Ar pažinojote jį?

– Ne, – atsakiau, – bet buvau pažįstamas su jo artimaisiais.

Kas be ko, aplankiau ir Šventosios Euzebijos prieglaudą, bet nė neketinau užeiti ir auklėtojos ar direktorės, ar nežinia, kaip ji vadinasi, klausinėti apie Šenoną Koteri. Tai buvo niūrus ir atgrasus pastatas storo mūro sienomis ir siaurais langais, aiškiai rodantis, kaip katalikų hierarchai atjaučia moteris. Stebėdamas, kaip susigūžusios, nudelbusios akis kampinėja kelios nėščios merginos, supratau viską, ką norėjau sužinoti, kodėl Šenona taip troško iš ten išsiveržti.

Keisčiausia, arčiausiai sūnaus jaučiausi skersgatvyje. Jis buvo už dviejų kvartalų nuo Šventosios Euzebijos prieglaudos, prie Galatino gatvės vaistinės ir gazuoto vandens kiosko („Mūsų specialybė – Šrafto saldainiai ir naminės karamelės“). Ten stovėjo dėžė, ko gero, per nauja, kad ant jos būtų galėjęs sėdėti Henris, laukdamas merginos, tokios verslios, jog mainais už žinias ji ėmė cigaretes. Aš stengdavausi įsivaizduoti, kaip tai buvo, ir man pavykdavo. Lengviausia įsivaizduoti būdavo girtam, o Galatino gatvėje dažniausiai pasirodydavau išties labai girtas. Kartais įsivaizduodavau, jog vis dar 1922 metai ir jog ne kas kitas, kaip aš laukiu Viktorijos Stivenson. Jeigu ji ateitų, mainais atiduočiau visą bloką cigarečių, kad tik ji paimtų tokią žinutę: Kai čia pasirodys jaunuolis, pasivadinęs Henku, ir ims klausinėti apie Šenoną Koteri, pasakyk jam, kad nešdintųsi iš čia. Kad kitur kraustytųsi su savo žaislais. Pasakyk, kad tėvui reikia padėti ūkyje, kad, dirbdami petys į petį, gal sugebėtų jį išgelbėti.

Tačiau toji mergina buvo man nebepasiekiama. Vienintelė Viktorija, kurią sutikau, buvo vėlesnioji jos versija – su trimis mielais vaikučiais ir garbingu ponios Halet vardu. Tuomet jau buvau metęs gerti, dirbau „Built-Rite“ drabužių fabrike ir vėl draugavau su skustuvu ir skutimosi kremu. Atsižvelgdama į padorią išvaizdą, ji mane gana maloniai sutiko. Pasisakiau, kas esąs, tik todėl, kad – jeigu noriu būti iki galo sąžiningas – melas ne išeitis. Iš to, kaip išsiplėtė jos akys, supratau, kad pastebėjo panašumą.

– Vaje, koks mielas jis buvo! – sušuko ji. – Ir kaip beprotiškai įsimylėjęs! Man gaila ir Šenonos. Ji buvo puiki mergina. Kažkas panašaus į Šekspyro tragedijas, ar ne?

Kai tik ji sušuko „Vaje!“, daugiau nebegrįžau į skersgatvį prie Galatino gatvės, nes Arletės mirtis aptemdė net šį nekaltą jaunos omahietės bandymą pareikšti užuojautą. Jos manymu, kalbant apie Henrio ir Šenonos mirtį, dera Šekspyro stiliumi sušukti: „Vaje!“ – jos manymu, tai romantiška. Įdomu, ar pasikeistų jos nuomonė, išgirdus iš kruvino maišo ištrūkstant paskutinį mano žmonos klyksmą? Ar išvydus mano sūnaus veidą be akių ir be lūpų?

Turėjau du darbus, gyvendamas Vartų mieste, dar kitaip vadinamame Kvailių miestu. Pasakysite, žinoma, juk turėjau dirbti, kitaip būčiau atsidūręs gatvėje. Tačiau vyrai, kur kas garbingesni už mane, nesiliaudavo gėrę net tada, kai pasiryždavo nebegerti, o vyrai, kur kas padoresni už mane, galų gale miegodavo tarpuvartėse. Man regis, galėčiau pasigirti, kad, vėjais paleidęs kelerius metus, pagaliau bandžiau gyventi kaip žmogus. Kartais iš tikrųjų tuo patikėdavau, tačiau, naktį gulėdamas lovoje (ir klausydamasis, kaip sienomis šmirinėja žiurkės – jos buvo mano nuolatinės palydovės), suvokdavau tiesą: aš tebesistengiu nugalėti. Net mirus Henriui ir Šenonai, net praradęs ūkį, stengiausi įveikti šuliny palaidotą lavoną. Ją ir jos pakalikes.

Džonas Hanrahanas, meistras „Built-Rite“ fabrike, iš pradžių nenorėjo priimti į darbą vienarankio, bet aš paprašiau, kad priimtų bandomajam laikotarpiui, ir, kai įrodžiau, jog galiu kaip bet kuris darbininkas atvilkti vežimėlį, ligi viršaus prikrautą marškinių ir kombinezonų, mane pasamdė. Keturiolika mėnesių tampiau tuos vežimėlius ir dažnai kiūtindavau į nuomojamą kambarį geliančiomis strėnomis ir lyg ugnyje degančia bige. Bet niekada nesiskųsdavau ir netgi ištaikiau laiko išmokti siūti. Paprastai per pietus (kurie būdavo penkiolikos minučių) ir per popiečio pertrauką. Tuo metu, kai kiti vyrai eidavo į krovimo aikštelę parūkyti ir pasivaržyti nešvankiais pokštais, aš mokydavausi siūti – iš pradžių maišus, kuriuose būdavo siunčiamos prekės, o vėliau kombinezonus, pagrindinę mūsų bendrovės prekę. Pasirodo, turėjau ypatingų gebėjimų: mokėjau netgi prisiūti užtrauką, o tam reikia įgūdžių, dirbant prie drabužių siuvimo konvejerio. Bige prispausdavau drabužį, kad jis nejudėtų, ir koja mindavau elektrinę paminą.

Siūdamas uždirbdavau daugiau nei vežiodamas drabužius, be to, negeldavo strėnų, tačiau siuvimo cechas buvo tamsus ir panašus į urvą, tad po keturių mėnesių man ėmė vaidentis žiurkės, tupinčios ant kalnų šviežiai dažytos mėlynos džinsinės medžiagos ir lindinčios po vežimėliais, kuriais atvežami audiniai ir išvežami pasiūti drabužiai.

Ne kartą rodžiau tuos parazitus savo bendradarbiams. Jie tvirtindavo nieko nepastebį. Nors, man regis, tikriausiai jie bijojo, kad laikinai, kol atėję žiurkiagaudžiai atliks savo darbą, siuvimo cechas gali būti uždarytas. Siuvėjai gali netekti trijų dienų ar net savaitinio uždarbio. Šeimas turintiems vyrams ir moterims tai būtų pražūtis. Jiems kur kas lengviau pasakyti ponui Hanrahanui, kad man vaidenasi. Aš supratau. Ir tuomet jie ėmė mane pravardžiuoti Pamišėliu Vilfiu. Tai irgi supratau. Ir ne dėl to išėjau iš darbo.

Išėjau todėl, kad žiurkių vis daugėjo.

Sutaupiau truputį pinigų, kad turėčiau iš ko gyventi, ieškodamas darbo, tačiau ilgai ieškoti nereikėjo. Atsisveikinęs su „Built-Rite“, po trijų dienų laikraštyje pamačiau skelbimą, kad Omahos viešojoje bibliotekoje reikalingas bibliotekininkas – būtinas rekomendacinis laiškas arba aukštasis išsilavinimas. Aukštojo išsilavinimo neturėjau, bet visą gyvenimą skaičiau knygas, o 1922 metų įvykiai mane išmokė kai kurių dalykų, tai yra suktybių. Pats pasirašiau Kanzaso ir Springfildo viešųjų bibliotekų rekomendacinius laiškus ir gavau darbą. Nė kiek neabejojau, kad ponas Kvorlzas patikrins rekomendacinius laiškus ir atskleis suktybę, tad dirbau taip, kad būčiau geriausias Amerikos bibliotekininkas, ir dirbau greitai. Kai mano naujasis darbdavys apkaltins mane dokumentų klastojimu, paprasčiausiai pulsiu ant kelių ir melsiu malonės, tikėdamasis, kad viskas išeis į gera. Tačiau jis manęs neapkaltino. Omahos viešojoje bibliotekoje išdirbau ketverius metus. Tiesą pasakius, tariuosi, kad ten tebedirbu, nors visą savaitę nesirodžiau darbe ir nepranešiau, jog sergu.

Žiurkės, suprantate. Jos ir ten mane aptiko. Pastebėjau jas tupint saugykloje ant senų knygų rietuvių arba šmaižiojant viršutinėmis lentynomis ir įdėmiai į mane spoksant. Praeitą savaitę skaitykloje pagyvenusiai skaitytojai ištraukiau iš lentynos „Britų enciklopedijos“ tomą (Encyclopædia Britannica, Ra–St, kur, be abejo, buvo straipsnis apie Rattus norvegicus, taip pat apie skerdyklas) ir pamačiau alkaną tamsiai pilką snukį, žiurksantį į mane iš tuščio tarpo. Tai buvo žiurkė, nukandusi spenį vargšei Achelojai. Nežinau, kaip tai galėjo atsitikti – esu tikras, kad ją pritvojau, – bet nebuvo jokių abejonių. Aš ją atpažinau. Iš ko galėjau ją pažinti? Jos ūsuose karojo užkibusi maišo skiautelė, kruvina maišo skiautelė.

Plaukų tinklelis!

Nunešiau „Britų enciklopedijos“ tomą pagyvenusiai damai (ji buvo apsigaubusi šermuonėlių šerpe ir niūriai dyrėjo į mane juodomis akutėmis). Paskiau išėjau pro duris. Kelias valandas basčiausi gatvėmis ir galiausiai atklydau čionai, į „Magnolijos“ viešbutį. Ir nuo to laiko esu čia, leidžiu pinigus, sutaupytus dirbant bibliotekoje – jie nebeturi man jokios reikšmės, – ir rašau išpažintį, itin man reikšmingą. Aš...

Viena jų krimstelėjo man į kulkšnį. Lyg ragindama: Greičiau baik, nebėra laiko. Nuo kraujo paraudo puskojinė. Tai man vieni niekai. Kadaise esu matęs kur kas daugiau kraujo: 1922 metais jo buvo pritvinęs visas kambarys.

Ir dabar, man regis, girdžiu... gal man vaidenasi?

Ne.

Svečias.

Aklinai užmūrijau vamzdį, bet žiurkės vis dėlto išspruko. Užverčiau šulinį, bet ji taipgi sugebėjo išlįsti. Ir šįkart, manding, ji nebe viena. Regis, girdžiu šlepsint ne vieną, bet dvi poras kojų. O gal...

Tris? Ar tikrai tris? Gal drauge su jais mergina, kuri geresniame pasaulyje būtų buvusi mano marti?

Manding, tai ji. Trys lavonai šlepsi koridoriumi, jų veidai (tai, kas atliko nuo jų) žiurkių apgraužti, o Arletės perkreiptas į šoną... dvesiančios karvės spyrio.

Vėl įkando į kulkšnį. Ir vėl!

Ką administratorius būtų...

Oi! Ir vėl! Bet jos manęs neįveiks. O ir svečiai, nors matau, kaip sukasi durų rankena, ir jaučiu jų smarvę, išlikę mėsgaliai karo ant griaučių, dvokia kaip skerdykloje

paskers

Pistoletas

dieve kur

liaukitės

AK AR PAGALIAU LIAUSITĖS KANDŽIOJUSIOS M

1 Vilties personifikacija graikų mitologijoje.

2 „Sailas Marneris“ ( Silas Marner ) – anglų rašytojos George Eliot (1819–1880) romanas.

3 Užuomina į airių dramaturgo ir aktoriaus Jameso Bernardo Fagano (1873– 1933) pjesę „ And So To Bed “ (1926).

4 Komančių genties indėnų legendos apie mergaitę, išgelbėjusią Teksasą, pagrindinė veikėja.

5 Amerikiečių rašytojo Nathanielio Hawthorne’o (1804–1864) gotikinis romanas.

6 Tai yra apsimeta negyva.

7 Vaikiška dainelė apie senę, gyvenančią su vaikais bate.

8 Užuomina į Kalėdų pasaką apie vargšą berniuką, vedantį parduoti karvę.

„Omaha World-Herald“,

1930 m. balandžio 14 d.

VIETINIAME VIEŠBUTYJE

NUSIŽUDĖ BIBLIOTEKININKAS

Viešbučio apsaugininkas išvydo kraupų vaizdą

Sekmadienį vietiniame viešbutyje buvo rastas Omahos viešosios bibliotekos bibliotekininko Vilfredo Džeimso kūnas, kai viešbučio tarnautojai, negalėdami susisiekti su gyventoju, įėjo į jo kambarį. Jo kaimynas skundėsi, kad dvokia „sudususia mėsa“, o kambarinė pranešė penktadienio vakarą girdėjusi „slopinamą riksmą ar verksmą, lyg žmogus būtų dejavęs iš skausmo“.

Kelis kartus beldęsis ir nesulaukęs jokio atsako, viešbučio vyriausiasis apsaugininkas atrakino duris visrakčiu ir rado poną Džeimsą, užsikniaubusį ant rašomojo stalo. „Aš pamačiau pistoletą ir pagalvojau, kad jis tikriausiai nusišovė, – pareiškė apsaugininkas, – tačiau niekas nepranešė, kad būtų girdėjęs šūvį, ir nebuvo justi parako tvaiko. Apžiūrėjęs ginklą, pamačiau, kad tai dvidešimt penkto kalibro pistoletas, seniai nevalytas ir neužtaisytas.

Tada, žinoma, pamačiau kraują. Nieko panašaus niekada nesu matęs ir daugiau niekada nenorėčiau matyti. Jis susikandžiojo – rankas, kojas, kulkšnis, net kojų pirštus. Ir tai dar ne viskas. Buvo aišku, kad jis rašė kažkokį darbą, bet sudraskė jį į skutus. Visos grindys buvo apkreiktos. Toks įspūdis, lyg žiurkės būtų sukapojusios popierius lizdams sukti. Galiausiai jis pergraužė sau riešą. Man rodos, nuo to ir mirė. Tikriausiai jis išprotėjo.“

Šiuo metu turime nedaug žinių apie poną Džeimsą. Ronaldas Kvorlzas, Omahos viešosios bibliotekos vyriausiasis bibliotekininkas, pasamdė poną Džeimsą 1926 metais.

„Jis tikriausiai buvo nelaimingas, jautėsi nevisavertis netekęs rankos, bet puikiai išmanė bibliotekininko darbą ir turėjo geras rekomendacijas, – sakė Kvorlzas. – Buvo draugiškas, bet laikėsi skyrium. Man rodos, anksčiau, prieš įsidarbindamas bibliotekoje, dirbo fabrike, sakėsi, kad, prieš netekdamas rankos, turėjo nedidelį ūkį Hemingfordo apygardoje.“

„World-Herald“ pageidautų gauti daugiau žinių apie nelaimingąjį poną Džeimsą ir būtų dėkingas skaitytojams, galbūt pažinojusiems velionį, jeigu jie susisiektų su redakcija. Laukiama, kol artimieji atsiims velionio kūną, kuris laikomas Omahos apygardos lavoninėje. „Jei artimieji nepasirodys, manau, kad velionis bus palaidotas bendruomenės lėšomis“, – pranešė lavoninės vyriausiasis gydytojas daktaras Tatersolas.

Dičkis vairuotojas

1

Tesė tenkinosi dvylika mokamų susitikimų su skaitytojais per metus, jeigu tiek pasiūloma. Po tūkstantį du šimtus dolerių kiekvienas, tad viso labo keturiolika tūkstančių. Tai buvo jos pensijos fondas. Ji buvo visiškai patenkinta „Karklyno mezgėjų draugija“, išleidusi dvylika knygų, tačiau neguodė savęs viltimi, kad sugebės apie ją rašyti, įtrenkusi į aštuntą dešimtį. Jeigu sugebėtų, ką ištrauktų į dienos šviesą? Karklyno mezgėjų draugija iškeliauja į Tere Hotą? Karklyno mezgėjų draugija lankosi Tarptautinėje kosminėje stotyje? Ne. Jeigu net moterų knygų draugijos, jos pagrindinė atrama, jas skaitytų (o jos, be abejo, skaitys). Ne.

Taigi ji buvo darbšti voveraitė, puikiai manėsi iš pinigų, kuriuos nešė jai knygos... bet rinko giles žiemai. Jau dešimt metų savo investicinį fondą kasmet papildydavo nuo dvylikos iki šešiolikos tūkstančių dolerių. Amžinai svyruojant akcijų kursui, tai buvo ne tokie dideli pinigai, kaip ji gal būtų pageidavusi, bet ji tvirtino sau, kad jeigu ir toliau dės centą prie cento, viskas bus gerai: ji dirbo nelyginant pajėgus varikliukas. Be to, kad būtų rami sąžinė, tris susitikimus kasmet atbūdavo už dyką. Kad ji negraužtų, sąžiningai imant pinigus už sąžiningai atliktą darbą, bet kartais ji vis dėlto grauždavo. Gal todėl, kad, maldama liežuviu ir pasirašydama knygas, jautėsi daranti ne tai, ką, jos įsitikinimu, turėtų daryti.

Be honoraro, ne mažesnio kaip tūkstantis du šimtai dolerių, ji pareikšdavo dar vieną reikalavimą: kad galėtų pati nuvykti į susitikimo vietą, kelionėje tik vieną kartą apsistodama nakvynės. Kitaip tariant, į pietus retai važiuodavo toliau nei iki Ričmondo, o į vakarus ne toliau kaip iki Klivlando. Praleisti vieną naktį motelyje būdavo sunku, bet priimtina; po dviejų naktų nepajėgdavo visą savaitę imtis darbo. Ir jos katinas Fricis nemėgdavo likti vienas namuose. Kai ji grįždavo, jis to neslėpdavo, pindamasis po kojomis ant laiptų ir dažnai klastingai išleisdamas nagus, kai tupėdavo jai ant kelių. Ir nors Petsė Maklein labai gerai jį šerdavo, jis ėsdavo ne per daugiausia, kol Tesė grįždavo namo.

Ji anaiptol nebijojo skraidyti ir nesibaimino, kad apgaus organizacijos, apmokančios kelionės išlaidas ir motelius (visada padorius, bet nieku gyvu ne prašmatnius). Tiesiog nemėgo grūsties, žeminančio viso kūno skenavimo, naujų oro linijų taisyklių nebevaišinti tuo, ko anksčiau būdavo nešykštima už dyką, skrydžių atidėliojimo... ir neišvengiamo fakto, kad nebeturi jokių teisių. Tai buvo baisiausia. Kai tik žmogus pereina begalines saugumo patikros vietas ir įleidžiamas į orlaivį, į nepažįstamųjų rankas jis atiduoda tai, kas brangiausia – savo gyvybę.

Be abejo, toks pat pavojus gresia greitkeliuose, kuriais ji paprastai važinėja: koks nors girtuoklis gali prarasti kontrolę, peršokti į priešinę juostą ir, rėždamasis į tavo automobilį, atimti tau gyvybę (jis išlieka gyvas; girtuokliai, regis, visada lieka gyvi), tačiau, sėdėdama prie vairo, ji bent jau įsivaizduoja išlaikanti kontrolę. Be to, jai patinka vairuoti. Tuomet apima ramybė. Pačios geriausios mintys jai ateidavo į galvą, kai, neperjungdama pavarų, ji lėkdavo užgesinusi radiją. „Galvą dedu, pastarojo persikūnijimo metu buvai tolimųjų reisų sunkvežimių vairuotoja“, – kartą pasakė jai Petsė Maklein.

Tiesą pasakius, Tesė netikėjo nei praeitais, nei būsimais gyvenimais – metafiziniais terminais kalbant, jos požiūriu, dažniausiai esi toks, koks įsivaizduoji esąs, – bet jai patiko vaizduotis gyvenimą, kur ji buvo ne smulkaus sudėjimo moteris elfo veidu ir drovia šypsena, rašanti jaukius detektyvus, o dičkis bernas įdegusiu veidu ir vėjo nugairintais skruostais, su beisbolo kepuraite ilgu snapeliu, paskui buldogą, tupintį ant variklio gaubto, milijonais kelių skriejantis skersai išilgai po šalį. Aname gyvenime nebūtina kruopščiai rinktis drabužių susitikimams su skaitytojais: puikiausiai tinka blukinti džinsai ir batai su sąsagomis. Jai patiko rašyti, ji mielai susitikdavo su skaitytojais, bet iš tikrųjų labiausiai jai patiko vairuoti. Po susitikimo Čikopyje visa tai atrodė jai juokinga... tik ne per daugiausia, kad prapliuptum kvatoti. Ne, visiškai nejuokinga.

2

Books and Brown Baggers draugijos pakvietimas tobulai atitiko jos reikalavimus. Čikopis buvo truputį toliau nei už šešiasdešimties mylių nuo Stok Vilidžo, susitikimas turėjo įvykti dieną, ir Books and Brown Baggers draugija pasiūlė ne tūkstančio dviejų šimtų, o pusantro tūkstančio dolerių honorarą. Be to, žinoma, pažadėjo apmokėti visas kelionės išlaidas, tik labai kukliai – neužtektų net nakvynei Courtyard Suites ar Hampton Inn viešbučiuose. Pakvietimą atsiuntė tokia Ramona Norvil, aiškindama, kad ji, Čikopio viešosios bibliotekos vyriausioji bibliotekininkė, taipgi vadovauja Books and Brown Baggers draugijai, kiekvieną mėnesį per pietus rengiančiai paskaitas. Žmonėms patariama atsinešti pietus, ir tie renginiai gausiai lankomi. Spalio dvyliktąją buvęs numatytas susitikimas su Džanete Ivanovič, tačiau ji atsiprašiusi, kad neatvyksianti dėl šeiminių aplinkybių – ar vestuvių, ar laidotuvių, Ramona Norvil nesanti tikra.

„Suprantu, kad laiko nedaug, – šiek tiek meilikaujamai rašė ponia Norvil laiško pabaigoje, – tačiau, pasak Vikipedijos, jūs gyvenate kaimynystėje, Konektikute, ir čia, Čikopyje, mūsų skaitytojai tiesiog alpsta dėl „Mezgėjų draugijos“ damų. Atsilyginsime jums tiek begaliniu dėkingumu, tiek anksčiau minėtu honoraru.“

Tesė abejojo, ar tas dėkingumas truks ilgiau nei dieną ar dvi, juo labiau kad jau buvo susitarusi dėl susitikimo su skaitytojais spalio mėnesį (Literatūros renginių savaitė Hamptone), tačiau aštuoniasdešimt ketvirtas greitkelis kertasi su devyniasdešimtuoju, o devyniasdešimtasis eina tiesiai pro Čikopį. Vieni niekai ir į vieną, ir į kitą pusę: Fricis nė nesusivoks, kad ji išvažiavusi.

Ramona Norvil, savaime suprantama, nurodė savo elektroninio pašto adresą, ir Tesė iškart jai atrašė – sutiko ir su data, ir su honoraru. Taipgi pabrėžė – kaip paprastai, – kad pasirašinės knygas ne ilgiau nei vieną valandą. „Mano katinas šerį šiaušia, jei negrįžtu namo ir pati jo nepašeriu“, – parašė. Paprašė atsiųsti kuo išsamesnę programą, nors jau daugmaž numanė, kas jos laukia: tokiuose renginiuose ne kartą dalyvavo, būdama trisdešimties. Šiaip ar taip, tokie rengėjai kaip Ramona Norvil tikisi klausimų ir, jei nieko neklausi, susinervina ir ima svarstyti, ar numatytą dieną pasamdyta autorė pasirodys be liemenėlės ir įkaušusi.

Tesei dingtelėjo į galvą, kad gal labiau derėtų užsiprašyti dviejų tūkstančių už tai, kas iš tikrųjų buvo jos pareiga – savotiška greitosios pagalbos misija, bet atsisakė tos minties. Tai būtų piktnaudžiavimas savo padėtimi. Be to, ji abejojo, ar visų „Mezgėjų draugijos“ knygų (o jų išleista dvylika) parduota tiek pat egzempliorių kiek Stefani Plam vienui vieno nuotykių romano. Ar patinka šis pasiūlymas, ar ne, tiesą pasakius, Tesė per daug nekvaršino sau galvos – ji buvo įrašyta į Ramonos Norvil atsarginį planą. Derėjimasis dėl honoraro būtų panašus į šantažą. Pusantro tūkstančio dolerių buvo daugiau, nei derėtų. Žinoma, kai ji gulėjo patiltėje, spjaudydama kraują, sutinusiomis lūpomis ir nosimi, tai anaiptol neatrodė juokinga. Tačiau ar labiau derėtų du tūkstančiai? Arba du milijonai?

Ar galėtumėte įkainoti skausmą, išžaginimą ir siaubą? Tokio klausimo niekada nenagrinėjo „Mezgėjų draugijos“ damos. Jų atskleidžiami nusikaltimai buvo ne kas kita kaip nusikaltimų vaizdiniai. Tačiau, prireikus apsvarstyti šį klausimą, Tesė tarė sau, kad vienintelis atsakymas būtų: ne. Jai atrodė, kad toks nusikaltimas nusipelno tik vieno atpildo. Ir Tomas, ir Fricis su tuo sutiko.

3

Ramona Norvil pasirodė besanti plačiapetė, krūtinga, linksma kokių šešiasdešimties metų moteris įraudusiais skruostais, trumpai kirptais plaukais ir vyriškai kieta ranka. Ji laukė Tesės lauke prie bibliotekos, automobilių aikštelėje, kaip tik toje vietoje, kuri buvo skirta „šiandien mus aplankiusiai Autorei“. Užuot palinkėjusi malonaus ryto (buvo be penkiolikos vienuolikta) ar pasigrožėjusi jos auskarais (deimantinėmis ašaromis, neregėtais papuošalais, kuriuos ji segėdavo tik retkarčiais eidama papietauti su kuo nors į restoraną ir važiuodama į susitikimus su skaitytojais), ji pateikė vyrišką klausimą: ar Tesė važiavusi aštuoniasdešimt ketvirtuoju greitkeliu?

Tesei patvirtinus, ponia Norvil išplėtė akis ir išpūtė skruostus.

– Laimė, kad saugiai čionai atvykote. Mano kuklia nuomone, aštuoniasdešimt ketvirtasis greitkelis Amerikoje pats prasčiausias. Taipgi didelis lankas. Grįždama atgal, galite ištaisyti padėtį, jeigu internetas nemeluoja ir jūs gyvenate Stok Vilidže.

Tesė sutiko, nors vargu ar jai patiko nepažįstami žmonės – netgi malonios bibliotekininkės, – išmanantys, kur ji ketina priglausti savo išvargusią galvą. Tačiau skųstis nėra ko: šiomis dienomis viskas sukrauta į internetą.

– Galiu jums sutaupyti dešimt mylių, – tarė ponia Norvil, joms lipant bibliotekos laiptais. – Ar jūs turite GPS navigatorių? Tai kur kas patogesnis dalykas nei nuorodos, surašytos kitoje voko pusėje. Stebuklas, ir tiek.

Savaime suprantama, ant savo fordo „Expedition“ prietaisų skydo Tesė buvo įtaisiusi GPS imtuvą (vadinamą Tomtomu ir pritvirtintą prie žiebtuvėlio) ir prisipažino, kad būtų nuostabu grįžtant sutaupyti dešimt mylių.

– Geriau tiesiai į namus nei sukti ratų ratus, – tarė ponia Norvil, švelniai plekštelėdama Tesei per pečius. – Ar teisingai sakau, ar teisingai?

– Visiškai teisingai, – sutiko Tesė, ir taip paprastai buvo nulemtas jos likimas. Ji visada buvo linkusi rinktis trumpiausią kelią.

4

Susitikimai su skaitytojais paprastai būdavo keturių tiksliai apibrėžtų dalių, ir Tesės pasirodymas mėnesiniame Books and Brown Baggers draugijos susirinkime niekuo nesiskyrė nuo ankstesnių. Vienintelis nuokrypis nuo normos buvo Ramonos Norvil įžanginis žodis, glaustas kiek įmanoma. Ji neatnešė ant pakylos neviltį keliančios krūvos atvirukų, atsispyrė pagundai papasakoti apie Tesės vaikystę Nebraskos ūkininkų šeimoje, nesiteikė skaityti kritikos liaupsių apie „Karklyno mezgėjų draugijos“ knygas. (Tai buvo gerai, nes recenzijų būta nedaug, o jeigu jų ir pasitaikydavo, jose dažniausiai būdavo minimas ponios Marpl vardas, ir ne visada palankiai.) Ponia Norvil tiesiog pasakė, kad knygos plačiai skaitomos (dovanotinas perdėjimas) ir kad autorė be galo tauriai aukoja savo brangų laiką (nors pusantro tūkstančio dolerių vargu ar galima pavadinti auka). Paskiau ji užleido savo vietą ant pakylos viešniai, aidžiai skambant nuoširdiems daugmaž keturių šimtų skaitytojų plojimams nedidelėje, bet tokiems renginiams tinkamoje salėje. Diduma jų buvo damos, niekada nesilankančios visuomenės sambūriuose be baltų plačiakraščių skrybėlaičių.

Tačiau prieš įžangą dar buvo entre’acte. Pirmas veiksmas prasidėjo vienuoliktą valandą vaišėmis: ištikimiausieji gerbėjai ėjo susipažinti su Tese prie stalo, nukrauto trapučiais ir sūriu, nustatyto puodeliais prastos kavos (vakare per susitikimus stovėdavo plastikinės stiklinaitės su prastu vynu). Vienas kitas prašė autografo; kur kas daugiau norėjo mobiliuoju telefonu padaryti nuotrauką. Kai kas klausinėjo, iš kur ji semiasi temų, ir ji kaip paprastai mandagiai ir šmaikščiai atsakinėjo. Kokie šeši žmonės paklausė, kaip ji prisiviliojo agentą, ir jų spindinčios akys sakyte sakė, jog jie papildomai užmokėjo dvidešimt dolerių, kad tik galėtų to paklausti. Tesė patarė jiems nesiliauti rašius laiškų, kol koks nors gobšuolis, gviešdamasis pinigų, sutiks peržiūrėti jų turinį. Tai buvo tik dalis tiesos – kai imama kalbėti apie agentus, stengiamasi tiesą apeiti, – bet vis tiek ne melas.

Antras veiksmas buvo pati kalba, trukusi apie keturiasdešimt penkias minutes. Daugiausia tai buvo linksmos istorijos (beveik nieko bendra su ja neturinčios) ir pasakojimai apie tai, kaip ji rašo romanus (nuo galo). Svarbiausia buvo bent tris kartus paminėti naują knygą, išeisiančią rudenį, „Karklyno mezgėjų draugija lanko urvus“ (ji paaiškino, jog stengiasi dėl tų, kurie dar nieko apie tai nėra girdėję).

Trečias veiksmas buvo skirtas klausimams, ir jai teko atsakyti, iš kur ji semiasi temų (sąmojingas, miglotas atsakymas), ar yra knygos veikėjų, kurie būtų paimti iš gyvenimo („mano tetos“), ir ką daryti, kad agentas peržiūrėtų tavo kūrinį. Šiandien taipgi kažkas paklausė, kur ji gavo tokią juostelę plaukams surišti („Vaikų pasaulyje“, atsakė ji, nežinia kodėl sukeldama audringus plojimus).

Paskutinis veiksmas buvo skirtas autografams, ir ji pareigingai vykdė prašymus užrašyti linkėjimus gimimo dienos arba sukaktuvių proga: Dženetei, mano knygų mėgėjai, ir Lijai – tikiuosi kitą vasarą vėl susitikti su tavimi prie Toksavėjo ežero! (keistokas prašymas, nes Tesė niekada ten nesilankė, bet tikriausiai lankėsi knygos pirkėjas).

Kai visos knygos buvo pasirašytos ir paskutiniai renginio svečiai patenkino savo geismą mobiliaisiais telefonais prisipleškinę kiek gana nuotraukų, Ramona Norvil nusivedė Tesę į savo kabinetą pavaišinti puodeliu tikros kavos. Ponia Norvil gėrė juodą kavą, nė kiek nenustebindama Tesės. Ji buvo viena didžiausių juodos kavos mėgėjų, kada nors vaikščiojusių šia žeme (išeiginėmis dienomis, ko gero, su suvarstomais auliniais bateliais). Kabinete nustebino tik vienas dalykas: ant sienos įrėminta nuotrauka su parašu. Veidas pasirodė pažįstamas, ir netrukus Tesė sugebėjo išžvejoti jo vardą iš atminties sietuvos, kiekvienam rašytojui brangiausios vietos.

– Ričardas Vidmarkas?

Ponia Norvil susijuokė – sutrikusi, bet savotiškai laiminga.

– Mano mėgstamiausias aktorius. Neslėpsiu, vaikystėje buvau įsimylėjusi jį iki ausų. Jis man pasirašė šią nuotrauką, likus dešimčiai metų iki mirties. Netgi tuomet jis jau buvo labai senas, bet parašas tikras, ne atspaudas. Čia jums.

Dingtelėjus beprotiškai minčiai, Tesė pagalvojo, kad ponia Norvil siūlo jai pasirašytą nuotrauką. Paskiau išvydo voką tvirtoje rankoje. Voką su langeliu, pro kurį matyti viduje gulintis čekis.

– Ačiū, – imdama jį, tarė Tesė.

– Nėr už ką. Jūs sąžiningai uždirbote kiekvieną centą.

Tesė nė neketino prieštarauti.

– Dabar apie trumpesnį kelią.

Tesė susikaupusi palinko į priekį. Vienoje iš „Mezgėjų draugijos“ knygų Dorinė Markiz sakė, jog patys geriausi dalykai gyvenime – tai šilti prancūziški rageliai ir greita kelionė namo. Tai vienas iš tų atvejų, kai, stengdamasis pagyvinti kūrinį, autorius perša veikėjams savo skonį ir nuomonę.

– Ar galite savo GPS imtuvu užprogramuoti kryžkeles?

– Taip, Tomas labai sumanus.

Ponia Norvil nusišypsojo.

– Tuomet užprogramuokite Stego plento ir keturiasdešimt septintojo greitkelio kryžkelę. Mūsų šiuolaikiniame amžiuje Stego plentu retai kas važiuoja, jį beveik išstūmė iš atminties prakeiktas aštuoniasdešimt ketvirtasis greitkelis, bet ten labai gražu. Važiuosite juo daugmaž šešiolika mylių. Asfaltas lopytas, bet duobių nėra, bent jau nebuvo pastarąjį kartą, o važiavau pavasarį, kai jų pasitaiko daugiausia. Tai žinau iš patirties.

– Ir aš, – tarė Tesė.

– Kai privažiuosite keturiasdešimt septintąjį, pamatysite nuorodą į aštuoniasdešimt ketvirtąjį, bet važiuosite tik dvylika mylių, ne daugiau, ten nuostabu. Sutaupysite laiko ir nervų.

– Tai irgi nuostabu, – tarė Tesė, ir jiedvi nusijuokė, dvi vienodai mąstančios moterys, šypsančio Ričardo Vidmarko stebimos. Apleista parduotuvė su barškančia iškaba dar buvo už pusantros valandos kelio, saugiai tvylojo ateityje kaip gyvatė irštvoje. Ir vamzdis po keliu, savaime suprantama.

5

Tesė ne tik turėjo GPS imtuvą, bet ir išleido pinigų jam suderinti. Jai patiko žaislai. Kai ji užprogramavo kryžkelę (vyriškai susidomėjusi, Ramona Norvil stebėjo ją pro langelį), įtaisas pamąstė vieną kitą sekundę ir pranešė:

– Tese, dabar apskaičiuoju tavo maršrutą.

– Oho, neblogai! – tarė ponia Norvil ir nusijuokė, kaip paprastai juokiasi žmonės iš mandagumo.

Tesė nusišypsojo, nors širdies gilumoje pagalvojo, jog užprogramuoti savo GPS imtuvą, kad jis vadintų tave vardu, nė kiek ne keisčiau nei laikyti kabinete ant sienos pasirašytą kadaise mirusio aktoriaus nuotrauką.

– Ačiū už viską, Ramona. Viskas buvo labai profesionalu.

– Books and Brown Baggers draugija stengiasi iš paskutiniųjų. Viso labo. Ačiū jums.

– Ką gi, viso labo, – atsiliepė Tesė. – Pas jus labai svetinga aplinka. Man patiko.

Tai buvo tiesa; paprastai ji džiaugdavosi tokiais renginiais, atseit: puiku, pažiūrėkime, ką laimėjome. Ir jos pensijos fondas netikėtai pasipildys nebloga pinigų suma.

– Laimingos kelionės, – palinkėjo ponia Norvil, ir Tesė atkišo nykštį.

Jai išvažiuojant iš aikštelės, GPS imtuvas tarė:

– Sveika, Tese. Kaip matau, mūsų laukia kelionė.

– Kas be ko, – atsakė ji. – Graži diena kelionei, ar ne?

Priešingai nei fantastinių filmų kompiuteriai, Tomas buvo prastai parengtas laisviems pokalbiams, nors Tesė kartais stengdavosi jam padėti. Jis liepė jai už trijų šimtų metrų pasukti į dešinę, o paskiau, privažiavus pirmą posūkį, – į kairę. Tomtomo ekrane atskleistame žemėlapyje mirgėjo žalios rodyklėlės ir gatvių pavadinimai – duomenys, išsunkti iš technologijų sukurto metalinio rutulio, skriejančio kažkur aukštybėse.

Ji atsidūrė Čikopio pakraštyje, tačiau Tomas be žodžių nukreipė ją aštuoniasdešimt ketvirtuoju greitkeliu per laukus, liepsnojančius spalio spalvomis ir kvepiančius degančių lapų dūmais. Kai, nuvažiavus apie dešimtį mylių vadinamuoju Senuoju apygardos keliu, jai dingtelėjo mintis, ar GPS imtuvas nebus suklydęs, Tomas vėl prabilo:

– Už vienos mylios posūkis į dešinę.

Kaip ir reikėjo tikėtis, netrukus ji išvydo žalią Stego kelio ženklą, taip išvarpytą šratų, jog beveik nebeįskaitomą. Tačiau Tomui, be abejo, nereikėjo kelio ženklų; sociologų žodžiais tariant (beje, prieš atsiskleidžiant talentui kurti istorijas apie pagyvenusias sekles, Tesė dirbo sociologe), jis buvo į kitus nukreiptas asmenybės charakterio tipas.

Važiuosite juo daugmaž šešiolika mylių, pasakė jai Ramona Norvil, tačiau Tesė buvo nuvažiavusi tik dvylika. Ji pasuko, privažiavusi kelio vingį, po kairei pastebėjo seną apgriuvusį pastatą (išblukusioje degalinės iškaboje dar buvo matyti ESSO) ir tuomet pamatė – per vėlai – ant kelio išmėtytas storas sulaužytas lentas. Kai kuriose styrojo surūdijusios vinys. Automobilis krestelėjo, pataikęs į duobę, ko gero, tą pačią, į kurią įsmuko kokio kaimo vėplos vairuojamas sunkvežimis, išbarstydamas negrabiai sukrautas lentas, tuomet ji pasuko į gruntinį kelkraštį, stengdamasi aplenkti skiedryną, bet tuojau pat suvokė, kad to padaryti nepavyks, kitaip kodėl būtų išgirdusi save sušunkant: Oi!

Sudunksėjo automobilio apačia, lentgaliams trankant į važiuoklę, o paskiau jos ištikimasis fordas „Expedition“ ėmė liuoksėti ir virsti į šoną nelyginant apšlubęs arklys. Vargais negalais ji nuvairavo į piktžolių prižėlusį apleistos krautuvės kiemą, norėdama pasitraukti iš kelio, kad kas nors, staigiai išlėkęs iš už posūkio, nesirėžtų iš užpakalio į automobilį. Stego plente automobilių buvo ne per daugiausia, bet vis dėlto ji matė kelis didelius tolimųjų reisų sunkvežimius.

– Tegu tave skradžiai, Ramona, – tarė Tesė, nors suprato, jog bibliotekininkė niekuo dėta: Ričardo Vidmarko gerbėjų draugijos Čikopio skyriaus vadovė (ir, galimas daiktas, vienintelė narė) tiesiog bandė pasitarnauti. Tesė nenumanė, kas per pusgalviai išbarstė ant kelio vinių prikalinėtų lentgalių ir smagiai nulėkė sau toliau, – ji laikė savo pareiga padaryti tvarką.

– Ar nenorėtum, kad iš naujo apskaičiuočiau kelią, Tese? – jiems liuoktelėjus paklausė Tomas.

Ji išjungė GPS imtuvą, paskiau užgesino variklį. Kurį laiką sėdėjo vietoje. Čia buvo labai ramu. Ji girdėjo, kaip gieda paukščiai, caksi metalas, tarytum tiksėtų senovinis prisukamas laikrodis, ir daugiau nieko. Ji apsidžiaugė, kad fordas pasviręs tik priekiu į kairę, bet ne visu šonu. Gal sprogo tik viena padanga. Tuomet jai nereiktų šauktis vilkiko: iš bėdos išgelbėtų iškviestas techninės pagalbos kelyje mechanikas.

Išlipusi ir dirstelėjusi į kairįjį priekinį ratą, ji pamatė lentgalį su didele surūdijusia vinimi. Tesė iškošė pro dantis dviskiemenį žodį, dar niekada neištrūkusį „Mezgėjų draugijos“ damoms iš lūpų, ir iš nedidelio skyrelio tarp sėdynių ištraukė mobilųjį telefoną. Dabar ji turėtų džiaugtis grįžusi namo prieš temstant, o Fricis – tenkintis dubenėliu sauso maisto podėlyje. Labai ačiū Ramonai Norvil už trumpesnį kelią... nors, tiesą pasakius, Tesės nuomone, tas pat galėjo atsitikti ir greitkelyje; savaime suprantama, ji aplenkdavo bet kokį automobiliui pavojingą šlamštą daugelyje kelių, ne vien aštuoniasdešimt ketvirtajame greitkelyje.

Aplinkybės siaubo apsakymuose ir detektyvuose – net detektyvuose, kur nepraliejamas kraujas ir jos gerbėjams skaitytojams pramogos dėlei pakišamas tik vienas lavonas, – būna nepaprastai panašios, ir, spragtelėjus telefono dangteliui, jai dingtelėjo: romane jis neveiktų. Tai buvo toks atvejis, kai gyvenimas mėgdžioja meną, nes, įjungus „Nokią“, langelyje pasirodė užrašas NĖRA RYŠIO. Žinoma. Paskambinti telefonu būtų labai paprasta.

Ji išgirdo prislopintą variklio ūžesį ir atsigręžusi pamatė seną baltą furgoną artėjant prie pražūtingojo posūkio. Vienoje pusėje buvo nupieštas skeletas prie mušamųjų, pavaizduotų kaip keksai. Virš tos šmėklos (kur kas keistesnės nei Ričardo Vidmarko nuotrauka bibliotekininkės kabinete ant sienos) nuvarvėjusiomis raidėmis, kokiomis rašomi siaubo filmų pavadinimai, margavo žodžiai: ZOMBIAI KEPĖJAI. Akimirką sutrikusi Tesė net pamiršo mostelėti ranka, o kai prisiminė – „Zombių Kepėjų“ furgono vairuotojas taip atidžiai žiūrėjo į kelią, stengdamasis išsilenkti lentgalių, kad jos nė nepastebėjo.

Jis greičiau nei Tesė išsuko į kelkraštį, tačiau sunkvežimio svorio centras buvo aukščiau nei jos automobilio, ir vienu tarpu jai atrodė, kad jis nuvirs į griovį. Jis išsilaikė – vargais negalais – ir išvažiavo į kelią tolėliau už išbarstytų lentgalių. Furgonas dingo už artimiausio posūkio, palikdamas melsvą debesėlį išmetamųjų dujų ir degalų tvaiką.

– Tegu tave skradžiai, prakeiktas Zombi Kepėjau! – suspiegė Tesė, paskiau pratrūko kvatoti. Kartais nieko kita ir nebelieka.

Ji prisisegė telefoną prie kelnių juostos ir, išėjusi į kelią, ėmė rankioti lentgalius. Dirbo lėtai ir atsargiai, nes iš arti buvo aiškiai matyti, kad visos lentos (nudažytos baltai ir tarytum karštligiškai nuplėštos remontuojant namą) prikalinėtos vinių. Didelių, klaikių vinių. Ji dirbo iš lėto, nes bijojo įsidurti, be to, tikėjosi, kad pasirodžius kitam automobiliui vairuotojas pamatys ją dirbant gerą krikščioniškosios labdaros darbą. Tačiau, kai pagaliau ji surinko paskutinius šipulius, o didelius lentgalius sumetė į pakelės griovį, nepravažiavo nė vienas automobilis. Tikriausiai, pagalvojo ji, Zombiai Kepėjai suėdė visus kaimynus ir dabar skubėjo atgal į savo virtuvę sudėti likučius į visada mielai perkamus žmogienos pyragus.

Surinkusi visus šipulius, ji grįžo į piktžolių prižėlusią automobilių aikštelę prie apleistos krautuvės ir liūdnai pažvelgė į savo pakrypusį automobilį. Trisdešimties tūkstančių vertės metalo riedmeną su keturiais varomaisiais ratais, nepriklausomais diskiniais stabdžiais ir kalbančiu Tomu Tomtomu... iš rikiuotės išvedė paprasčiausias lentgalys su vinimi.

Na, žinoma, visi lentgaliai buvo pilni vinių, pagalvojo ji. Detektyve – arba siaubo filme – tai būtų ne aplaidumas, o dalis nusikalstamo plano. Veikiau spąstai.

– Paleidai vaizduotę, Tese Džine, – tarė ji sau, mėgdžiodama savo motiną... Kas be ko, likimo ironija, nes, šiaip ar taip, vaizduotė – jos maitintoja. O juk teko mokėti ir už motinos priežiūrą Deitona Biče, kur toji praleido paskutinius šešerius gyvenimo metus.

Gūdžioje tyloje ji vėl išgirdo metalinį caksėjimą. Prie apleistos krautuvės buvo priestatas, kokio nepamatysi dvidešimt pirmajame amžiuje: veranda. Kairysis kraštas apgriuvęs, turėklai kai kur sulūžę, tačiau tai buvo tikra veranda, graži, nors ir sukiužusi. Gal kaip tik todėl, kad sukiužusi. Tesės manymu, krautuvių verandos išėjo iš mados, nes gundė mus pasėdėti ir paplepėti apie beisbolą arba orą, užuot užsimokėjus ir su savo kreditinėmis kortelėmis nuskubėjus keliu ten, kur galima jas įkišti į nuskaitymo įtaisą. Kreivai nukarusi virš verandos kabojo iškaba. Dar labiau nublukusi nei ESSO. Ji žengė kelis žingsnius arčiau, delnu prisidengdama akis nuo saulės. JIS TAU PATINKA, TU JAM TINKI. Kieno tai šūkis, ką?

Kai ji buvo beišžvejojanti atsaką iš atminties sietuvos, mintis sudrumstė variklio urzgimas. Kai ji atsigręžė, neabejodama, kad grįžo Zombis Kepėjas, be kita ko, dar sužviegė senoviniai stabdžiai. Tai buvo ne furgonas, o senas fordas F-150, nudažytas prastais mėlynais dažais, su atsarginiu ratu tarp priešakinių žibintų. Prie vairo sėdėjo vyriškis su kombinezonu ir beisbolo kepuraite ant galvos, spoksodamas į lentgalius, suverstus į pakelės griovį.

– Alio! – pašaukė Tesė. – Pone, atsiprašau!

Jis pasuko galvą, išvydo ją stovint piktuolių prižėlusioje automobilių aikštelėje, sveikindamasis mostelėjo ranka, pavažiavo prie jos mašinos ir išjungė variklį. Vairuotojui gesinant variklį, Tesė pagalvojo, kad šis veiksmas tolygus malonės smūgiui.

– Ei, klausykit, – tarė jis. – Ar tai jūs nurinkot visą tą šlamštą nuo kelio?

– Aš, bet lentgaly styrojusi vinis pradūrė mano kairę padangą. Ir... – Ir mano telefonas čia neveikia, – vos nepridūrė ji, bet prikando liežuvį. Ji buvo moteris, baigianti ketvirtą dešimtį, vienui viena šioje dykynėje, o jis – gana keistas žmogus. Dičkis. – ...ir štai aš čia laukiu, – užsikirsdama baigė ji.

– Aš jums pakeisiu ratą, jeigu turit atsarginį, – tarė jis, lipdamas iš kabinos. – Ar turit?

Akimirką jai atėmė žadą. Vyriškis buvo ne dičkis, anaiptol, ji apsiriko. Vyriškis buvo milžinas. Daugmaž dviejų metrų ūgio, bet svarbiausia ne tai. Buvo storas kaip statinė, plačių strėnų, vargu ar tilptų pro duris. Ji suprato, kad negražu spoksoti į žmogų (dar vienas dalykas, išmoktas ant motinos kelių), bet buvo sunku nukreipti akis į šalį. Ramona Norvil buvo sveika, apkūni moteris, bet šalia šio vyriškio atrodytų kaip balerina.

– Aišku, aišku, – tarė jis, smagiai nusiteikęs. – Nesitikėjot čia, dykvietėj, susitikt Linksmuolio Žaliojo Milžino, ar ne?

Deja, jis buvo ne žalias, o stipriai įdegęs, tamsiai rudas. Akys irgi buvo rudos. Kepuraitė, ir ta buvo ruda, nors vietomis visiškai išblukusi, lyg per savo ilgą gyvenimą būtų ne kartą buvusi aptaškyta balikliu.

– Atsiprašau, – tarė ji. – Man dingtelėjo mintis, kad jūs ne važinėjate sunkvežimiu, o jį dėvite.

Jis įsisprendė į šonus ir, atlošusi galvą, nusikvatojo.

– Nieko panašaus dar nesu girdėjęs. Kai laimėsiu loterijoje, nusipirksiu hamerį.

– Na, aš nepažadu jums jo nupirkti, bet jeigu pakeisite man padangą, mielai sumokėsiu penkiasdešimt dolerių.

– Juokaujat? Pakeisiu už dyką. Jūs nurinkot tuos lentgalius ir išgelbėjot mane iš bėdos.

– Kažkas pravažiavo pro šalį furgonu su skeletu ant šono, bet jų išsilenkė.

Dičkis pasilenkė prie Tesės automobilio priešakinio rato, bet staiga susiraukęs atsigręžė.

– Pravažiavo ir nepasisiūlė jums padėti?

– Vargu ar jis mane pastebėjo.

– Net nesustojo nurinkti lentgalių, kad kiti nepakliūtų į bėdą, ar ne?

– Ne. Nesustojo.

– Pravažiavo, ir tiek?

– Taip.

Kažkodėl tas klausinėjimas jai nepatiko. Dičkis nusišypsojo, ir Tesė išvadino save kvaile.

– Atsarginė padanga bagažinėje, ar ne?

– Taip. Tikriausiai. Jūs tik...

– Patraukti už rankenos, taip, taip. Jau patraukiau.

Kol jis, giliai susikišęs rankas į kombinezono kišenes, vaikštinėjo prie jos automobilio galo, Tesė pastebėjo, kad kabinos durys praviros, o prietaisų skydelyje dega šviesa. Pagalvojusi, kad akumuliatorius tikriausiai toks pat sukiužęs kaip ir sunkvežimis, atidarė dureles (vyriai sužviegė beveik taip pat garsiai kaip ir stabdžiai) ir užtrenkė. Tuomet dirstelėjo pro galinį kabinos langelį į kėbulą. Ant surūdijusių banguotų geležinių grindų mėtėsi baltai dažyti lentgaliai su styrančiomis vinimis.

Akimirksniu Tesei pasirodė, lyg žemė būtų prasivėrusi po kojomis. Iškaba JIS TAU PATINKA, TU JAM TINKI dabar sucaksėjo ne kaip senovinis žadintuvas, o kaip laikrodinis bombos mechanizmas.

Ji bandė save įtikinti, jog lentgaliai neturi nieko bendra, tokie dalykai turi prasmę nebent knygose, kokių ji nerašė, ir kino filmuose, kokius retai žiūrėdavo, kur pilna smurto ir kraujo. Įtikinti savęs nepavyko. Liko tik dvi galimybės: arba apsimesti, kad nieko nepastebėjo, nes kitaip elgtis būtų baisu, arba bėgti į mišką kitapus kelio.

Nespėjusi ką nors nutarti, ji pajuto tvokstelint aitrų vyrišką tvaiką. Ji atsigręžė: jis dunksojo priešais nelyginant bokštas, susigrūdęs rankas į kombinezono kišenes.

– Gal verčiau tave išbarškinčiau, užuot keitęs padangą? – pajuokavo jis. – Kaip tu manai?

Tuomet Tesė puolė bėgti, bet tik vaizduotėje. Iš tikrųjų stovėjo atsirėmusi į sunkvežimį, iš apačios žiūrėdama į jį, tokį aukštą, kad jis užstojo saulę ir uždengė ją savo šešėliu. Jai dingtelėjo, kad vos prieš dvi valandas keturi šimtai skaitytojų – diduma jų skrybėlėtos damos – jai plojo nedidelėje, bet visiškai prideramoje salėje. O kažkur pietuose jos laukė Fricis. Jai atėjo mintis – lėtai, lyg keliant kokią sunkią naštą, – kad, galimas daiktas, ji niekada nebeišvys savo katino.

– Nežudyk manęs, – prabilo nepažįstama moteris silpnu, nuolankiu balsu.

– Kalė, – tarė jis tokiu tonu, kokiu vyrai kalba apie orą. Iškaba vis dar caksėjo verandos pastogėje. – Inkščianti kekšė. Čia tai bent!

Iš kišenės išlindo jo dešinė ranka. Milžiniška ranka. Ant mažylio piršto buvo žiedas su raudonu brangakmeniu. Jis atrodė kaip rubinas, bet rubinas negalėjo būti toks didelis. Tesei dingtelėjo, kad tai tiesiog stiklas. Iškaba caksėjo, kaip caksėjusi. JIS TAU PATINKA, TU JAM TINKI. Paskiau ranka susigniaužė į kumštį ir ėmė vis greičiau artėti, tolydžio didėdama, kol pagaliau uždengė viską.

Kažkas bumbtelėjo į metalą. Tesei dingtelėjo, kad tai jos galva atsitrenkė į kabinos sienelę. Jai dingtelėjo: Zombis Kepėjas. Paskiau staiga viskas sutemo.

6

Ji atsipeikėjo dideliame, tamsiame kambaryje, atsiduodančiame įdrėkusia mediena, pasenusia kava ir priešistoriniais raugintais agurkais. Palubėje kabojo pakrypęs ventiliatorius, panašus į sulūžusią karuselę Hičkoko kino filme „Nepažįstamieji traukinyje“. Ji gulėjo ant grindų, nuoga nuo juosmens, ir jis ją žagino. Žaginimas atrodė nebe toks baisus, palyginti su svoriu: jis traiškyte traiškė ją. Ji vos galėjo atgauti kvapą. Tikriausiai sapnavo. Tačiau nosis buvo ištinusi, ant pakaušio pūpsojo gumbas, didumo sulig nedidele kalva, šerpetotos grindys draskė sėdmenis. Tokių dalykų sapne nepastebėsi. Ir sapne nepajusi tikro skausmo: visada atsibundi, kai ima išties skaudėti. Dabar skaudėjo. Jis žagino ją. Atvilko į apleistą krautuvę ir žagino, o aplink popiečio saulėje tingiai sūkuriavo auksinės dulkelytės. Kažkur žmonės klausėsi muzikos ir internetu pirko produktus, ir ėjo pogulio, ir plepėjo telefonu, o čia buvo žaginama moteris, ir toji moteris buvo ji. Jis buvo numovęs jai kelnaites; ji matė, kad jos tabaluoja, įkištos į jo kombinezono viršutinę kišenę. Nejučia ji prisiminė filmą „Išvadavimas“, matytą filmų peržiūroje dar tada, kai jai šiek tiek labiau patiko vaikščioti į kiną. Nusimauk kelnaites, įsakė kaimo bernas, prieš žagindamas storulę miestietę. Keista, kad tokie dalykai tau ateina į galvą, kai guli pritrėkšta pusantro šimto kilogramų mėsos kalno su žagintojo pimpalu, kuris, kaišiojamas į tave, čirpia lyg neteptas vyris.

– Gana, – tarė ji. – Gana, nereikia.

– Reikia, ir kuo daugiau, – tarė jis, ir tada vėl prieš akis išdygo kumštis, užstodamas visą vaizdą. Karštis nusvilino skruostą, kažkas trakštelėjo galvoje, ir jai aptemo sąmonė.

7

Kai ji vėl atgavo sąmonę, jis šoko aplink ją su savo kombinezonu, mosuodamas rankomis ir spigiu balsu gerkliodamas „Rudą cukrų“. Leidosi saulė, ir du apleistos krautuvės langai, žvelgiantys į vakarus – dulkėtais, bet per stebuklą vandalų neiškultais stiklais, – liepsnojo ugnimi. Jo šešėlis šoko užpakaly, liuoksėdamas grindimis ir siena, ant kurios bolavo šviesūs kvadratai – buvusių reklaminių plakatų pėdsakai. Jo darbiniai batai dundėjo apokalipsiškai.

Ji pastebėjo savo suniurkytas kelnes po prekystaliu, ant kurio kadaise tikriausiai stovėjo kasos aparatas (ko gero, šalia stiklainio su virtais kiaušiniais ir kito su marinuotomis kiaulės kojomis). Dvokė pelėsiais. Ir, Dieve mano, kaip jai skaudėjo! Ir veidas, ir krūtinė, o dar labiau pilvo apačia, kur viskas atrodė išdraskyta.

Dėkis negyva. Kitos išeities nėra.

Ji užsimerkė. Dainavimas nutrūko, ir ji pajuto artėjant vyriško prakaito tvaiką. Dabar dar aitresnį.

Todėl, kad jis darkėsi, dingtelėjo mintis. Ji pamiršo, jog dedasi negyva, ir buvo besurinkanti. Nespėjo, nes jis griebė jai už kaklo milžiniškomis letenomis ir ėmė smaugti. Baigta, pagalvojo ji. Man galas. Pagalvojo ramiai, su palengvėjimu. Bent jau nebeskaudės, atsipeikėjusi nebematys, kaip vakaro gaisuose šoka pabaisa.

Ji apalpo.

8

Kai Tesė trečiąsyk atgavo sąmonę, pasaulis atrodė juodas ir sidabrinis, ir ji sklendė.

Štai kaip atsitinka, kai miršti.

Paskiau ji pajuto po savimi rankas – didžiules rankas, jo rankas – ir skausmo lanką aplink gerklę. Jis nepasmaugė jos iki galo, bet ant kaklo nelyginant vėrinys liko jo rankų žymės: priekyje delnai, pirštai iš šonų ir prie nugaros.

Naktis. Švietė mėnulis. Pilnatis. Jis nešė ją per apleistos krautuvės automobilių aikštelę. Nešė pro savo furgoną. Ji nepastebėjo savo automobilio. Jos automobilis buvo dingęs.

Kur tu, Tomai?

Jis stabtelėjo kelio pakraštyje. Ji jautė jo prakaito tvaiką, jautė, kaip kilnojasi jo krūtinė. Jautė nakties vėsą, glostančią jos basas kojas. Girdėjo, kaip užpakaly caksi iškaba JIS TAU PATINKA, TU JAM TINKI.

Nejaugi jis mano, kad esu mirusi? Jis negali manyti, kad aš mirusi. Juk aš tebekraujuoju.

O gal ji negyva? Sunku pasakyti. Ji gulėjo suglebusi ant jo rankų, jausdamasi kaip mergina iš siaubo filmų, toji, kurią nešėsi Džeisonas arba Maiklas, arba Fredis, arba nežinia kuo jis vardu, kai visi kiti buvo išžudyti. Nešė ją į savo irštvą pelkėtoje miško tankmėje, kur prikaustys grandinėmis prie kablio lubose. Tuose filmuose visada būna grandinės ir kabliai lubose.

Jis vėl pajudėjo iš vietos. Ji išgirdo, kaip jo darbiniai batai dunksi Stego kelio asfaltu: dunkst dunkst dunkst. Paskiau kitoje kelio pusėje kažkas sudžeržgė ir subraškėjo. Jis nuspyrė lentgalius, kuriuos ji taip kruopščiai nurinko nuo kelio ir sumetė į griovį. Ji nebegirdėjo iškabos caksėjimo, bet išgirdo čiurlenant vandenį. Ne stiprią srovę, o silpną srovenimą. Jis priklaupė. Po jo kojomis buvo minkšta žemė.

Dabar, be abejo, jis mane nužudys. Bent jau neteks girdėti jo šiurpaus dainavimo. Tai pati gražiausia dalis, kaip pasakytų Ramona Norvil.

– Ei, mergele, – tarė jis maloniu balsu.

Ji neatsiliepė, bet pajuto, kaip jis prisilenkęs žiūri į jos primerktas akis. Ji stengėsi iš paskutiniųjų nesumirksėti. Jeigu jis pastebėtų virptelint vokus, bent truputį... arba tviskant ašaras...

– Ei! – Atgalia ranka jis pliaukštelėjo jai per skruostą. Ji atpalaidavo raumenis, kad galva pasvirtų į šalį.

Jis sugnybė jai speniuką, bet per liemenėlę ir palaidinukę, todėl nelabai skaudėjo. Ji gulėjo suglebusi.

– Atleisk, kad pavadinau tave kale, – tarė jis tuo pačiu maloniu balsu. – Buvo smagu tave tratinti. Man patinka pagyvenusios moterys.

Tesė suvokė, jog jis tikriausiai mano, kad ji negyva. Keista, bet gal tai ir tiesa. Ir staiga ji pašėlusiai panoro gyventi.

Jis vėl ją pakėlė. Nepakenčiamai dvokė prakaitu. Neskusta barzda kuteno jai skruostą, ir jai neliko nieko kita, kaip nejudėti. Jis pabučiavo jai į lūpų kertelę.

– Atleisk, buvau truputį šiurkštokas.

Paskui jis nunešė ją toliau. Aiškiau pasigirdo vandens čiurlenimas. Mėnesiena užgeso. Pakvipo – ne, pasmirdo – pūvančiais lapais. Jis paguldė ją į vandenį – daugmaž dešimties centimetrų gylio. Labai šaltą, ir ji vos neriktelėjo. Jis pastūmė ją už kojų, ir ji neįsitempė, kad jos savaime susilenktų. Kad būtų kaip negyvos, pagalvojo ji. Jos turi būti kaip negyvos. Vos pasislinkusios į priekį, jos užkliuvo už gofruoto metalo.

– Šūdas, – tarė jis, lyg kažką svarstydamas. Paskiau vėl stipriai pastūmė ją.

Tesė gulėjo suglebusi net tada, kai kažkas – medžio šakelė – skaudžiai perbrėžė jai nugarą. Keliai atsitrenkė viršuje į gofruotą paviršių. Sėdmenys įsmuko į minkštą paklotę, ir pūvančių lapų dvokas sustiprėjo. Jis buvo toks pat aitrus kaip gendančios mėsos tvaikas. Ji vos susitvardė neužsikosėjusi. Po nugara kūpsojo šlapių lapų krūvelė – nelyginant permirkusi dekoratyvinė pagalvėlė.

Jeigu dabar jis viską supras, aš kovosiu. Spirsiu jam, spirsiu, spirsiu...

Bet nieko neatsitiko. Gana ilgai ji nedrįso prasimerkti ar bent pakrutinti akis. Įsivaizdavo, kad jis pritūpęs žiūri į vamzdį, kur ją įgrūdo, ir, palenkęs galvą į šoną, laukia, kol ji sujudės. Kaip jis galėjo nesuvokti, kad ji gyva? Juk jautė, kaip plaka jos širdis. Ir ką ji laimėtų, įspirdama milžinui furgono vairuotojui? Viena ranka jis sugriebtų ją už kojų, išvilktų ir vėl imtų smaugti. Tik šįkart pasmaugtų iki galo.

Ji gulėjo srovenančiame vandenyje ant pūvančių lapų, praviromis akimis žvelgdama į tuštumą, stengdamasi dėtis negyva. Aptemus sąmonei, jai atrodė, kad praėjo labai daug laiko, bet tikriausiai ji klydo. Išgirdusi burzgiant variklį – jo furgono, be abejo, jo furgono, – Tesė pagalvojo: aš įsivaizduoju tą garsą. Arba sapnuoju. Jis tebėra čia.

Tačiau nelygus variklio ūžimas iš pradžių sustiprėjo, paskiau nuščiuvo toli Stego kelyje.

Tai spąstai.

Jai beveik pakriko nervai. Jeigu net nuvažiavo ne jis, ji negali čia tysoti visą naktį. Ir kai ji pakėlė galvą (raukydamasi nuo skausmo, pervėrusio suniurkytą gerklę) ir pažvelgė į atvirą vamzdžio galą, išvydo apskritą, niekieno neužstotą mėnesienos skritulį. Tesė ėmė ropoti link jo, bet staigiai sustojo.

Tai spąstai. Nesvarbu, ką tu girdėjai, jis tebėra čia.

Šįkart mintis atrodė neįveikiama. Prie vamzdžio angos nematydama nieko, ji nepajėgė nuvyti tos minties. Detektyviniame romane tai būtų apgaulingo palengvėjimo valandėlė prieš žiaurią atomazgą. Arba siaubo filme. Balta ranka, išnerianti iš ežero filme „Išsivadavimas“. Alenas Arkinas atšoka nuo Odri Hepbern filme „Lauk, kol sutems“. Ji nemėgo siaubo filmų ir romanų, tačiau, išžagintai ir beveik nužudytai, tarytum atsivėrė ištisa sietuva siaubo filmų vaizdinių. Lyg visi jie būtų čia, ranka pasiekiami.

Galbūt jis tyko. Gal, pavyzdžiui, turi bendrininką, kuris nuvažiavo su jo furgonu. Gal kantriai kaip kaimietis tupi prie vamzdžio galo.

– Nusimauk kelnaites, – sukuždėjo ji ir delnu užsiėmė burną. O jeigu jis išgirdo jos balsą?

Praslinko penkios minutės. Tikriausiai penkios. Vanduo buvo šaltas, ir ją ėmė krėsti drebulys. Netrukus ji pašėls kalenti dantimis. Jeigu jis čia, išgirs.

Jis nuvažiavo. Juk tu girdėjai.

Gal nuvažiavo. O gal ir ne.

Gal jai neverta lįsti iš vamzdžio pro tą patį galą, pro kurį pateko. Tai vamzdis, užkastas po keliu, ir jeigu juo teka vanduo, vadinasi, jis atviras. Ji gali išropoti į lauką ir žvilgtelėti į apleistos krautuvės automobilių aikštelę. Įsitikinti, jog senas furgonas nuvažiavęs. Jai grėstų pavojus, jeigu milžinas turėtų bendrininką, bet širdies gilumoje, kur užsiglaudė jos loginis mąstymas, Tesė buvo įsitikinusi, kad jis neturi jokio bendrininko. Bendrininkas būtų irgi užsimanęs ją išžaginti. Be to, milžinai paprastai veikia vieni.

O jeigu jis nuvažiavo? Kas tuomet?

Nežinia. Jai buvo sunku įsivaizduoti savo gyvenimą po popietės apleistoje krautuvėje ir vakaro vamzdyje ant pūvančių lapų, o gal ir nereikėjo vaizduotis. Gal reikėjo verčiau galvoti, kaip parsigauti namo pas Fricį ir pašerti jį kačių maisto skanėstais. Ji aiškiai įsivaizdavo kačių maisto skardinę. Ji stovėjo ramiame podėlyje ant lentynos.

Ji apsivertė kniūbsčia ir, remdamasi alkūnėmis, pasiruošė ropoti iš vamzdžio. Tuomet pastebėjo, su kuo guli vamzdyje. Vienas lavonas buvo virtęs griaučiais (ir, lyg melsdamas pagalbos, tiesė kaulėtas rankas), bet ant pakaušio dar styrojo kuokštelis plaukų, tad Tesė suprato, jog tai moters palaikai. Kitas atrodė kaip bjauriai sumaitotas drabužių parduotuvės manekenas, tik išsprogusiomis akimis ir išvirtusiu liežuviu. Moteris buvo nužudyta neseniai, visa apnikta vabzdžių, ir net tamsoje Tesė pamatė jos iššieptus dantis.

Nuo manekeno plaukų dūgzdamas pakilo vabalas ir nutūpė ant nosies tarp šnervių.

Dusliai surikusi, Tesė nušliaužė atgal, išlindo iš vamzdžio ir pašoko ant kojų: drabužiai nuo juosmens iki kaklo buvo kiaurai permirkę. Žemiau juosmens ji buvo nuoga. Ir nors iškart ji neapalpo (bent jau taip manė), valandėlę sąmonė buvo prigesusi. Vėliau, prisimenant, kas atsitiko tą valandėlę, jai atrodydavo, kad ji mato tamsią, retkarčiais prožektorių nušviečiamą sceną. Prožektorių šviesoje kartais pasirodydavo primušta moteris sulaužyta nosimi ir kruvinomis šlaunimis. Ir vėl dingdavo tamsoje.

9

Ji buvo krautuvėje, didelėje tuščioje salėje, kadaise pertvaromis padalytoje į skyrius, kur stovėjo konteineriai su (galbūt) šaldytais produktais, o prie galinės sienos – ilgas šaldytuvas su alumi. Ji užuodė dar neišsivadėjusį kavos ir marinuotų daržovių kvapą. Jis arba pamiršo jos plačias kelnes, arba ketino grįžti jų vėliau – gal tada, kai surankios vinių prikalinėtus lentgalius. Ji išmeškeriojo jas iš po prekystalio. Po jomis gulėjo bateliai ir telefonas – sudaužytas. Taip, jis tikrai grįš. Dingo jos plaukų gumelė. Ji prisiminė (miglotai – kaip prisimename kai kuriuos tolimos vaikystės vaizdus), kad viena moteris šiandien klausė, kur ją gavusi, ir kad nežinia kodėl nuskardėjo plojimai, jai atsakius, jog „Vaikų pasaulyje“. Prisiminė milžiną dainuojant „Rudą cukrų“ – vienodu spigiu vaikišku balsu – ir išėjo.

10

Mėnesienoje ji ėjo už krautuvės, drebančius pečius apsigaubusi sudilusios kiliminės dangos skiaute, nors neprisiminė, kur ją rado. Skiautė buvo nešvari, bet šilta, ir ji dar stipriau ja apsigaubė. Pagaliau ji susizgribo be perstojo ratu einanti aplink krautuvę antrą, trečią, o gal net ketvirtą kartą. Ji susivokė ieškojusi savo automobilio ir kiekvienąsyk, jo neradusi, pamiršdavusi, ko ieškanti, ir eidavusi toliau. Ji nieko negalėjo prisiminti, nes gavo per galvą, buvo išžaginta, prismaugta ir apkvaitusi. Ji susivokė, kad galbūt kraujas jai išsiliejęs į smegenis – iš kur gali žinoti, nebent jei atsibustum su angelais ir jie tau viską papasakotų? Popiečio vėjelis sustiprėjo, ir dabar metalinė iškaba caksėjo garsiau. JIS TAU PATINKA, TU JAM TINKI.

– Seven Up, – tarė ji. Balsas buvo užkimęs, bet girdimas. – Tai šit kas. Jis tau patinka, ir tu jam tinki. – Ji išgirdo save niūniuojant. Turėjo gerą balsą, o prismaugta dainavo su nuostabiai gražiu kimuliu. Atrodė, lyg mėnesienoje dainuotų Boni Tailer. – Seven Up gardus... kaip cigaretės dūmas! – Ji suprato, jog tai netiesa, bet didelio čia daikto! Ji turi padainuoti ką nors geresnio nei suknisti reklaminiai tarškalai, kai taip maloniai prikimęs balsas: jeigu išžaginta nelikai dvėsti vamzdyje šalia dviejų pūvančių lavonų, vadinasi, gali užplėšti ką nors geresnio.

Padainuosiu Boni Tailer geriausią dainą. Padainuosiu „Širdies kančias“. Tikrai turėčiau mokėti žodžius, ko gero, jie glūdi kažkur atminties sietuvoje, kur visi rašytojai...

Bet tuomet jai vėl aptemo sąmonė.

11

Ji sėdėjo ant akmens ir graudžiai raudojo. Pečius vis dar gaubė nešvari kiliminės dangos skiautė. Tarpukojis degė kaip ugnyje. Rūgštis burnoje bylojo, jog, bevaikščiodama aplink krautuvę ir prieš atsisėsdama ant akmens, vienu tarpu ji vėmė, bet neprisiminė, kad būtų vėmusi. Prisiminė nebent...

Aš išžaginta, išžaginta, išžaginta!

– Tu ne pirma ir ne paskutinė, – tarė ji, bet nė kiek nepadėjo tas gerų ketinimų skatinamas žiaurumas, ir ji vėl pratrūko kūkčioti.

Jis kėsinosi mane nužudyti, jis vos manęs nenužudė!

Taip, taip. Ir tuo metu jo nesėkmė nė kiek nenudžiugino. Pažvelgusi per kairį petį, už kokio pusšimčio metrų pakelėje ji pamatė krautuvę.

Jis nužudė kitas! Jos vamzdyje! Jomis ropoja vabalai, ir jos nė trupučio nesijaudina!

– Taip, taip, – pakartojo prikimusiu Boni Tailer balsu, ir jai vėl aptemo sąmonė.

12

Eidama viduriu Stego kelio ir dainuodama „Širdies kančias“, užpakaly ji išgirdo artėjančio automobilio burzgimą. Vos nenugriuvo staigiai atsisukdama ir išvydo, jog žibintai apšviečia kalvą, nuo kurios ji ką tik nusileido. Tai jis. Milžinas. Jis grįžta, apžiūrėjęs vamzdį ir pastebėjęs, kad jos ten nebėra, kad dingę jos drabužiai. Jis ieško jos.

Tesė puolė į griovį, suklupusi susimušė kelį, pametė savo kiliminės dangos šaliką, pašoko ir apgraibomis nėrė į krūmus. Šakos kruvinai subraižė jai skruostus. Ji išgirdo iš baimės raudant moterį. Griuvo keturpėsčia ant žemės, plaukai užkrito jai ant akių. Žibintai nušliaužė nuo kalvos ir apšvietė kelią. Ji labai aiškiai pamatė pamestą kiliminės dangos skiautę ir suprato, kad ir milžinas ją pastebės. Jis sustos ir iššoks iš kabinos. Ji bandys bėgti, bet jis ją pasivys. Ji klyks, bet niekas jos neišgirs. Tokiose istorijose žmonės paprastai neišgirsta riksmo. Jis ją nužudys, bet iš pradžių dar kartą išžagins.

Automobilis – tai buvo automobilis, ne furgonas, – pralėkė nestabtelėdamas. Iš vidaus griaudėjo grupė „Bachman-Turner Overdrive“: „Vaikeli, tu dar nieko nematei.“ Ji palydėjo jį žvilgsniu, kol žibintų šviesa dingo iš akių. Pajutusi, kad gali eiti toliau, pliaukštelėjo delnais sau per skruostus.

– Ne! – suriaumojo ji Boni Tailer balsu. – Ne!

Ji grįžo atgal. Tik vargais negalais įveikė norą tupėti krūmuose – tai būtų beprasmiška. Iki ryto dar toli, o ir iki vidurnakčio toloka. Mėnulis švietė žemai pakibęs virš horizonto. Jai nevalia čia tupėti, nevalia užsimerkti, ir tiek... Ji turi pagalvoti.

Tesė pakėlė iš griovio kiliminės dangos skiautę, vėl apsigaubė pečius, paskiau pasičiupinėjo ausis, nujausdama, ko neaptiks. Dingo deimantiniai auskarai, vienas iš kelių tikrai jos branginamų prabangos dalykų. Ji vėl pravirko, bet šįsyk greit liovėsi ir tuomet pasijuto savimi. Pajuto, kad turi galvą ir kūną, o ne šiaip vaidenasi kaip šmėkla.

Galvok, Tese Džine!

Gerai, ji pabandys. Bet galvodama ji eis. Ir nebedainuos. Ji baisėjosi savo pasikeitusiu balsu. Tarytum, žagindamas ją, milžinas būtų sukūręs kitą moterį. Ji nenorėjo būti kita. Norėjo būti tokia, kokia buvo anksčiau.

Pasivaikščiojimas. Pasivaikščiojimas mėnesienoje su šalia keliu brendančiu šešėliu. Kokiu keliu? Stego keliu. Remiantis Tomo duomenimis, ji pakliuvo į milžino spąstus, būdama ne daugiau nei už keturių mylių nuo kryžkelės, kur kertasi Stego kelias ir keturiasdešimt septintasis greitkelis. Tai neblogai, stengdamasi išlaikyti formą, kas dieną ji nueina mažų mažiausiai tris mylias, o lyjant ar sningant – tiek pat viduje bėgimo takeliu. Kas be ko, tai pirmas Naujosios Tesės – nukamuotos, su kraujuojančiu tarpukoju ir užkimusiu balsu – pasivaikščiojimas. Bet esama ir kai ko gera: ji sušils, apdžius drabužiai nuo juosmens iki kaklo, be to, ji apsiavusi žemakulniais bateliais. Beveik visada ji avi aukštakulniais „žudikais“, tad pasivaikščiojimas šį vakarą, be abejo, būtų labai nemalonus. Nors kitomis aplinkybėmis vargu ar jis galėtų būti malonus, anaiptol...

Galvok!

Tačiau, nespėjus sutelkti minčių, priešaky vėl nušvito kelias. Tesė vėl puolė į pakelės krūmus, bet šįsyk stipriai laikydama kiliminės dangos skiautę. Garbė Dievui, vėl važiavo automobilis, ne jo furgonas, ir pralėkė nestabtelėdamas.

Galėjo būti ir jis. Gal jis paėmė kitą automobilį. Gal grįžo namo, į savo irštvą, ir paėmė kitą automobilį. Manydamas, kad išvydusi, jog tai ne furgonas, ji iššoksianti iš savo slėptuvės. Ji man mostelės, ir aš ją sučiupsiu.

Taip, taip. Taip atsitiktų ir siaubo filme, ar ne? „Klykiančios aukos 4“ arba „Siaubas Stego kelyje 2“, arba...

Ji pabandė eiti toliau, tad dar sykį delnais pliaukštelėjo sau per skruostus. Kai tik atsidurs namie, kai tik Fricis prisišveis, o ji atsiguls į lovą (užrakinusi visas duris ir įjungusi visas šviesas), ji galės daryti visa, kas tik šauna į galvą. Bet ne dabar. Ne ne ne. Dabar ji turi eiti ir slėptis, vos pasirodžius automobiliui. Jeigu taip elgsis, galų gale prieis keturiasdešimt septintąjį greitkelį, o ten tikriausiai yra parduotuvė. Tikra parduotuvė, su telefonu automatu, jeigu jai pasiseks... o ji to nusipelnė. Ji neturi rankinuko, rankinukas tebeguli jos automobilyje (nors ir kur dabar jis būtų), bet ji atmintinai moka savo telefono kortelės numerį: tai buvo jos namų telefono numeris plius 9712. Lengva kaip dukart du keturi.

Šalikelėje stovėjo ženklas. Tesė gana lengvai perskaitė, šviečiant mėnesienai:

JŪS ĮVAŽIUOJATE Į KOLVIČO MIESTELĮ

SVEIKI GYVI!

– Tau patinka Kolvičas, tu jam tinki, – sukuždėjo ji.

Kadaise ji lankėsi šiame miestelyje, vietinių vadinamame Količu. Tai buvo vienas iš daugelio Naujosios Anglijos miestelių, klestėjusių tekstilės fabrikų laikais ir neatlyžtančių įsiviešpatavus laisvajai prekybai, kai Amerikoje visi dėvi kelnes ir švarkus, siūtus Azijoje arba Lotynų Amerikoje, ko gero, nei skaityti, nei rašyti nemokančių vaikų rankomis. Ji buvo miestelio pakraštyje, bet, be abejo, galėjo nukakti iki artimiausio telefono automato.

O kas tada?

Tada ji galėtų... galėtų...

– Išsikviesti limuziną, – tarė ji. Mintis nudžiugino ją kaip tekanti saulė. Taip, ji taip ir padarys. Jeigu čia Kolvičas, vadinasi, jos gyvenamas miestas Konektikutas vos už trisdešimties mylių, o gal ir arčiau. Limuzinų bendrovė, kurios paslaugomis ji naudodavosi važiuodama į tarptautinį Bredlio oro uostą arba Hartfordą, arba Niujorką (Tesė visada stengdavosi kuo mažiau automobiliu važinėti po miestą), buvo gretimame Vudfildo miestelyje. „Karališkieji limuzinai“ dirbo ištisą parą. Juo labiau kad bendrovė žinojo jos kreditinės kortelės numerį.

Palengvėjusia širdimi Tesė smagiai nužingsniavo toliau. Paskiau žibintai vėl apšvietė kelią, ir ji spruko į krūmus ir susigūžė kaip medžiotojų vaikomas žvėrelis: stirna, lapė arba triušis. Tai buvo furgonas, ir ją nukrėtė šiurpas. Šiurpas krėtė net tada, kai ji pamatė, jog tai nedidelė balta tojota, o ne didžiulis kledaras fordas. Jam pravažiavus, ji bandė prisiversti grįžti į kelią, bet iškart nesugebėjo. Ji vėl apsiverkė, karštos ašaros ritosi šaltais skruostais. Pajuto, kad vėl gresia pavojus grįžti į prožektorių retkarčiais nutvieskiamą tamsą. Ji turi priešintis. Jeigu per dažnai nesipriešindama grįš į tą budrią tuštumą, ko gero, nesugebės rasti kelio atgalios.

Prisivertusi ji pagalvojo, kaip apsidžiaugs limuzino vairuotojas, kai ji, kortele apmokėdama kelionę, nepašykštės jam arbatpinigių, o paskiau išlipusi palengva patrauks prie savo būsto durų gėlėmis apsodintu taku. Kilstelės laiškų dėžutę ir iš po jos ištrauks atsarginį raktą. Išgirs nerimastingai kniaukiant Fricį.

Mintis apie Fricį paveikė. Ji išlindo iš krūmų ir nužingsniavo toliau, pasiruošusi nerti atgal, vos išvydusi automobilio žibintus. Tą pačią akimirką. Nes jis klaidžioja kažkur netoliese. Ji suvokė, kad dabar jis visada jos tykos. Kol jį pagaus policija, o jį tikrai pagaus, ir pasodins į kalėjimą. Tačiau visų pirma ji turi pranešti, kas atsitiko, ir tą akimirką, kai ši mintis dingtelėjo į galvą, ji išvydo ryškiai juodą „New York Post“ antraštę:

„KARKLYNO“ AUTORĖ IŠŽAGINTA

PO SUSITIKIMO SU SKAITYTOJAIS

Tokie bulvariniai laikraščiai kaip „Post“, be abejo, išspausdins dešimties metų senumo jos nuotrauką iš tų laikų, kai pasirodė pirmoji „Mezgėjų draugijos“ knyga. Tada ji baigė trečią dešimtį, buvo ilgais rusvais plaukais, bangomis dryksančiais ant pečių, dailiomis kojomis, kurias mėgo demonstruoti, vilkėdama trumpus sijonus. Be to, vakarais avėdavo aukštakulniais, juos kai kurie vyrai (o milžinas beveik neabejotinai) vadino „ištratink mane“ bateliais. Jie nė neužsimins, kad dabar, kai buvo užpulta, ji buvo dešimčia metų vyresnė, dešimčia kilogramų sunkesnė ir vilkėjo padoriu – beveik neskoningu – dalykiniu kostiumėliu: šios detalės neatitiko istorijos, kurią pasakoti mėgsta bulvariniai laikraščiai. Įvykis bus aprašytas gana pagarbiu tonu (praleidžiant nemalonias smulkmenas), bet senoji nuotrauka pati savaime pirš tikrąją istoriją, tą, kuri veikiausiai senesnė už rato išradimą: Ji pati to prašėsi... ir gavo, ko norėjo.

Ar taip galėtų būti, ar tik gėda ir siaubingai pažeminta savigarba piešė patį blogiausią scenarijų? Ar kažkuri jos dalis troško slapstytis krūmuose, nors ji galėtų dingti iš šio baisaus kelio ir baisios Masačusetso valstijos ir grįžti į savo saugų namelį Stok Vilidžo miestelyje? Ji nežinojo, spėdama, kad tikras atsakymas turėtų būti tarp tų dviejų. Tačiau neabejojo, kad taip plačiai pagarsės visoje šalyje, kaip trokšta pagarsėti rašytoja, išleidusi knygą, bet nė viena rašytoja nenori būti išžaginta, apiplėšta ir palikta mirti. Ji jau įsivaizdavo, kaip susitikimo su skaitytojais metu kas nors kelia ranką ir klausia: „Ar jūs pati kaip nors jo nepaskatinote?“

Tai juokinga, ir, net būdama tokios būklės, Tesė tai suvokė... bet ji taipgi suvokė, kad, jos nelaimei išėjus į viešumą, kas nors pakels ranką ir paklaus: „Ar jūs ketinate visa tai aprašyti?“

Ir ką ji turėtų atsakyti? Ką ji galėtų atsakyti?

Nieko, tarė sau Tesė. Nubėgčiau nuo scenos, delnais užsiėmusi ausis.

Betgi ne.

Ne ne ne.

Dalykas tas, kad ten apskritai jos nebūtų. Kaip ji galėtų susitikti su skaitytojais, skaityti paskaitas ir dalyti autografus, žinodama, kad jis gali jai šypsotis, sėdėdamas paskutinėje eilėje? Šypsotis užsimaukšlinęs keistą rudą kepuraitę, baliklio išmargintą baltomis dėmėmis? Ko gero, su jos auskarais kišenėje. Glostydamas juos.

Vien pagalvojus apie policiją, ją išpylė raudonis, ir net čia, vienui viena tamsoje, ji pajuto, kaip iš gėdos sutraukė veidą. Gal ji ir nebuvo Sju Grafton arba Džanetė Ivanovič, bet, tiesą pasakius, irgi buvo viešas asmuo. Net porą kartų dalyvavo CNN laidose. Pasaulis sužinos, kad pusprotis išsišiepęs milžinas sušvirkštė savo sėklą „Karklyno“ autorei. Galėjo išeiti į viešumą netgi tai, kad jis atminimui pasiėmė jos apatinius. CNN apie tai nepraneš, bet nei „National Enquirer“, nei „Inside View“ nepasidrovės to paskelbti.

Iš patikimų šaltinių sužinota, kad žagintojo stalčiuje rastos rašytojos kelnaitės: mėlynos „Victoria Secret“ kelnaitės su nėriniais.

– Negaliu nieko pasakoti, – tarė ji. – Niekam nieko nepasakosiu.

Bet prieš tave būta daugiau moterų ir bus po ta...

Ji nuvijo tą mintį šalin. Jautėsi pernelyg pavargusi, kad pajėgtų svarstyti, ar ji turėtų prisiimti moralinę atsakomybę, ar neturėtų. Apie tai ji pagalvos vėliau, jei Dievas leis... ir, regis, Jis neprieštaravo. Tik ne šiame tuščiame kelyje, kur už kiekvienų artėjančių žibintų galėjo slėptis jos žagintojas.

Jos. Dabar jis buvo jos.

13

Daugmaž už mylios nuo Kolvičo iškabos Tesė išgirdo duslų ritmingą dundesį, tarytum kylantį po kojomis nuo kelio. Pirmiausia dingtelėjo mintis, kad žemės gelmėse prie savo mašinų darbuojasi Herberto Velso mutantai morlokai, tačiau po penkių minučių garsai pasidarė aiškesni. Jie sklido oru, ne iš po žemių, puikiai jai pažįstami: grojo bosinės gitaros. Jai beeinant toliau keliu, prie jų prisidėjo visos grupės muzika. Horizonte ji išvydo šviesą, ne automobilio žibintus, bet prožektorių lanką ir raudoną neono tviskėjimą. Grupė atliko „Mustangą Salį“, ir ji išgirdo kvatojimą. Širdžiai mielą girtų žmonių kvatojimą, kartais stelbiamą džiugių minios riksmų. Išgirdus šiuos garsus, akys jai vėl pritvino ašarų.

Pakelės užkandinė, didelis senas barakas, vadinamas Stego užeiga, su muzikiniu baru ir didele nešvaria automobilių aikštele, lūžo nuo žmonių. Priėjusi ryškiai apšviestą automobilių aikštelę, Tesė stabtelėjo suraukusi antakius. Kodėl tiek daug automobilių? Paskiau ji prisiminė, jog dabar penktadienio naktis. Matyt, penktadienio vakarą į Stego užeigą renkasi Kolvičo ir aplinkinių miestelių gyventojai. Ten turėjo būti telefonas, bet buvo per daug žmonių. Išvydę jos sumuštą veidą ir sulaužytą nosį, jie imtų klausinėti, kas atsitiko, o ji neturėjo jėgų prasimanyti kokią nors istoriją. Bent jau šiuo metu. Netiko nė telefonas automatas gatvėje, nes ir ten buvo pilna žmonių. Labai daug žmonių. Savaime suprantama. Tokį vakarą, norint užsirūkyti, reikia išeiti į lauką. Be to...

O jeigu jis ten? Argi ne jis darkėsi, šiurpiu balsu gerkliodamas „Rolling Stones“ dainą? Tesei dingtelėjo, kad galbūt ji sapnuoja – arba jai vaidenasi, – bet taip galėjo ir būti. Bene neįmanoma, kad, paslėpęs jos automobilį, jis atvažiavo čionai į Stego užeigą, sočiai pasidulkinęs ir pasiryžęs siautėti iki pat ryto?

Grupė užplėšė puikiai aranžuotą seną „Cramps“ 9 dainą „Ar tavo katytė sudorotų šunį?“ Deja, tarė sau Tesė, šiandien šuo dievaži sudorojo mano katytę. Ankstesniajai Tesei nebūtų patikęs toks sąmojis, tačiau dabartinė Tesė pagalvojo, kad tai velniškai sąmojinga. Ji nusijuokė prikimusiu balsu ir nužingsniavo toliau, perėjusi į kitą kelio pusę, kur nesiekė automobilių aikštelės šviesos.

Eidama pro užeigos galą, krovimo aikštelėje ji pastebėjo išklerusį baltą furgoną. Toje užeigos pusėje netvieskė prožektoriai, tačiau švietė mėnesiena, ir ji gerai įžiūrėjo skeletą, grojantį keksiniais būgneliais. Nieko nuostabaus, kad furgonas nesustojo nurinkti vinių prikalinėtų lentgalių. Zombis Kepėjas vėlavo su prekėmis, o tai buvo negerai, nes penktadienio vakarą Stego užeigoje žmonių marios, šoka kaip kas moka, trypia, duoda garo, net širdžiai gera.

„Ar tavo katytė sudorotų šunį?“ – sumurmėjo Tesė, glaudžiau apsisiausdama pečius kiliminės dangos skiaute. Ne audi `nių šerpė, bet vėsią spalio naktį vis geriau negu nieko.

14

Nusigavusi iki Stego kelio ir 47 greitkelio kryžkelės, Tesė išvydo nuostabų dalyką: degalinę su dviem telefonais automatais ant šlakbetonio sienos tarp dviejų tualetų.

Iš pradžių ji užėjo į moterų tualetą ir turėjo delnu užsiimti burną, kad nesuklyktų, vos pradėjusi šlapintis: atrodė, lyg kas ten būtų padegęs degtukų dėžutę. Kai ji pasikėlė nuo klozeto, per skruostus vėl ritosi ašaros. Vanduo klozete buvo rausvas. Ji pasišluostė – labai atsargiai – tualetiniu popieriumi, paskiau nuleido vandenį. Būtų mielai atplėšusi dar gabalą popieriaus ir pasikišusi į tarpukojį po apatiniais, bet, deja, negalėjo. Milžinas atminimui pagrobė jos kelnaites.

– Niekšas, – sumurmėjo ji.

Ji stabtelėjo uždėjusi ranką ant durų rankenos ir sužiuro į sumuštos, išsigandusios moters atvaizdą aptaškytame metaliniame veidrodyje virš kriauklės. Paskiau išėjo.

15

Ji suvokė, kad šiais laikais skambinti telefonu automatu stebėtinai sunku netgi tuo atveju, jei įsimeni savo telefono kortelės numerį. Pirmas telefonas, kuriuo ji skambino, veikė tik viena kryptimi: ji girdėjo operatorių, bet operatorius jos negirdėjo ir padėjo ragelį. Antras telefonas kabojo pakrypęs ant šlakbetonio sienos – gana liūdnas vaizdas, – bet veikė. Linijoje kažkas tolydžio apmaudžiai spragsėjo, tačiau bent jau buvo įmanoma susikalbėti su operatorium. Tik Tesė neturėjo nei rašiklio, nei pieštuko. Jos rankinuke buvo rašymo priemonių, bet, jis, savaime suprantama, dingo.

– Ar negalėtumėte pats sujungti manęs, ir tiek? – paklausė ji operatoriaus.

– Ne, ponia, jūs turite pati surinkti numerį, kad galėtumėte pasinaudoti savo kreditine kortele.

Operatorius kalbėjo, lyg kvailam vaikui aiškindamas savaime suprantamą dalyką. Tesė nė kiek nesupyko: ji ir jautėsi kaip kvailas vaikas. Staiga pastebėjusi, kokia nešvari siena, paprašė operatorių padiktuoti numerį ir pirštu užrašė jį ant sienos.

Jai nespėjus surinkti numerio, į automobilių aikštelę įvažiavo sunkvežimis. Širdis jai pašoko krūtinėje ir atėmė amą, o kai du paaugliai mokyklinėmis striukėmis kvatodami išpuolė iš kabinos ir puolė į parduotuvę, ji apsidžiaugė netekusi žado. Priešingu atveju, be abejo, būtų suklykusi nesavu balsu.

Pajutusi, kaip žemė slysta iš po kojų, gaudydama kvapą, ji galva atsirėmė į sieną. Užsimerkė. Išvydo priešais milžiną, susikišusį rankas į kombinezono kišenes, ir atsimerkė. Tuomet surinko numerį, užrašytą ant dulkėtos sienos.

Ji tikėjosi, jog atsilieps atsakiklis arba nuobodžiaujantis dispečeris ir pareikš, kad automobilių nėra, aišku, nėra, juk penktadienio vakaras, ar jūs, ponia, gimėte tokia kvaila, ar vėliau su proteliu susipykote? Tačiau sulig antru skambučiu atsiliepė dalykiška moteris, prisistačiusi Andrėjos vardu. Išklausiusi Tesę, pasakė, kad tuojau pat išsiunčia automobilį, vairuotojas būsiąs vardu Manuelis. Taip, ji gerai žinanti, iš kur Tesė skambinanti, nes jos firma nuolat siunčianti automobilius į Stego užeigą.

– Taip, bet aš ne ten, – tarė Tesė. – Aš esu kryžkelėje, daugmaž už ketvirčio mylios nuo...

– Aišku, ponia, aš žinau, – tarė Andrėja. – Degalinėje. Kartais ir ten siunčiame automobilius. Padauginę išgerti, žmonės dažnai skambina iš ten. Automobilis atvažiuos po kokių keturiasdešimt penkių minučių, gal net po valandos.

– Puiku, – tarė Tesė. Vėl pasruvo ašaros. Tik šįkart iš dėkingumo, nors ji buvo įsakiusi sau valdytis, nes tokiomis aplinkybėmis viltys dažnai sudūžta į šipulius. – Nuostabu. Lauksiu už kampo prie telefonų.

Dabar ji paklaus, ar aš gerokai padauginau. Nes tikriausiai iš balso taip atrodo.

Tačiau Andrėja tik pasiteiravo, kaip bus norima mokėti: grynaisiais ar kortele.

– American Express. Mano duomenys turėtų būti jūsų kompiuteryje.

– Taip, ponia, yra. Ačiū, kad paskambinote į „Karališkųjų limuzinų“ paslaugų centrą, kur kiekvienas klientas aptarnaujamas kaip karalius. – Ir, Tesei nespėjus nė padėkoti, Andrėja padėjo ragelį.

Kabinant ragelį, vyriškis – jis, tai buvo jis, – išbėgo iš už kampo ir vos neužšoko ant jos. Dabar ji nespėjo nė surikti: ją sukaustė baimė.

Tai buvo vienas tų paauglių. Jis prabėgo pro šalį, nė nežvilgtelėdamas į ją, ir šmurkštelėjo į vyrų tualetą. Trinktelėjo durys. Netrukus ji išgirdo, kaip jis džiaugsmingai sužvengė, ištuštindamas savo nuostabiai sveiką šlapimo pūslę.

Tesė apėjo pastatą ir grįžo atgal. Sustojo prie dvokiančio šiukšlių konteinerio (ne, tarė sau, aš nestoviu, aš slepiuosi), laukdama, kol paauglys užbaigęs išeis. Kai jis pasišalino, ji vėl nuėjo prie telefonų automatų ir sužiuro į kelią. Nors buvo visa sumušta, skrandį traukė iš alkio. Ji nespėjo pavalgyti pietų: kada būtų galėjusi – tai žaginama, tai žudoma. Mielai būtų sušveitusi bet kokį tokioje vietoje parduodamą užkandį, net tų pasišlykštėtinų traškučių su tokiu keistai geltonu žemės riešutų sviestu, bet neturėjo pinigų. O jeigu ir turėtų, nieku gyvu neitų į vidų. Žinojo, kokios šviesos būna pakelės degalinių parduotuvėlėse: tokios negailestingai ryškios dienos šviesos lempos, jog ir visiškai sveikas žmogus atrodo kaip kasos vėžiu sergantis ligonis. Pardavėjas sužiurtų iš kitapus prekystalio į jos sumuštą veidą, sulaužytą nosį ir ištinusias lūpas, ir nei jis, nei ji netartų nė žodžio, bet Tesė pamatytų jo išplėstas akis. Ir galbūt staigiai sutramdytą kreivą šypseną. Nes sumuštą moterį išvydusius žmones kažkodėl ima juokas. Ypač vėlų penktadienio vakarą. Kas jus taip patvarkė, ponia, gal jūs to nusipelnėte? Gal koks vyrukas praleido laisvalaikį, va šitaip jus apdorodamas?

Ji nejučia prisiminė seną, kažkur girdėtą sąmojį: Kodėl Amerikoje kasmet būna sumušama trys šimtai tūkstančių moterų? Todėl, kad jos... velniai griebtų... neklauso.

– Didelio čia daikto, – sukuždėjo ji. – Spėsiu pavalgyti grįžusi. Gal tunų salotų.

Ji nejučia nurijo seilę, nors širdies gilumoje neabejojo, kad niekada nebegrįš tos dienos, kai valgė tunų salotas – arba netgi tuos krautuvėlėse pirktus pasišlykštėtinus geltonus traškučius su žemės riešutų sviestu. Mintis, kad sustos limuzinas ir ją išveš iš šio košmaro, atrodė lyg beprotiškas miražas.

Kažkur kairėje Tesė girdėjo, kaip lekia automobiliai 84-uoju greitkeliu, tuo pačiu, kuriuo ji būtų grįžusi namo, jei nebūtų susigundžiusi trumpesniu keliu. Greitkeliu važiavo žmonės, niekada nežaginti ir nekišti į betoninius vamzdžius po keliu. Tesei dingtelėjo, kad jų nerūpestinga kelionė jai atrodo kaip niekad monotoniška.

16

Atvažiavo limuzinas. Tai buvo „Lincoln Town Car“. Vairuotojas išlipęs apsižvalgė. Tesė įdėmiai jį apžiūrėjo iš už degalinės kampo. Jis vilkėjo juoda eilute. Neaukštas vaikinas, su akiniais, visiškai nepanašus į žagintoją... bet, kas be ko, ne visi milžinai žagintojai ir ne visi žagintojai milžinai. Šiaip ar taip, ji privalo juo kliautis. Jeigu nori grįžti namo ir pašerti Fricį, kitos išeities nėra. Tad ji numetė savo nešvarią šerpę prie veikiančio telefono automato ir lėtai, bet ryžtingai nuėjo automobilio link. Išnėrus iš šešėlio, apakino ryški vitrinų šviesa, ir ji suvokė, kaip atrodo jos veidas.

Jis paklaus, kas man atsitiko, o paskiau paklaus, ar nepageidaučiau važiuoti į ligoninę.

Tačiau Manuelis (ko gero, matęs ir baisesnių dalykų) tik atidarė dureles, tardamas:

– „Karališkieji limuzinai“ jūsų paslaugoms, ponia. – Jis kalbėjo švelnia ispaniška tartimi, labai derančia su jo tamsia oda ir juodomis akimis.

– Ir aš būsiu aptarnaujama kaip karalienė, – tarė Tesė, bandydama nusišypsoti, bet jai suskaudo ištinusios lūpos.

– Taip, ponia.

Ir daugiau nė žodžio. Tesaugo tave Dievas, Manueli: ko gero, esi matęs ir baisesnių dalykų – ir ten, iš kur esi atvykęs, ir ant užpakalinės automobilio sėdynės. Nežinia, kiek paslapčių saugo limuzinų vairuotojai. Apie tai būtų galima parašyti puikią knygą. Ne tokią, kokias rašo ji, savaime suprantama... Deja, nežinia, kokias knygas ji ims rašyti po šio atsitikimo. Ir ar apskritai rašys? Šio vakaro nuotykis, galimas daiktas, atpratins ją nuo to malonumo bent kuriam laikui. O gal ir su visam? Sunku pasakyti.

Ji įlipo į automobilį nelyginant senutė, serganti gerokai progresavusia osteoporoze. Kai jis uždarė dureles, jai atsisėdus ant užpakalinės sėdynės, ji mėšlungiškai įsikibo į rankeną ir įdėmiai sužiuro, norėdama įsitikinti, kad prie vairo atsisėda Manuelis, o ne milžinas su kombinezonu. Kino filme „Siaubas Stego kelyje 2“ tai turėtų būti milžinas: dar vienas siužeto vingis prieš pasirodant titrams. Pasijuok, labai sveika.

Tačiau atsisėdo Manuelis. Žinoma, jis. Ji atsipalaidavo.

– Aš gavau adresą: Stok Vilidžas, Raktažolių skersgatvis Nr. 19. Ar taip?

Akimirką ji dvejojo, nepajėgdama prisiminti: ji iškart nemąstydama surinko telefono kortelės numerį, bet adresas išdilo jai iš atminties.

Atsipalaiduok, tarė ji sau. Viskas baigta. Čia tau ne siaubo filmas, čia gyvenimas. Tu patyrei siaubingą dalyką, bet dabar viskas baigta. Tad atsipalaiduok.

– Taip, Manueli. Teisingai.

– Ar pageidautumėte kur nors stabtelėti, ar važiuosite tiesiai namo? – Tai buvo taikli užuomina apie tai, ką, jai einant prie limuzino, jis tikriausiai matė, ryškiai plieskiant degalinės šviesoms.

Jai pasisekė, kad ji vis dar geria kontraceptines tabletes – pasisekė, o galbūt padėjo optimizmas, nes per pastaruosius trejus metus ji turėjo ne per daugiausia atsitiktinių santykių, neskaitant šio vakaro. Ji neabejojo, kad Manuelis kelyje galėtų rasti budinčią vaistinę, limuzinų vairuotojai išmano tokius dalykus, tačiau ji nesijautė tokia drąsi, kad galėtų įeiti į vaistinę ir paprašyti kontraceptinių tablečių. Iš jos veido buvo aiškiai matyti, kodėl jų prireikė. Ir, žinoma, ji neturėjo pinigų.

– Jokių sustojimų, vežkite mane tiesiai namo.

Netrukus jie atsidūrė 84-ajame greitkelyje, kaip paprastai vėlų penktadienio vakarą ūžiančiame nuo automobilių. Stego kelias ir apleista krautuvė liko toli užpakaly. Priešaky jos laukė namai su saugos sistema ir rakinamomis durimis. Ir tai buvo puiku.

17

Viskas atsitiko taip, kaip ji vaizdavosi: jie atvažiavo, ji įrašė arbatpinigių sumą į kreditinės kortelės sąskaitą, nuėjo gėlėmis apsodintu taku (paprašiusi Manuelį palaukti ir pašviesti automobilio žibintais, kol ji atsidursianti viduje), išgirdo miaukiant Fricį, palenkdama pašto dėžutę ir nukabindama nuo vagio atsarginį raktą. Paskiau, kai ji įėjo į vidų, Fricis sunerimęs ėmė trintis apie kojas, prašydamasis ant rankų, glamonių ir ėdesio. Tesė patenkino visus jo norus, bet pirmiausia užrakino duris, tada pirmąsyk per pastaruosius kelis mėnesius įjungė signalizaciją. Nedideliame valdymo skydo langelyje išvydusi žibant žalią akutę, ji pagaliau pasijuto iš tikrųjų saugi. Dirstelėjusi virtuvėje į laikrodį, nustebo: buvo tik penkiolika minučių dvyliktos.

Friciui dorojant vaišes, ji patikrino duris į užpakalinį kiemą ir vidinį kiemelį, norėdama įsitikinti, jog visos užrakintos. Paskiau atėjo langų eilė. Valdymo skydas turėjo pranešti, ar kuris nors nėra atdaras, bet ji nepasitikėjo įtaisais. Galutinai įsitikinusi, kad negresia joks pavojus, nuėjo į prieškambarį ir nuo viršutinės lentynos nukėlė dėžutę, per ilga storai nuklotą dulkių.

Prieš penkerius metus šiaurės Konektikute ir pietų Masačusetse kilo vagysčių ir įsilaužimų į namus banga. Plėšikai buvo daugiausia narkomanai, devintajame dešimtmetyje įjunkę į kvaišalus, Naujojoje Anglijoje dažniausiai vadinamus oksikontinu. Policija perspėjo gyventojus būti labai atsargius ir imtis „deramų priemonių“. Tesė nelabai domėjosi nei ginklais, nei jų įteisinimu, per daug nesibaimino keistuolių, įsibraunančių nakties metu (ne tada), tačiau pistoletas, jos nuomone, atitiko „deramų atsargumo priemonių“ kategoriją, šiaip ar taip, ji norėjo geriau susipažinti su pistoletais, rašydama eilinę „Karklyno“ serijos knygą. Plėšikų baimė pakišo jai puikią progą įsigyti ginklą.

Ji nuvažiavo į Hartfordo ginklų parduotuvę, palankiausiai pagarsintą internete, ir pardavėjas patarė jai pirkti 38 kalibro „Smitą ir Vesoną“, kurį vadino „citrinspaude“. Nusipirko jį veikiau todėl, kad jai patiko pavadinimas. Jis taipgi papasakojo jai apie puikią šaudyklą Stok Vilidžo pakraštyje. Po dviejų parų, kaip ir priklauso pagal įstatymą, Tesė pareigingai atsiėmė ginklą. Per savaitę iššaudė apie keturis šimtus šovinių, mėgaudamasi šūviais, bet jai labai greit nusibodo. Nuo to laiko pistoletas gulėjo dėžutėje drauge su penkiasdešimčia šovinių ir leidimu jį nešiotis.

Ji užtaisė pistoletą, sulig kiekvienu šoviniu dėtuvėje jausdamasi vis saugesnė. Padėjo jį virtuvėje ant stalo, paskiau išklausė atsakiklio įrašus. Rado tik vieną žinutę. Atsiuntė kaimynė Petsė Maklein: „Šį vakarą nemačiau šviesų namuose, todėl pagalvojau, kad tikriausiai nutarei pernakvoti Čikopyje. O gal nulėkei į Bostoną? Šiaip ar taip, iš už pašto dėžutės paėmiau raktą ir pašėriau Fricį. Aha, korespondenciją padėjau ant stalo. Deja, vien reklaminiai skelbimai. Paskambink rytoj, jei būsi grįžusi. Tiesiog man rūpi, ar viskas gerai.“

– Ei Frici, – tarė Tesė ir pasilenkė jo paglostyti. – Man regis, šį vakarą gavai dvigubą davinį. Labai gudrus esi ir...

Prieš akis supleveno pilkuma, ir ji būtų išsitiesusi kiek ilga ant linoleumo, jeigu nebūtų spėjusi įsitverti stalo. Sukliko iš nuostabos, bet riksmas pasirodė silpnas ir tolimas. Fricis suskliautė ausis, prisimerkęs įdėmiai pažvelgė į ją, svarstydamas, ar tik ji neketina parvirsti (bent jau ne ant jo), ir grįžo prie savo antrosios vakarienės.

Dėl visa ko laikydamasi stalo, Tesė palengva atsitiesė ir atidarė šaldytuvą. Tunų salotų nebuvo, bet buvo varškės su braškių uogiene. Ji gardžiai suvalgė viską, iš plastikinės dėžutės šaukšteliu iškabindama menkiausią trupinėlį. Varškė buvo vėsi ir maloni sužeistai gerklei. Šiaip ar taip, ji abejojo, ar būtų galėjusi valgyti mėsą. Netgi tunų konservus.

Ji atsigėrė obuolių sulčių tiesiai iš butelio, atsiraugėjo, paskiau užlipo laiptais į vonios kambarį. Drauge nešėsi pistoletą, uždėjusi pirštą ant saugiklio, kaip buvo išmokyta.

Ant lentynos virš kriauklės stovėjo ovalinis didinamasis veidrodis, brolio dovana iš Naujosios Meksikos Kalėdų proga. Viršuje paauksuotomis raidėmis buvo parašyta MANO ŽAVIOJI. Ankstesnioji Tesė juo naudojosi pešiodama antakius ir paskubomis gražindamasi. Dabartinė įsižiūrėjo į savo akis. Kas be ko, jos buvo paraudusios, tačiau vyzdžiai atrodė nė kiek nepasikeitę. Ji išjungė vonios kambaryje šviesą, suskaičiavo iki dvidešimties, vėl įjungė ir pažiūrėjo, kaip susitraukia vyzdžiai. Normaliai. Vadinasi, kaukolė nepralaužta. Gal smegenų sutrenkimas, menkas smegenų sutrenkimas, bet...

Lyg ką nors apie tai išmanyčiau. Konektikuto valstijos universitete gavau menų bakalauro laipsnį ir aukštesnį mokslinį laipsnį, suteikiantį man teisę rašyti detektyvus apie pagyvenusias sekles, kurios mažų mažiausiai ketvirtadalį kiekvienos knygos praleidžia mainydamosi receptais: aš juos vagiu iš interneto ir truputį pakeičiu, kad neįkliūčiau už plagiatą. Šiąnakt mane gali ištikti koma arba kraujas išsilieti į smegenis. Petsė mane aptiks, kai vėl ateis šerti katino. Būtinai kreipkis į gydytoją, Tese Džine. Pati tai supranti.

Ji taipgi suprato, kad, pasirodžius pas gydytoją, jos nelaimė išeis į viešumą. Gydytojai garantuoja paslapties išsaugojimą, tai dalis jų priesaikos, ir moteris, užsidirbanti pragyvenimą kaip advokatė arba valytoja, arba nekilnojamojo turto pardavimo agentė, galėtų to tikėtis. Tesė irgi galėtų to tikėtis, tai įmanoma. Net visiškai įmanoma. Tačiau, kita vertus, pažiūrėkite, kas atsitiko Farai Foset: ją apniko bulvariniai laikraštukai, kai kažkoks ligoninės tarnautojas laiku neprikando liežuvio. Tesė pati girdėjo gandus apie vieno rašytojo psichikos bėdas, kurios tapo pagrindine tema, išėjus kalbai apie jo krinkančią sveikatą. Gal prieš du mėnesius per pietus jos pačios agentė papasakojo vieną iš pačių sodriausių... ir Tesė klausėsi.

Aš ne tik klausiausi, pagalvojo ji, didinamajame veidrodyje žiūrėdama į savo sumuštą veidą. Pirmai progai pasitaikius, iškart pati paleidau tą gandą.

Jeigu net gydytoja ir jos tarnautojai išsaugos paslaptį apie tai, kad moteriškų detektyvų rašytoja buvo sumušta, išžaginta ir apvogta, kai važiavo namo iš susitikimo su skaitytojais, kaip apsisaugoti nuo ligonių, kurie gali ją pamatyti laukiamajame? Kai kurie žiūrės į ją ne kaip į paprastą moteriškę mėlynėmis išmargintu veidu, sakyte sakančiu, kad ji buvo primušta, o kaip į rašytoją, gyvenančią Stok Vilidže: Tikriausiai esi ją mačiusi, prieš metus ar dvejus per televiziją rodė filmą apie pagyvenusias sekles, per „Gyvenimo kelių“ kanalą, ir, Dieve mano, jei būtum ją mačiusi!

Laimė, kad bent nosis nesulaužyta. Sunku buvo patikėti, kad taip skauda ir nesulaužyta, bet ji tikrai nebuvo sulaužyta. Sutinusi (kas be ko, vargšele) ir skaudėjo, bet ji galėjo laisvai kvėpuoti, o antrame aukšte turėjo vikodino, kuris šiandien numalšins skausmą. Tačiau jai žiauriai pamuštos akys, nubrozdintas ir ištinęs skruostas ir virtinė mėlynių ant kaklo. Tai buvo baisiausia, tokį vėrinį įmanoma gauti tik vienaip. Taipgi netrūko gausybės įvairių gumbų, sumušimų, įdrėskimų ant nugaros, kojų ir sėdmenų. Tačiau pačius baisiausius galima uždengti drabužiais.

Puiku. Aš poetė ir to nežinau. 10

– Kaklas... Geriausia būtų vilkėti megztinį aukšta atlenkiama apykakle...

Gryna teisybė. Spalio mėnesį kaip tik dera vilkėti tokį megztinį. Na, o Petsei pasakysiu, kad naktį nuvirtau nuo laiptų ir susimušiau veidą. Pasakysiu, kad...

– Man pasigirdo kažkoks garsas, ir Fricis pasipainiojo po kojomis, kai leidausi laiptais pažiūrėti...

Išgirdęs savo vardą, prie vonios kambario durų sumiaukė Fricis.

– Pasakysiu, kad susimušiau kvailą veidą laiptų apačioje į turėklų stulpelį. Ir net galėčiau...

Net galėtų ant stulpelio palikti kokią nors žymę. Pavyzdžiui, kaukštelėti mėsos muštuku, gulinčiu virtuvės stalčiuje. Ne per stipriausiai, tik babtelėti kartą kitą, kad atšoktų dažai. Tokiomis pasakomis nepatikėtų gydytojas (arba pastabi pagyvenusi seklė Dorinė Markiz, „Mezgėjų draugijos“ pirmininkė), bet patikėtų doroji Petsė Maklein, kurios vyras nė karto nepakėlė prieš ją rankos per visus tuos dvidešimt drauge nugyventų metų.

– Aš anaiptol neturiu ko gėdytis, – sukuždėjo ji moteriai veidrodyje. Dabartinei moteriai su kreiva nosimi ir ištinusiomis lūpomis. – Anaiptol. – Ir tai tiesa, tačiau, žiniai išėjus į viešumą, jai turės būti gėda. Ji bus bejėgė. Bejėgė auka.

Na, o kitos moterys, Tese Džine? Moterys betoniniame vamzdyje po keliu?

Ji turėtų jas prisiminti, bet ne šį vakarą. Šiandien ji nuvargusi, nusikankinusi, nusiaubta iki širdies gelmių.

Esybės gilumoje (skausmo draskomoje širdyje) liepsnojo neapykanta vyrui, nelaimės kaltininkui. Pažvelgusi į pistoletą, gulintį šalia vonios, ji suvokė, kad nė nesusimąstydama paleistų šūvį, jeigu jis būtų čia. Ji sutriko tai suvokusi. Ir drauge pasijuto šiek tiek stipresnė.

18

Mėsos muštuku laiptų apačioje padaužiusi turėklų stulpelį, kad toje vietoje atsiluptų dažai, ji taip nuvargo, jog pasijuto lyg atklydusi iš kokios kitos moters sapno. Apžiūrėjusi stulpelį, nutarė, kad jis atrodo tyčia apdaužytas, ir stuktelėjo dar kelis kartus iš kraštų. Pagaliau, tarusi sau, kad galima pagalvoti, jog čia ji susimušė skruostą – kur buvo didžiausia mėlynė, – iš lėto užlipo laiptais ir nuėjo koridoriumi, rankoje laikydama pistoletą.

Akimirką ji dvejojo prie pravirų miegamojo durų. O jeigu jis ten? Jeigu jis turi jos piniginę, vadinasi, turi ir adresą. Kai ji grįžo (taip nerūpestingai) namo, signalizacija dar nebuvo sureguliuota. Jis galėjo pastatyti savo kledarą F-150 už kampo. Galėjo išlaužti virtuvės durų spyną. Tam užtektų paprasčiausio kalto.

Jeigu jis būtų čia, aš jį užuosčiau. Užuosčiau jo prakaitą. Ir nušaučiau. Jokių „Gulk ant grindų“ nei „Laikyk iškėlęs rankas, kol skambinsiu į policiją“, nei siaubo filmų kvailysčių. Nušaučiau vietoje, ir tiek. O žinai, ką pirmiausia pasakyčiau?

– Jis tau patinka, tu jam tinki, – tyliai tarė ji prikimusiu balsu. Taip. Šit kaip. Jis nesuprastų, bet ji suprastų.

Ji susivokė, kad trokšta aptikti jį miegamajame. Gal tai reiškė, jog dabartinė moteris ne juokais kuoktelėjusi, na ir kas? Jeigu taip atsitiktų, būtų šaunu. Nušovus jį, būtų lengviau ištverti gėdą viešojoje erdvėje. Na, o teigiama pusė? Be abejo, žmonės pultų graibstyti jos knygas!

Noriu pamatyti siaubą jo akyse, kai jis suvoks, kad aš tikrai ryžtingai nusiteikusi. Tai galėtų būti bent dalis atpildo.

Rodės, jis griebs jai už rankos, kai miegamajame ji siekė jungiklio, ir, žinoma, ji tikėjosi, kad jis čiups už pirštų, jai begrabinėjant sieną. Ji lėtai nusirengė ir sukūkčiojo, kai, atitraukusi kelnių užtrauką, ant gaktos plaukų pamatė sukrešėjusį kraują.

Dušinėje ji paleido vandenį tokį karštą, kokį tik galėjo ištverti, ir ėmė mazgoti tas vietas, kurias sugebėjo numazgoti, stovėdama po vandens čiurkšlėmis. Švarus karštas vanduo. Ji troško nuo savęs nuplauti jo tvaiką ir pelėsių smarvę, įsigėrusią nuo kiliminės dangos skiautės. Paskiau atsisėdo ant klozeto. Šįkart šlapinantis nebe taip skaudėjo, tačiau galvą persmelkė skausmas, ir ji sukliko, pabandžiusi – labai neryžtingai – atitaisyti suknežintą nosį. Na ir kas? Nelės Gvin, karalienės Elžbietos I laikų aktorės, nosis irgi buvo nuknebusi. Tesė neabejojo kažkur apie tai skaičiusi.

Ji apsivilko flanelinę pižamą ir nušlepsėjo prie lovos, atsigulė neužgesinusi šviesų ir ant naktinio stalelio pasidėjusi 38 kalibro „citrinspaudę“, galvodama, kad niekada neužmigs, kad sulig kiekvienu garsu gatvėje jos įaudrintai vaizduotei atrodys, jog sėlina milžinas. Bet paskiau Fricis įšoko į lovą, susirietė šalia jos ir ėmė murkti. Jai šiek tiek atlėgo širdis.

Aš namie, pagalvojo ji. Aš namie, aš namie, aš namie.

19

Kai ji atsibudo, pro langus sruvo neabejotinai įprasta šeštos valandos ryto šviesa. Laukė daug neatidėliotinų darbų ir neatidėliotinų sprendimų, tačiau šiuo metu reikėjo džiaugtis tuo, kad ji gyva ir guli lovoje, o ne įkišta į gelžbetoninį vamzdį po keliu.

Dabar šlapinantis beveik nebeskaudėjo ir nebuvo kraujo. Ji vėl įėjo į dušinę, vėl paleido tokį karštą vandenį, kokį tik galėjo ištverti, užsimerkė ir atstatė čiurkšlėms tvinksintį veidą. Nusipraususi kūną kaip įmanydama, užvarvino ant plaukų šampūno ir ėmė iš lėto, nuosekliai pirštais masažuoti galvos odą, apeidama skaudžias vietas, kur jis tikriausiai jai smogė. Gilus įdrėskimas ant nugaros iš pradžių degė kaip ugnis, paskiau pamažu numalšo, ir ji pajuto savotišką palaimą. Vargu ar apskritai prisiminė dušo sceną iš filmo „Psichopatas“.

Dušinė visada buvo toji vieta, kur į galvą ateidavo geriausios mintys ir kur ji jausdavosi nelyginant motinos įsčiose, juo labiau kai reikėdavo pagalvoti ir apie gera, ir apie bloga – kaip dabar.

Nenoriu eiti pas daktarą Hedstromą, neisiu pas daktarą Hedstromą. Nutarta, nors vėliau – gal po kelių savaičių, kai veidas vėl atrodys daugmaž toks, koks buvęs, – reikės pasitikrinti, ar neapsikrėčiau venerine liga...

– Nepamiršk pasitikrinti dėl AIDS, – priminė ji sau ir sulig šia mintimi taip susiraukė, kad suskaudo sumuštos lūpos. Baisi mintis. Šiaip ar taip, pasitikrinti būtina. Kad būtų rami širdis. Vis dėlto tai neturėjo nieko bendra su tuo, kas šįryt jai atrodė svarbiausia. Jai žinot, ar ji keršys savo skriaudikui, ar ne, tačiau moterys gelžbetoniniame vamzdyje po keliu – tai jau visai kas kita. Jos nukentėjo labiau nei ji. Na, o kas laukia kitų milžino aukų? O kad jų bus, ji neabejojo. Gal ne šį mėnesį, gal ne šiais metais, bet jų bus. Išjungusi dušą, Tesė (pagaliau) suvokė, jog ji gali būti artimiausia jo auka, jeigu jis grįžęs patikrins vamzdį ir pamatys, kad jos nebėra. Ir, žinoma, pamatys, kad krautuvėje nebėra jos drabužių. Jeigu jis išnaršė jos piniginę, o ją, be abejo, bus išnaršęs, vadinasi, turi jos adresą.

– Ir mano deimantinius auskarus, – tarė ji. – Prakeiktas iškrypėlis pavogė mano auskarus.

Jei net kurį laiką jis laikysis atstu nuo krautuvės ir gelžbetoninio vamzdžio, dabar jos pareiga pasirūpinti tomis moterimis. Ji buvo atsakinga už jas ir neturėjo teisės kratytis tos atsakomybės vien todėl, kad pirmajame „Inside View“ puslapyje gali pasirodyti jos nuotrauka.

Tą ramų saulėtą rytą Konektikuto priemiestyje atsakymas atrodė labai paprastas: anonimiškai paskambinti į policiją. Tai, kad profesionalė rašytoja su dešimties metų patirtimi iškart apie tai nepagalvojo, buvo nusipelniusi baudos taško. Tiesiog turėtų nurodyti vietovę – apleistą krautuvę Stego kelyje JIS TAU PATINKA, TU JAM TINKI – ir nusakyti milžino išvaizdą. Bene sunku aptikti tokį žmogų? Arba jo mėlyną fordą F-150 su atsarginiu ratu tarp priešakinių žibintų?

Lengviau nė būti negali.

Tačiau, besidžiovinant plaukus, žvilgsnis netyčia nukrypo į „citrinspaudę“, ir ji tarė sau: Pernelyg lengva. Nes...

– Kas man iš to? – paklausė ji Fricį, kuris, tupėdamas tarpduryje, žiūrėjo į ją skaisčiai žaliomis akimis. – Na, kas man iš to?

20

Po pusantros valandos virtuvėje. Kriauklėje mirko dubenėlis, iš kurio ji valgė dribsnius. Ant stalo aušo antras puodelis kavos. Ji kalbėjosi telefonu.

– Dieve mano! – sušuko Petsė. – Tuoj ateinu!

– Ne, ne, viskas gerai, Petse. Pavėluosi į darbą.

– Šeštadieniais rytą budi gydytojai, ir tau būtinai reikia pasitikrinti! O jeigu tau smegenų sukrėtimas ar kas nors panašaus?

– Nėra jokio sukrėtimo, tiesiog mėlynė, ir tiek. Be to, man gėda pasirodyti gydytojui, nes padauginau išgerti tris taures. Mažų mažiausiai tris. Laimė, kad susiprotėjau užsisakyti limuziną ir parvažiuoti namo.

– Ar tikrai nosis nesulaužyta?

– Ne. – Na... turbūt ne.

– Ar Friciui viskas gerai?

Tesė nuoširdžiai nusikvatojo.

– Vidury nakties, sucypus dūmų jutikliui, puolu laiptais žemyn ir, pasipainiojus po kojomis katinui, vos neužsimušu, o tu sielvartauji dėl katino. Gražu.

– Brangute, ne...

– Aš tiesiog juokauju, – tarė Tesė. – Važiuok į darbą ir nesirūpink. Paprasčiausiai nenorėjau, kad imtum klykti mane pamačiusi. Viena kita žavi mėlynė, ir tiek. Jei būčiau ištekėjusi ir išsiskyrusi su vyru, tikriausiai pagalvotum, kad jis mane aplankė.

– Niekas nedrįstų prieš tave kelti rankos, – tarė Petsė. – Tu kieta, dievaži.

– Kas be ko, – tarė Tesė. – Nepakenčiu šunybių.

– Tu užkimusi.

– Be kita ko, persišaldžiau.

– Na... jei šįvakar ko nors prireiktų... vištienos sultinio... kelių užsimetusių acetaminofeno tablečių... filmo su Džoniu Depu...

– Paskambinsiu, jei prispirs bėda. O dabar važiuok. Tavęs laukia nesulaukdamos madų vaikytojos, ieškančios nesurandamo „Ann Taylor“ dydžio.

– Užsičiaupk, moterie, – tarė Petsė ir kvatodama padėjo ragelį.

Tesė pastatė kavos puodelį virtuvėje ant stalo. Ten pat, šalia cukrinės, gulėjo pistoletas: anaiptol ne Dali paveikslas, bet velniškai panašus. Paskiau, jai pravirkus, paveikslas ėmė dvejintis akyse. Ji prisiminė, kokiu džiugiu balsu melavo. Dabar jai skirta dangstytis melu, kol jis panašus į tiesą.

– Šunsnukis! – suriko ji. – Prakeiktas šunsnukis! Nekenčiu tavęs!

Per pastarąsias septynias valandas ji dukart maudėsi po dušu ir vis dėlto jautėsi nešvari. Tolydžio pasiplaudama vis dar tarėsi, kad jis tebėra ten, tas...

– Glitus pimpalas.

Ji pašoko ant kojų, akies krašteliu pastebėjo, kaip išsigandęs katinas kuria į prieangį, ir pačiu laiku atbėgo prie kriauklės, kitaip būtų apdergusi grindis. Jos kava ir dribsniai virto tyre. Tik supratusi, kad viskas baigta, pasiėmė pistoletą ir laiptais užlipo į antrą aukštą dar sykį išsimaudyti po dušu.

21

Išsimaudžiusi ir apsivilkusi švelnų kilpinį chalatą, ji atsigulė ant lovos apgalvoti, iš kur galėtų anonimiškai paskambinti į policiją. Tinkamiausia būtų tokia vieta, kur daug žmonių. Kur yra automobilių stovėjimo aikštelė, kad ji galėtų paskambinti ir nešti muilą. Labiausiai tiko Stok Vilidžo prekybos centras. Be to, nežinia, kur skambinti. Gal į Kolvičą, o gal į vietinį policijos skyrių skambinti neverta? Gal verčiau į valstijos policijos departamentą. Ir reikėtų iš anksto užsirašyti tai, ką ji ketina pasakyti... kalbėti reikėtų kuo trumpiau... kad tik nepamirštų ko nors svar...

Tesė užsnūdo, gulėdama ant saulės spindulių užlietos lovos.

22

Telefonas čirškė kažkur labai toli, lyg gretimame pasaulyje. Paskiau nutilo, ir Tesė išgirdo savo balsą, mandagų beasmenį įrašą, prasidedantį žodžiais: Jūs skambinate... Po to sekė žinutė. Moters balsas. Kol Tesė stengėsi nusivaikyti miegus, telefonas išsijungė.

Dirstelėjusi į laikrodį ant naktinio stalelio, pamatė, kad jau be penkiolikos dešimta. Ji miegojo dar dvi valandas. Iš pradžių ją perėmė baimė: gal vis dėlto jai sutrenktos smegenys ar įlaužta kaukolė. Paskui ji atsipalaidavo. Vakar ji patyrė tiek sukrėtimų. Ir be galo nemalonių, tačiau potyriai lieka potyriais. Nieko nuostabaus, kad ji užmigo. Ji galėtų dar numigti popiet (aišku, išsimaudžiusi po dušu), bet iš pradžių turi atlikti tai, ką numatė.

Apsisegė ilgu tvido sijonu ir apsivilko megztinį aukšta atlenkiama apykakle, tiesą pasakius, pernelyg plačia: ji klostėmis apgulė pasmakrę. Tesei tai derėjo. Pasigrimavo nubrozdintą skruostą. Šiaip ar taip, nesugebėjo visiškai nuslėpti sumušimo, net patys didžiausi juodi akiniai neuždengė mėlynių paakiuose (dangstyti lūpas buvo beviltiška), tačiau kosmetika vis dėlto padėjo. Jau vien gražindamasi pajuto didesnį norą gyventi. Ir savo pareigą bei atsakomybę.

Apačioje įjungė atsakiklį, tikėdamasi, jog žinutė būsianti Ramonos Norvil, kaip ir pridera, po renginio atliekančios privalomą procedūrą: smagiai praleidome laiką, tikiuosi, ir jums buvo smagu, prašome mūsų nepamiršti ir apsilankyti (nė velnio) ir taip toliau. Tačiau tai buvo ne Ramona. Žinutę paliko moteris, prisistačiusi kaip Betsė Nil. Pasisakė skambinanti iš Stego užeigos.

„Kovodami prieš kelių eismo pažeidimus – vairavimą esant neblaiviam, mes laikomės taisyklės mandagiai perspėti lankytojus, po darbo laiko palikusius automobilį mūsų aikštelėje, – pranešė Betsė Nil. – Savo automobilį, fordą „Expedition“, įregistruotą Konektikuto valstijoje numeriu 775 NSD, galite atsiimti iš aikštelės iki penktos valandos vakaro. Po penkių jis bus nugabentas jūsų sąskaita į „Excellent“ automobilių remonto dirbtuves, adresu Šiaurės Kolvičas, Džono Higinso kelias Nr. 1500. Prašom turėti galvoje, ponia, kad mes neradome jūsų raktelių. Tikriausiai juos pasiėmėte. – Betsė nutilo. – Mes turime dar vieną jūsų daiktą, todėl prašom užeiti į raštinę. Nepamirškite pasiimti kokio nors tapatybės liudijimo. Ačiū jums ir geros dienos.“

Tesė kvatodama klestelėjo ant sofos. Prieš išklausydama Betsės Nil žinutę, ji buvo numačiusi savo automobiliu važiuoti į prekybos centrą. Ji neturėjo piniginės, neturėjo raktų, neturėjo prakeikto automobilio, bet vis dėlto ketino išeiti pro duris, atsisėsti prie vairo ir...

Kvatodama ir kumščiu daužydama sau per šlaunis, ji atsirėmė į priegalvį. Tupėdamas po krėslu kitame kambario šone, Fricis žiūrėjo į ją tokiu žvilgsniu, lyg ji būtų išprotėjusi. Visi mes bepročiai, tad išgerkime dar vieną puodelį arbatos, tarė ji sau ir prapliupo dar garsiau kvatoti.

Pagaliau nustojusi juoktis (kai pristigo jėgų), dar sykį išklausė žinutę. Šįkart sutelkė visą dėmesį į Betsės Nil žodžius apie jos daiktą. Gal piniginę? O gal deimantinius auskarus? Tačiau būtų pernelyg didelė laimė, jei tai būtų tiesa. Ar ne?

Atvažiuodama į Stego užeigą juodu „Karališkųjų limuzinų“ bendrovės automobiliu, per daug kristų į akis, todėl ji paskambino į Stok Vilidžo taksi paslaugų firmą. Dispečeris pasakė, kad jie gali mielai nuvežti ją į Stego užeigą už penkiasdešimt dolerių.

– Atsiprašau, kad taip brangiai plėšiame, – tarė jis, – bet vairuotojas turės grįžti tuščiomis.

– Kas jums sakė? – sutrikusi paklausė Tesė.

– Palikote ten automobilį, ar ne? Taip dažnai atsitinka, ypač savaitgaliais. Nors žmonės mums skambina ir po karaokės vakarų. Jūsų taksi atvažiuos po penkiolikos minučių, o gal ir anksčiau.

Tesė suvalgė pyragaitį (buvo sunku ryti, bet, likusi be pusryčių, norėjo valgyti), paskiau atsistojo svetainėje prie lango, laukdama taksi ir mėtydama delne atsarginius automobilio raktelius. Ji nutarė pakeisti planą. Į Stok Vilidžo prekybos centrą nėra ko trenktis: kai tik atsiims automobilį (ir Betsės Nil minėtą daiktą), pavažiuos pusę mylios iki degalinės ir iš ten paskambins į policiją.

Atrodė, kad visai neblogai sugalvota.

23

Taksi automobiliui pasukus į Stego kelią, Tesės pulsas padažnėjo. Kai jie privažiavo Stego užeigą, jis pakilo iki šimto trisdešimties tvinksnių per minutę. Vairuotojas, ko gero, kažką pamatęs atgalinio vaizdo veidrodėlyje... o gal tiesiog pastebėjęs akį rėžiančias sumušimų žymes, paklausė:

– Kas nors negerai, ponia?

– Viskas kuo geriausia, – atsakė ji. – Tiesiog šiandien neketinau ten grįžti.

– Retas kuris ketina, – atsiliepė vairuotojas, čiulpdamas dantų krapštiklį, lėtai ir filosofiškai keliaujantį iš vienos burnos pusės į kitą. – Tikiuosi, jie turi jūsų raktus. Palikote pas barmeną?

– Et, ne bėda, – linksmai tarė ji. – Bet jie turi dar kažkokį mano daiktą – moteris, skambinusi man, nepasakė kokį, o aš kaip gyva negalėčiau numanyti, kas tai galėtų būti. – Dieve mano, šneku nelyginant viena iš mano senučių seklių.

Vairuotojas perkėlė dantų krapštiklį atgal į kitą burnos pusę. Tai buvo vienintelis jo atsakymas.

– Pridėsiu jums dar dešimt dolerių, jei palauksite, kol išeisiu, – tarė Tesė, linktelėdama galva pakelės užeigos link. – Nesu tikra, ar gerai dirba variklis.

– Palauksim, – atsakė vairuotojas.

O jeigu aš suklyksiu, nes jis ten manęs tykos, iškart atbėk, gerai?

Tačiau ji to nepasakytų, jeigu net sugebėtų dėtis visiškai blaivaus proto. Vairuotojas buvo penkių dešimčių metų storulis, su dusuliu. Jis nė iš tolo neprilygtų milžinui, jeigu tai būtų spąstai... o siaubo filme tai tikrai būtų spąstai.

Įviliota į spąstus, dingtelėjo nusiminusiai Tesei. Paskambino milžino draugužė, tokia pat beprotė kaip jis, ir įviliojo į spąstus.

Kvaila, paranojiška mintis, bet jai pasirodė, kad ji be galo ilgai eina iki Stego užeigos durų, kad labai garsiai šlepsi suplūktu takeliu: šlept šlept šlept. Aikštelė, vakar vakare atrodžiusi kaip automobilių jūra, šiandien plytėjo tuščia, tik tvylojo keturios salelės ant ratų, viena jų – jos fordas. Jis stovėjo pačiame aikštelės gale, – savaime suprantama, statydamas fordą, jis nenorėjo kristi į akis, – ir ji gana gerai įžiūrėjo kairįjį priekinį ratą. Seno modelio padanga visiškai neatitiko kitų trijų, tačiau atrodė neblogai. Jis pakeitė padangą. Žinoma, pakeitė. Kaipgi kitaip būtų galėjęs atvaryti jį nuo savo... savo...

Laisvalaikio pramogų centro. Savo žudynių baro. Atvarė čionai, pastatė, paskiau grįžo atgal į apleistą krautuvę ir nuvažiavo su savo kledaru F-150. Laimė, kad neišlindau anksčiau: būtų užtikęs mane klaidžiojančią ir apdujusią, ir šiandien manęs čia nebūtų.

Ji dirstelėjo per petį. Viename iš kino filmų – dabar ji negalėjo nusikratyti tų vaizdinių, – be abejo, būtų išvydusi, kaip taksi nuvažiuoja visu greičiu (palikdamas mane likimo valiai), bet jis vis dar stovėjo toje pačioje vietoje. Ji pamojo vairuotojui, ir jis pamojo jai. Puiku. Jos automobilis čia, o milžino nėra. Milžinas namie (savo irštvoje), tikriausiai tebemiega, atsigaudamas po vakarykštės mankštos.

Ant durų kabojo lentelė UŽDARYTA. Tesė pasibeldė, bet neišgirdo atsako. Pasuko durų rankeną, ir, kai jos virstelėjo, ją vėl užtvindė šiurpūs filmų vaizdiniai. Išties kvaili vaizdiniai: rankena pasisuka, ir moteris šaukia (virpančiu balsu): „Ar čia yra kas nors?“ Visiems aišku, kad ji bus beprotė, jeigu eis, bet ji vis viena eina į vidų.

Grįžtelėjusi Tesė pamatė, kad taksi tebestovi vietoje, prisiminė, jog rankinuke guli užtaisytas pistoletas, ir vis dėlto žengė į vidų.

24

Ji įėjo į fojė, kuri tęsėsi per visą pastatą automobilių aikštelės pusėje. Sienos buvo nukabinėtos garsenybių plakatais: grupės odiniais drabužiais, grupės su džinsais, merginų grupė trumpais sijonėliais. Prie drabužinės papildomas baras: be taburečių, tik prekystalis, prie kurio galima išgerti, ko nors belaukiant arba esant perpildytam vidiniam barui. Virš išrikiuotų butelių driekėsi vienintelis raudonas užrašas: BUDWEISER.

Budvaizeris tau patinka, tu budvaizeriui tinki.

Ji nusėmė tamsius akinius, kad netyčia už ko nors neužkliūtų, ir nuėjo skersai fojė dirstelėti į didžiąją salę. Ji buvo didelė ir dvokė alumi. Nejudėdamas kabojo tamsus veidrodinis rutulys. Medinės grindys priminė jai riedučių čiuožyklą, kur su draugėmis praleisdavo visą vasarą nuo aštuntos klasės, kol baigė vidurinę mokyklą. Instrumentai dar buvo scenoje, matyt, vakare grįš Zombis Kepėjas rokenrolo maišyti.

– Alio! – aidu atsiliepė jos balsas.

– Aš čia, – suskambėjo švelnus balsas už nugaros.

25

Jeigu tai būtų buvęs vyriškas balsas, Tesė būtų suklikusi. Ji susitvardė, bet apsisuko taip greitai, kad vos neparvirto. Moteris, stovinti nišoje – liesutė, daugių daugiausia metro šešiasdešimties centimetrų ūgio, – sumirksėjo nustebusi ir pasitraukė per žingsnį.

– Ei, atsargiau.

– Jūs mane išgąsdinote, – tarė Tesė.

– Matau. – Smulkų, tobulai ovalų veidą supo pašiauštų juodų plaukų debesėlis. Bet kuris mergišius iškart užsidegtų. Prie jų nelabai derinosi žavios skirtingo dydžio mėlynos akys. Pikaso mergina, dingtelėjo Tesei. – Aš buvau raštinėje. Jūs atėjote atsiimti fordo ar hondos?

– Fordo.

– Ar turite tapatybės liudijimą?

– Taip, du, bet tik vieną su nuotrauka. Pasą. Kiti dokumentai buvo rankinuke. Kitame rankinuke. Tikėjausi, kad jūs radote.

– Deja, ne. Gal pakišote jį po sėdyne ar kur nors kitur? Mes žiūrime tik dėtuvėse, o jeigu automobilis užrakintas, žinoma, ir ten negalime pažiūrėti. Jūsų automobilis nebuvo užrakintas, draudimo liudijime buvo jūsų telefono numeris. Tikriausiai jūs pati tai žinote. Gal paieškokite savo rankinės namie. – Iš Betsės Nil balso buvo numanu, kad ji tuo abejoja. – Vieno liudijimo su nuotrauka užteks, aišku, jeigu būsite panaši.

Betsė Nil nuvedė Tesę prie durų drabužinės link, paskiau siauru vingiuotu koridoriumi, lenkiančiu didžiąją salę. Ant sienų kabojo dar daugiau grupių nuotraukų. Jos praėjo pro patalpą, aitriai dvokiančią chloru, nudeginusiu Tesei akis ir gerklę.

– Jeigu jums atrodo, kad tualetai dvokia, vertėtų ateiti čionai pačiame linksmybių įkarštyje, – tarė Betsė Nil ir pridūrė: – Ak, pamiršau, juk jūs čia jau esate buvusi.

Tesė praleido jos žodžius negirdomis.

Koridoriaus gale buvo durys su užrašu TIK TARNAUTOJAMS. Kambarys buvo erdvus, jaukus, saulėtas. Ant sienos kabojo įrėmintas Barako Obamos portretas, o po juo – šūkis TAIP, MES GALIME. Tesė nematė taksi – jį užstojo pastatas, – bet matė jo šešėlį.

Puiku. Palauk ir gausi savo dešimt dolerių. O jeigu aš neišeisiu, nesirodyk. Tiesiog paskambink į policiją.

Betsė Nil nuėjo prie stalo, stovinčio kambario kampe, ir atsisėdo.

– Ką gi, parodykite savo tapatybės liudijimą.

Tesė atidarė rankinuką, nustūmė į šalį pistoletą, ištraukė pasą ir Autorių gildijos kortelę. Betsė Nil probėgšmais dirstelėjo į nuotrauką pase, bet, išvydusi Gildijos kortelę, išpūtė akis.

– Jūs „Karklyno“ autorė!

Tesė narsiai nusišypsojo. Lūpas nusmelkė skausmas.

– Pagauta nusikaltimo vietoje. – Jos balsas skambėjo dusliai, lyg ji sirgtų sloga.

– Mano močiutė alpsta dėl jūsų knygų!

– Daug močiučių alpsta, – tarė Tesė. – Kai mano gerbėjais taps ateinanti karta – toji, kuri gyvena ne iš minimalaus atlyginimo, – nusipirksiu pilį Prancūzijoje.

Kartais šis sąmojis sulaukdavo šypsenos. Deja, Betsė Nil liko abejinga.

– Tikiuosi, jog tai atsitiko ne čia. – Ji kalbėjo nesileisdama į smulkmenas, bet to ir nereikėjo. Tesė suprato, ką ji turi galvoje, ir Betsei Nil buvo aišku, kad ji supranta.

Tesė buvo bekartojanti pasaką, jau pasektą Petsei: dūmų jutiklio signalas, katė po kojomis, susidūrimas su laiptų turėklų stulpeliu, bet susivaldė. Ši moteris matė ją kiaurai ir tikriausiai stengdavosi kuo rečiau lankytis Stego užeigoje darbo metu, tačiau, be abejo, neturėjo jokių iliuzijų apie tai, kas čia kartais vyksta, kai būna vėlus metas ir lankytojai nusilaka. Šiaip ar taip, ji buvo viena iš tų, kurios ateina šeštadienio rytą skambinti užuomaršoms lankytojams. Ko gero, bus prisiklausiusi pagiringų svečių pasakų apie tai, kaip vienas suklupęs tamsoje, kitas paslydęs maudydamasis dušinėje, ir taip toliau, ir panašiai.

– Ne čia, – tarė Tesė. – Nesijaudinkite.

– Ir ne automobilių aikštelėje? Jeigu nelaimė atsitiko tenai, mano pareiga įspėti poną Ramblą, kad jis pasikalbėtų su saugos tarnyba. Ponas Ramblas – mano darbdavys, ir vakarais, kai itin daug lankytojų, saugos tarnyba privalo per vaizdo stebėjimo kameras sekti, kas vyksta.

– Tai atsitiko vėliau, kai išvažiavau iš čia.

Dabar tikrai turėsiu skambinti į policiją anonimiškai, jei apskritai ketinu apie tai pranešti. Nes aš meluoju, o ji viską prisimins.

Ar ji apskritai ketina skambinti į policiją? Žinoma. Tiesa?

– Užjaučiu. – Betsė Nil patylėjo, lyg svarstydama pati sau viena. – Nenorėčiau įžeisti, bet jums apskritai nederėtų rodytis tokiose vietose kaip ši. Jūs pakliuvote į bėdą, ir jeigu laikraščiai ištrimituotų, kas jums atsitiko... na, mano močiutė tikrai jumis nusiviltų.

Tesė sutiko. O kadangi mokėjo gražiai ir įtaigiai meluoti (šiaip ar taip, toks buvo jos pašaukimas ir iš to duoną valgė), ji pamelavo.

– Bjauraus meilužio saugokis labiau nei angies geluonies. Manding, taip sako Biblija. O gal daktaras Filas taip yra pasakęs. Šiaip ar taip, nutraukiau su juo santykius.

– Daug moterų taip sako, o paskiau atlyžta. Ir vyras, vienąsyk taip pasielgęs...

– Vėl padarys tą patį. Taip, žinau, kvailai pasielgiau. Jeigu jūs neturite mano rankinuko, kokį mano daiktą radote?

Betsė Nil atsisuko į ją, sėdėdama sukamojoje kėdėje (saulė lyžtelėjo jai veidą, nutvieksdama neįprastai mėlynas akis), atitraukė stalčių ir išėmė Tomą Tomtomą. Tesė apsidžiaugė išvydusi savo seną bendrakeleivį. Tiesą pasakius, niekas nepasikeitė, bet vis dėlto tai buvo žingsnis reikiama kryptimi.

– Mes paprastai nieko neimame iš lankytojų automobilių, tik sužinome adresą ir telefono numerį, jei pasiseka, paskiau užrakiname, bet aš nenorėjau jo palikti. Vagys dažnai išmuša langą ir pasiima tai, kas patinka, o šitas stovėjo ant prietaisų skydo.

– Ačiū. – Tesė pajuto, kaip už juodų akinių stiklų akys pritvinsta ašarų, ir valios pastangomis jas sutramdė. – Jūs labai rūpestinga.

Betsė Nil nusišypsojo, ir akimoju griežtas ponios stropuolės veidas nušvito.

– Prašom. Ir kai jūsų draugelis atšliauš prie jūsų durų, melsdamas atleidimo, prisiminkite mano močiutę ir visas kitas jūsų ištikimąsias gerbėjas ir pasakykite jam: „Dumk man iš akių, gyvuly!“ – Ji susimąstė. – Tik nenukabinkite grandinėlės nuo durų. Nes bjauraus meilužio išties reikia saugotis labiau nei angies geluonies.

– Ačiū už patarimą. Klausykit, aš skubu. Paprašiau taksi vairuotoją, kad palauktų, kol įsitikinsiu, jog iš tiesų atgausiu automobilį.

Ir tuo viskas galėjo pasibaigti – tikrai galėjo, – tačiau Betsė Nil, pagaliau šiek tiek varžydamasi, paklausė, ar Tesė sutiktų padovanoti savo autografą jos močiutei. Tesė mielai sutiko ir, nepaisydama to, kas atsitiko, nuoširdžiai mėgavosi stebėdama, kaip Betsė Nil surado tuščią blanką, paskiau, liniuote prispaudusi jį prie stalo, nuplėšė Stego užeigos firminį ženklą ir per stalą padavė jai popierių.

– Parašykite: „Merei, mano nuoširdžiai gerbėjai“. Ar taip būtų gerai?

Tesė sutiko. Ir, berašant datą, į galvą dingtelėjo dar viena mintis.

– Mane išgelbėjo toksai vyriškis, kai mudu su draugeliu... na, susipešėme. Jeigu jis nebūtų įsikišęs, man būtų dar blogiau pasibaigę. – Taip! Net išžaginta! – Norėčiau jam atsidėkoti, bet nežinau, kuo jis vardu.

– Vargu ar galėčiau jums kuo nors padėti. Aš tiesiog ateinu čia padėti.

– Bet jūs vietinė, ar ne?

– Taip...

– Mačiau jį pakelės krautuvėlėje.

– Degalinėje?

– Aha. Kaip tik ten mudu su draugeliu susiginčijome. Dėl automobilio. Aš nenorėjau vairuoti ir jam neleidau. Taip mudu ginčydamiesi ėjome keliu... vilkomės keliu... vilkomės Stego keliu.

Betsė Nil šyptelėjo, kaip paprastai šypteli žmonės, nebe pirmąsyk išgirdę tą patį sąmojį.

– Žodžiu, tas vyriškis važiavo mėlynu kledaru su priekiniais žibintais, kažkuo aplipdytais, kad nerūdytų...

– Bondo stiklo pluoštu?

– Ko gero. – Ji velniškai gerai žinojo, jog tai stiklo pluoštas. Jos tėvas buvo vienas tos kompanijos akcininkų. – Šiaip ar taip, regis, man dingtelėjo mintis, kad jis ne vairuoja tą kledarą, o nešioja.

Per stalą padavusi pasirašytą popieriaus lapelį, ji pamatė, kad Betsė Nil dabar šaiposi.

– Dieve mano, man rodos, aš žinau, kas jis toks.

– Tikrai?

– Ar jis tik didelis, ar tiesiog milžinas?

– Milžinas, – atsakė Tesė.

Ji pajuto savotišką vos tramdomą džiaugsmą – tarytum ne mintyse, o kažkur krūtinėje. Toks jausmas ją apimdavo, kai pagaliau susimegzdavo kokio nors neįprasto siužeto gijos ir išryškėdavo dailiai nuausti apmatai. Kai taip atsitikdavo, ji paprastai ir nustebdavo, ir ne. Didesnio pasitenkinimo niekada nerasdavo.

– Gal kartais pastebėjote žiedą ant mažylio piršto? Su raudonu brangakmeniu?

– Taip! Lyg rubinu! Tik jis per didelis, kad būtų tikras. Ir dėvi rudą kepuraitę...

Betsė Nil linktelėjo.

– Nutaškytą baltomis dėmėmis. Jau dešimt metų, kai jis dėvi tą sumautą kepurkšę. Jūs turite omeny Dičkį Vairuotoją. Nežinau, kur gyvena, bet jis vietinis, lyg iš Kolvičo, lyg iš Nestor Folso. Aš dažnai jį pastebiu: prekybos centre, ūkinių prekių parduotuvėje, „Volmarte“, – tokiose vietose. Kai bent kartą pamatai, jau niekada jo nepamirši. Jis vardu Elas, o pavardė lyg lenkiška. Na, žinote, iš tų, kurias sunku ištarti. Strelkovič, Stankovic, kažkas panašaus. Dievaži, rasiu jį telefonų knygoje, nes jis su broliu valdo vežėjų bendrovę. Jos pavadinimas, regis, „Vanagas“. O gal „Erelis“. Žodžiu, kažkoks paukštis. Jei norite, aš pažiūrėsiu.

– Ačiū, nereikia, – mandagiai atsisakė Tesė. – Jūs man labai padėjote, bet manęs laukia taksi vairuotojas.

– Gerai. Tik būkite atsargi, laikykitės atokiau nuo savo draugelio. Ir laikykitės atokiau nuo Stego užeigos. Žinoma, jeigu kam nors išduosite, ką jums sakiau, surasiu jus ir nudėsiu.

– Visiškai teisingai, – šypsodama tarė Tesė. – Būsiu to nusipelniusi. – Grįžtelėjusi tarpdury, pridūrė: – Ar galiu kai ko paprašyti?

– Nelygu ko.

– Jei miestelyje pamatysite Elą su lenkiška pavarde, nesakykite, kad kalbėjotės su manimi. – Ji plačiau nusišypsojo. Suskaudo lūpas, bet ji nieko nepaisė. – Noriu padaryti jam staigmeną. Ką nors padovanoti ar šiaip kaip nors atsidėkoti.

– Sutarta.

Tesė luktelėjo.

– Man patinka jūsų akys.

Gūžtelėjusi pečiais, Betsė Nil nusišypsojo.

– Ačiū. Jos šiek tiek skirtingo dydžio, ar ne? Anksčiau man būdavo gėda, bet dabar...

– Dabar tai jums tik į naudą, – tarė Tesė. – Akys – jūsų puošmena.

– Galimas daiktas. Kai buvau dvidešimties, kurį laiką demonstravau madas. Tik kartais, žinote? Geriau to atsisakyti. Kaip ir polinkio prie bjaurių draugelių.

Regis, daugiau nebuvo ko pridurti.

26

Įsitikinusi, kad automobilio variklis dirba, ji davė vairuotojui arbatpinigių – dvidešimt dolerių vietoj dešimties. Jis nuoširdžiai padėkojo ir pasuko 84-ojo greitkelio link. Tesė leidosi įkandin, bet iš pradžių įtaisė Tomą į žiebtuvėlio lizdą ir įjungė jį.

– Sveika, Tese, – tarė Tomas. – Kaip matau, mūsų laukia kelionė.

– Tiesiai namo, Tomuk, – tarė ji ir išvažiavo iš automobilių aikštelės, puikiai suvokdama, kad vieną padangą jai uždėjo žmogus, per plauką jos nenužudęs. Elas su lenkiška pavarde. Šunsnukis prie sunkvežimio vairo.

– Sustosime tik vieną kartą.

– Nežinau, ką tu galvoji, Tese, bet turėtum būti atsargesnė.

Jeigu ji būtų buvusi ne automobilyje, o namie, šiuos žodžius būtų ištaręs Fricis, ir Tesė nė kiek nesistebėtų. Ji mėgdžiodavo balsus ir kurdavo pokalbius nuo pat mažų dienų, nors, sulaukusi aštuonerių ar devynerių, liovėsi ir tik kartais humoro dėlei griebdavosi seno įpročio.

– Ir aš nežinau, ką galvoju, – tarė ji, bet tai nebuvo tiesa.

Priešaky buvo kryžkelė, 47-asis greitkelis ir degalinė. Įjungusi posūkio žibintą, įvažiavo į aikštelę ir sustojo tarp dviejų telefonų automatų, įtaisytų ant pastato sienos. Tarp jų, ant dulkėto šlakbetonio, pastebėjo „Karališkųjų limuzinų“ telefono numerį. Skaičiai buvo kreivi, nelygūs, pakeverzoti drebančiu pirštu. Ją nukrėtė šiurpas, ir ji stipriai apsikabino save per liemenį. Paskiau išlipo ir žengė prie veikiančio telefono.

Visi užrašai buvo nutrinti, matyt, koks girtuoklis nugremžė automobilio rakčiuku, bet ji vis dėlto įžiūrėjo būtinus duomenis: nemokamai skambinkite 911, nukelkite ragelį ir surinkite numerį. Labai paprasta.

Ji paspaudė 9, sudvejojo, paspaudė 1 ir vėl sudvejojo. Ji įsivaizdavo Pandoros skrynią ir moterį, keliančią dangtį. Netrukus visa bjaurastis ištrūks į laisvę. Jos draugai ir partneriai sužinos, kad ji buvo išžaginta. Petsė Maklein sužinos, kad ji gėdingai melavo, pasakodama, jog parvirto tamsoje, Friciui pasipainiojus po kojomis... ir kad Tesė ja nepasitiki – nepasisakė, kas atsitiko iš tikrųjų. Tačiau, tiesą pasakius, ne tai buvo svarbiausia. Ji lengvai ištvertų nelabai malonų visuomenės dėmesį, ypač jeigu tai sutrukdytų vyriškiui, Betsės Nil pavadintam Dičkiu Vairuotoju, išžaginti ir nužudyti dar vieną moterį. Tesei dingtelėjo, kad ji gali net pelnyti didvyrės šlovę: tokia mintis negalėjo ateiti į galvą vakar vakare, kai ji vos neverkė šlapindamasi ir tolydžio vaidenosi kelnaitės, įkištos į viršutinę milžino kombinezono kišenę.

Tik...

– Kas man iš to? – vėl balsu pagalvojo ji. Ji kalbėjo ramiai, žiūrėdama į telefono numerį, jos pirštu pakraigliotą ant dulkėtos sienos. – Kas man iš to?

Ir pagalvojo: Aš turiu pistoletą ir moku juo naudotis.

Pakabinusi ragelį, ji grįžo į automobilį ir dirstelėjo į Tomo ekraną, kuriame buvo matyti Stego kelio ir 47-ojo greitkelio sankryža.

– Dar reikia pagalvoti, – tarė ji.

– Apie ką? – paklausė Tomas. – Jeigu jį nužudysi ir tave suims, pakliūsi į kalėjimą. Nesvarbu, ar jis tave išžagino, ar ne.

– Apie tai ir reikėtų pagalvoti, – tarė ji ir pasuko 47-uoju greitkeliu, vedančiu 84-ojo greitkelio link.

Šeštadienį priešpiet kaip paprastai eismas didžiajame greitkelyje buvo menkas, ir sėdėti prie vairo buvo malonu. Gera. Įprasta. Tomas tylėjo, kol ji privažiavo ženklą: POSŪKIS Į STOK VILIDŽĄ UŽ 2 MYLIŲ. Tuomet jis tarė:

– Ar tikrai tai įvyko netyčia?

– Ką? – krūptelėjo nustebusi Tesė. Ji išgirdo Tomo žodžius iš savo lūpų, tariamus žemesniu balsu, kuriuo ji visada kalbėdavo kaip įsivaizduojamas personažas per įsivaizduojamus pokalbius (balsas buvo truputį panašus į Tomo, veikiau roboto balsas), bet, regis, ji netgi tokių minčių neturėjo. – Tu turi galvoje, kad tas niekšas mane išžagino netyčia?

– Ne, – atsakė Tomas. – Turiu galvoje, kad, jei būtų tavo valia, būtum grįžusi tuo pačiu keliu, kuriuo atvažiavai. Štai šiuo keliu. 84-uoju greitkeliu. Tačiau kažkas pakišo tau geresnę mintį, ar ne? Kažkas, pasiūlęs trumpesnį kelią.

– Taip, – sutiko ji. – Ramona Norvil pasiūlė. – Pamąsčiusi ji papurtė galvą. – Neįtikėtina, drauguži.

Tomas neatsakė.

27

Išvažiuodama iš degalinės, ji ketino panaršyti po internetą ir paieškoti vežėjų bendrovės, tikriausiai mažos nepriklausomos bendrovės, įregistruotos Kolviče arba kuriame nors kaimyniniame miestelyje. Bendrovės, pavadintos paukščio vardu, gal „Vanagas“, gal „Erelis“. To mielai imtųsi „Karklyno“ damos: jos tupėdavo prikepusios prie savo kompiuterių ir nelyginant paauglės viena kitai siuntinėdavo SMS žinutes. Kita vertus, būtų įdomu pažiūrėti, ar tikrovėje pasiteisina seklių mėgėjų darbas.

Per pusantros mylios nuo namų išsukusi iš 84-ojo greitkelio, ji nutarė iš pradžių šiek tiek išsiaiškinti dėl Ramonos Norvil. Nežinia, gal paaiškės, kad Ramona ne tik knygų klubo, bet ir Čikopio grupės prieš smurtą vadovė. Visiškai galimas daiktas. Į susitikimą su skaitytojais Tesę pakvietė ne šiaip sau lesbietė, o vyriško tipo lesbietė, o tokių pažiūrų moterys dažniausiai nelabai mėgsta vyrus, nelinkusius į smurtą.

– Diduma padegėjų susibūrę į vietines savanorių gaisrininkų draugijas, – tarė Tomas, kai jie įsuko į savo gatvę.

– Ką tu turi galvoje? – paklausė Tesė.

– Kad tau nederėtų paisyti, ar žmogus priklauso kokiai nors visuomeninei organizacijai. „Karklyno mezgėjų draugijos“ damos niekada taip nesielgtų. Pirmiausia panaršytų po internetą ir kuo daugiau apie ją susižinotų.

Tomas kalbėjo įtaigiu tonu, kokio Tesė nesitikėjo. Ji truputį suirzo.

– Kaip miela, Tomai, kad tu man leidi, – tarė ji.

28

Tačiau, savo darbo kambaryje įjungusi kompiuterį, penkias minutes ji tiesiog stebeilijo į „Apple“ ekraną, svarstydama, ar tikrai ketina surasti milžiną ir paleisti į darbą pistoletą, ar tai paprasčiausiai viena tų fantazijų, būdingų tokiems savanaudžiams melagiams kaip ji. Šiuo atveju keršto fantazija. Ji nemėgo tokių filmų, bet žinojo, kad jų esama: žmogus negali išvengti savo kultūros poveikio, jeigu jis ne atsiskyrėlis, o Tesė nebuvo atsiskyrėlė. Keršto filmuose pasakiško sudėjimo vaikinai, kaip Čarlzas Bronsonas ir Silvestras Stalonė, nė negalvoja kreiptis į policiją – patys baudžia piktadarius. Pelnyta bausmė savo nuožiūra. Džiaukis, šunsnuki, kad išsukai kailį. Regis, net Džudė Foster, viena garsiausių Jeilio universiteto absolvenčių, vaidino tokiame filme. Tesė negalėjo prisiminti pavadinimo. Lyg „Drąsuolė“? Šiaip ar taip, kažkas panašaus.

Įsijungė ekrano užsklanda su dienos žodžiu. Taip jau atsitiko, kad šios dienos žodis buvo „jūrvarnis“.

– Jei patikėsite savo daiktus Jūrvarnio vežėjų bendrovei, jums pasirodys, kad skrendate, – mėgdžiodama Tomą, žemu balsu tarė Tesė. Paskiau paspaudė klavišą, ir užsklanda dingo. Įjungė internetą, bet neperšoko į navigaciją: iš pradžių atidarė YouTube ir parašė RIČARDAS VIDMARKAS, pati gerai nesuvokdama, ką daro. Šiaip ar taip, bent jau sąmoningai.

Gal man rūpi sužinoti, ar tas vyriškis iš tiesų vertas tokio garbinimo, tarė ji sau. Ramona veikiausiai tuo neabejoja.

Buvo begalė vaizdo įrašų. Daugiausia taškų surinko šešių minučių šiupinys, pavadintas JIS BLOGAS, JIS TIKRAI BLOGAS. Jį peržiūrėjo keli šimtai tūkstančių žmonių. Ten buvo scenų iš trijų filmų, tačiau apstulbino pati pirmoji. Nespalvota, iš pažiūros pati silpniausia... bet iš tų pačių filmų. Net pavadinimas buvo itin prasmingas: Mirties bučinys.

Tesė pažiūrėjo vaizdo įrašus, paskiau dukart paleido „Mirties bučinio“ sceną. Vidmarkas vaidino pašaipų plėšiką, grasinantį invalido vežimėlyje sėdinčiai senutei. Jis reikalavo pasakyti: „Kur tavo skundikas sūnus?“ O kai senutė neatsakė, pagrasino: „Žinai, ką aš darau skundikams? Šaudau jiems į pilvą, kad jie ilgokai pasiraitytų, turėk tai galvoje.“

Vis dėlto jis nešovė senutei į pilvą. Tik lempos laidu pririšo ją prie vežimėlio ir nustūmė nuo laiptų.

Tesė uždarė YouTube, panaršė ieškodama duomenų apie Ričardą Vidmarką ir surado tai, ko tikėjosi, atsižvelgdama į matytos trumpos scenos įtaigą. Nors vėliau jis vaidino daugelyje filmų, dažniausiai kaip didvyris, vis dėlto pagarsėjo „Mirties bučiniu“ ir amžinai krizenančio puspročio Tomio Udo vaidmeniu.

– Didelio čia daikto! – tarė Tesė. – Kartais cigaras būna ne kas kita kaip cigaras.

– Ką tai reiškia? – paklausė Fricis nuo palangės, ant kurios šildėsi saulės spinduliuose.

– Vadinasi, Ramona veikiausiai jį įsimylėjo, pamačiusi vaidinant narsuolį šerifą arba didvyrį karo laivo vadą, arba ką nors panašaus.

– Galimas daiktas, – sutiko Fricis, – nes jeigu tu sakei teisybę apie jos lytinę orientaciją, tikriausiai ji nedievina vyrų, žudančių invalidų vežimėliuose sėdinčias senutes.

Žinoma, tai tiesa. Tu neklysti, Frici.

Skeptišku žvilgsniu permetęs Tesę, katinas tarė:

– O gal tu apsirinki.

– Jeigu net apsirinku, – tarė Tesė, – niekas nesižavi psichopatais piktadariais.

Vos tik šie žodžiai ištrūko jai iš lūpų, ji susivokė leptelėjusi nesąmonę. Jeigu niekas nesižavėtų psichopatais piktadariais, niekas nestatytų filmų apie pusgalvius su ledo ritulininko kauke ir žirklėmis subadytas apdegusias aukas. Tačiau Fricis teikėsi nenusijuokti.

– Verčiau nereikia, – tarė Tesė. – Jeigu imtų pagunda, prisimink, kas tau įkrečia valgio.

Ji paieškojo informacijos apie Ramoną Norvil, gavo keturiasdešimt keturis tūkstančius nuorodų, pridėjo Čikopį ir gavo priimtinesnį kiekį – tūkstantį du šimtus (nors diduma jų, kaip ji suvokė, jai visiškai nereikalingos). Pirmoji tinkama nuoroda nusiuntė ją į Čikopio savaitraštį, kur buvo žinutė apie pačią Tesę: BIBLIOTEKININKĖ RAMONA NORVIL SKELBIA PENKTADIENĮ ĮVYKSIANT SUSITIKIMĄ SU „KARKLYNO MEZGĖJŲ“ AUTORE.

– Štai ir aš, pagrindinio vaidmens atlikėja, – sumurmėjo Tesė. – Valio Tesei Džinei. O dabar pažiūrėkime, kas atlieka antraeilį vaidmenį.

Tačiau, bakstelėjusi į žinutę, pamatė vienintelę nuotrauką, savąją. Reklaminę, kur ji buvo nuogais pečiais, tą pačią, kurią paprastai siuntinėdavo jos asistentė. Ji suraukė nosį ir vėl ėmėsi paieškos, pati nesuvokdama, kodėl panoro vėl pamatyti Ramoną: tik žinojo, kad nori, ir tiek. Pagaliau radusi bibliotekininkės nuotrauką, sumetė, kad jos pasąmonė, regis, aptiko įtariamąjį, bent jau sprendžiant iš Tomo pastabų, pareikštų jiems grįžtant namo.

Tai buvo rugpjūčio trečiosios Čikopio savaitraštis. Antraštė bylojo: KNYGŲ KLUBAS SKELBIA ŠIO RUDENS SUSITIKIMŲ SU RAŠYTOJAIS TVARKARAŠTĮ. Po ja, šypsodamasi, prisimerkusi nuo žilpinančių saulės spindulių, ant bibliotekos laiptų stovėjo Ramona Norvil. Prasta nuotrauka, padaryta puse etato dirbančio neišmanėlio, ir neskoningi (bet tikriausiai būdingi) Norvil drabužiai. Su vyriška sportine striuke ji atrodė tokios pat plačios krūtinės kaip profesionalus regbio žaidėjas. Avėjo bjauriais rudais batais, panašiais į baržas. Vilkėjo siauromis pilkomis minkštomis kelnėmis, pernelyg tampriai aptempiančiomis tai, ką vidurinėje mokykloje Tesė su draugėmis vadino „riebiomis kulšimis“.

– Velniai griebtų, Frici, – tarė ji drebančiu iš baimės balsu. – Pažiūrėk. – Fricis nepriėjo pažiūrėti ir neatsiliepė – juk ji buvo tokia susijaudinusi, kad net nesugebėjo pamėgdžioti jo balso!

Gerai įsižiūrėk, tarė ji sau. Tu siaubingai sukrėsta, Tese Džine, tikriausiai tokį smūgį moteris galėtų patirti nebent gydytojo kabinete išgirdusi diagnozę, kad jai lemta mirti. Tad gerai įsižiūrėk.

Ji užsimerkė, prisimindama vyriškį, išlipusį iš kledaro fordo su neįprastais žibintais. Iš pradžių jis atrodė toks draugiškas. Nesitikėjot čia, dykvietėj, susitikt Linksmuolio Žaliojo Milžino, ar ne?

Deja, jis buvo ne žalias, o stipriai įdegęs, tamsiai rudas. Atrodė, kad tas milžinas ne vairuoja sunkvežimį, bet dėvi jį.

Ramona Norvil, ne dičkė vairuotoja, bet dičkė bibliotekininkė, buvo pernelyg pagyvenusi, kad būtų jo sesuo. Gal ne visada ji buvo lesbietė, nes jiedu atrodė panašūs kaip du vandens lašai.

Jei neklystu, žiūriu į savo žagintojo motinos nuotrauką.

29

Nuėjusi į virtuvę, ji išgėrė vandens, bet vanduo nepadėjo. Pačiame spintelės kampe jau ilgus metus fermentavosi pusė butelio tekilos. Ištraukusi jį, pasižvalgė stiklinės, paskiau gurkštelėjo tiesiai iš butelio. Tekila nudegino burną ir gerklę, tačiau paveikė teigiamai. Ji dar sykį pakėlė butelį – veikiau siurbtelėjo, nei gurkštelėjo – ir pastatė atgal į spintelę. Ji neketino nusigerti. Šiandien kaip niekad jai reikėjo blaivaus proto.

Pyktis – nuožmiausias, nuoširdžiausias pyktis per visą gyvenimą – apėmė ją nelyginant karštinė, bet tai neatrodė panašu į karštinę, kokią ji buvo kada nors patyrusi. Jis plito po visą kūną tarytum neįprastas serumas, šaldydamas dešinę pusę, kaitindamas kairę, kur širdis. Jis, regis, nesiekė galvos, kuri buvo blaivi. Daug blaivesnė, nei buvo anksčiau, prieš išgeriant tekilos.

Ji apėjo kelis ratus virtuvėje, nuleidusi galvą, viena ranka masažuodama mėlynių virtinę ant kaklo. Jai nedingtelėjo mintis, kad ji vaikščioja po virtuvę, kaip vaikščiojo po apleistą krautuvę, išropojusi iš vamzdžio, kurį Dičkis Vairuotojas ketino paversti jos kapu. Ar ji iš tikrųjų galvoja, kad Ramona Norvil tyčia nusiuntė ją, Tesę, kaip savotišką auką savo sūnui psichopatui? Ar tai tikėtina? Ne. Ar, remdamasi vien prasta nuotrauka ir savo atmintimi, ji apskritai gali būti tikra, kad jiedu – motina ir sūnus?

Bet aš turiu gerą atmintį. Ypač gerai įsimenu veidus.

Ką gi, ji taip pagalvojo, bet tikriausiai kiekvienas taip pagalvotų. Ar ne?

Taip, bet ši mintis – gryna beprotybė. Pripažink.

Ji pripažino, bet ir didesnių beprotybių buvo mačiusi laidose apie tikrus nusikaltimus (kurias matė per televiziją). San Fransiske vieno daugiabučio gyventojos kelerius metus žudė pagyvenusius nuomininkus, savindamosi jų socialines išmokas, ir laidojo juos kieme už namo. Oro linijų pilotas nužudė žmoną, paskiau užšaldė jos lavoną ir prie garažo įkišo į medienos smulkintuvą. Vyriškis apipylė savo vaikus benzinu ir iškepė kaip viščiukus, kad žmona niekada nepasinaudotų priteista jų globa. Moteris, siunčianti aukas sūnui, atrodė pasibaisėtina ir neįtikėtina... bet įmanoma. Kai prieinama iki pačių gyvuliškiausių žmogaus širdies gelmių, tarytum nebelieka jokių ribų.

– O Dieve, – išgirdo ji save sakant nevilties ir pykčio kupinu balsu. – O Dieve, Dieve, Dieve...

Išsiaiškink. Išsiaiškink iki galo. Jei gali.

Ji grįžo prie savo patikėtinio kompiuterio. Jai siaubingai drebėjo rankos, ir Google paieškos langelyje tik iš trečio karto ji įstengė parašyti KOLVIČAS VEŽĖJŲ BENDROVĖS. Pagaliau parašiusi, paspaudė klavišą ir sąrašo viršuje pamatė: „RAUDONOJO VANAGO“ VEŽĖJŲ BENDROVĖ. Aplankiusi „Raudonojo vanago“ puslapį, ji išvydo šiurpiai animuotą sunkvežimį su raudoną vanagą primenančiu piešiniu ant šono ir keistai šypsančiu vyriškiu prie vairo. Sunkvežimis kirto ekraną iš dešinės į kairę, paskiau apsisukęs grįžo iš kairės į dešinę ir vėl apsisuko. Begalinė kelionė į abi puses. Virš animuoto sunkvežimio raudonomis, baltomis ir mėlynomis raidėmis užrašytas bendrovės šūkis: APTARNAUJAME SU ŠYPSENA!

Pageidaujantieji susipažinti su bendrove galėjo pasirinkti keturis ar penkis variantus, įskaitant telefonų numerius, įkainius ir patenkintų klientų atsiliepimus. Tesė juos praleido ir spustelėjo paskutinįjį, skelbiantį: PASIGROŽĖKITE NAUJAUSIU MŪSŲ BENDROVĖS ĮGIJINIU! Ir, pasirodžius nuotraukai, radosi paskutinis dėlionės gabalėlis.

Nuotrauka buvo nepalyginamai geresnė už tą, kurioje Ramona Norvil stovėjo ant bibliotekos laiptų. Šioje Tesės žagintojas sėdėjo prie naujintelaičio vilkiko vairo, o ant kabinos durų puikavosi įmantriai išvedžiotas užrašas: „RAUDONOJO VANAGO“ VEŽĖJŲ BENDROVĖ, KOLVIČAS, MASAČUSETSAS. Be baliklio išmargintos rudos kepuraitės, šviesiais, ežiuku kirptais plaukais, jis buvo dar panašesnis į savo motiną, tiesiog bauginamai panašus. Jis šypsojosi linksmai, draugiškai, lyg sakydamas: galite manimi pasikliauti, kaip šypsojosi Tesei vakar popiet. Kaip šypsojosi sakydamas: Gal verčiau tave išbarškinčiau, užuot keitęs padangą? Kaip tu manai?

Išvydus nuotrauką, keistas pykčio serumas plūstelėjo į jos nervų sistemą. Smilkinių tvinksėjimas neturėjo nieko bendra su galvos skausmu, tiesą pasakius, jis atrodė beveik malonus.

Jis mūvėjo žiedą su raudona akimi.

Po nuotrauka buvo užrašas: „Elas Strelkė, „Raudonojo vanago“ vežėjų bendrovės prezidentas, prie naujausio įgijinio, 2008 metų laidos „Peterbilt 389“, vairo. Šis darbinis arkliukas dabar tarnauja mūsų klientams, PATIEMS PUIKIAUSIEMS VISOJE ŽEMĖJE. Klausykite! Argi Elas nepanašus į išdidų tėtį?“

Ji išgirdo jį keikiant ją kale, inkščiančia kekše ir sugniaužė kumščius. Pajuto, kaip nagai įsikirto į delnus, ir dar stipriau sugniaužė kumščius, mėgaudamasi skausmu.

Išdidus tėtis! Štai nuo ko ji negalėjo atplėšti akių. Išdidus tėtis. Pyktis sukosi vis greičiau, apimdamas ją visą, panašiai, kaip ji suko ratus po virtuvę. Kaip vakar vakare suko ratus aplink krautuvę, tai prarasdama, tai atgaudama sąmonę, nelyginant prožektorių nuplieksta aktorė atsidurdama tai viename šviesos rate, tai kitame.

Aš su tavimi atsiskaitysiu, Elai. Dėl policininkų gali nesijaudinti, aš pati susitvarkysiu.

Ir dar buvo Ramona Norvil. Išdidaus tėčio išdidi mama. Nors Tesė dar nebuvo visiškai tikra jos kalte. Iš dalies ji nenorėjo patikėti, kad moteris galėtų kitai moteriai linkėti ko nors tokio siaubingo, juo labiau kad galėjo savotiškai ją pateisinti. Čikopis netoli nuo Kolvičo, ir Ramona tikriausiai važiuodavo trumpiausiu – Stego – keliu.

– Lankyti sūnaus, – linktelėjusi pridūrė Tesė. – Lankyti išdidaus tėčio, įsigijusio naują vilkiką. Galbūt ji nufotografavo jį, sėdintį prie vairo.

Kodėl gi jai nepatarus atvykusiai autorei važiuoti jos mėgstamiausiu keliu?

Bet kodėl ji nepasakė: „Šiuo keliu aš visada važiuoju aplankyti sūnaus“? Argi tai nebūtų savaime suprantama?

– Gal ji nekalba su nepažįstamais žmonėmis apie Strelkės laikotarpį savo gyvenime, – tarė Tesė. – Tą laikotarpį, kai dar nebuvo trumpai apsikirpusi ir nusipirkusi patogaus apavo.

Galimas daiktas, bet ten buvo primėtyta lentgalių su vinimis. Spąstai. Ramona Norvil pasiūlė jai važiuoti tuo keliu, o spąstai buvo jau paruošti. Gal ji paskambino jam? Paskambino ir pasakė: Siunčiu tau prisirpusią uogytę. Nepražiopsosi?

Tai dar nereiškia, kad ji bendrininkė... ar bent nesąmoninga bendrininkė. Išdidus tėtis galėjo pasekti kviečiamas rašytojas. Bene tai sudėtinga?

– Visiškai nesudėtinga, – tarė Fricis, užšokdamas ant dokumentų spintelės. Ir ėmė laižytis koją.

– Ir jeigu, pamačius nuotrauką, ji jam patiko... gana patraukli... reikia manyti, kad jis žinojo, jog motina patars jai grįžti tuo keliu... – Ji susimąstė. – Ne, netinka. Mamos neperspėtas, iš kur jis žinotų, kad negrįžtu į savo namus Bostone? Ar neskrendu į savo namus Niujorke?

– Juk tu ieškojai duomenų apie jį internete, – patarė Fricis. – Gal ir jis ten ieškojo duomenų apie tave. Kaip ir tu. Dabar internete viską gali rasti; pati tai sakei.

Rask siūlo galą, rasi ir kamuolį.

Ji nutarė, jog būtų geriausia viską sužinoti, netikėtai aplankius Ramoną Norvil. Pažiūrėti jai į akis, kai ji pamatys Tesę. Jeigu jose būtų tik su smalsumu sumišusi nuostaba, kad „Karklyno mezgėjų“ autorė grįžta... į Ramonos namus, o ne į biblioteką... tai būtų viena. Bet jeigu būtų ir baimės, kurią galėtų pažadinti mintis: kodėl tu čia, o ne surūdijusiame vamzdyje po Stego keliu... ką gi...

– Tai būtų visai kas kita, Frici. Ar ne?

Tebelaižydamas leteną, Fricis pažvelgė į ją klastingomis žaliomis akimis. Ji atrodė nepavojinga, toji letena, nes nagai buvo įtraukti. Tesė juos buvo mačiusi ir ne kartą patyrusi, kokie jie aštrūs.

Ji sužinojo, kur aš gyvenu; ką gi, atsakykime jai tuo pačiu.

Tesė grįžo prie kompiuterio, šįsyk ieškodama knygų klubo puslapio. Ji buvo tvirtai įsitikinusi, kad jį suras, – dabar visi turi savo puslapius, net kaliniai, nuteisti iki gyvos galvos, – ir jį surado. Ramonos knygų klubo puslapyje buvo įdomių duomenų apie narius, knygų apžvalgų ir narių sueigų santraukų, gana glaustų. Tesė pasirinko naujausias ir ėmė naršyti. Gana greitai pamatė, kad birželio dešimtosios sueiga vyko Ramonos Norvil namuose, Brusteryje. Tesė niekada nesilankė tame miestelyje, bet žinojo, kur jis yra: vakar, važiuodama į susitikimą, matė žalią rodyklę. Jis buvo vos už dviejų ar trijų posūkio ženklų į pietus nuo Čikopio.

Paskiau ji peršoko į Brusterio miestelio gyventojų mokesčių ataskaitas ir galiausiai rado Ramonos pavardę. Pernai ji sumokėjo 913,06 dolerio nuosavybės mokesčių; adresas – Leismeiker Leinas Nr. 75.

– Radau tave, mieloji, – sumurmėjo Tesė.

– Tau derėtų pagalvoti, kaip ketini spręsti šį reikalą, – tarė Fricis. – Ir apie tai, kaip toli rengiesi eiti.

– Jeigu mano duomenys teisingi, ko gero, labai toli, – atsakė Tesė.

Ji buvo beišjungianti kompiuterį, bet staiga sugalvojo patikrinti dar vieną dalyką, nors žinojo, kad gali nerasti jokio atsakymo. Ji aplankė „Savaitraščio“ puslapį ir spustelėjo NEKROLOGUS. Ten buvo langelis ieškomai pavardei įrašyti, ir Tesė įkalė STRELKĖ. Buvo vienintelė nuoroda: Roskas Strelkė. Sprendžiant iš nekrologo, jis mirė 1999 metais, namie, ištiktas ūmios mirties, keturiasdešimt aštuonerių metų. Liko žmona Ramona ir du sūnūs: Elvinas (23) ir Lesteris (17). Detektyvų autoriui, netgi tokiam, kuris iš tolo vengia žmogžudysčių, ūmi mirtis – tai lyg raudonas skuduras buliui. Ji dar panaršė po „Savaitraštį“, bet nieko daugiau nerado.

Valandėlę ji sėdėjo, pirštais be perstojo barbendama į krėslo alkūnramsčius, kaip paprastai darydavo, kai dirbdama įstrigdavo prie kokio nors žodžio, sakinio arba aprašymo. Paskiau peržiūrėjo vakarų ir pietų Masačusetso laikraščių sąrašą ir rado „Springfildo respublikoną“. Kai parašė Ramonos Norvil vyro pavardę, viskas paaiškėjo iš antraštės: NUSIŽUDĖ ČIKOPIO VERSLININKAS.

Strelkė buvo aptiktas garaže, pasikoręs ant gegnės. Nebūta jokio tyrimo, neapklausta nė žmona Ramona, tačiau kaimynas paliudijo, kad ponas Strelkė „tiesiog pametė galvą dėl vyresnįjį sūnų ištikusių nemalonumų“.

– Kokių nemalonumų turėjo Elas, kad tu taip susijaudinai? – paklausė Tesė kompiuterio ekraną. – Kas nors atsitiko jo merginai? Gal jis ją primušė? Gal išžagino? Ar jau tuomet išdarinėjo tokias šlykštybes? Jeigu tik dėl to pasikorei, vadinasi, buvai tikras skystalas.

– Gal Roskui kas nors padėjo, – tarė Fricis. – Na, Ramona. Stipri, augalota moteriškė. Turėtum žinoti. Juk matei ją.

Vėl balsas buvo nepanašus į tą, kurį ji mėgdžiodavo, kalbėdama su savimi. Sutrikusi pažvelgė į Fricį. Fricis žvilgtelėjo į ją – žalios akys klausė: kas, ar aš?

Tesei dingtelėjo mintis važiuoti tiesiai į Leismeiker Leiną su pistoletu rankinuke. Iš tiesų Tesei derėjo liautis vaidinus seklę ir paskambinti į policiją. Tegul jie narplioja tą bylą. Taip ir būtų pasielgusi ankstesnioji Tesė, tačiau ji buvo nebe ana moteris. Dabar ana moteris atrodė lyg tolima giminaitė: siunti jai Kalėdų sveikinimus, o paskiau visus metus nebeprisimeni.

Nepajėgdama apsispręsti – ir jausdama, kaip maudžia visą kūną, – ji užlipo į antrą aukštą ir atsigulė. Miegojo keturias valandas ir atsikėlė kaip sudaužyta. Išgėrė dvi tabletes labai stiprių skausmą malšinančiųjų, palaukė, kol paveiks vaistai, paskiau nuvažiavo į vaizdo kasečių nuomą. Rankinuke gulėjo „citrinspaudė“. Ji nutarė visada ją nešiotis, važinėdama viena.

Į nuomos punktą nusigavo prieš pat darbo pabaigą ir paprašė „Drąsuolės“ su Džude Foster. Pardavėjas (žaliaplaukis, su žiogeliu ausyje, daugių daugiausia aštuoniolikos metų), atlaidžiai nusišypsojęs, pasakė, jog iš tikrųjų filmas vadinasi „Nepalaužiama drąsa“. Ponas Retro Pankas pasiūlė papildomai už penkiasdešimt centų pakelį spragintų kukurūzų. Tesė buvo beatsisakanti, bet apsigalvojo.

– Kodėl gi ne, velniai griebtų? – tarė ji ponui Retro Pankui. – Juk tik vieną kartą gyvename pasaulyje, ar ne?

Jis sužiuro į ją sutrikęs, pažvelgė kitonišku žvilgsniu, paskiau šyptelėjęs sutiko, jog dabar kaip tik tas atvejis.

Grįžusi namo, ji įmetė kukurūzus į mikrobangų krosnelę, įkišo vaizdadiskį ir šleptelėjo ant sofos, po nubrozdinta nugara pasidėjusi pagalvėlę. Fricis irgi susirangė šalia, ir jiedu žiūrėjo, kaip Džudė Foster medžioja vyrus (niekšus, tokius pat kaip ten, kur sakoma: na, tau nuskilo, niekše 11 ), nužudžiusius jos vaikiną. Foster susidorojo ir su kitais niekšais, paleidusi į darbą savo pistoletą. „Nepalaužiama drąsa“ buvo panašus į kitus tokios pat rūšies filmus, bet Tesė vis viena mėgavosi. Jos galva, jis buvo prasmingas. Taipgi tarė sau, kad visus tuos gyvenimo metus praleido kažką svarbaus: silpnus meniniu požiūriu, bet tokius tikrus dvasinio apsivalymo filmus kaip „Nepalaužiama drąsa“. Filmui pasibaigus, ji kreipėsi į Fricį:

– Gaila, kad Ričardas Vidmarkas sutiko senutę, prirakintą prie invalido vežimėlio, o ne Džudę Foster, ar ne?

Fricis pritarė visu tūkstančiu procentų.

30

Gulėdama lovoje tą naktį, kai spalio vėjas siautė aplink namą, o šalia susirangęs murkė Fricis, Tesė davė sau žodį: jeigu rytoj atsibudusi bus taip pat nusiteikusi kaip dabar, važiuos aplankyti Ramonos Norvil ir, galimas daiktas, po to – nelygu, kaip klostysis reikalai Leismeiker Leine, – užsuks pas Elviną „Dičkį Vairuotoją“ Strelkę. Veikiausiai pabus šiek tiek atgavusi sveiką protą ir paskambins į policiją. Ne anonimiškai: drąsiai žvelgdama pavojams į akis. Įrodyti, kad buvo išžaginta, praslinkus keturiasdešimčiai valandų ir dievaižin kiek kartų išsimaudžius po dušu, galėtų būti sudėtinga, tačiau visas kūnas buvo išmargintas lytinio smurto žymėmis.

Ir moterų lavonai vamzdyje: norom nenorom ji turėjo būti jų gynėja.

Rytoj visi tie keršto planai atrodys kvaili. Nelyginant kliedesiai, apninkantys žmones, kai jiems pakyla temperatūra.

Tačiau sekmadienį atsibudusi ji vis dar buvo ryžtingai nusiteikusi naujoji Tesė. Dirstelėjusi į pistoletą ant naktinio stalelio, tarė sau: Aš jį panaudosiu. Aš pati tuo pasirūpinsiu ir, atsižvelgdama į tai, ką patyriau, turiu teisę pati tuo pasirūpinti.

– Tačiau turiu įsitikinti ir nenoriu įkliūti, – tarė ji Friciui, kuris rąžėsi atsikėlęs, ruošdamasis dar vieną dieną tysoti iki išsekimo ir retkarčiais pasistiprinti iš savo dubenėlio.

Tesė išsimaudė po dušu, apsirengė, paskiau paėmusi geltoną bloknotą išėjo į įstiklintą verandą. Kokias penkiolika minučių spoksojo į veją, retkarčiais iš puodelio siurbtelėdama vėstančios arbatos. Pagaliau pirmojo puslapio viršuje parašė NEĮKLIŪK. Apsvarstė tai blaivia galva ir ėmė rašyti pastabas. Kaip ir kiekvieną dieną, kai rašydavo knygas, pradėjo iš lėto, paskui pamažu įsivarė.

31

Apie dešimtą valandą panoro valgyti. Pasigamino sočius vėlyvuosius pusryčius ir suvalgė, nepalikdama nė trupinėlio. Paskiau nuvežė filmą į vaizdo kasečių nuomą ir paklausė, ar jie turi „Mirties bučinį“. Jie neturėjo, tačiau dešimtį minučių panaršiusi vietoj jo pasirinko „Paskutinį namą kairėje“. Parsivežė jį namo ir atidžiai pažiūrėjo. Filme vyrai išžagino merginą ir paliko mirštančią. Visa tai buvo taip panašu į ją ištikusią nelaimę, kad Tesė pravirko, pratrūko taip graudžiai raudoti, jog Fricis išrūko iš kambario. Tačiau ji pažiūrėjo filmą iki galo ir apsidžiaugė laiminga pabaiga: merginos tėvai nužudė skriaudėjus.

Ji įdėjo vaizdadiskį į dėklą ir paliko jį prieškambaryje ant stalo. Sugrąžins rytoj, jeigu dar bus gyva. Ketino tai padaryti, betgi žmogus niekuo negali būti tikras: pasitaiko tiek daug keistenybių ir klastingų vingių, jog sunku atsekti, kur vaizduotės pasaulis, o kur tikrovė. Tesė tai pati patyrė.

Norėdama nustumti laiką – dienos valandos slinko be galo lėtai, – ji grįžo į internetą paieškoti informacijos apie Elo Strelkės nelaimę, dėl kurios nusižudė jo tėvas. Nieko nerado. Tikriausiai kaimynas apsimelavo (kaimynai dažniausiai meluoja), tačiau Tesei dingtelėjo kita mintis: nelaimė galėjo nutikti tada, kai Strelkė dar buvo nepilnametis. Tokiu atveju pavardės nepatenka į žiniasklaidą, o teismo protokolai (jei apskritai būta teismo) įslaptinami.

– O gal jis visai pasileido, – tarė ji Friciui.

– Tie bernai dažnai pasileidžia, – pritarė Fricis. (Tai buvo neįprasta: visada pritardavo tik Tomas. Fricis, priešingai, atlikdavo velnio advokato vaidmenį.)

– Vėliau, po kelerių metų, kažkas atsitiko. Kažkas negera. Tarkim, mama jam padėjo nuslėpti...

– Nepamiršk jaunesniojo brolio, – priminė Fricis. – Lesterio. Galimas daiktas, jis irgi buvo prikišęs nagus.

– Nemaišyk man galvos, kergdamas daugiau veikėjų, Frici. Žinau tik tiek, kad mane išžagino šlykštynė Elas Dičkis Vairuotojas, o jo motina, ko gero, jam talkino. To man gana.

– O gal Ramona jo teta, – pakišo mintį Fricis.

– Užsičiaupk, – nutildė jį Tesė, ir jis pakluso.

32

Ji atsigulė ketvirtą valandą, nesitikėdama sumerkti akių, tačiau sveikstantis organizmas laikėsi savo nuostatų. Užmigo beveik tą pačią akimirką ir, atsibudusi nuo įkyraus zirzimo, apsidžiaugė nustačiusi žadintuvą. Lauke spalio vėjas šuorais draskė medžių lapus, spalvinga vėduokle skleisdamas juos kieme už namo. Šviesa atrodė neįprastai sodriai auksinė, kokia būna Naujojoje Anglijoje vėlyvą rudenį.

Nosies jau taip nebeskaudėjo kaip anksčiau, tik zvembė, tačiau gerklė vis dar degė, ir, eidama į vonios kambarį, ji klibikščiavo. Įžengusi į dušinę, maudėsi tol, kol per garų miglą nieko nebuvo matyti – kaip Šerloko Holmso Anglijos raistuose. Dušas padėjo. Kelios skausmą malšinančios tabletės iš vaistinėlės padėjo dar labiau.

Ji išsidžiovino plaukus, nušluostė apgaravusį veidrodį. Iš veidrodžio žvelgė moteris įsiūčio ir blaivaus proto kupinu žvilgsniu. Veidrodis netrukus vėl pasmėlo, tačiau Tesė spėjo suvokti, jog tikrai ketina tai padaryti, nors ir kokios būtų pasekmės.

Ji apsivilko juodą megztinį aukšta apykakle ir juodas kelnes su giliomis užsegamomis kišenėmis. Plaukus susisegė į mazgą ir užsivožė didelę juodą kepurę. Kepurė kūpsojo šiek tiek pasipūtusi nuo kuodo, tačiau dabar nė vienas galimas liudytojas negalėtų pasakyti: Veido gerai neįžiūrėjau, bet ji buvo ilgais šviesiais plaukais. Jie buvo suveržti gumele. Na, tokia, kokių esama „Vaikų pasaulyje“.

Ji nulipo į rūsį, kur nuo Darbo dienos gulėjo jos baidarė, ir nuo lentynos paėmė vytulą plonos, labai tvirtos geltonos virvės. Sodo žirklėmis atkirpo vieną metrą, užsivyniojo ant rankos šiek tiek aukščiau riešo, o vytulą įsikišo į gilią kelnių kišenę. Grįžusi į virtuvę, į tą pačią kišenę – kairiąją – įsikišo šveicarišką karinį peilį. Dešinėje kišenėje gulėjo „citrinspaudė“... ir dar vienas daikčiukas, paimtas iš stalčiaus šalia viryklės. Paskiau šaukštu įkrėtė Friciui dvigubą davinį ėdalo, bet, prieš prileisdama prie dubenėlio, paėmė jį ant rankų ir pabučiavo į viršugalvį. Senas katinas suskliaudė ausis (ko gero, veikiau iš netikėtumo nei pasidygėjimo: ji buvo ne iš tų, kurios linkusios bučiuotis) ir, vos atsidūręs ant grindų, nuliuoksėjo prie dubenėlio.

– Neskubėk visko sušveisti, – tarė jam Tesė. – Petsė vėliau ateis tavęs pažiūrėti, jei negrįšiu, bet ne greičiau nei po kelių dienų. – Nusišypsojusi pridūrė: – Aš tave myliu, senas nušiurėli.

– Aha, aha, – pritarė Fricis ir puolė prie dubenėlio.

Tesė dar kartą permetė akimis bloknotą su užrašu NEĮKLIŪK pirmame puslapyje, mintyse peržvelgė visas būtiniausias priemones, paskiau pakartojo, ką ketina daryti, nusigavusi iki Leismeiker Leino. Svarbiausia, jos manymu, turėti galvoje, kad ne viskas eis taip lengvai, kaip ji norėtų. Susidūrus su tokiais dalykais, visada atsiranda netikėtų kliūčių. Ramonos gali nebūti namie. Arba ji gali būti namie, bet su savo žagintoju žmogžudžiu sūnumi: gal, jaukiai įsitaisę svetainėje, žiūri kokį smagų filmą, parsivežtą iš vaizdo kasečių nuomos punkto. Gal „Pjūklą“. Gal drauge su jais ir jaunesnysis brolis, be abejo, Kolviče vadinamas Mažium Vairuotoju. Šiaip ar taip, Tesė gerai žinojo, kad šį vakarą Ramona rengia Tupperware vakarėlį arba knygos aptarimą. Svarbiausia nesutrikti, įvykiams pakrypus netikėta vaga. Jeigu ji nesugebės improvizuoti, tarė sau Tesė, vadinasi, iš tikrųjų paskutinį sykį rakina savo namo duris Stok Vilidže.

Ji sudegino židinyje lapą su užrašu NEĮKLIŪK, žarstekliu išmaišė pelenus, tada apsivilko odinę striukę ir apsimovė plonos odos pirštinaites. Striukėje buvo gilios vidinės kišenės. Tesė įsikišo mėsinį peilį – dėl visa ko, paskiau įsakė sau nepamiršti, kad jį pasiėmė. Šį savaitgalį visų mažiausiai jai reikėjo atsitiktinio krūties pašalinimo.

Prieš išeidama pro duris, ji įjungė signalizaciją.

Vėjas išsyk apsiautė ją, plaikstydamas striukės apykaklę ir plačių kelnių apačias. Aplink sūkuriavo mažučiai lapų cikloniukai. Virš žavaus Konektikuto priemiesčio kampelio dar nevisiškai tamsiu dangumi skriejo debesys, tolydžio uždengdami tris ketvirčius mėnulio. Tesei dingtelėjo, kad tai puiki naktis siaubo filmams.

Ji įlipo į automobilį ir uždarė dureles. Ant priekinio stiklo sukdamasis nusileido lapelis, paskiau nuskriejo tolyn.

– Išprotėjau, – tvirtu balsu tarė ji. – Tai atsitiko aname vamzdyje arba tuomet, kai vaikščiojau aplink krautuvę. Tik taip įmanoma visa tai paaiškinti.

Ji paleido variklį. Tomas Tomtomas įsižiebęs tarė:

– Sveika, Tese. Kaip matau, mūsų laukia kelionė.

– Taip, drauguži. – Tesė palinko į priekį ir dailioje mechaninėje Tomo galvutėje užprogramavo adresą: Leismeiker Leinas Nr. 75.

33

Naudodamasi Google Žemė programa, ji išžvalgė Ramonos apylinkes, kurios atrodė nė kiek nepasikeitusios nuo paskutinio apsilankymo. Viskas kaip sviestu patepta. Brusteris – Naujosios Anglijos miestelis, Leismeiker Leinas – pačiame pakraštyje, namai gana atstu vienas nuo kito. Lėtai važiuodama pro 75-uoju numeriu pažymėtą namą priemiesčiuose leistinu dvidešimties mylių per valandą greičiu, Tesė tik pastebėjo šviesą languose, o kieme vienintelį automobilį – naujausią subaru modelį, beveik klykiantį, kad priklauso bibliotekininkei. Vilkiko ar kokio kito sunkvežimio – nė ženklo. Nei seno kledaro.

Gatvė baigėsi aikštele. Tesė apsisuko, grįžo ir, neduodama sau progos bent kiek suabejoti, įvažiavo į keliuką, vedantį prie Ramonos Norvil namo. Išjungė šviesas ir variklį, giliai atsikvėpė.

– Grįžk gyva ir sveika, Tese, – tarė Tomas iš savo vietos ant prietaisų skydelio. – Grįžk gyva ir sveika, ir aš tave nuvešiu, kur pageidausi.

– Stengsiuos.

Ji paėmė savo geltonąjį bloknotą (jau be įrašų) ir išlipo iš automobilio. Prispaudusi bloknotą prie krūtinės, nuėjo prie Ramonos Norvil durų. Jos ilgas šešėlis – ko gero, viskas, kas buvo likę iš ankstesniosios Tesės, – sekė įkandin.

34

Ramonos Norvil namo paradinės durys buvo su dviem aukštais ir siaurais įstiklintais langeliais iš šonų. Stiklas buvo storas, briaunotas, bet Tesė įžiūrėjo dailius sienų apmušalus ir koridorių su lakuotu parketu. Ten stovėjo staliukas su keliais žurnalais ant viršaus. O gal katalogais. Koridoriaus gale matyti didelis kambarys. Iš ten sklido televizoriaus garsai. Ji išgirdo dainuojant, vadinasi, Ramona tikriausiai nežiūrėjo „Pjūklo“. Tiesą pasakius – jeigu Tesė neklydo ir daina vadinosi „Įveik visas viršūnes“, – Ramona žiūrėjo „Muzikos garsus“.

Tesė paskambino. Viduje pasigirdo melodija, primenanti „Diksilendo“ įžangą – retenybė Naujojoje Anglijoje, vadinasi, Tesė neklydo: Ramona Norvil iš tikrųjų buvo keistuolė.

Tesė išgirdo sunkius žingsnius ir pasisuko šonu, kad šviesa pro stiklo briauną siektų tik skruostą. Ji palenkė bloknotą kampu ties krūtine, dėdamasi, kad rašo pirštinėta ranka. Šiek tiek nuleido pečius. Apsimetė moterimi, atliekančia apklausas. Sekmadienio vakaras, ji pavargusi, nieko daugiau nenori, tik paklausti, kokią dantų pastą paprastai vartoja namų šeimininkė, ir važiuoti namo.

Nesijaudink, Ramona, atidaryk duris, kiekvienam aišku, kad manęs nėra ko bijoti, kad aš iš tų moterų, kurios nė musės negalėtų nuskriausti.

Akies krašteliu ji pastebėjo prie briaunoto stiklo priplaukiant iškreiptus žuvies žiauptus. Stojo ilgokai užsitęsusi tylos valandėlė, pagaliau Ramona Norvil pravėrė duris.

– Klausau. Kuo galėčiau padėt...

Tesė atsisuko. Šviesa pro durų tarpą nutvieskė jos veidą. Ir nuostaba, kurią ji išvydo Ramonos Norvil veide, atvipęs apatinis žandikaulis pasakė daugiau, nei ji būtų norėjusi sužinoti.

– Jūs? Ką jūs čia darot...

Tesė išsitraukė „citrinspaudę“ iš dešinės kišenės. Važiuodama iš Stok Vilidžo, įsivaizdavo, kaip pakliūva į spąstus – įsivaizdavo taip aiškiai kaip slogiame sapne, – tačiau viskas vyko sklandžiai.

– Pasitrauk nuo durų. Jei bandysi rėkti, nušausiu vietoje.

– Nenušausit, – tarė Norvil. Ji nė nekrustelėjo, bet ir neuždarė durų. – Ar išprotėjot?

– Eik į vidų.

Norvil vilkėjo dukslų mėlyną chalatą, ir Tesė, vos išvydusi staigiai kilstelėjant jo kraštą, atkišo pistoletą.

– Jei pradėsi klykti, šausiu. Verčiau paklausyk manęs, gyvate, nes aš nė neketinu krėsti juokų.

Aukšta Norvil krūtinė sudribo. Ji iššiepė dantis, lakstydama akimis į šalis. Dabar ji buvo nebepanaši į bibliotekininkę, nebeatrodė linksma ir svetinga. Tesei ji priminė žiurkę, pagautą prie savo landos.

– Jeigu šausit, išgirs kaimynai.

Tesė tuo abejojo, bet nesileido į ginčus.

– Man tai nebeturės jokios reikšmės, nes jau būsi negyva. Eik į vidų. Jei padoriai elgsies ir atsakinėsi į klausimus, gal sulauksi ryto.

Ramona Norvil pasitraukė atatupsta, ir Tesė įėjo pro duris, laikydama atkištą pistoletą. Kai tik ji uždarė duris – paspyrusi koja, – Norvil liovėsi trauktis. Sustojo prie staliuko su katalogais.

– Nieko negriebk, nieko nesvaidyk, – tarė Tesė, iš timpčiojančių moters lūpų suvokusi, jog tokios mintys išties sukasi jos galvoje. – Aš skaitau tavo mintis kaip atskleistą knygą. Kitaip ko būčiau čionai atvažiavusi? Traukis toliau. Eik į svetainę. Man baisiai patinka Trapų šeima 12 , kai visi įsijautę ima šokti.

– Išprotėjot, – tarė Ramona, vėl traukdamasi atatupsta. Ji avėjo batus. Netgi vilkėdama chalatą, avėjo bjaurius gremėzdiškus batus. Vyriškus suvarstomus batus. – Nesuprantu, ką jūs čia veikiat, bet...

– Nedumk man akių, mamyte. Nedrįsk. Viską pamačiau tavo veide, kai atidarei duris. Absoliučiai viską. Tu manei, kad aš negyva, ar ne?

– Nesuprantu, ką jūs čia...

– Kodėl tau neprisipažinus prie keturių akių?

Dabar jos buvo svetainėje. Ant sienų kabojo sentimentalūs paveikslai – klounai, vaikai didelėmis akimis, – lentynėlės ir stalai buvo nukrauti visokiausiais niekučiais: kalėdiniais sniego rutuliais, troliais, Humelio statulėlėmis, meškiukais, stovėjo glazūruotas pasakų namelis. Nors Ramona Norvil buvo bibliotekininkė, nebuvo matyti nė vienos knygos. Prieš televizorių stovėjo atlošiamas krėslas su kėdute kojoms užsikelti, šalia jo – stumdomas staliukas su kukurūzinėmis lazdelėmis, dideliu buteliu dietinės kokakolos ir televizijos programa. Ant televizoriaus – įrėminta nuotrauka: Ramona su kita moterimi, apsikabinusios ir susiglaudusios skruostais. Atrodė, lyg būtų nusifotografavusios pramogų parke ar apygardos mugėje. Prieš nuotrauką žaižaravo krištolinė vazelė su saldainiais, apšviesta palubėje kabančio šviestuvo.

– Ar seniai tuo užsiimi?

– Nesuprantu, ką jūs čia šnekat.

– Ar seniai sąvadauji savo žagintojui ir žmogžudžiui sūnui?

Ramona Norvil tankiai sumirksėjo, bet vėl išsigynė... sumaišydama Tesei kortas. Atvažiavus čionai, Ramonos Norvil mirtis jai atrodė vienintelė galima ir net neišvengiama išeitis. Tesė beveik neabejojo, kad sugebės ją nužudyti ir kad neteks panaudoti virvės, gulinčios kairėje kelnių kišenėje. Dabar ji suvokė, kad negalės nieko padaryti, kol moteris neišpažins savo kaltės. Nes to, kas atsispindėjo jos veide, kai ji išvydo Tesę prie durų, primuštą, bet gyvą, negana.

Tikrai negana.

– Kada tai prasidėjo? Kiek tada jam buvo metų? Penkiolika? Ar jis teisinosi, kad „netyčia taip išėjo“? Daugelis taip teisinasi, žengę pirmą žingsnį.

– Nesuprantu, ką jūs turit galvoje. Atvažiavote į biblioteką ir visai neblogai, nors ir gana blankiai, pašnekėjote su skaitytojais, aišku, gobėdamasi pinigų, tačiau bent jau užpildėt spragą mūsų kalendoriuje, ir staiga matau jus stovint prie mano durų su pistoletu rankoje ir krečiant visokias...

– Liaukis, Ramona. Aš mačiau jo nuotrauką „Raudonojo vanago“ puslapyje. Žiedą ir visa kita. Jis mane išžagino ir kėsinosi nužudyti. Jis buvo įsitikinęs, kad mane nužudė. O tu nusiuntei mane jam į nagus.

Ramona Norvil vėl išsižiojo, nutaisydama šiurpią nuostabos, baimės ir kaltės grimasą: Netiesa! Tu, bukagalve išdarga, pati nesuvoki, ką pliauški! Ji pasislinko į priekį. Tesė atkišo pistoletą.

– Na, stok! Nė iš vietos!

Norvil sustojo, bet Tesė suvokė, kad ji ilgai nestovės. Ji ruošėsi arba pulti, arba bėgti. O kadangi ji suprato, kad Tesė seks įkandin, jeigu ji bandys slėptis namuose, vadinasi, ruošėsi kovai.

Trapų šeima vėl ėmė dainuoti. Turint omeny Tesės padėtį, į kurią ji pakliuvo savo noru, visas tas džiaugsmingas šeimyninis stūgavimas varė iš proto. Dešinėje rankoje laikydama į Ramoną Norvil nukreiptą „citrinspaudę“, kaire ranka Tesė paėmė nuotolinio valdymo pultelį ir išjungė televizorių. Bedėdama pultelį ant staliuko, ji sustingo. Ant televizoriaus stovėjo du daiktai, tačiau anksčiau ji buvo pastebėjusi tik Ramonos ir jos draugės nuotrauką; dabar jos dėmesį patraukė vazelė saldainiams.

Dabar ji išvydo, kas žėri iš tikrųjų, kad žėri ne krištolinės vazelės kraštai, o kažkas viduje. Ten buvo jos auskarai. Jos deimantiniai auskarai.

Ramona Norvil griebė glazūruotą pasakų namelį ir sviedė į ją. Sviedė atsivėdėjusi. Tesė pritūpė, ir pasakų namelis, per kelis centimetrus pralėkęs virš galvos, ištiško į šipulius, užpakaly jos atsitrenkęs į sieną. Ji atsitraukė, užkliuvo už kėdutės ir išsitiesė ant grindų. Pistoletas išsprūdo iš rankos.

Abi puolė prie pistoleto, Ramona Norvil griuvo ant kelių, petimi smogdama Tesei per ranką ir petį nelyginant regbio puolėjas. Sučiupusi pistoletą, apsuko jį delne ir stipriai apgniaužė rankeną. Tesė kyštelėjo ranką į vidinę striukės kišenę ir griebė mėsinį peilį, savo atsarginį ginklą, suvokdama, jog pavėlavo. Norvil buvo pernelyg augalota... ir pernelyg valdoma motiniško instinkto. Taip, neabejotinai. Jau daugel metų gynė savo išsigimėlį sūnų ir buvo pasiryžusi apginti ir dabar. Tesė turėjo ją nušauti koridoriuje, kai tik užsidarė durys.

Bet aš negalėjau, tarė ji sau, ir netgi tą akimirką, pagalvojus, jog tikrai negalėjo, jai atlėgo širdis. Ji atsiklaupė, laikydama ranką vidinėje striukės kišenėje ir žiūrėdama Ramonai Norvil į akis.

– Tu nevykusi rašytoja ir nevykusiai kalbėjai su skaitytojais, – tarė Norvil. Ji šypsojosi, vis greičiau kalbėdama, sniaukrodama kaip įsijausminęs varžytynių vedėjas. – Tu paistei niekus, kaip paistai niekus kurpdama savo kvailas knygiūkštes. Tu jam tikai, ir jis tavęs panoro, aš supratau iš jo akių. Nusiunčiau tave tuo keliu, ir viskas išėjo kaip reikiant, ir aš džiaugiuosi, kad jis tave ištratino. Nežinau, ką tu galvojai ir ką ketinai daryti, važiuodama čionai, bet štai kas tavęs laukia.

Ji paspaudė gaiduką, bet pasigirdo tik tarkštelėjimas. Nusipirkusi pistoletą, Tesė išklausė paskaitą ir įsidėjo į galvą, jog svarbiausia – iš anksto neįleisti šovinio į lizdą, kad daužiklis kartais nenusprūstų ir neiššautų šovinio, jei netyčia paspaustum gaiduką.

Ramonos Norvil veide pasirodė beveik komiška nuostabos išraiška. Ji lyg vėl pajaunėjo. Pažvelgė žemyn į pistoletą, ir tuo metu Tesė iš vidinės striukės kišenės išsitraukė peilį, staigiai palinko į priekį ir iki pat koto suvarė Ramonai į pilvą.

Moteris dusliai sugargė, lyg bandydama suklykti, bet pritrūko jėgų. Pistoletas iškrito iš rankos, ir ji atsirėmė į sieną, nuleidusi žvilgsnį į peilio kotą. Skėstelėjusi ranka nubraukė Humelio statulėles. Jos nukrito nuo lentynos ant grindų ir sudužo į druzgus. Ji vėl sugargė. Chalato priekis vis dar buvo švarus, tačiau iš po apačios ant vyriškų Ramonos Norvil batų jau varvėjo kraujas. Ji griebė už koto abiem rankomis, pabandė traukti peilį ir sugargė trečią kartą.

Ji pažvelgė į Tesę, negalėdama patikėti tuo, kas įvyko. Tesė nusigręžė. Ji prisiminė, kas atsitiko per jos dešimtąjį gimtadienį. Tėvas jai padovanojo laidynę, ir ji išbėgo į ką nors pašaudyti. Už penkių ar šešių kvartalų nuo namų pastebėjo benamį šunį nušašusiomis ausimis kapstantis šiukšlių dėžėje. Įdėjusi akmenuką, šovė iš laidynės, tiesiog norėdama nubaidyti šunį (bent jau taip pagalvojo), bet pataikė į pasturgalį. Gailiai sukiauksėjęs, šuo nubėgo, bet iš pradžių priekaištingai pažvelgė į Tesę, ir ji niekada negalėjo pamiršti to žvilgsnio. Ji be galo gailėjo netyčia pataikiusi šuniui ir niekada nebešaudė iš laidynės į gyvūnus. Suprato, kad gyvenime neįmanoma išvengti žudymo – ramia sąžine tvatino uodus, spendė spąstus, rūsyje pastebėjusi pelių, ir šveitė „Makdonaldo“ mėsainius, – bet tuomet tarė sau, kad niekada nebegalės nieko nuskriausti, nejausdama graužaties nei sąžinės priekaištų. Leismeiker Leino namų svetainėje ji nieko panašaus nepatyrė. Gal todėl, jog tai buvo savigyna. O gal apskritai nieko ypatinga neįvyko.

– Ramona, – tarė ji, – dabar aš jaučiuosi dvasiškai artima Ričardui Vidmarkui. Štai ko nusipelno įdavikai, mieloji.

Norvil stovėjo savo kraujo klane, ir jos chalatas pagaliau pražydo kruvinomis aguonomis. Jos veidas buvo išbalęs. Išsprogusios tamsios akys spindėjo iš siaubo. Liežuvis išlindo iš burnos ir lėtai išsikorė virš apatinės lūpos.

– Dabar turėsi laiko pamąstyti, kaip visa tai atsitiko, tiesa?

Ramona Norvil ėmė smukti. Jos batai žliugsėjo kraujo valkoje. Ji griebėsi kitos lentynos ir nuplėšė ją nuo sienos. Pulkas Gerųjų Meškučių palinko į priekį ir baigė gyvenimą savižudybe.

Nors ir nejausdama nei graužaties, nei sąžinės priekaištų, Tesė vis dėlto suvokė, kad, nepaisant visų pagyrų, joje gyveno menkutis Tomis Udas 13 : ji visiškai nebuvo nusiteikusi stebėti nei užtęsti Ramonos Norvil kančių. Pasilenkusi ji pakėlė pistoletą. Iš dešinės kelnių kišenės išsitraukė daiktą, kurį pasiėmė virtuvėje iš spintelės, stovinčios šalia viryklės. Tai buvo stora dygsniuota pirštinė. Ji kuo gražiausiai prislopins vieną vienintelį šūvį, juo labiau kad pistoletas mažo kalibro. Ji tai patyrė, rašydama „Karklyno mezgėjų draugija vyksta į paslaptingą turistinę jūrų kelionę“.

– Tu nesupranti, – prašvokštė Ramona Norvil. – Nežudyk. Nedaryk tos klaidos. Nuvežk mane... į ligoninę.

– Tu pati padarei klaidą. – Tesė užmovė pirštinę ant pistoleto, kurį laikė dešinėje rankoje. – Kad neiškastravai savo sūnaus, kai tik sužinojai, kas jis toks. – Ji prikišo pirštinę Ramonai Norvil prie smilkinio, pakreipė galvą į šalį ir paspaudė gaiduką. Pasigirdo prislopintas pokštelėjimas, lyg būtų atsikrenkštęs augalotas vyras.

Ir tiek.

35

Ji neieškojo internete Elo Strelkės namų adreso: tikėjosi jį sužinoti iš Ramonos Norvil. Tačiau, kaip jau ne kartą buvo sau sakiusi, tokie dalykai nevyksta pagal numatytą planą. Dabar svarbiausia reikėjo susikaupti ir atlikti darbą iki galo.

Ramonos Norvil darbo kambarys buvo antrame aukšte, ten, kur turėjo būti svečių miegamasis. Ten irgi buvo pilna meškučių ir Humelio statulėlių. Ant sienų kabojo šešios įrėmintos nuotraukos – ne sūnų, ne jos su drauge, ne velionio Rosko Strelkės, o rašytojų, dalyvavusių susitikimuose su skaitytojais, su jų autografais. Kambarys Tesei priminė Stego užeigos koridorių su atlikėjų nuotraukomis.

Ji neprašė pasirašyti ant mano nuotraukos, pagalvojo Tesė. To dar betrūko, kam jai prisiminti tokią sušiktą autorę kaip aš? Aš buvau tiesiog kalbanti galva, tinkama spragai jų dienotvarkėje užpildyti. Ir dar mėsa jos sūnaus mėsmalei. Kaip jiems pasisekė, kad aš atvažiavau reikiamu laiku!

Ant Ramonos Norvil rašomojo stalo po skelbimų lenta, užversta skrajutėmis ir bibliotekos korespondencija, stovėjo stalinis „makintošas“, beveik toks pat kaip Tesės. Ekranas buvo tamsus, bet žibanti signalinė akutė bylojo, kad jis paprasčiausiai „miega“. Ji spustelėjo vieną klavišą pirštinėta ranka. Ekranas nušvito, ir ji išvydo Ramonos Norvil elektroninį darbastalį. Jokio vargo su bjauriais slaptažodžiais, kaip smagu.

Tesė spustelėjo adresyno žymelę, perbėgo iki R raidės ir rado „Raudonojo vanago“ bendrovę. Adresas – Transporto aikštė Nr. 7, Miesto kelias, Kolvičas. Nuėjusi iki S, rado savo naują draugą milžiną, su kuriuo susipažino penktadienį popiet, ir naujojo draugo brolį Lesterį. Dičkį Vairuotoją ir Mažių Vairuotoją. Abu gyveno Miesto kelyje, netoli bendrovės, paveldėtos iš tėvo: Elvinas name Nr. 23, Lesteris name Nr. 101.

Jeigu būtų buvęs trečias brolis, dingtelėjo jai, jie būtų buvę Trys Maži Vairuotojai. Vienas šiaudinėje pastogėje, antras žabų trobelėje, trečias mūriniame name. Deja, jie tik dviese.

Nusileidusi į pirmą aukštą, ji išsiėmė auskarus iš krištolinės vazos ir įsidėjo į kišenę. Dirstelėjo į negyvą moterį, atsirėmusią į sieną toje pat vietoje, kur ją paliko. Pažvelgė be jokio pasigailėjimo, lyg atsisveikindama su sunkiu, galų gale atliktu uždaviniu. Nebuvo ko jaudintis dėl įkalčių: Tesė neabejojo, kad nepaliko nė vieno, nė menkiausio plaukelio. Virtuvinė pirštinė – dabar skylėta – vėl gulėjo kišenėje. Peilis buvo iš tų, kurį galima įsigyti bet kuriame Amerikos prekybos centre. Kaip ji numanė (ar bent jau tikėjosi), jis atitiko Ramonos virtuvės įrankių rinkinį. Taigi ligi šiol viskas ėjo kaip sviestu patepta, bet toliau galėjo pasitaikyti rimtų sunkumų. Ji išėjo iš namo, sėdo į automobilį ir nuvažiavo. Po penkiolikos minučių užsuko į tuščią prekybos centro automobilių aikštelę ir, pasinaudodama savo GPS imtuvu, užprogramavo tolesnį maršrutą iki Kolvičo, Miesto kelio 23 namo.

36

Tomo vadovaujama, Tesė pasiekė tikslą netrukus po devynių. Danguje švietė žemai pakibęs mėnulis. Kaip niekad stipriai pūtė vėjas.

Miesto kelias, 47-ojo greitkelio atšaka, buvo mažų mažiausiai už septynių mylių nuo Stego užeigos ir dar toliau nuo Kolvičo centro. Transporto aikštė buvo dviejų kelių kryžkelėje. Sprendžiant iš iškabos, ten buvo trys vežėjų firmos ir viena pervežimų bendrovė. Pastatai, kuriuose jos buvo įsikūrusios, atrodė bjaurūs blokiniai barakai. Pats mažiausias – „Raudonojo vanago“ vežėjų bendrovė. Tą sekmadienio naktį visi langai buvo tamsūs. Už jų driekėsi keli akrai automobilių aikštelių, aptvertų vielinių tinklų tvora ir ryškiai apšviestų lankinėmis lempomis. Aikštelėje prie sandėlių rikiavosi gausybė vilkikų ir furgonų. Bent jau vienas tų vilkikų buvo su užrašu „RAUDONOJO VANAGO“ VEŽĖJŲ BENDROVĖ, tačiau Tesė nesitikėjo, kad tai tas pats, kurio nuotrauką matė tinklalapyje, tas pats, su Išdidžiuoju Tėčiu prie vairo.

Prie sandėlių zonos buvo sunkvežimių aikštelė. Kuro kolonėlės – daugiau nei dvylika – buvo ryškiai apšviestos tomis pačiomis lankinėmis lempomis. Dešinėje pagrindinio pastato pusėje skaisčiai švietė dienos šviesos lempos; kairėje buvo tamsu. Už jo buvo dar vienas U formos pastatas. Ten stovėjo keliolika automobilių ir sunkvežimių. Prie kelio dunksojo aukšta švieslentė su ryškiai raudonais užrašais:

RIČIO SUNKVEŽIMIŲ AIKŠTELĖ

JŪS VAIRUOJATE, MES PAKRAUNAME

BENZINAS – 2,99 DOLERIO GALONAS

DYZELINIS KURAS – 2,69 DOLERIO GALONAS

PARDUODAME NAUJAUSIUS LOTERIJOS BILIETUS

RESTORANAS UŽDARYTAS SEKMADIENIO VAKARĄ

ATSIPRAŠOME:

SEKMADIENIO VAKARĄ DUŠAI NEVEIKIA

PARDUOTUVĖ IR MOTELIS DIRBA IŠTISĄ PARĄ

REMONTO DIRBTUVĖS DIRBA IŠTISĄ PARĄ

Apačioje išvedžiotas šūkis, su rašybos klaidomis, bet ugningas:

REMKIME MUSŲ KARIUS AFGANDISTANE!

MES NUGALĖSIME!

Dundant tolimųjų reisų sunkvežimiams, vairuotojams pripildant kuro bakus ir skrandį (net išjungusi žibintus, Tesė galėjo drąsiai tvirtinti, kad valgiaraštyje, kai restoranas atidarytas, nieko daugiau nebūna, išskyrus vištienos kepsnį, mėsos duoną ir naminį duonos pudingą), savaitės dienomis čia ūždavo kaip avilyje, tačiau sekmadienio vakarą viešpatavo kapų tyla, nes nebuvo nieko panašaus į Stego užeigą.

Prie kuro kolonėlės užpakaliu į kelią stovėjo vienui vienas automobilis su atviru benzino baku, į kurį buvo įkišta žarna su antgaliu. Tai buvo senas kledaras, fordas F-150, su stiklo pluoštu aplipdytais žibintais. Ryškioje šviesoje buvo neįmanoma įžiūrėti jo spalvos, bet Tesei to ir nereikėjo. Šį sunkvežimį ji buvo mačiusi iš arti ir žinojo, kokios jis spalvos. Kabina buvo tuščia.

– Tu, Tese, regis, net nenustebai, – tarė Tomas, kai ji stabtelėjo kelkraštyje ir pašnairavo į parduotuvę. Pastebėjo viduje keletą žmonių, nors lauke akinamai tvieskė žibintai, ir pamatė, kad vienas jų – didelis. Ar jis tik didelis, ar tiesiog milžinas? – paklausė Betsė Nil.

– Ko čia stebėtis? – atsakė ji. – Jis čia gyvena. Kur jis turėtų važiuoti degalų prisipilti?

– Gal jis ruošiasi į kelionę?

– Taip vėlai sekmadienio vakarą? Nemanau. Manau, kad jis buvo namie, žiūrėjo „Muzikos garsus“. Manau, išgėręs visą alų, atvažiavo čionai apsipirkti. Ir nutarė tuo pačiu žygiu prisipilti benzino.

– Gal vis dėlto tu klysti. Ar nebūtų geriau pasislėpti už parduotuvės kampo ir pasekti, kai jis išeis?

Tačiau Tesė nenorėjo to daryti. Į automobilių aikštelę žvelgė platus, per visą sieną parduotuvės langas. Jis galėjo dirstelėti ir pastebėti ją įvažiuojant į aikštelę. Gal, tvieskiant ryškioms šviesoms prie kuro kolonėlių, jis ir neįžiūrėtų veido, bet atpažintų automobilį. Keliuose pasitaiko daugybė fordų, tačiau po penktadienio vakaro Elas Strelkė tikriausiai itin kreiptų dėmesį į juodąjį fordą „Expedition“. Ir į registracijos numerį – penktadienį jis, be abejo, pastebėjo Konektikuto valstijos registracijos numerį, kai sustojo šalia piktžolėmis apžėlusios automobilių aikštelės prie apleistos krautuvės.

Ir būta dar kai ko. Itin svarbaus. Trūktelėjusi iš vietos, ji pavažiavo į priekį, kad Ričio sunkvežimių aikštelę matytų atgalinio vaizdo veidrodėlyje.

– Aš nenoriu sekti jam iš paskos, – tarė ji. – Aš noriu važiuoti priešaky. Noriu jo palaukti.

– O jeigu jis vedęs, Tese? – paklausė Tomas. – O jeigu namie jo laukia žmona?

Ši mintis pribloškė ją. Paskiau ji nusišypsojo, ir ne tik todėl, jog jis mūvėjo vienintelį žiedą, kurio akis pernelyg didelė, kad būtų tikras rubinas.

– Tokie tipai gyvena nevedę, – tarė ji. – Bent jau tie, kurie šlaistosi aplink. Elo gyvenime būta tik vienos moters, bet ir ji negyva.

37

Priešingai nei Leismeiker Leinas, Miesto kelio rajonas neturėjo nieko bendra su priemiesčiu: čia buvo grynas kaimas, toks, apie kokį dainuoja Treivisas Tritas 14 . Namai atrodė kaip žiburiuojančios elektros šviesos salelės vidury mėnesėtos nakties, virš horizonto kylant mėnuliui.

– Tese, tu artėji prie tikslo, – tarė Tomas savo nepamėgdžiojamu balsu.

Ji giliai atsikvėpė, iš kairės išvydusi 23 numeriu paženklintą pašto dėžutę su užrašu STRELKĖ. Keliukas į kiemą buvo ilgas, vingiuotas, įkalnus, asfaltuotas, lygus kaip juodas ledas. Tesė pasuko nė nedvejodama, tačiau kai tik Miesto kelias liko užpakaly, ją apniko baimė. Ji vos susitvardė nenuspaudusi stabdžių ir nepasukusi atgal. Mat, jeigu ji važiuotų toliau, neturėtų kitos išeities. Būtų lyg vabalas butelyje. Ir jei netgi jis nevedęs, gal namuose yra dar kas nors? Pavyzdžiui, brolis Lesas? O jeigu Dičkis Vairuotojas parduotuvėje pirko alaus ir užkandos ne sau vienam?

Tesė išjungė žibintus ir važiavo toliau, šviečiant mėnesienai.

Jausdamasi kaip ant adatų, Tesė dingojo, kad keliukas niekada nesibaigs, bet Strelkės namo šviesas pamatė, nuvažiavusi ne daugiau kaip tris šimtus metrų. Iš pažiūros dailus būstas stovėjo ant kalvos, šiek tiek didesnis už kotedžą, bet mažesnis už ūkininko namą. Ne mūrinukas, bet ir ne kukli šiaudinė pastogė. Spręsdama pagal pasaką apie tris paršiukus ir nedorėlį vilką, Tesė pagalvojo, kad tai būsianti žabų trobelė.

Namo kairėje stovėjo ilga priekaba su užrašu ant šono: „RAUDONOJO VANAGO“ VEŽĖJŲ BENDROVĖ, o keliuko gale priešais garažą – internete matytas vilkikas. Mėnesienoje jis atrodė lyg iš pasakos apie vaiduoklius. Važiuodama arčiau, Tesė sulėtino greitį, ir ją užliejo ryški balta šviesa, apžilpinusi akis ir nutvieskusi veją ir keliuką. Tai buvo savaime įsijungiantis prožektorius, ir jeigu Strelkė grįžtų jam šviečiant, jau kalvos papėdėje pamatytų jo spindesį. Gal net bevažiuodamas Miesto keliu.

Ji numynė stabdžius, jausdamasi kaip vaikystėje, kai sapnuodavo, kad visiškai nuoga atsidūrė mokykloje. Išgirdo dejuojant moterį. Pagalvojo, kad tai ji, bet balsas atrodė svetimas, visiškai ne jos.

– Negerai, Tese.

– Užsičiaupk, Tomai.

– Jis gali grįžti bet kuriuo metu, ir tu nežinai, ar ilgai dega įsijungusi šviesa. Su motina turėjai bėdos. O jis nepalyginamai didesnis už motiną.

– Sakiau, užsičiaupk!

Ji pabandė galvoti, bet, tvieskiant akinamai ryškiai šviesai, buvo sunku sutelkti mintis. Kairėje stovinčio vilkiko ir ilgos priekabos šešėliai tarytum tiesėsi prie jos smailiais juodais nagais – baubo nagais. Prakeiktas prožektorius! Žinoma, toks žmogus kaip jis negali apsieiti be prožektoriaus! Reikia tuojau pat dingti iš čia, paprasčiausiai apsisukti vidury vejos ir visu greičiu dumti kelio link, bet važiuodama susitiks su juo. Ji tai suprato. Jos širdis neišlaikys tokios staigmenos, ir ji mirs.

Galvok, Tese Džine, galvok!

Ir – Dieve mano! – negana to, pasiuto loti šuo. Namie šuo! Ji įsivaizdavo pitbulį, iššiepusį aštrius dantis.

– Jei ketini čia būti, turi dingti iš akių, – tarė Tomas... ne, ne jos balsu. Ar bent nevisiškai jos balsu. Gal kalbėjo jos giluminė esybė, išlikusi iš ankstesniosios Tesės. Žudikė, be kita ko. Kiek esybių glūdi žmoguje, nenuspėjamų, paslaptingų? Jai dingtelėjo mintis, kad jų – begalybė.

Ji pažvelgė į atgalinio vaizdo veidrodėlį, čiulpdama vis dar ištinusią apatinę lūpą. Kol kas nematyti artėjant jokių žibintų. Bet ar ji galėjo būti tuo tikra, spindint mėnesienai ir plieskiant tam prakeiktam prožektoriui?

Įjungusi visus keturis varomuosius ratus, ji apvažiavo vilkiką ir sustojo. Toje pusėje žolė buvo aukšta. Negailestingai plieskiant prožektoriui, jis negalėtų nepastebėti jos automobilio vėžių. Jeigu net ši prakeikta šviesa išsijungtų, ji vėl įsijungtų, jam grįžus, ir jis pastebėtų jas.

Viduje šuo vis dar plyšojo: Au! Au! Au! Au! Au!

– Važiuok per veją ir sustok už priekabos, – tarė Tomas.

– Na, o vėžės! Vėžės!

– Sustok, kad jis nepastebėtų automobilio, – vėl prabilo Tomas. Jis kalbėjo atsiprašomu tonu, bet tvirtai. – Šiaip ar taip, toje pusėje žolė nupjauta. Be to, diduma žmonių labai nepastabūs. Tai visą laiką kartoja Dorinė Markiz.

– Strelkė ne „Mezgėjų draugijos“ dama, jis – suknistas pamišėlis.

Kitos išeities tikrai neliko – juo labiau dabar, kai ji jau buvo vietoje, – Tesė nuvažiavo per veją prie sidabrinės priekabos, tvieskiant tokiai ryškiai šviesai, jog atrodė šviesu kaip vasaros vidurdienį. Važiavo šiek tiek pasikėlusi nuo sėdynės, lyg įmanydama kaip per stebuklą palikti kuo mažiau pastebimas automobilio vėžes.

– Jei net automatinis jungiklis dar nebus išjungęs prožektoriaus, gal jam nekils įtarimų, grįžus namo, – tarė Tomas. – Duodu žodį, kad prožektorius nuolat įsijungia, kai tik pasirodo elniai. Gal jis kaip tik ir įrengė prožektorių, norėdamas juos nubaidyti nuo savo daržo.

Tai atrodė logiška (ir balsas vėl buvo panašus į Tomo), bet nėmaž jos nepaguodė.

Au! Au! Au! Au! Nežinia, kas ten vyko, bet atrodė, kad šuo įsiutęs.

Žemė už sidabrinės priekabos buvo išmalta ir plika – be abejo, retkarčiais čia sustodavo ir kiti vilkikai, – tačiau gana kieta. Ji įvažiavo kuo toliau į priekabos šešėlį ir užgesino variklį. Taip pylė prakaitas ir taip dvokė, kad joks dezodorantas nebūtų nustelbęs jo smarvės.

Prožektorius užgeso, kai ji išlipo iš automobilio ir užtrenkė dureles. Dingtelėjus prietaringai minčiai, Tesė pagalvojo, kad ji pati bus jį išjungusi, paskiau suvokė, jog ta šlykštynė pati išsijungė, pasibaigus numatytam laikui. Ji pasilenkė prie šilto variklio gaubtuvo, giliai kvėpuodama kaip bėgikas paskutinį maratono mylios ketvirtį. Būtų pravartu žinoti, kiek laiko šviečia prožektorius, bet tai neįmanoma. Be to, širdį jai gniaužė baimė. Rodės, kad praslinko valandų valandos.

Pagaliau vėl susivaldžiusi ir prisivertusi veikti lėtai ir tikslingai, ji pasiėmė tai, kas reikalinga. Pistoletą ir virtuvinę pirštinę. Numatytus reikmenis. Ji nesitikėjo, kad kiaurai peršauta pirštinė prislopins šūvio driokstelėjimą: dabar jai teko dėti viltis į tai, jog namas stovi atokiai ant kalvos. Gerai padarė, kad paliko peilį Ramonos pilve; turėtų bėdos, jei prireiktų peiliu grumtis su Dičkiu Vairuotoju.

Be to, dėtuvėje liko tik keturi šoviniai, įsidėmėk tai ir neprašauk pro šalį. Kodėl nepasiėmei daugiau šovinių, Tese Džine? Manei, kad viską apskaičiavai, bet, man rodos, tavo apskaičiavimai niekam tikę.

– Užsičiaupk, – sukuždėjo ji. – Užsičiaupk, Tomai ar Frici, ar kas tu būtum!

Niurgzlus balsas nutilo, ir tuomet Tesė suvokė, jog tikrasis pasaulis irgi nuščiuvo. Prožektoriui išsijungus, šuo nustojo pašėlusiai loti. Dabar kaukė tik vėjas ir švietė tik mėnulis.

38

Išblėsus siaubingam spindėjimui, už priekabos tapo visiškai saugu, tačiau ji nežadėjo ten tūnoti. Nieku gyvu, jei ketino padaryti tai, ko atvažiavo. Tesė skubiais žingsniais apėjo namą, baimindamasi, kad gali vėl įsijungti koks nors prožektorius, tačiau suvokdama, jog neturi kitos išeities. Prožektorius neužsidegė, bet mėnulis pasislėpė už debesų, ir ji užkliuvo už rūsio dangčio ir suklupusi kone trenkėsi galva į vienratį vežimėlį. Atsipeikėjusi ji vėl pagalvojo, kas ji tokia dabar. Ji, Autorių gildijos narė, ką tik į galvą nušovė moterį. Įsmeigusi peilį į pilvą. Aš galutinai išėjau iš krašto. Paskiau ji prisiminė, kaip jis išvadino ją kale, inkščiančia kale, ir nustojo jaudintis, ar ji viso proto, ar išėjusi iš krašto. Šiaip ar taip, kvailas posakis. Ir, be kita ko, nevykęs.

Strelkė tikrai turėjo daržą už namo, bet tokį mažą, kad jo veikiausiai nebuvo verta saugoti nuo elnių automatiškai įsijungiančiais prožektoriais. Jame vis viena nieko nebuvo, išskyrus kelis moliūgus, kurių diduma jau puvo ant žemės. Peržirgliojusi per lysves, ji aplenkė namo kampą ir atsidūrė prie vilkiko. Vėl patekėjęs mėnulis jo chromuotas dalis pavertė skysto sidabro kalaviju, kokiais švaistosi pasakų herojai.

Tesė priėjo prie jo iš galo, nutykino palei kairįjį šoną ir priklaupė prie priekinio rato. Išsitraukė „citrinspaudę“ iš kišenės. Jis nebūtų galėjęs įvažiuoti į garažą, nes ant kelio stovėjo vilkikas. O jeigu jis ir nebūtų stovėjęs, garažas tikriausiai buvo prigrioztas visokiausių viengungio rakandų: įrankių, žvejybos ir stovyklavimo reikmenų, atsarginių sunkvežimio dalių, nukainotų selterio skardinių.

Tai tik prielaida. Pavojinga daryti tokias prielaidas. Dorinė duotų tau velnių.

Žinoma, duotų velnių, niekas taip gerai nepažino „Mezgėjų draugijos“ damų kaip Tesė, tačiau tos desertų mėgėjos labai retai kliaudavosi atsitiktinumu. Jeigu ketini pasikliauti atsitiktinumu, norom nenorom turi daryti prielaidas.

Tesė dirstelėjo į laikrodėlį ir nustebo pamačiusi, kad dar tik be dvidešimt penkių dešimt. Jai atrodė, kad jau prieš kokius ketverius metus paliko Friciui dvigubą davinį ir išvažiavo iš namų. Gal prieš penkerius. Jai pasirodė, kad girdi artėjant variklio urzgimą, paskiau tarė sau, jog apsiriko. Ji troško, kad vėjas nepūstų taip stipriai, bet to laukiam, ko norim, o kas atsitinka, tą turim ištverti. Tokių žodžių nė viena „Mezgėjų draugijos“ dama nebuvo ištarusi – Dorinė Markiz ir jos draugės buvo linkusios kuo greičiau imtis darbo ir kuo greičiau užbaigti, – bet, šiaip ar taip, tai buvo tiesa.

Gal iš tikrųjų jis ruošėsi į kelionę – nesvarbu, ar sekmadienio vakaras, ar ne. Gal ji vis dar bus čia, kai patekės saulė, nesigailėdama savo ir šiaip jau maudžiančių kaulų šioje vėjų pagairėje, ant atokios kalvos, kur lūkuriuoti galėtų nebent pamišėlis.

Ne, jis – pamišėlis. Prisimeni, kaip jis šoko? Prisimeni jo šešėlį, šokantį ant sienos? Prisimeni, kaip jis dainavo? Jo spigų balsą? Tu lauksi jo, Tese Džine. Lauksi, kol įšals pragaras. Tu per toli nuėjai, kad galėtum trauktis.

Dabar ji tikrai bijojo.

Tai jau bus nebe graži žmogžudystė svetainėje. Supranti, ar ne?

Ji suprato. Šioji ypatinga žmogžudystė – jeigu tik ji sugebės sėkmingai ją įvykdyti – būtų veikiau „Mirties troškimas“ 15 negu „Karklyno mezgėjų draugija traukiasi į užkulisį“. Reikia manyti, jis atvažiuos prie vilkiko, už kurio ji slepiasi. Išjungs žibintus ir, akims dar nespėjus priprasti...

Šįkart ūžė ne vėjas. Ji atpažino prastai sureguliuoto variklio dunksėjimą dar anksčiau, nei žibintai nutvieskė keliuką namo link. Tesė priklaupė ant vieno kelio, užsismaukė kepurę, kad jos nenupūstų vėjas. Ji turėtų atsidurti kuo arčiau, vadinasi, būtina ištaikyti tinkamiausią akimirką. Jeigu ji šautų iš pasalos, tikriausiai nepataikytų net iš arti; šaudymo instruktorius perspėjo, kad ji gali kliautis „citrinspaude“ tik būdama per tris metrus nuo taikinio ar net arčiau. Jis patarė nusipirkti patikimesnį pistoletą, bet ji to nepadarė. Be to, ji turėjo ne tik prisėlinti kuo arčiau vairuotojo. Ji turėjo įsitikinti, jog prie vairo sėdi Strelkė, o ne jo brolis ar draugas.

Aš neturiu plano.

Tačiau per vėlu kurti planus, nes tai buvo tas pats sunkvežimis, o įsijungus prožektoriui ant galvos pastebėjo baliklio išmargintą rudą kepurę. Taipgi pastebėjo, kad jis krūptelėjo nuo ryškios šviesos, kaip ir ji, ir suprato, kad jam apžilpo akys. Dabar arba niekada.

Aš – Drąsuolė.

Neturėdama plano, nieko nesvarstydama, ji apėjo vilkiko galą – neskubėdama, ilgais, ramiais žingsniais. Aplink siautėjo vėjas, išpūsdamas jai kelnes. Ji atidarė keleivio dureles ir ant piršto pamatė žiedą su raudona akimi. Jis laikė popierinį maišelį su kvadratine dėžute viduje. Alus, tikriausiai dvylikos skardinių paketas. Jis atsigręžė į ją, ir atsitiko kažkas siaubinga: ji išsidvejino. Drąsuolė išvydo galviją, žaginusį ją, smaugusį, paskiau įkišusį į vamzdį, kur gulėjo du apipuvę lavonai. Tesė išvydo šiek tiek platesnį veidą ir raukšles palei burną ir akis, kurių nematė penktadienį popiet. Tačiau kaip tik tuo metu, kai ji pastebėjo raukšles, „citrinspaudė“ dusyk driokstelėjo jos rankoje. Pirmoji kulka perkirto Strelkei gerklę pasmakrėje. Antroji išmušė juodą kiaurymę virš vešlaus dešiniojo antakio ir suskaldė į druzgus durelių langą. Jis virto ant durelių, ranka, gniaužusi popierinį paketą, nusileido. Kūnas pasibaisėtinai trūktelėjo, ir ranka su žiedu, nusvirusi ant vairo, paspaudė signalą. Namo viduje vėl pasiuto loti šuo.

– Ne, tai jis! – Ji stovėjo prie atvirų durelių su pistoletu rankoje, žiūrėdama į vidų. – Tai turi būti jis!

Ji puolė bėgti aplink vilkiko priekį, susvyravo, suklupo ant vieno kelio, pašoko ir atplėšė vairuotojo dureles. Strelkė iškrito negyvas ir galva trenkėsi į lygų asfaltą. Nuo galvos nusirito kepurė. Dešinė akis, išplėšta kulkos, kiek aukščiau prakirtusios kaktą, spoksojo į mėnulį. Kairė spoksojo į Tesę. Ir ji galutinai įsitikino, jog tai ne jo veidas – išraižytas raukšlių, kurių ji nepastebėjo penktadienį, nusėtas senais spuogų randais, kurių nebuvo aną popietę.

Ar jis tik didelis, ar tiesiog milžinas? – paklausė Betsė Nil.

Tiesiog milžinas, atsakė Tesė, ir anas buvo... toli gražu ne toks didelis kaip šis vyriškis. Jos žagintojas buvo augalotas, dingtelėjo jai, kai jis išlipo iš sunkvežimio (to paties sunkvežimio, ji nė kiek tuo neabejojo). Pilvotas, plačių strėnų, vos tilptų tarpdury. Tačiau šis vyriškis buvo dar aukštesnis. Ji atvažiavo medžioti milžino, o nušovė leviataną.

– Dieve mano, – tarė Tesė, ir vėjas nubloškė jos žodžius. – Dieve, Dieve, ką aš padariau?

– Tu nužudei mane, Tese, – tarė vyriškis, tysantis ant žemės... Ir jis išties tysojo, turint omeny kiaurymes galvoje ir gerklėje. – Tu atvažiavai ir nužudei Dičkį Vairuotoją, kaip ir buvai užsibrėžusi.

Ją apleido jėgos. Ji suklupo šalia jo. Audringame danguje virš galvos skaisčiai švietė mėnulis.

– Žiedas, – sukuždėjo ji. – Kepurė. Sunkvežimis.

– Jis mūvi žiedą ir kepurę, vykdamas į medžioklę, – tarė Dičkis Vairuotojas. – Ir važiuoja sunkvežimiu. Kai jis išvyksta į medžioklę, aš vairuoju vilkiką, ir jeigu kas nors jį pastebi – ypač kai jis sėdi prie vairo, – mano, kad tai aš.

– Kodėl jis taip daro? – paklausė Tesė lavoną. – Juk tu jo brolis.

– Nes jis kuoktelėjęs, – kantriai paaiškino Dičkis Vairuotojas.

– Ir todėl, kad anksčiau tuo naudodavosi, – tarė Dorinė Markiz. – Kai jie buvo jaunesni ir kai Lesteris turėdavo bėdos su policija. Ir dar nežinia, ar Roskas Strelkė nusižudė dėl tos pirmos bėdos, ar todėl, kad Ramona privertė vyresnįjį brolį Elą prisiimti kaltę. Ar galbūt Roskas ketino įduoti sūnų, Ramona jį nužudė. Pasistengusi, kad atrodytų kaip savižudybė. Kaip tai atsitiko, Elai?

Tačiau į šį klausimą Elas neatsakė. Mirusieji neatsako į klausimus.

– Aš tau papasakosiu, kaip, mano galva, visa tai atsitiko, – tarė Dorinė, žvelgdama į mėnesieną. – Mano galva, Ramona žinojo, kad tavo broliukas, kvotos kambaryje atsidūręs akis į akį netgi su nelabai mikliu policininku, gali prisipažinti padaręs kur kas didesnių nuodėmių, ne tik graibęs merginą mokyklos autobuse ar nuošaliame skersgatvyje spoksojęs į automobilyje besimylinčias poreles, ar iškrėtęs kokią eibę, kuria kaltinamas. Mano galva, ji prikalbino tave prisiimti kaltę, o vyrą – prikąsti liežuvį. Arba tave įbaugino, o tai labiau panašu į tiesą. O gal todėl, kad policija niekada nereikalavo, kad mergina atpažintų nusižengėlį, arba todėl, kad ji nepadavė jų į teismą, jiems pasisekė išnešti kailį.

Elas nepasakė nė žodžio.

Tesė pagalvojo: Štai klūpau čia kalbėdama įsivaizduojamais balsais. Aš išprotėjau.

Vis dėlto širdies gilumoje ji suprato, kad stengiasi sutelkti mintis. Svarbiausia, reikėjo viską suvokti, ir istorija, kurią ji pasakojo Dorinės balsu, jos galva, buvo arba tikra, arba beveik tikra. Ji buvo pagrįsta prielaidomis ir išvadomis, bet turėjo prasmę. Atitiko tai, ką paskutinę gyvenimo akimirką pasakė Ramona.

Tu, bukagalve išdarga, pati nesuvoki, ką pliauški!

Ir: Tu nesupranti. Nedaryk tos klaidos.

Žinoma, tai buvo klaida. Viskas, ką ji darė šį vakarą, buvo klaida.

Ne, ne viskas. Ji buvo tuo įsitikinusi. Žinojo.

– Tu žinojai? – paklausė Tesė nužudytą vyriškį. Ji pasilenkė, siekdama Strelkės rankos, paskiau atšlijo. Tikriausiai ji dar šilta po rankove. Gal jis dar gyvas?

– Ar tu gyvas?

Jis neatsakė.

– Aš pabandysiu, – tarė Dorinė. Ir pačiu maloniausiu pagyvenusios damos balsu, knygose žadinančiu didžiausią pasitikėjimą, paklausė: – Ką tu žinai iš tikrųjų, pone vairuotojau?

– Kartais man kildavo įtarimų, – tarė jis. – Dažniausiai apie tai negalvodavau. Turėjau užsiimti savo verslu.

– Ar kada nors esi klausęs motiną?

– Galbūt, – tarė jis, ir Tesei dingtelėjo, kad jo keistai išversta dešinė akis nukrypo į šalį. Kas galėtų kalbėti apie tokius dalykus, pašėlusiai šviečiant mėnesienai? Kas galėtų sakyti tiesą?

– Kai merginos dingo? Tuomet klausei?

Tačiau Dičkis Vairuotojas neatsakė gal todėl, kad Dorinė prašneko Fricio balsu. Ir, žinoma, Tomo Tomtomo balsu.

– Betgi nebuvo jokių įkalčių, ar ne? – Šįkart klausė Tesė. Ji nebuvo tikra, kad jis atsakys, išgirdęs jos balsą, bet jis atsakė.

– Ne. Įkalčių nebuvo.

– Ir tau nereikėjo įkalčių, ar ne?

Neišgirdusi atsakymo, Tesė pasikėlė ir svyruodama nušlitiniavo prie baliklio išmargintos rudos kepurės, vėjo nupūstos per kelią ant vejos. Kai tik ją pakėlė, prožektorius užgeso. Viduje nustojo loti šuo. Jai nejučia dingtelėjo mintis apie Šerloką Holmsą, ir, stovėdama vėjo košiamoje mėnesienoje, Tesė išgirdo save liūdnai kikenant, taip liūdnai, kaip nebuvo kikenęs nė vienas žmogus žemėje. Ji nusivožė kepurę, įsikišo į striukės kišenę ir užsidėjo jo kepurę. Ji buvo per didelė, tad nusiėmusi sutraukė dirželį. Grįžo prie ką tik nužudyto vyriškio, to, kuris, jos nuomone, nebuvo visiškai nekaltas... Kaltas tiek, kad pelnytų Drąsuolės atseikėtą bausmę.

Kaukštelėjusi per rudos kepurės snapelį, ji paklausė:

– Ar čia ta pati, kurią tu užsidedi, išvykdamas į kelionę?

Nors ir žinojo, kad tai netiesa.

Strelkė tylėjo, bet Dorinė Markiz, „Mezgėjų draugijos“ vadovė, atsakė:

– Žinoma, ne. Vairuodamas „Raudonąjį vanagą“, tu dėvi uniforminę „Raudonojo vanago“ kepurę, ar ne, brangusis?

– Taip, – atsakė Strelkė.

– Ir nemūvi žiedo, ar ne?

– Ne. Per daug rėžia akį klientams. Nedera verslininkui. O kas atsitiktų, jeigu kurioje nors šlykščioje sunkvežimių aikštelėje kas nors – girtas ar apdujęs nuo kvaišalų – jį pastebėtų ir pagalvotų, kad jis tikras? Niekas nedrįs manęs užpulti, aš pernelyg augalotas ir stiprus – bent jau toks buvau iki šio vakaro, – tačiau kas nors gali mane nušauti. O aš nesu nusipelnęs kulkos. Nei dėl žiedo su netikru rubinu, nei dėl tų brolio galbūt padarytų baisybių.

– Ir judu su broliu, brangusis, niekada nevažiuojate darbo reikalais tuo pačiu metu?

– Ne. Kai jis išvažiuoja, aš budžiu raštinėje. Kai aš išvažiuoju, jis... ką gi. Man regis, tu žinai, ką jis daro, kai aš išvažiuoju.

– Tu turėjai pranešti! – suriko jam Tesė. – Jeigu net tik įtarei, vis viena turėjai pranešti!

– Jis bijojo, – tarė Dorinė savo maloniu balsu. – Juk bijojai, brangusis?

– Taip, – atsakė Elas. – Bijojau.

– Brolio? – paklausė Tesė, lyg netikėdama, lyg nenorėdama patikėti. – Bijojai savo mielo brolelio?

– Ne jo, – tarė Elas Strelkė. – Jos.

39

Kai, grįžusi į savo automobilį, Tesė įjungė variklį, Tomas tarė:

– Tu negalėjai apie tai žinoti, Tese. Viskas įvyko labai greitai.

Tomas sakė tiesą, bet nepaisė svarbiausio fakto: nelyginant kino filmo linčiuotojas sekdama savo žagintoją, ji pasmerkė save pragaro kančioms.

Ji prisikišo pistoletą prie smilkinio, paskiau jį nuleido. Ji negalėjo – ne dabar. Dar turėjo atlikti savo pareigą moterims vamzdyje ir kitoms moterims, kurios galėjo ten atsidurti, jeigu Lesteriui Strelkei pavyktų pasprukti.

Ji turėjo nuvažiuoti dar į vieną vietą. Tik ne savo automobiliu.

40

Keliukas iki 101-ojo namo Miesto kelyje buvo neilgas ir neasfaltuotas. Tik dvi vėžės per krūmokšnius, šakomis braukiančius per mėlyno sunkvežimio šonus, jai bevažiuojant prie nedidelio namo. Jokios švaros: tiesiog apšnerkštas namukas, tarytum perkeltas iš filmo „Kruvinosios skerdynės Teksase“. Kaip gyvenimas kartais mėgdžioja meną! Ir kuo primityvesnis menas, tuo ištikimesnis mėgdžiojimas.

Tesė nė neketino slėptis – kuriems galams išjungti automobilio žibintus, jeigu brolio sunkvežimio ūžesys Lesteriui Strelkei pažįstamas beveik lygiai taip pat gerai kaip ir jo balsas?

Jai ant galvos kūpsojo baliklio išmarginta ruda kepurė, kurią mūvėdavo Dičkis Vairuotojas, kai nevažinėdavo vilkiku, laiminga kepurė, galų gale nulėmusi jam nelaimę. Žiedas su rubinu buvo per didelis jos pirštams, ir ji įsikišo jį į kairę priekinę kelnių kišenę. Mažius Vairuotojas, kai važiuodavo į medžioklę, vilkėdavo tokiais pat drabužiais kaip ir brolis, ir, nors jis neturėjo užtektinai laiko (ir proto) likimo ironijai suvokti, atvykstant lygiai taip pat apsirengusiai paskutinei jo aukai, Tesė ją suvokė.

Ji sustojo prie užpakalinių durų, užgesino variklį ir išlipo. Rankoje laikė pistoletą. Durys buvo atrakintos. Ji žengė į priebutį, dvokiantį alumi ir sudvisusiu maistu. Palubėje ant ilgo nešvaraus laido kabojo plika šešiasdešimties vatų lemputė. Priešaky stovėjo keturios perpildytos trisdešimt dviejų galonų talpos šiukšlių dėžės – iš tų, kurios parduodamos „Volmarte“. Už jų, priebučio pasienyje, riogsojo krūva kokių penkerių metų „Dėdės Henrio“ skelbimų katalogų. Kairėje už vieno žingsnio buvo virtuvės durys – be rankenos, bet su senoviniu skląsčiu. Sučirpė seniai netepti vyriai, kai ji, atšovusi skląstį, stumtelėjo duris. Prieš valandą, išgirdusi tokį čirpimą, ji būtų apmirusi iš siaubo. Dabar nė kiek nesusijaudino. Ji turėjo atlikti užsibrėžtą darbą. Toks buvo jos tikslas, atlaisvinantis nuo bet kokio jausminio krūvio. Ji žengė į virtuvę, prišvinkusią nuo riebios mėsos, kurią Mažius Vairuotojas kepėsi vakarienei. Iš televizoriaus sklido užkadrinis kvatojimas. Matyt, kokia nors humoro laida. „Seinfeldas“, dingtelėjo jai.

– Kurį velnią tu čia darai? – perrėkdamas užkadrinį kvatojimą, sušuko Lesteris Strelkė. – Turiu tik pusantros skardinės alaus, jei to atėjai. Va tuoj išgeriu ir einu gult. – Ji pasuko balso link. – Jei būtum paskambinęs, gal būčiau ir tau palik...

Ji įėjo į kambarį. Jis išvydo ją. Tesė nesvarstė, ką darys Lesteris, pamatęs savo paskutinę auką su pistoletu rankoje ir ta pačia kepure, kurią jis dėvėdavo, kai jį įveikdavo geismas. Jeigu ir būtų svarsčiusi, niekada nebūtų numaniusi, koks jį apims siaubas. Jis išsižiojo, paskiau jo veidas sustingo. Alaus skardinė iškrito jam iš rankos tiesiai ant kelių, putomis aptėkšdama vienintelį jo drabužį – pageltusias trumpikes.

Jis mano, kad jam vaidenasi, pagalvojo ji ir žengė artyn, keldama pistoletą. Juo geriau.

Ji spėjo pamatyti, kad, nors svetainėje viešpatavo viengungio netvarka ir nebuvo nei kalėdinių sniego rutulių, nei žavių statulėlių, prie televizoriaus viskas atrodė taip pat kaip motinos namuose Leismeiker Leine: atlošiamas krėslas su kėdute kojoms užsikelti, stumdomas staliukas (tik vietoj butelio dietinės kokakolos ir kukurūzinių lazdelių stovėjo paskutinė nepraimta alaus skardinė ir maišelis traškučių), ta pati televizijos programa ir tas pats Saimonas Kovelas ant viršelio.

– Tu negyva, – sukuždėjo jis.

– Ne, – atsakė Tesė. Ji prikišo „citrinspaudės“ vamzdį jam prie galvos. Jis buvo bebandąs griebti jai už riešo, bet pristigo jėgų ir, be to, nespėjo. – Tu negyvas.

Ji paspaudė gaiduką. Kraujas švirkštelėjo jam iš ausies, ir galva staigiai nulinko į šoną. Atrodė, lyg jis stengtųsi ištrūkti iš kilpos. Televizoriaus ekrane Džordžas Kostanza tarė: „Aš plaukiojau baseine, aš plaukiojau baseine.“ Žiūrovai prapliupo kvatoti.

41

Buvo beveik vidurnaktis, ir vėjas pūtė stipriai kaip niekad. Užlėkus vėjo šuorui, sudrebėdavo visas Lesterio Strelkės namas, ir kiekvienąsyk Tesė prisimindavo paršelį, pasistačiusį namelį iš žabų.

Paršelis, gyvenantis šiame name, niekada nesibaimins, kad jo palaikę trobelę nupūs vėjas, nes tysojo negyvas atlošiamame krėsle. Šiaip ar taip, jis buvo ne paršelis, pagalvojo Tesė. Jis buvo didelis piktas vilkas.

Sėdėdama virtuvėje, ji rašė nešvariame bloknote, kurį aptiko antrame aukšte, Strelkės miegamajame. Ten buvo keturi kambariai, tačiau miegamasis vienintelis nebuvo prigrioztas visokio šlamšto, pradedant geležiniu lovos rėmu ir baigiant valties varikliu, kuris atrodė taip, lyg būtų buvęs numestas nuo penkiaaukščio namo stogo. Prireiktų kelių savaičių ar kelių mėnesių tų nenaudingų, beverčių ir niekam tikusių griozdų sąvartai išnaršyti, tad Tesė sutelkė dėmesį į Strelkės miegamąjį ir jį visą kruopščiai apieškojo. Vienintelis geras radinys buvo bloknotas. Ji surado tai, ko ieškojo, sename kelionkrepšyje, nugrūstame į patį sieninės spintos lentynos galą, kur jis buvo uždangstytas – nelabai sėkmingai – senais „National Geographic“ numeriais. Jame gulėjo gumulas moteriškų apatinių. Jos kelnaitės buvo ant viršaus. Tesė įsikišo jas į kišenę ir kaip smulki vagilė vietoj jų padėjo ritinėlį geltonos virvės. Niekas nesistebės, žagintojo kuprinėje tarp pagrobtų moteriškų apatinių aptikęs virvę. Be to, jos dabar nebereikėjo.

– Tontai, čia mes baigėme savo darbą, – tarė Vienišius.

Tuo metu, kai po „Seinfeldo“ prasidėjo „Freizeris“, o paskui vietinės žinios (vienas Čikopio gyventojas laimėjo loterijoje, o kitas susilaužė strėnas, krisdamas nuo pastolių, tad pusiausvyra išsaugota), ji rašė laišką – išpažintį. Priėjus penktą puslapį, televizijos žinias nustelbė, ko gero, begalinė reklama, garsinanti Visagalį Gydytoją. „Kai kurie amerikiečiai, – kalbėjo Denis Viera, – tuštinasi tik kartą per dvi ar tris paras, o kadangi tai tęsiasi metų metus, jie įsitikinę, jog tai normalu! Kiekvienas tikras gydytojas jums pasakytų, jog tai negerai!“

Laiško pradžioje ji parašė: ATITINKAMAI INSTITUCIJAI, ir ištisus keturis puslapius pripyškino viena pastraipa. Jos galvoje laiškas skambėjo kaip vientisas riksmas. Jai įskaudo ranka, ir virtuvės stalčiuje rastame tušinuke (su užrašu ant blausiai auksinio korpuso – „RAUDONOJO VANAGO“ VEŽĖJŲ BENDROVĖ), regis, baigėsi rašalas, tačiau, garbė Dievui, ji jau artėjo prie pabaigos. Tuo metu, kai Mažius Vairuotojas nežiūrėjo televizoriaus, tysodamas savo krėsle, pagaliau ji pradėjo naują pastraipą penkto puslapio viršuje.

Negaliu pateisinti savo elgesio. Nei teisintis, kad man buvo aptemęs protas. Buvau įsiutusi ir apsirikau. Tai savaime suprantama. Esant kitokioms aplinkybėms – žodžiu, ne tokioms baisioms, – galėčiau pareikšti: „Kiekvienas būtų apsirikęs, manimi dėtas, jiedu buvo tokie panašūs, beveik kaip dvyniai.“ Tačiau aplinkybės čia niekuo dėtos.

Sėdėdama čia, rašydama šiuos žodžius ir klausydama televizoriaus ir vėjo, aš mąsčiau apie išpirkimą – ne todėl, kad tikiuosi atleidimo, o todėl, kad, manding, nedora blogai elgtis ir bent jau nesistengti siekti teisingumo. (Tesė prisiminė loterijos laimėtoją ir žmogų sulaužytomis strėnomis, bet šią mintį būtų įmanoma išdėstyti tik gerai pailsėjus, šiaip ar taip, ji nebuvo tikra, ar šiuo atveju tinka apie tai kalbėti.) Aš svarsčiau galimybę keliauti į Afriką ir gelbėti AIDS ligonius. Svarsčiau galimybę vykti į Naująjį Orleaną ir dirbti savanore benamių prieglaudoje arba labdaros valgykloje. Svarsčiau galimybę vykti į Persijos įlanką ir valyti nafta aptekusius paukščius. Svarsčiau galimybę paaukoti milijoną dolerių arba visą savo sukauptą pensiją kokiai nors organizacijai, siekiančiai užkirsti kelią smurtui prieš moteris. Tikriausiai Konektikute yra tokia draugija, o gal ir ne viena.

Bet paskiau prisiminiau Dorinę Markiz, „Mezgėjų draugijos“ vadovę, ir tai, ką ji skelbia visose knygose...

Bent jau kartą kiekvienoje knygoje Dorinė sakė, kad žudikai visada pražiopso tai, kas visiems krinta į akis. Ir tau gali taip atsitikti, brangioji. Ir net parašiusi apie išpirkimą, Tesė pagalvojo, kad tai būtų neįmanoma. Nes Dorinė sakė teisybę.

Tesė buvo taip užsimaukšlinusi kepurę, kad nenukristų nė vienas plaukas, kuris galėtų patekti į rankas tiriantiems DNR. Ji mūvėjo pirštinaites, kurių nė sykio nenusimovė net vairuodama Elvino Strelkės sunkvežimį. Dar ne vėlu sudeginti savo išpažintį Lesterio virtuvės viryklėje, nuvažiuoti į nepalyginamai gražesnį brolio Elvino namą (mūrinį, o ne suręstą iš žabų), sėsti į savo automobilį ir grįžti į Konektikutą. Galėtų grįžti namo, kur laukia Fricis. Iš pirmo žvilgsnio ji atrodė niekuo dėta, ir policija tik po kelių dienų galėtų prie jos prisikasti, bet vis dėlto galų gale prisikastų. Nes, nukreipusi dėmesį į muses, ji nepastebėjo dramblio – daugmaž kaip žudikai knygose apie „Mezgėjų draugiją“.

O dramblys buvo vardu Betsė Nil. Daili apvalaus veido moteris skirtingomis kaip Pikaso akimis ir debesiu tamsių plaukų. Ji atpažino Tesę, net išprašė jos autografą, bet ne tai svarbiausia. Svarbiausia – sumuštas veidas (Tikiuosi, jog tai atsitiko ne čia, pasakė Betsė Nil) ir tai, kad Tesė teiravosi apie Elviną Strelkę, nusakė, kaip atrodo jo sunkvežimis, ir atpažino žiedą, kai Nil jį paminėjo. Kaip rubinas, pritarė Tesė.

Betsė Nil pamatys televizijos laidą arba perskaitys apie tai laikraštyje – trys lavonai toje pačioje šeimoje, negi ji pažiūrės į tai pro pirštus? – ir nueis į policiją. Policija ateis pas Tesę. Savaime suprantama, patikrins Konektikuto ginklų registrą ir pamatys, kad Tesė turi 38 kalibro pistoletą, vadinamą „citrinspaude“. Paprašys jį parodyti, kad ekspertai galėtų atlikti bandomuosius šūvius ir palyginti su kulkomis, aptiktomis trijų aukų kūnuose. Ir ką ji tuomet pasakys? Pažvelgs į policininkus pamuštomis akimis ir pameluos (Lesterio Strelkės sužalota gerkle ir vis dar prikimusiu balsu), kad jį pametė? Ar nuosekliai laikysis savo parodymų netgi tada, kai vamzdyje po keliu policija ras moterų lavonus?

Tesė paėmė pasiskolintą tušinuką ir ėmė rašyti toliau.

...tai, ką ji skelbia visose knygose: žudikai visada pražiopso tai, kas visiems krinta į akis. Dorinė kartą irgi išplėšė lapą iš Dorotės Sejers knygos ir paliko žudiką su užtaisytu pistoletu, pasiūliusi jam pasirinkti garbingą išeitį. Aš turiu ginklą. Mano brolis Maikas – vienintelis gyvas giminaitis. Jis gyvena Taose, Naujosios Meksikos valstijoje. Man rodos, jis turėtų paveldėti mano turtą. Tai priklauso nuo teisinio mano nusikaltimų išaiškinimo. Jeigu jis paveldės mano turtą, tikiuosi, kad pareigūnai, suradę šį laišką, parodys jį jam ir perduos mano pageidavimą didžiąją jo dalį paaukoti kokiai nors labdaringai organizacijai, globojančiai lytinį smurtą patyrusias moteris.

Atsiprašau dėl Dičkio Vairuotojo – Elvino Strelkės. Ne jis išžagino mane, ir Dorinė neabejoja, kad ne jis žagino ir žudė kitas moteris.

Dorinė? Ne, ji. Dorinė – pramanytas asmuo. Tačiau Tesė buvo pernelyg pavargusi, kad grįžtų ir imtų viską taisyti. Kuriems velniams – šiaip ar taip, ji jau beveik užbaigė.

Dėl Ramonos ir to išgamos, tysančio kitame kambaryje, neprašau atleidimo. Jiems geriau būti mirusiems.

Beje, kaip ir man.

Nustojusi rašyti, ji permetė akimis lapus, žiūrėdama, ar nebus ko nors pamiršusi. Pasirodo, nieko nepamiršo, tad pasirašė – tai buvo paskutinis jos autografas. Sulig paskutine raide pristigo rašalo, ir ji padėjo tušinuką į šalį.

– Gal norėtum dar ką nors pridėti, Lesteri? – paklausė.

Atsakė tik vėjas tokiu stipriu šuoru, jog per sąsparas sugirgždėjo visas namelis ir prasiautė šaltas oro gūsis.

Ji grįžo į svetainę. Užmovė kepurę jam ant galvos, o ant piršto – žiedą. Norėjo, kad tokį jį rastų policija. Ant televizoriaus buvo įrėminta nuotrauka. Joje stovėjo apsikabinę Lesteris su motina. Jie šypsojosi. Sūnelis ir mama. Pažiūrėjusi į ją, Tesė išėjo.

42

Jai kilo noras grįžti prie apleistos krautuvės, kur visa tai įvyko, ir ten baigti visą bylą. Kurį laiką pasėdėti žole apaugusioje automobilių aikštelėje, pasiklausyti, kaip caksi sena, vėjo siūbuojama iškaba (JIS TAU PATINKA, TU JAM TINKI), pagalvoti apie tai, apie ką žmonės galvoja paskutinėmis gyvenimo akimirkomis. Apie Fricį. Tikriausiai Petsė jį priglobtų, ir tai būtų nuostabu. Katės sugeba prisitaikyti. Joms nerūpi, kas jas šeria, kol dubenėlis pilnas.

Šiuo metu ilgai neužtruktų, kol nusigautų iki krautuvės, vis dėlto ji atrodė dar labai toli. Tesė jautėsi baisiai pavargusi. Ji nutarė įsėsti į seną Elo Strelkės kledarą ir ten įvykdyti savo sumanymą. Tačiau nenorėjo savo krauju aptaškyti skausmingai parašytos išpažinties, jos galva, tai būtų nesąžininga, turint omeny visą pralietą kraują, ir todėl...

Išplėšusi prirašytus lapus, nunešė juos į svetainę, kur veikė televizorius (jaunuolis, panašus į nusikaltėlį, siūlė pirkti robotą grindų valytuvą), ir numetė Strelkei ant kelių.

– Pasitarnauk man ir palaikyk juos, Lesteri, – tarė ji.

– Mielai, – atsakė jis. Ji pastebėjo, kad dribsnis jo nesveikų smegenų džiūva ant nuogo kaulėto peties. Nieko baisaus.

Tesė išėjo į vėjuotą tamsą ir, lėtai įsiropštusi į kledaro kabiną, atsisėdo prie vairo. Vyrių girgždesys, durelėms veriantis, pasirodė neįprastai pažįstamas. Ne, ne toks jis neįprastas: bene negirdėjo jo, kai buvo krautuvėje? Girdėjo. Ką gi, ji irgi pasistengs jam pasitarnauti, atsiteisdama už paslaugą – juk jis pakeitė jai padangą, tad ji galėjo parvažiuoti namo ir pašerti katiną.

– Tikiuosi, kad jo akumuliatorius neišsikrovęs, – tarė ji ir nusikvatojo.

Ji prisikišo trumpavamzdį pistoletą prie smilkinio, paskiau apsigalvojo. Toks šūvis ne visada būna sėkmingas. Ji norėjo, kad jos pinigai būtų skirti nuskriaustoms moterims, o ne jai, ilgus metus gulinčiai be sąmonės kokiuose nors žmonių-daržovių slaugos namuose.

Geriau į burną. Patikimiau.

Vamzdis slystelėjo liežuviu, ir ji pajuto, kaip į gomurį įsikirto kryptukas.

Nugyvenau gražų gyvenimą – na, tarkim, neblogą, – ir, nors jo pabaigoje padariau siaubingą klaidą, galbūt dėl jos nenukentėsiu, jeigu po to bus kas nors.

Ak, koks švelnus nakties vėjas! Kokie gardūs kvapai plaukia pro pravirą šoninį langelį! Gaila atsisveikinti su gyvenimu, bet nėra kitos išeities. Metas keliauti.

Tesė stipriai užsimerkė, palietė pirštu gaiduką, bet tuo metu prabilo Tomas. Keista, kad jis prabilo, nes jis buvo jos automobilyje, o automobilis stovėjo prie kito brolio namo, beveik už mylios. Be to, balsas, kurį ji išgirdo, buvo visiškai nepanašus į Tomo. Ir drauge nebuvo panašus į jos balsą. Balsas buvo šaltas. O ji... ji buvo įsikišusi ginklą į burną. Apskritai negalėjo kalbėti.

– Ji niekada nebuvo gera seklė, ar ne?

Ji ištraukė pistoletą iš burnos.

– Kas? Ar Dorinė?

Šiaip ar taip, ji buvo sukrėsta.

– O kas gi kitas, Tese Džine? Ir kodėl ji turėtų būti gera seklė? Ji – ankstesniosios tavęs kūrinys. Ar ne?

Tesė sutiko.

– Dorinės nuomone, Dičkis Vairuotojas nežagino ir nežudė anų moterų. Argi ne taip tu parašei?

– Aš, – tarė Tesė. – Žinoma. Aš paprasčiausiai buvau pavargusi. Ir, man regis, sukrėsta.

– Ir tave graužė sąžinė?

– Taip. Graužė.

– Tu manai, kad sąžinės graužiami žmonės gali daryti teisingas išvadas?

Ne. Greičiausiai negali.

– Ką tu nori man pasakyti?

– Kad tu atskleidei ne visą paslaptį. Nespėjus tau atskleisti visos paslapties – tau, o ne kažkokiai trafaretinei pagyvenusiai seklei – ištiks nesėkmė.

– Nesėkmė? Tai, tavo nuomone, nesėkmė?

Tesė išgirdo iš tolių toliausių atsklidusį savo juoką. Kažkur toli, vėjo siūbuojamas, pakraigėje barškėjo išklibęs laštakas. Kaip Seven Up iškaba apleistoje krautuvėje.

– Kodėl negalėtum visko apsvarstyti prieš nusišaudama? – tarė Tomas keistu, negirdėtu balsu (veikiau panašiu į moters). – Tik ne šičia.

– O kur?

Tomas neatsakė ir nė neketino atsakyti. Tik tiek pasakė:

– Pasiimk tą savo suknistą išpažintį.

Išlipusi iš sunkvežimio, Tesė grįžo į Lesterio Strelkės namą. Susimąsčiusi sustojo velionio virtuvėje. Mąstė garsiai, Tomo balsu (kuris skambėjo veikiau kaip jos pačios balsas). Dorinė, regis, išėjo pasivaikščioti.

– Namo raktas užvertas ant žiedo drauge su automobilio rakteliu, – tarė Tomas, – bet viduje šuo. Turėtum nepamiršti šuns.

Ne, tai būtų negerai. Tesė priėjo prie Lesterio šaldytuvo. Pasikapsčiusi apatinės lentynos gale aptiko mėsainių pakuotę. Stropiai suvyniojusi ją į „Dėdės Henrio“ katalogą, grįžo į svetainę. Ji atsargiai paėmė išpažintį nuo Strelkės kelių, puikiai suvokdama, kad po popieriaus lapais guli kūno dalis, sukėlusi jai skausmą, – kūno dalis, dėl kurios šį vakarą gavo galą trys žmonės.

– Aš paėmiau tavo mėsainius, bet ne sau. Tiesiog darau tau paslaugą. Jie sudusę ir šlykščiai dvokia.

– Vagilė ir žudikė, – tarė Mažis Vairuotojas monotonišku mirusiojo balsu. – Negražu.

– Užsičiaupk, Lesteri, – atrėžė ji ir išėjo pro duris.

43

Kodėl negalėtum visko apsvarstyti prieš nusišaudama?

Kledaru bevažiuojant atgal prie Elvino Strelkės namo vėjo šluojamu keliu, ji bandė viską apsvarstyti. Jai dingtelėjo mintis, kad Tomas, net ir nebūdamas drauge su ja automobilyje, nepalyginamai geresnis seklys už Dorinę Markiz.

– Trumpai drūtai, – tarė Tomas. – Tau ne visi namie, jeigu tu manai, kad Elas Strelkė čia niekuo dėtas, kad jis čia nevaidina gana svarbaus vaidmens.

– Aišku, man ne visi namie, – atsakė ji. – Priešingu atveju kodėl turėčiau stengtis save įtikinti, kad nesuklydau nušovusi ne tą žmogų, nors ir suvokiu, jog tai netiesa.

– Kalba tavo sąžinė, o ne logika, – atsakė Tomas. Jis atrodė nepakenčiamai patenkintas savimi. – Jis nebuvo nekaltas avinėlis, netgi ne nususėlė avis. Atsipeikėk, Tese Džine. Jie buvo ne vien broliai, jie buvo partneriai.

– Verslo partneriai.

– Broliai niekada nebūna verslo partneriai, ir tiek. Jų santykiai kur kas sudėtingesni. Ypač kai jie turi tokią motiną kaip Ramona.

Tesė pasuko lygiai asfaltuotu keliuku prie Elo Strelkės namo. Ji sutiko, kad Tomo teisybė. Puikiai suprato tik vieną dalyką: Dorinė ir jos draugės iš „Mezgėjų draugijos“ niekada nebuvo susidūrusios su tokia moterimi kaip Ramona Norvil.

Įsijungė prožektorius. Vėl pasiuto loti šuo. Tesė palaukė, kol užges prožektorius ir nustos loti šuo.

– Vis viena, Tomai, aš nieko tikra nežinau.

– Tu negali būti tuo tikra, kol nepamatysi savo akimis.

– Tarkime, kad jis viską žinojo, bet ne jis mane išžagino.

Tomas pritilo. Jai dingtelėjo, kad jis pasidavė. Po valandėlės jis vėl prabilo:

– Jei žmogus daro blogą darbą, o kitas žmogus tai žino, bet jo nesudraudžia, jiedu abu vienodai kalti.

– Įstatymo požiūriu?

– Ir mano požiūriu. Sakai, kad tik Lesteris vykdavo į medžioklę, žagindavo ir žudydavo. Aš taip nemanau, bet štai ką pasakysiu. Jeigu vyresnysis brolis žinojo ir nieko nesakė, vadinasi, jis nusipelno mirties. Tiesą pasakius, man regis, jis nė kulkos nevertas. Teisingiausia būtų užsmeigti ant įkaitinto žarsteklio.

Tesė alsiai palingavo galvą ir palietė pistoletą, gulintį šalia ant sėdynės. Liko dar viena kulka. Jeigu ji nušautų šunį (ir išties, ką tarp draugų reiškia dar viena mirtis), jai tektų susirasti kitą ginklą, priešingu atveju turėtų arba pasikarti, arba dar ką nors pasidaryti. Tačiau tokie vyrai kaip Strelkės paprastai neapsieina be ginklo. Gražumėlis, pasakytų Ramona.

– Jeigu jis žinojo – taip. O jeigu dičkis nenusipelnė kulkos į galvą? Motina – taip, šiuo atveju rimtas įkaltis, toks, kokio man reikia. Bet čia nėra jokio įkalčio.

– Ar tikrai? – tarė Tomas tokiu tyliu balsu, kad Tesė vos išgirdo. – Eik ir pažiūrėk.

44

Šuo nelojo, jai kopiant laiptais, bet ji įsivaizdavo, kad jis stovi už durų, nukoręs galvą ir iššiepęs iltis.

– Margi? – Po velnių, sargiui puikiausiai tiko bet koks vardas. – Aš esu Tesė. Turiu tau mėsainį. Taip pat turiu pistoletą su vienu šoviniu. Dabar atidarysiu duris. Tavimi dėta, pasirinkčiau mėsainį. Gerai? Sutarta?

Šuo nelojo. Gal apkvaišo nuo prožektoriaus? O gal nuo minties apie apkūnią plėšikę? Tesė pabandė rakinti vienu raktu, paskiau kitu. Netinka. Tiedu tikriausiai buvo nuo vežėjų bendrovės raštinės. Trečias pasisuko spynoje, ir ji atidarė duris anksčiau, nei neteko drąsos. Įsivaizdavo buldogą arba rotveilerį, arba pitbulį raudonomis akimis ir apsiputojusiu snukiu. O išvydo Džeko Raselo terjerą, kuris viltingai spoksojo į ją, vizgindamas uodegą.

Tesė įsikišo pistoletą į striukės kišenę ir paglostė šuniui galvą.

– Dieve mano, – tarė ji. – O aš maniau, kad išsigąsiu tavęs.

– Be reikalo, – atsakė Margis. – Sakyk, kur Elas?

– Neklausk, – tarė ji. – Nori mėsainio? Perspėju, kad jis, ko gero, sušvinkęs.

– Duokš, širdele, – tarė Margis.

Tesė kyštelėjo jam gabalą mėsainio, paskiau įėjo į vidų, uždarė duris ir įjungė šviesą. Kodėl gi ne? Šiaip ar taip, juk čia buvo tik jiedu su Margiu.

Elvino Strelkės būstas buvo tvarkingesnis nei brolio. Sienos ir grindys švarios, jokių krūvon suverstų „Dėdės Henrio“ katalogų, ir ji net pastebėjo kelias knygas lentynose. Taip pat stovėjo kelios Humelio statulėlės, ant sienos kabojo didelė įrėminta mamulės nuotrauka. Tesei ji pakišo tam tikrų minčių, nors vargu ar tai buvo geras įkaltis. Nieko panašaus. Jeigu tai būtų Ričardas Vidmarkas garsiojo Tomio Udo vaidmeny, būtų visai kas kita.

– Ko šypsaisi? – paklausė Margis. – Gal irgi norėtum paskanauti mėsainio?

– Anaiptol, – atsakė Tesė. – Nuo ko reikėtų pradėti?

– Nežinau, – tarė Margis. – Aš esu šuo, ir tiek. Na, o ką pasakytum apie kąsnelį gardžios jautienos?

Tesė atlaužė dar gabaliuką mėsainio. Margis atsistojo ant užpakalinių kojų ir dusyk apsisuko. Tesei dingtelėjo mintis, ar jis kartais nepasiuto.

– Tomai? Gal ką nors patartum?

– Kito brolio namuose tu radai savo kelnaites, ar ne?

– Taip, ir paėmiau jas. Jos suplėšytos... ir aš niekada jų nevilkėčiau, jei net jos būtų... bet jos mano.

– O ką dar radai, išskyrus krūvą apatinių?

– Ką turi galvoje?

Tačiau Tomui nebuvo reikalo apie tai kalbėti. Svarbu ne tai, ką rado, svarbu tai, ko nerado: nebuvo rankinuko ir raktų. Lesteris Strelkė tikriausiai išmetė raktus miške. Tesė irgi taip būtų pasielgusi, juo dėta. Rankinukas buvo visai kas kita. Tai buvo „Kate Spade“ firminis rankinukas, labai brangus, o viduje įsiūta šilkinė juostelė su jos vardu. Jeigu rankinuko – ir daiktų, buvusių rankinuke, – nėra Lesterio namuose ir jeigu jis neišmetė jo miške drauge su raktais, tai kurgi jis?

– Dedu galvą, kad jis čia, – tarė Tomas. – Apsižiūrim.

– Mėsainio! – sušuko Margis ir vėl apsisuko.

45

Nuo ko pradėti?

– Eik jau! – tarė Tomas. – Didumą savo paslapčių vyrai paprastai saugo dviejose vietose: kabinete arba miegamajame. Dorinė gal to nežino, bet tu žinai. O šiuose namuose kabineto nėra.

Ji įėjo į Elo Strelkės miegamąjį (lydima Margio), kur rado neįprastai ilgą dvigulę lovą, nei šiam, nei tam paklotą kaip kareivinėse. Tesė dirstelėjo po apačia. Nieko. Pamažėle ėmė gręžtis sieninės spintos link, sustojo, vėl atsisuko į lovą. Kilstelėjo čiužinį. Pažvelgė. Po penkių – gal po dešimties – sekundžių šaltu vienodu balsu ištarė du žodžius:

– Aukso puodas.

Ant spyruoklių gulėjo trys moteriški rankinukai. Vidurinį, su kremine sagtimi, Tesė būtų bet kur atpažinusi. Atidarė jį. Jis buvo tuščias, tačiau viršutinėje kišenaitėje gulėjo kelios popierinės nosinaitės ir antakių pieštukas su žaviu šepetėliu blakstienoms. Ji ėmė ieškoti šilkinės juostelės su savo vardu, bet ši buvo dingusi. Kruopščiai išpjauta, tačiau vienoje vietoje, kur buvo išardyta siūlė, itališka oda buvo vos vos įpjauta.

– Tavo? – paklausė Tomas.

– Pats žinai, kad mano.

– Na, o antakių pieštukas?

– Jie parduodami tūkstančiais visose Amerikos vaistin...

– Ar tavo?

– Taip, mano.

– Na, pagaliau įsitikinai?

– Man... – Tesė nurijo seiles. Kažką tokio pajuto, bet nesuvokė ką. Palengvėjimą? Siaubą? – Man regis, įsitikinau. Bet kodėl? Kodėl jie abu?

Tomas neatsakė. Atsakymo nė nereikėjo. Dorinė galėjo ir nežinoti (arba nenorėjo prisipažinti, kad žino, nes pagyvenusioms damoms, sekusioms jos nuotykius, būtų nepatikusios keistenybės), tačiau Tesė buvo įsitikinusi, kad žino. Nes mamytė išpaikino juos abu. Štai ką pasakytų psichiatras. Lesteris buvo žagintojas; Elas – fetišistas, pats rankų nekišdavo. Gal ir padėjo nugalabyti vieną ar abi moteris, sukištas į vamzdį po keliu. Ji niekada to nesužinos.

– Kol apieškosi visą namą, išauš rytas, – tarė Tomas, – bet tu gali apžiūrėti visą kambarį, Tese Džine. Jis tikriausiai sunaikino viską, ką rado rankinuke, – na, tarkim, kreditines korteles sukarpė ir išmetė į Kolvičo upę, – tačiau tu turi įsitikinti, nes policija neišvengiamai ateis prie tavo durų, jeigu tik aptiks kur nors tavo vardą. Pradėk nuo sieninės spintos.

Sieninėje spintoje Tesė nerado savo kreditinių kortelių arba šiaip kokių nors savo daiktų, bet vis dėlto kai ką rado. Ant viršutinės lentynos. Nulipusi nuo kėdės, ant kurios stovėdama naršė po spintą, vis labiau nerimo spaudžiama širdimi ėmė apžiūrinėti radinį: žaislinį ančiuką, ko gero, kokio nors vaiko mėgstamiausią žaislą. Trūko vienos akies, sintetinės plunksnos buvo suniurkytos, vietomis išdilusios, lyg ančiukas būtų nuglostytas iki mirties.

Ant išblukusio geltono snapelio buvo tamsiai raudona dėmė.

– Manai, mano įtarimai pasitvirtino? – paklausė Tomas.

– Ak Tomai, man regis, tavo tiesa.

– Lavonai, kuriuos matei vamzdyje po keliu... gal vienas buvo vaiko?

Ne, nebuvo nė vieno mažo. O gal vamzdis po Stego keliu buvo ne vienintelė vieta, kur broliai Strelkės sukišdavo lavonus?

– Padėk jį atgal ant lentynos. Tegu jį randa policija. Dabar turi patikrinti, ar jo kompiuteryje nėra informacijos apie tave. Paskiau tu turi kuo greičiau nešdintis velniop.

Kažkas šalta ir drėgna bakstelėjo Tesei į ranką. Ji vos nesušuko. Šalia stovėjo Margis, įsmeigęs į ją blizgančias akis.

– Mėsainio! – pareikalavo Margis, ir Tesė atlaužė jam gabaliuką.

– Jeigu Strelkė turi kompiuterį, gali neabejoti, kad jis užrakintas slaptažodžiu. Ir man tikriausiai nepavyktų jo nulaužti.

– Tuomet paimk jį ir įmesk į upę, kai važiuosime namo. Tegu miega sau su žuvimis.

Bet kompiuterio nebuvo.

Prie durų Tesė sušėrė Margiui mėsainio likučius. Jis tikriausiai išvems viską ant kilimėlio, tačiau Dičkiui Vairuotojui tai bus nė motais.

– Patenkinta, Tese Džine? Patenkinta, kad nenužudei nekalto vyro? – paklausė Tomas.

Ji pagalvojo, kad tikriausiai patenkinta, nes savižudybė nebeatrodė kaip dar viena išeitis.

– Na, o Betsė Nil, Tomai? Ką tu apie ją pasakysi?

Tomas neatsakė... ir vėl atsakymo nė nereikėjo. Nes, šiaip ar taip, jis buvo ji.

Argi ne?

Tesė nebuvo tuo visiškai tikra. Didelio čia daikto, jeigu ligi šiol ji žinojo, ką daryti toliau? Na, o rytoj bus kita diena. Skarletė O’Hara 16 sakė tiesą.

Svarbiausia, kad policija sužinotų apie lavonus vamzdyje. Bent jau todėl, kad apie juos tebegalvoja draugai ir artimieji. Ir dar todėl, kad...

– ...iš žaislinio ančiuko galima spėti, jog būta ir daugiau aukų.

Tai buvo jos balsas.

Vadinasi, viskas gerai.

46

Pusę aštuonių ryto, daugmaž po trijų valandų neramaus, košmarų pertraukiamo miego, Tesė įjungė savo kompiuterį. Neketino rašyti. Kuo mažiausiai apie tai galvojo.

Ar Betsė Nil netekėjusi? Tesės nuomone, ne. Tą dieną Betsės Nil raštinėje ji nepastebėjo nei jungtuvių žiedo, kurio galėjo nepamatyti, nei šeimos nuotraukų. Kaip ji prisimena, kabojo tik viena įrėminta nuotrauka – Barako Obamos... o jis – vedęs. Tad, be abejo, Betsė Nil tikriausiai arba išsiskyrusi, arba netekėjusi. Ir jos pavardė greičiausiai neįtraukta į telefono abonentų sąrašą. Tokiu atveju nėra prasmės naršyti po internetą. Tesei dingtelėjo mintis nuvažiuoti į Stego užeigą ir ten su ja susitikti... bet ji nebenorėjo grįžti į užeigą. To dar betrūko!

– Ko tu kvaršini sau galvą? – tarė Fricis, murksodamas ant palangės. – Bent jau peržiūrėk Kolvičo telefonų knygą. Ir kuo nuo tavęs taip trenkia? Gal šunimi?

– Taip. Margiu.

– Išdavikė, – niekinamai sumurkė Fricis.

Ji rado net dvylika numerių su Nil pavarde. Viena buvo E. Nil. Tikriausiai Elizabeta. Sužinoti įmanoma tik vienaip.

Nė kiek nesvyruodama – kitaip veikiausiai būtų netekusi drąsos, – Tesė surinko numerį. Visa išprakaitavo, širdis pašėlusiai daužėsi krūtinėje.

Vienas signalas. Antras.

Veikiausiai tai ne jos telefonas. Gal kokios nors Editos Nil. Arba Edvinos Nil. Arba net Elvyros Nil.

Trečias.

Jeigu tai Betsės Nil numeris, ko gero, jos nėra namie. Ko gero, atostogauja Ketskilse...

Ketvirtas.

...arba gyvena susidėjusi su kuriuo nors Zombiu Kepėju, ar ne? Kuris groja gitara. Jie greičiausiai dainuoja „Ar tavo katytė sudorotų šunį?“ maudydamiesi dušinėje po...

Telefonas atgijo, ir Tesė iškart atpažino balsą ragelyje.

– Alio, jūs skambinate Betsei, bet šiuo metu aš negaliu kalbėti. Tuojau pat pasigirs pyptelėjimas, ir jūs žinote, ką reikia daryti tokiu atveju. Geros dienos!

Ačiū, labai prastai praleidau visą dieną, o praeita naktis apskritai buvo košmar...

Pasigirdo pyptelėjimas, ir Tesė išgirdo savo balsą, pati nesuvokdama, ką šneka.

– Alio, ponia Nil, jums skambina Tesė Džinė – dama iš „Karklyno“. Mes susipažinome Stego užeigoje. Jūs man grąžinote Tomtomą, o aš jūsų močiutei pasirašiau autografą. Matėte, kokia buvau nusigrimavusi, ir jums pamelavau. Ne draugelis mane prikūlė, ponia Nil. – Tesė leidosi kalbėti greičiau, baimindamasi, kad aparatas nustos įrašinėti žinutę, jai nespėjus baigti... ir susivokė pašėlusiai norinti viską pasakyti iki galo. – Mane išžagino, tai buvo siaubinga, bet paskiau aš bandžiau atsilyginti ir... aš... aš norėčiau apie tai pasikalbėti su jumis, nes...

Pasigirdo trakštelėjimas, ir Tesei į ausį prabilo pati Betsė Nil.

– Pasakokite viską iš naujo, – tarė ji, – bet lėčiau. Aš ką tik pabudau ir dar nespėjau atsipeikėti.

47

Jos susitarė susitikti per pietus Kolvičo miesto parke. Atsisėdo ant suoliuko prie estrados. Tesė nenorėjo valgyti, bet Betsė Nil padavė jai savo sumuštinį, ir Tesė, šveisdama jį dideliais kąsniais, nejučia prisiminė, kaip Margis rijo Lesterio Strelkės mėsainį.

– Pradėkite nuo pradžios, – tarė Betsė. Ji tokia rami, dingtelėjo Tesei, tiesiog neįtikėtina. – Pradėkite nuo pradžios ir papasakokite man viską.

Tesė pradėjo nuo pakvietimo į susitikimą su skaitytojais knygų klube. Betsė Nil beveik nekalbėjo, tik retkarčiais įterpdavo „aha“ arba „gerai“, kad Tesė suprastų, jog ji atidžiai klausosi. Bepasakojant Tesei išdžiūvo gerklė. Laimė, Betsė atsinešė dvi skardines selterio. Tesė paėmė vieną ir godžiai išgėrė.

Kai ji baigė, buvo jau po pirmos. Keli žmonės, atėję į parką suvalgyti savo sumuštinių, dingo. Tik dvi moterys vežiojo kūdikius, bet jos buvo gana toli.

– Norėčiau tiesiai jus paklausti, – tarė Betsė Nil. – Jūs ketinote nusižudyti, bet paskiau kažkoks paslaptingas balsas liepė jums grįžti į Elvino Strelkės namus.

– Taip, – atsakė Tesė. – Ten radau savo rankinuką. Ir ančiuką kruvinu snapeliu.

– Ar savo kelnaites radote jaunesniojo brolio namuose?

– Taip, Mažiaus Vairuotojo. Jos mano automobilyje. Ir rankinukas. Gal norėtumėte žvilgtelėti?

– Ne, ačiū. O pistoletas?

– Irgi automobilyje. Liko dar vienas šovinys. – Ji smalsiai pažvelgė į Betsę Nil, tardama sau: Mergina su Pikaso akimis. – Ar jūs manęs nebijote? Jūs – paskutinė grandis. Ko gero, vienintelė.

– Mes miesto parke, Tese. Be to, mano atsakiklyje įrašyta jūsų išpažintis.

Tesė sumirksėjo. Kai ko nebuvo numačiusi.

– Jeigu jūs net įsimiklintumėte kaip nors mane nužudyti, kad nepastebėtų anos dvi jaunos motinos...

– Aš neketinu nieko daugiau žudyti. Nei čia, nei kur nors kitur.

– Ačiū, kad pasakėte. Mat, jeigu net pašalintumėte mane ir įrašą mano atsakiklyje, anksčiau ar vėliau kas nors surastų taksi vairuotoją, šeštadienį popiet vežusį jus į Stego užeigą. O aptikusi jus, policija pamatytų mėlynėmis išmargintą jūsų kūną, ir tai būtų nepaneigiamas įkaltis.

– Taip, – sutiko Tesė, paliesdama pačią didžiausią. – Tai tiesa. Ką gi daryti?

– Protingiausia, mano manymu, būtų kuo ilgesniam laikui dingti iš akiračio, kol jūsų gražus veidelis vėl bus dailus.

– Man regis, šiuo atžvilgiu turiu priedangą, – tarė Tesė ir papasakojo Betsei, kokią pasaką pasekė Petsei Maklein.

– Labai gerai.

– Ponia Nil... Betse... ar tiki manimi?

– Žinoma, – atsakė ji, šiek tiek išsiblaškiusi. – Dabar paklausyk. Ar klausai?

Tesė linktelėjo.

– Mes, dvi moterys, iškylaujančios parke, ir tai puiku. Bet daugiau mudvi nebesusitiksime. Gerai?

– Kaip nori, – tarė Tesė. Jos smegenys atrodė tokios pat apmirusios kaip dantenos, dantų gydytojui suleidus gerą dozę novokaino.

– Aš jau pasakiau savo nuomonę. Be to, tau reikėtų sugalvoti kitą, gerai pagrįstą istoriją tam atvejui, jeigu policija pasikalbėtų su limuzino vairuotoju, parvežusiu tave namo...

– Su Manueliu. Jis buvo vardu Manuelis.

– ...arba su taksi vairuotoju, kuris šeštadienį priešpiet vežė tave į Stego užeigą. Nemanau, kad kas nors galėtų tave susieti su Strelke, kol neaptiktų vieno kurio tavo tapatybės liudijimo, tačiau, išėjusi į viešumą, visa istorija plačiai nuskambėtų, ir mums nevalia įsiteigti minties, jog tu galėtum likti nuošaly nuo tyrimo. – Palinkusi į priekį, ji dūrė pirštu Tesei po kaire krūtimi. – Tikiuosi, kad tikrai niekada neįvelsi manęs į šią istoriją. Nes aš to nenusipelniau.

Ne. Be abejo, nenusipelnė.

– Kokią pasaką pasektum policijai, mieloji? Ką nors įdomaus, neįpindama manęs. Na, juk tu rašytoja.

Tesė valandėlę mąstė. Betsė jai netrukdė.

– Pasakyčiau, kad po susitikimo su skaitytojais Ramona Norvil nurodė man trumpiausią kelią, taip ir buvo iš tikrųjų, ir kad, važiuodama Stego keliu, pastebėjau užeigą. Pasakyčiau, kad, pavažiavusi kelias mylias, stabtelėjau perkąsti, o paskiau sumaniau grįžti ko nors išgerti. Pasiklausyti grupės.

– Puiku. Ji vadinasi...

– Žinau, kaip ji vadinasi, – tarė Tesė. Tikriausiai spėjo išsivadėti novokainas. – Pasakyčiau, kad, patekusi į vyrų draugiją, padauginau išgerti ir nutariau, kad tokiai apsinešusiai nevalia sėsti prie vairo. Šioje pasakoje tavęs nėra, nes vakarais tu nedirbi. Be to, pasakyčiau...

– Tiek to, užteks. Gana neblogai moki sekti pasakas. Tik neperlenk.

– Pasistengsiu, – tarė Tesė. – Be to, galimas daiktas, man neteks šios pasakos sekti. Kai tik jie aptiks Strelkes ir jų aukas, ims ieškoti žudiko, visiškai nepanašaus į tokią moterėlę kaip aš, rašančią knygas.

Betsė Nil nusišypsojo.

– Va, dailiausia: moterėlė, rašanti knygas. Eik jau, tu tikra gyvatė. – Staiga ji pamatė, kaip Tesės veidą aptemdė nerimas. – Kas? Kas atsitiko?

– Policija tikriausiai nustatys ryšį, siejantį moteris vamzdyje su broliais Strelkėmis, ar ne? Bent jau su Lesteriu?

– Ar jis užsimovė sargį, prieš žagindamas tave?

– Ne. Dieve, ne. Kai grįžau namo, jo spermos dar buvo ant mano šlaunų. Ir makštyje. – Ji sudrebėjo.

– Vadinasi, ir su kitomis jis nesisaugojo. Gausybė įkalčių. Policija visus juos palygins. Melsk Dievą, kad tiedu niekšai būtų tikrai išmetę tavo asmens liudijimą. Ir nėra ko jaudintis, kad neturi galios pakreipti įvykių norima linkme, ar ne?

– Žinoma.

– Na, o kaip tu... juk neketini, grįžusi namo, vonios kambaryje persipjauti venų, ar ne? Arba sau į kaktą paleisti paskutinės kulkos?

– Ne. – Tesė prisiminė, kaip gardžiai kvepėjo nakties oras, kai ji sėdėjo sunkvežimio kabinoje, trumpą „citrinspaudės“ vamzdį įsikišusi į burną. – Ne, nieko panašaus.

– Tuomet tau metas namo. Aš dar pasėdėsiu.

Tesė buvo besikelianti nuo suoliuko, bet vėl atsisėdo.

– Norėčiau dar kai ką paklausti. Tu savanoriškai tampi mano bendrininke. Kodėl padedi moteriai, kurios nė nepažįsti? Moteriai, su kuria tik kartą buvai susitikusi?

– Ar patikėtum, jei pasakyčiau, kad mano močiutei patinka tavo knygos ir jai būtų labai skaudu, jeigu pakliūtum į kalėjimą už tris žmogžudystes?

– Nė trupučio, – atsakė Tesė.

Betsė valandėlę tylėjo. Paėmė skardinę selterio ir vėl pastatė atgal.

– Juk išžaginama daug moterų, ar ne? Turiu omeny, tu ne vienintelė, ar ne?

Kas be ko, Tesė žinojo, kad ji ne vienintelė, tačiau ši mintis negalėjo sušvelninti nei skausmo, nei gėdos. Nepadėtų nė prislopinti nerimo, kai netrukus, atlikus AIDS tyrimą, teks laukti rezultatų.

Betsė nusišypsojo. Menkas malonumas. Ir nėra ko juoktis.

– Kol mudvi šnekamės, pasaulyje žaginamos moterys. Ir mergaitės. Kai kurios dar žaidžia su lėlėmis. Kai kurios netenka gyvybės, kai kurios lieka gyvos. Iš tų, kurios lieka gyvos, kiek, tavo nuomone, praneša, kas joms atsitiko?

Tesė papurtė galvą.

– Ir aš nežinau, – tarė Betsė, – bet žinau, kokius duomenis pateikia nusikaltimų aukų Nacionalinė viktimologijos tarnyba, nes susiradau juos internete. Pagal juos šešiasdešimt procentų išžaginimų apskritai neužregistruojama. Vadinasi, trys iš penkių. Nežinia, gal net mažiau. Nemokant skaičiuoti, sunku įrodyti, jog tai netiesa. Iš tikrųjų neįmanoma.

– Kas tave išžagino? – paklausė Tesė.

– Patėvis. Man buvo dvylika. Žagindamas laikė prikišęs prie veido virtuvės peilį. Aš nesipriešinau – bijojau, – bet baigdamas jis bakstelėjo peiliu. Nežinia, gal netyčia.

Kaire ranka Betsė patempė kairės akies apatinį voką, po apačia pakišo dešinę, ir į saują gražiai nuriedėjo stiklinė akis. Tuščia akiduobė, rausva ir šiek tiek padidėjusi, tarytum nustebusi spoksojo į pasaulį.

– Skausmas buvo... tiek to, neįmanoma apsakyti, koks buvo skausmas, tikrai neįmanoma. Man rodės, kad viskas baigta, atsisveikinu su šiuo pasauliu. Tryško kraujas. Daug kraujo. Motina nuvežė mane pas gydytoją. Ji liepė man sakyti, kad, vienomis kojinėmis bėgdama virtuvėje ką tik įvaškuotu linoleumu, paslydau. Kad krisdama susimušiau akį į stalo kampą. Pasakė, kad gydytojas norės su manimi pasikalbėti akis į akį ir kad ji manimi pasikliauja. „Žinau, jis siaubingai pasielgė, – tarė ji, – bet, sužinoję tiesą, žmonės ims kaltinti mane. Būk gerutė, dukrele, padaryk tai dėl manęs, ir aš pasistengsiu, kad daugiau nieko bloga tau neatsitiktų.“ Aš paklausiau.

– Ir tai atsitiko dar kartą?

– Tris ar keturis kartus. Bet aš nesipriešinau, nes man grėsė pavojus paaukoti vienintelę akį. Klausyk, baigiame, ar ne?

Tesė palinko į priekį, norėdama ją apkabinti, bet Betsė staigiai atšlijo – lyg vampyras nuo kryžiaus, dingtelėjo Tesei.

– Liaukis, – tarė Betsė.

– Bet...

– Žinau, žinau, labai dėkoju, solidarumas, amžina draugystė, ir taip toliau, ir panašiai. Man nepatinka glėbesčiuotis. Vadinasi, baigėme, ar ne?

– Baigėme.

– Keliauk. Ir, grįždama namo, pistoletą įmesk į upę. O išpažintį sudeginai?

– Taip. Žodis.

Betsė linktelėjo.

– Aš ištrinsiu tavo žinutę savo atsakiklyje.

Tesė nuėjo. Dar sykį grįžtelėjo. Betsė Nil vis dar sėdėjo ant suoliuko. Akį jau buvo įsidėjusi.

48

Įlipusi į automobilį, Tesė pagalvojo, kad būtų visai ne pro šalį iš savo GPS imtuvo atminties ištrinti kelias pastarąsias keliones. Ji paspaudė mygtuką, ir ekranas nušvito.

– Sveika, Tese, – tarė Tomas. – Kaip matau, mūsų laukia kelionė.

Tesė baigė trinti įrašus, paskiau išjungė GPS imtuvą. Apskritai kokia čia kelionė, ji paprasčiausiai grįžta namo. Ir pagalvojo, kad pati puikiausiai gali rasti kelią.

9 „The Cramps“ – amerikiečių rokenrolo grupė (1976–2009).

10 Perfrazuoti Bobo Dylano žodžiai: „Aš esu poetas ir tai žinau.“

11 Užuomina į detektyvinį filmą „Bjaurusis Haris“.

12 Turima galvoje kino filmas „Muzikos garsai“.

13 Filmo „Mirties bučinys“ pagrindinis veikėjas, negailestingas žudikas ir sadistas.

14 Jamesas Travisas Trittas (1963) – JAV muzikantas ir dainininkas.

15 Turimas galvoje Michaelo Winnerio filmas „Mirties troškimas“ (1974), kuriame pagrindinį vaidmenį atliko Charlesas Bronsonas.

16 Margaret Mitchell romano „Vėjo nublokšti“ (1936) pagrindinė veikėja.

Puikus sandėris

Striteris pastebėjo tik ženklą, nes turėjo nuvažiuoti į šalikelę ir išsivemti. Dabar jis dažnai vemdavo, beveik nejučiomis – kartais imdavo pykinti, kartais apkarsdavo galugerkly, o kartais ir visiškai nieko: tiesiog trykšt! Ir baigta, sveikas gyvas, kaip laikais? Kai tokie reikalai, vairuoti pavojinga, o pastaruoju metu teko daug važinėti, nes į rudens pabaigą turėjo apskritai atsisveikinti su automobiliu, ir, be to, dabar reikėjo daug ką apgalvoti. Galvoti jam visada geriau sekdavosi prie vairo.

Jis važiavo Heriso prospekto tąsa, plačia gatve, einančia per dvi mylias nuo Derio apygardos oro uosto ir aptarnaujančių įmonių, daugiausia viešbučių ir sandėlių. Dienos metu gatvė būdavo užkimšta, nes jungė Derio vakarinę dalį su rytine, be to, siekėsi su oro uostu, bet vakare būdavo pustuštė. Striteris stabtelėjo dviračių take, griebė higieninį plastikinį maišelį iš krūvos, suverstos ant galinės sėdynės, įkišo į jį veidą ir davė valią. Pietūs atrodė nepavydėtinai. Ar bent atrodytų, jeigu jis būtų atsimerkęs. Jis neatsimerkė. Kartą pamatęs savo vėmalus, jau žinai, ką kitąsyk pamatysi.

Prasidėjus vėmimo fazei, skausmai nustojo kankinti. Daktaras Hendersonas perspėjo, kad viskas pasikeis, ir praeitą savaitę taip ir atsitiko. Dar ne nepakenčiamas skausmas, tik staigus smilkulys iš skrandžio į gerklę, lyg rėmuo nudegintų. Užėjo, paskiau nuslopo. Bet vėliau būsią blogiau. Ir daktaras Hendersonas tai patvirtino.

Jis pakėlė galvą nuo maišelio, atidarė parankinę, ištraukė raištelį ir tvirtai užrišo, kol pietų tvaikas neužtvindė viso automobilio. Dirstelėjęs į dešinę, netoliese pastebėjo išganingą šiukšlių dėžę su linksmo nulėpausio šuns atvaizdu ant šono ir trafaretiniu šūkiu SARGIS MARGIS RĖŽIA: MESK ŠIUKŠLES Į DĖŽĘ!

Striteris išlipo, priėjo prie šiukšlių dėžės ir išsivadavo iš paskutinių savo paliegusio kūno išskyrų. Raudona vasaros saulė leidosi virš plyno (ir tuo metu tuščio) oro uosto lauko, ir prie kojų prikibęs šešėlis tįso į tolį, ilgas ir groteskiškai laibas. Lyg primindamas, koks bus jo kūnas po keturių mėnesių, galutinai išsekintas jį gyvą ėdančio vėžio.

Grįždamas prie automobilio, pastebėjo iškabą skersai kelio. Iš pradžių – gal todėl, kad vis dar ašarojo akys, – jis perskaitė PUIKUS SANDĖLIS. Paskiau pamirksėjęs pamatė, jog iš tikrųjų tai PUIKUS SANDĖRIS. Apačioje mažesnėmis raidėmis: GERA KAINA.

Puikus sandėris, gera kaina. Skambėjo visai neblogai ir beveik prasmingai.

Kitoje kelio pusėje, priešais tinkline tvora aptvertą apygardos oro uosto teritoriją, buvo žvyruota aikštelė. Judriausio eismo valandomis daug žmonių ten sustato prekystalius, nes pirkėjams patogu užsukti, nesibaiminant, kad kas nors trinktelės į užpakalį (juo labiau jei esi apsukrus ir nepamiršti įjungti posūkio signalinių lempučių). Striteris visą gyvenimą praleido Meino valstijos Derio miestelyje ir metų metus matydavo, kaip žmonės pavasarį prekiauja šviežiais paparčių pumpurais, šviežiomis uogomis, vasarą – virtomis kukurūzų burbuolėmis ir beveik ištisus metus – omarais. Prasidėjus lietums, tą vietą užimdavo kvanktelėjęs senukas, pravardžiuojamas Sniego Žmogumi, kuris pardavinėdavo įvairius niekniekius, žmonių pamestus žiemą ir aptiktus, sniegui nutirpus. Prieš daugelį metų Striteris iš to žmogaus nupirko palyginti gražią skudurinę lėlę, ketindamas ją padovanoti savo dukrytei Mėjai, kuri tuomet buvo dvejų ar trejų metų. Per kvailą galvą prisipažino Dženetei nupirkęs ją iš Sniego Žmogaus, ir ši liepė ją išmesti. „Tu manai, kad, išvirinęs skudurinę lėlę, gali sunaikinti mikrobus? – paklausė ji. – Kartais negaliu atsistebėti, kaip protingas žmogus gali būti toks kvailas.“

Ką gi, vėžiui vis viena, kai jis pasiekia smegenis. Protingas ar kvailas, jis buvo beveik pasirengęs baigti žemiškąją kelionę ir padėti šaukštą.

Ten, kur anksčiau prekiaudavo Sniego Žmogus, stovėjo kortų stalas. Prie jo sėdėjo dručkis, nuo raudonų vakaro saulės spindulių pasislėpęs po pakreiptu dideliu geltonu skėčiu.

Striteris pastoviniavo prie automobilio, buvo jau besisėdąs prie vairo (dručkis nekreipė į jį dėmesio, regis, žiūrėjo nedidelį nešiojamą televizorių), bet paskiau paėmė viršų smalsumas. Apsižvalgė, ar niekas neatvažiuoja, nepastebėjo nė vieno automobilio – tokiu metu gatvė buvo tuščia, visi vietiniai žmonės vakarieniavo, nė negalvodami apie piktybinius auglius, – ir perėjo visas keturias eismo juostas. Iš paskos vilkosi nugeibęs šešėlis, būsimojo Striterio šmėkla.

Dručkis kilstelėjo galvą.

– Sveiki, – tarė, išjungęs televizorių, bet Striteris spėjo pamatyti, kad vyriškis žiūrėjo žinių laidą. – Kaip laikomės?

– Ką gi, nežinau, kaip jūs laikotės, bet aš kadaise laikiausi kur kas geriau, – tarė Striteris. – Vėloka prekybai, ar ne? Po piko valandų mažai kas važiuoja. Nieko nuostabaus, čia oro uosto galas. Pro čia tik pristatomi kroviniai. Keleiviai išeina į Vičamo gatvę.

– Taip, – tarė dručkis, – deja, mokesčiai prekeiviams judrioje oro uosto dalyje pernelyg dideli tokiam menkam verslui kaip mano. – Piktindamasis pasaulyje viešpataujančia neteisybe, jis palingavo galvą. – Buvau bebaigiąs ir begrįžtąs namo septintą valandą, bet nuojauta man pasakė, kad gal sulauksiu dar vieno kliento.

Striteris pažvelgė į stalą, bet, išskyrus televizorių, nepamatęs jokių prekių, nusišypsojo.

– Tiesą pasakius, negalėčiau būti jūsų klientas, pone...

– Džordžas Elvinas, – tarė dručkis ir atsistojęs padavė tokią pat drūtą ranką. Striteris spustelėjo.

– Deividas Striteris. Tikrai negalėčiau būti jūsų klientas, nes nesuprantu, kuo jūs prekiaujate. Iš pradžių pagalvojau, jog iškaboje kalbama apie plaukus.

– Jūs norite atsiauginti plaukus? – kritiškai permetęs jį akimis, paklausė Elvinas. – Klausiu, nes jūs, regis, plinkate.

– Greit visi nuslinks, – tarė Striteris. – Man paskirtas chemoterapijos kursas.

– Ak, atsiprašau.

– Nieko baisaus. Nors, tiesą pasakius, chemoterapija vargu ar...

Jis patraukė pečiais, nejučia stebėdamasis, jog taip paprasta kalbėtis apie tai su nepažįstamu žmogumi. Jis nepasisakė net vaikams, nors Dženetė, be abejo, žinojo.

– Maža vilčių? – paklausė Elvinas su paprasčiausia užuojauta, ir tiek, ir Striteris pajuto, kaip akys pritvinsta ašarų. Verkti, Dženetei matant, jis siaubingai varžėsi, be to, tik du kartus buvo pravirkęs. Čia, šnekantis su nepažįstamuoju, tai atrodė savaime suprantama. Šiaip ar taip, jis išsiėmė nosinę iš užpakalinės kelnių kišenės ir nusišluostė ašaras. Į oro uostą leidosi nedidelis orlaivis. Siluetas raudonos saulės fone, panašus į skrendantį kryžių.

– Kiek teko girdėti, jokių vilčių, – tarė Striteris. – Todėl, man rodos, chemoterapija – tai tiesiog... Nežinau...

– Automatinis rūšiavimas?

Striteris nusijuokė.

– Pataikėt kaip pirštu į akį.

– Gal būtų geriau vietoj chemoterapijos pasirinkti brangesnius skausmą malšinančius vaistus. Arba galėtumėt sudaryti su manim sandėriuką.

– Kaip jau sakiau, negaliu būti jūsų klientas, kol nepaaiškės, kuo jūs prekiaujate.

– Et, diduma žmonių tai vadina vaistu nuo visų ligų, – šypsodamas ir lyg sviedinukas šokčiodamas kitapus stalo, tarė Elvinas. Striteris susižavėjo pastebėjęs, kad Džordžas Elvinas drūtumo drūtas, bet jo šešėlis toks pat tęvas ir pažiūrėti paliegęs kaip ir jo, Striterio. Jis tarė sau, kad saulėlydžiu visi šešėliai atrodo paliegę, ypač rugpjūčio mėnesį, kai dienos pabaiga ilga ir vangi, ir, šiaip ar taip, nelabai maloni.

– Nepastebiu buteliukų, – tarė Striteris.

Netikėtai nutaisęs dalykišką išvaizdą, Elvinas žiupsniu sudėtais pirštais atsirėmė į stalą ir palinko į priekį.

– Aš prekiauju pratąsomis, – tarė jis.

– Panašiai vadinasi ir šis kelias.

– Ši mintis niekada nebuvo man atėjusi į galvą, bet, man rodos, sakote teisybę. Nors kartais cigaras – tai tik dūmas, o sutapimas – tiesiog sutapimas, ir tiek. Visiems maga ką nors pratęsti, padidinti, pagerinti, pone Striteri. Jeigu būtumėte mergina, linkusi naršyti po parduotuves, pasiūlyčiau jums didesnį kreditą. Jei būtumėte vyriškis su nedideliu peniu – genetika kartais būna labai negailestinga, – pasiūlyčiau jums jį pasididinti.

Striterį sužavėjo ir apstulbino nepažįstamojo pasiūlymų neįprastumas. Šį mėnesį pirmą kartą – nuo tos akimirkos, kai sužinojo diagnozę, – jis pamiršo, kad serga itin veržliu greituoju vėžiu.

– Juokaujate.

– Et, labai mėgstu juokauti, bet niekada nejuokauju verslo reikalais. Vienu tarpu esu pardavęs kelias dešimtis penio padidinimo receptų ir Arizonoje kurį laiką garsėjau pravarde El Pene Grande 17 . Aš labai sąžiningas, bet, laimė, nereikalauju ir nesitikiu, kad manimi tikėtumėte. Žemaūgiai vyrai dažnai trokšta būti aukštesni. Jeigu jūs, pone Striteri, pageidautumėte vešlesnių plaukų, mielai jums parduočiau receptą.

– Ar žmogus didele nosimi – na, kaip Džimis Diurantė – galėtų ją susimažinti?

Elvinas šypsodamas papurtė galvą.

– Dabar jūs juokaujate. Atsakau: ne. Jeigu norite ką nors susimažinti, turite kreiptis kur nors kitur. Mano specialybė – pratąsa, plėtra, išimtinai amerikinis produktas. Aš parduodu meilės galias, kartais vadinamas meilės gėrimu, beviltiškos meilės kamuojamiems žmonėms, paskolos termino pratęsimą – šiais sunkmečio laikais tokių klientų netrūksta, laiko pratęsimą tiems, kuriuos spaudžia terminai, o kartą pardaviau regėjimo pagerinimo receptą vienam vaikinui, kuris troško tapti oro pajėgų lakūnu, bet žinojo, kad sudegs per regėjimo testą.

Striteris šaipėsi, maloniai leisdamas laiką. Jis nebetikėjo, kad galėtų kada nors maloniai leisti laiką, bet gyvenime pilna netikėtumų.

Elvinas irgi šaipėsi, lyg jiedu būtų labai sąmojingai juokavę.

– Kartą, – tarė jis, – aš pardaviau tikrovės priartinimo receptą vienam dailininkui, labai talentingam vyrui, pamažu grimztančiam į paranojinę šizofreniją. Brangiai kainavo.

– Kiek? Ar galėčiau paklausti?

– Vienas jo paveikslas nūnai puošia mano namus. Turėtumėte žinoti, kas jis toks: buvo garsus italų Renesanso epochoje. Ko gero, girdėjote, kai koledže klausėte meno pažinimo paskaitų.

Striteris tebešypsodamas per žingsnį pasitraukė atatupstas – dėl visa ko, saugumo sumetimais. Jis susitaikė su tuo, kad jam skirta mirti, bet tai nereiškė, kad sutinka žūti šiandien, atiduoti gyvybę žmogui, galbūt pabėgusiam iš „Kadagių kalvos“, Ogastos psichiatrijos ligoninės, kur priverstinai gydomi pavojingi nusikaltėliai.

– Taigi, apie ką mudu čia šnekėjomės? Kad jūs lyg... na, nežinau... nemirtingasis?

– Be abejo, ilgaamžis, – tarė Elvinas. – Vadinasi, man regis, galiu jums padaryti tai, ko pageidaujate. Tikriausiai pageidaujate prasitęsti gyvenimą, ar ne?

– Manyčiau, tai neįmanoma, ar ne? – paklausė Striteris. Mintyse jis apskaičiavo atstumą iki automobilio ir laiką, kurio prireiktų nubėgti.

– Žinoma, įmanoma... už tam tikrą kainą.

Striteris, kadaise žaidęs žodžių loto, jau įsivaizdavo Elvino vardo raides ir ėmė jas dėlioti laukeliuose.

– Turite galvoje pinigus? Ar mano sielą?

Elvinas mostelėjo ranka ir šelmiškai užvertė akis.

– Aš, kaip sakoma, nepažinčiau sielos, net jeigu ji įkąstų man į užpakalį. Ne, kaip paprastai atsiskaitoma pinigais. Užteks penkiolikos procentų jūsų pajamų per artimiausius penkiolika metų. Būtų galima tai pavadinti agento atlygiu.

– Tiek jūs pratęstumėt man gyvenimą? – Su ilgesingu goduliu Striteris nusitvėrė minties apie penkiolika metų. Labai ilgas laiko tarpas, jo akimis žiūrint, palyginti su numanoma ateitimi: pusmetis vėmimo, tolydžio didėjančio skausmo, paskiau koma ir mirtis. Vėliau nekrologas, kuriame, be abejo, bus neapsieita be tokių žodžių: „po ilgų ir ryžtingų grumtynių su vėžiu“. Ir taip toliau, ir panašiai, kaip sakoma „Seinfeldo“ seriale.

Elvinas skėstelėjo rankomis, atseit, nežinia.

– Gal dvidešimčia. Nežinia, kiek iš tikrųjų; čia jums ne kosminiai tyrimai. Bet jeigu tikitės nemirtingumo, palaidokit šią viltį. Aš jums siūlau gerą sandėrį. Nieko geresnio negaliu pasiūlyti.

– Tinka, – tarė Striteris. Dručkis pakėlė jam nuotaiką, ir jeigu tas būtų ieškojęs deramo partnerio, Striteris būtų mielai sutikęs jam padėti. Kas be ko, neviršydamas saiko. Tebešypsodamas jis ištiesė ranką virš kortų stalo. – Penkiolika procentų, penkiolika metų. Nors, tiesą pasakius, penkiolika procentų banko vadybininko atlyginimo – ne kažin kokie pinigai, kad galėtumėte atsisėsti prie rolsroiso vairo. Gal prie „geo“ vadinamo automobiliuko, bet...

– Tai dar ne viskas, – tarė Elvinas.

– Žinoma, – tarė Striteris ir atsidusęs atitraukė ranką. – Pone Elvinai, buvo labai malonu su jumis pasikalbėti, šauniai pralinksminote mane šį vakarą, nors to nė nesitikėjau, ir tikiuosi, kad sulauksite pagalbos gydydamasis savo psichikos sutri...

– Nutilk, kvaily, – tarė Elvinas, ir, nors vis dar šypsojosi, anaiptol neatrodė malonus. Jis tarytum staiga ūgtelėjo – bent jau keliais centimetrais – ir suplonėjo.

Viskas priklauso nuo šviesos, dingtelėjo Striteriui. Vakaro šviesa apgaulinga. Ir bjauriai pasmirdo, ko gero, nuo aviacinio kuro išdagų, kurių tvaiką šiapus tinklinės tvoros į žvyruotą aikštelę atnešė vėjo šuoras. Visa tai kažką reiškė... bet jis nutilo, kaip buvo liepiamas.

– Kodėl vyrams ir moterims visada ko nors reikia? Ar jūs kada nors apie tai galvojote?

– Žinoma, – gana šiurkščiai atsakė Striteris. – Aš dirbu banke, pone Elvinai, Derio taupomajame banke. Žmonės nuolat prašo mane pratęsti paskolos terminą.

– Vadinasi, jums aišku, kad žmonės trokšta pratąsos, plėtros prispirti striukės, kai juos kamuoja mintys apie trumpalaikę paskolą, trumpą penį, trumparegystę ir taip toliau.

– Taip, tai striukių pasaulis, – pritarė Striteris.

– Visiškai teisingai. Tačiau net ne šios žemės dalykai turi svorį. Negatyvų svorį, patį nemaloniausią. Svoris, nuimtas nuo jūsų, turi kur nors dėtis. Tai fizikos dėsnis, ir tiek. Veikiau psichofizikos dėsnis.

Striteris susižavėjęs nenuleido akių nuo Elvino. Akimirkos įspūdis, kad jis ūgtelėjo (ir šypsodamas šiepė pernelyg daug dantų), išnyko. Tai buvo tiesiog putlus, apvalus dručkis, tikriausiai piniginėje turėjo žalią paciento kortelę, išduotą arba „Kadagių kalvoje“, arba Bangoro Akadijos psichiatrijos klinikoje. Aišku, jeigu turėjo piniginę. Jis gyveno beribiame kliedesių pasaulyje ir buvo tikras atradimas įdėmiam stebėtojui.

– Ar galėčiau pereiti prie esmės, pone Striteri?

– Prašom.

– Jūs turite nusimesti svorį, kitaip sakant, jus slegiančią naštą. Trumpai drūtai, jūs turite padaryti kam nors bloga, kad galėtumėt nusikratyti blogio.

– Aišku.

Jis suprato. Elvinas tęsė toliau savo pamokymus, beje, tobulai chrestomatinius.

– Tačiau tas žmogus neturi būti bet kas. Anoniminė senovės laikų auka jau išbandyta – ji bevaisė. Turėtų būti jūsų itin nekenčiamas asmuo. Ko jūs labiausiai nekenčiate, pone Striteri?

– Man nelabai patinka Kim Čen Iras, – tarė Striteris. – Mano galva, kalėjimas – pernelyg gera vieta tokiems niekšams, kurie susprogdino eskadrinį minininką „USS Cole“, tačiau aš netikiu, kad jie kada nors...

– Arba kalbėkite rimtai, arba keliaukite sveikas, – tarė Elvinas ir vėl pasirodė aukštesnis. Striteriui dingtelėjo mintis: gal tai koks ypatingas dabar jo geriamų vaistų šalutinis poveikis.

– Jeigu jūs turite omeny mano privatų gyvenimą, tai aš niekam nejaučiu neapykantos. Esama žmonių, kurių nemėgstu – mano kaimynė ponia Denbrou krauna šiukšles į dėžes be dangčių, ir, pūstelėjus vėjui, visą mano veją nukloja šiukšlės...

– Gal ir nelabai teisingai pacituosiu velionį Diną Martiną, pone Striteri, pasakysiu, kad kiekvienas ko nors nekenčia.

– Pasak Vilo Rodžerso 18 ...

– Jis buvo pokštininkas su lasu rankoje, užsismaukdavęs skrybėlę ant akių kaip mažvaikis, vaidinantis kaubojų. Be kita ko, jeigu jūs iš tikrųjų niekam nejaučiate neapykantos, mudu negalėsime sudaryti sandėrio.

Striteris susimąstė. Įsmeigęs akis į batus, tyliai prabilo, vos atpažindamas savo balsą:

– Man rodos, aš nekenčiu Tomo Gudhju.

– Kokį vaidmenį jis atlieka jūsų gyvenime?

Striteris atsiduso.

– Jis mano geriausias draugas nuo pradžios mokyklos laikų.

Valandėlę stojo tyla, paskiau Elvinas pratrūko kvatoti. Apėjęs kortų stalą, pliaukštelėjo Striteriui per petį (šalčiu dvelkiančia ranka ne trumpais ir drūtais, bet ilgais ir laibais pirštais), paskui grįžo prie savo sulankstomos kėdės. Vis dar prunkšdamas ir kvatodamas visa gerkle, drėbėsi į ją. Žaros užlietas veidas buvo raudonas, o ašaros, srūvančios skruostais, – irgi raudonos kaip kraujas.

– Jūsų geriausias... nuo pradžios mokyklos laikų... oho, čia tai bent...

Elvinas jau nebesitvardė. Tiesiog žvengė ir žviegė nesavu balsu, pilvas kretėjo, o smakras (keistai smailas, palyginti su apvaliu veidu) kinksėjo ir lingavo giedro (bet temstančio) dangaus fone. Galiausiai jis susivaldė. Striteris buvo bepasiūląs jam savo nosinę, bet apsigalvojo, nenorėdamas, kad ji prisiliestų prie pratąsų pardavėjo veido.

– Puiku, pone Striteri, – tarė jis. – Mudu galime sudaryti sandėrį.

– Ką gi, nuostabu, – Striteris vėl pasitraukė per žingsnį atatupstas. – Aš jau iš anksto džiaugiuosi papildomais penkiolika metų. Bet mano automobilis stovi dviračių take, o tai eismo taisyklių pažeidimas. Galiu gauti baudą.

– Aš dėl to nesijaudinčiau, – pasakė Elvinas. – Kaip tikriausiai pastebėjote, nuo to laiko, kai mudu pradėjome derybas, pro šalį nepravažiavo nė vienas žmogus, jau nekalbu apie Derio miestelio policiją. Eismas niekada netrukdo, kai pradedu derybas su rimtu vyru ar moterimi: aš tuo pasirūpinu.

Striteris nejaukiai apsižvalgė. Iš tikrųjų. Jis girdėjo ūžiant automobilius Vičamo gatve, vedančia Upmail Hilo link, o čia buvo tuščia. Žinoma, priminė jis sau, eismas čia visada menkas, pasibaigus darbo dienai.

Bet kad nebūtų nė vieno automobilio! Nė vieno! To galima tikėtis vidurnaktį, bet ne pusę aštuntos vakaro.

– Papasakokit, kodėl jūs nekenčiate savo draugo, – pasiūlė Elvinas.

Striteriui vėl dingtelėjo mintis, jog šis žmogus – pamišėlis. Bet kokiais prasimanymais Elvinas nepatikėtų. Tai buvo vaisinga mintis.

– Kai mes buvome vaikai, Tomas atrodė patrauklesnis, o ir dabar atrodo patrauklesnis. Jis pirmavo trijose sporto šakose, o man pusėtinai sekėsi nebent žaisti mažąjį golfą.

– Vargu ar daug sirgalių stebi šios sporto šakos varžybas, – tarė Elvinas.

Striteris niūriai šyptelėjo, įsijausdamas į savo temą.

– Tomas buvo gabus, bet vidurinėje mokykloje ištisai tinginiavo. Nė neketino studijuoti koledže. Tačiau, kai jo pažangumas smuko taip žemai, kad kilo grėsmė jo dalyvavimui sporto varžybose, jis supanikavo. Ir į ką gi jis kreipėsi?

– Į jus! – sušuko Elvinas. – Užkietėjęs ponas Pareigingasis! Padėjote jam, ar ne? Gal net parašėte keletą kontrolinių darbų? Pridarėte rašybos klaidų, kad mokytojai neįtartų, jog tai ne Tomo darbas?

– Pripažįstu savo kaltę. Tiesą pasakius, išleidžiamojoje klasėje, kai Tomas laimėjo Meino valstijos sporto apdovanojimą, aš buvau dvilypis: Deivas Striteris ir Tomas Gudhju.

– Šiurpu.

– O žinote, kad įvyko dar šiurpesnis dalykas? Aš draugavau su mergina. Gražuole, vardu Norma Viten. Tamsiaplauke, juodaake, gležnute, žaviu veideliu...

– Vos prasikalusiais papukais...

– Na, žinoma. Tačiau jokio lytinio potraukio...

– Bet jūs niekada to nepamiršot...

– ...aš mylėjau tą merginą. O jūs žinote, ką padarė Tomas?

– Pavogė ją iš jūsų! – pasipiktinęs sušuko Elvinas.

– Taip. Jiedu atėjo pas mane ir nuoširdžiai prisipažino.

– Tauru!

– Teisinosi, kad nesugebėjo atsispirti.

– Teisinosi, kad jie myli vienas kitą. MY-LI!

– Taip. Gamtos galia. Tai jausmas, kurio mudviem nelemta nugalėti. Ir panašiai.

– Spėju, kas atsitiko. Jis ją užlaužė.

– Kas be ko. – Striteris vėl įsmeigė akis į batus, prisiminęs vieną Normos sijoną, kurį ji segėjo būdama pirmo ar antro kurso studentė. Jis buvo su praskiepu, pro kurį gundančiai šmėkščiodavo pasijonis. Tai atsitiko beveik prieš trisdešimt metų, tačiau kartais, jiedviem mylintis su Dženete, tas vaizdas iškildavo jam prieš akis. Jis niekada nesimylėjo su Norma – bent jau iki lovos jų santykiai nebuvo priėję: ji būtų nesutikusi. Nors ji mielai nusimovė kelnaites, būdama akis į akį su Tomu Gudhju. Ko gero, pirmąsyk jis jos paprašė.

– Ir pametė ją su pilvu.

– Ne. – Striteris atsiduso. – Vedė.

– O paskiau išsiskyrė! Ko gero, nei iš šio, nei iš to gerokai ją prikūlęs?

– Dar blogiau. Jie tebėra vedę. Turi tris vaikus. Kai matau juos Besio parke, paprastai jie vaikščioja susiėmę už rankų.

– Tai pats klaikiausias dalykas, kokį esu kada nors girdėjęs. Nieko baisesnio nė būti negali. Jei nebent... – Elvinas pervėrė Striterį skvarbiu žvilgsniu iš po vešlių antakių. – Jei nebent jūs būtumėte iš tų, kurie gyvena įšalę santuokos be meilės ledkalnyje.

– Nieko panašaus, – atrėmė Striteris, tokios prielaidos nustebintas. – Aš labai myliu Dženetę, ir ji mane myli. Tiesiog neįtikėtina, kaip ji mane palaiko, susirgus vėžiu. Jeigu pasaulyje esama tokio dalyko kaip darna, mudviem su Tomu teko laimė sutikti tinkamą antrąją pusę. Absoliučiai tinkamą. Tačiau...

– Tačiau?.. – mėgaudamasis paklausė Elvinas.

Striteris pajuto, kaip nagai įsikerta į delnus. Užuot atgniaužęs kumščius, dar stipriau sugniaužė. Gniaužė tol, kol pajuto trykštant kraują.

– Betgi jis pavogė ją, po perkūnais! – Ši mintis graužė jį metų metus, ir dabar jam palengvėjo, išrėkus seną nuoskaudą.

– Žinoma, pavogė, ir mes niekada neatsisakome savo norų, nesvarbu, ar mums tai į gera, ar ne. Argi ne taip, pone Striteri?

Striteris neatsakė. Jis sunkiai alsavo kaip žmogus, ką tik nubėgęs šimtą metrų ar įsivėlęs į muštynes gatvėje. Jo išblyškusius skruostus išmušė raudonos dėmės.

– Ir tai viskas? – geraširdiško parapijos kunigo tonu paklausė Elvinas.

– Ne.

– Tuomet klokite viską. Atverkite savo skaudulį.

– Jis milijonierius. Neturėtų būti milijonierius, bet jis milijonierius. Devintojo dešimtmečio pabaigoje – netrukus po potvynio, vos nesunaikinusio viso miesto, – jis įsteigė šiukšlių išvežimo įmonę... tik pavadino ją Derio atliekų išvežimo ir perdirbimo įmone. Gražiai skamba, ar ne?

– Mažiau mikrobų.

– Jis atėjo pas mane prašyti paskolos, ir, nors banke visiems jo projektas atrodė nelabai patikimas, aš jam padėjau. Ar suprantate, kodėl aš jam padėjau, Elvinai?

– Žinoma! Todėl, kad jis – jūsų draugas!

– Spėkite dar kartą.

– Tikėjotės, kad jis sužlugs ir liks be kelnių.

– Taip. Jis sukišo visas santaupas į keturias šiukšliavežes ir užstatė namą, norėdamas nusipirkti sklypą Niuporto pakraštyje. Atliekoms laidoti. Naujojo Džersio valstijoje tokiu verslu verčiasi gangsteriai, plaudami narkotikų ir prostitučių prekyba pelnytus pinigus ir sąvartynuose laidodami lavonus. Pagalvojau, kad tai beprotybė, ir vos ištvėriau belaukdamas, kada pagaliau jis gaus paskolą. Už tai jis mane myli kaip brolį. Pasakoja žmonėms, kaip dėl jo kovojau su banku, nesibaimindamas netekti darbo. „Deivas parėmė mane, kaip rėmė vidurinėje mokykloje“, – sako jis. Ar žinote, kaip vaikai mieste dabar vadina jo sąvartyną?

– Na, sakykit!

– Trešmoro kalnu! Jis milžiniškas! Nė kiek nenustebčiau, jei būtų radioaktyvus! Užklotas velėnomis, bet aplink prikaišiota ženklų NESIARTINTI, ir tikriausiai po tą sodrų žalią žolynėlį naršo Manhatano žiurkės! Tikriausiai jos irgi radioaktyvios!

Jis nutilo, suvokdamas, kad jo žodžiai skamba juokingai, bet dėl to nesijaudino. Elvinas buvo pamišėlis, bet – staigmena! – pasirodo, kad ir Striteris pamišėlis! Bent jau savo požiūriu į seną draugą. Be to...

In cancer veritas 19 , dingtelėjo Striteriui.

– Ką gi, aptariam viską trumpai drūtai. – Elvinas ėmė lenkti pirštus, visiškai ne ilgus, o tokius pat striukus, drūtus ir nėmaž negrėsmingus kaip ir jis. – Tomas Gudhju atrodė patrauklesnis už jus net tada, kai buvote vaikai. Buvo apdovanotas tokiais sportininko gabumais, apie kuriuos jūs galėjote nebent svajoti. Mergina, kuri sėdėjo jūsų automobilyje ant užpakalinės sėdynės stipriai suglaudusi kojas, išskėtė jas Tomui. Jis vedė ją. Jie tebemyli vienas kitą. Ko gero, ir su vaikais neturi bėdos, ar ne?

– Vaikai sveiki ir gražūs! – piktai išdrožė Striteris. – Vienas vedęs, vienas mokosi koledže, vienas lanko vidurinę! Negana to, jis dar ir mokyklos futbolo komandos kapitonas! Visus savo sušikto tėvo trupinius surinkęs!

– Gryna teisybė. Turtingas, vartosi kaip inkstas taukuose, o jums vieni vargai – šešiasdešimt tūkstančių dolerių per metus.

– Aš gavau premiją už tai, kad suteikiau jam paskolą, – sumurmėjo Striteris. – Už įžvalgumą.

– Bet iš tikrųjų tikėjotės aukštesnių pareigų.

– Iš kur jūs žinote?

– Šiuo metu aš verslininkas, bet vienu tarpu buvau kuklus tarnautojas. Išlėkiau iš tarnybos, nespėjęs pasiprašyti atleidžiamas savo noru. Pati didžiausia laimė, kokia pasitaikė mano gyvenime. Žinau, kaip tai daroma. Na, kas dar? Gal dar ką nors slepiate širdies gilumoje?

– Jis geria tik šviesų anglišką alų! – sušuko Striteris. – Deryje niekas negeria to skinkio! Tik jis vienas! Tik Tomas Gudhju, Šiukšlių karalius!

– Ar jis turi sportinį automobilį? – ramiai paklausė Elvinas, dailiai rikiuodamas žodžius.

– Ne. Jei turėtų, galėčiau su Dženete bent juokauti apie sportinių automobilių menopauzę. Jis važinėja sušiktu reindžroveriu.

– Man regis, esama dar vieno dalyko, – tarė Elvinas. – Jei neklystu, galite pridurti prie savo išpažinties.

– Jis neserga vėžiu, – beveik sukuždėjo Striteris. – Jam penkiasdešimt vieni kaip ir man, ir jis sveikas... kaip sušiktas... ridikas.

– Jūs irgi, – tarė Elvinas.

– Ką?

– Baigta, pone Striteri. Ar, bent jau laikinai išgydęs jums vėžį, galiu vadinti jus Deivu?

– Jums tikrai ne visi namie, – nejučia žavėdamasis nepažįstamuoju, tarė Striteris.

– Ne, pone. Aš toks pats sveikas kaip sveikas skaičius. Bet įsidėmėkite, kad aš sakiau: laikinai. Šiuo metu mūsų santykiai nusakomi žodžiais: išbandyk, o vėliau pirk. Tai tęsis mažų mažiausia savaitę, gal dešimt dienų. Primygtinai patariu jums apsilankyti pas savo gydytoją. Man regis, jis pastebės žymų sveikatos pagerėjimą. Tačiau tai ilgai netruks. Jeigu...

– Jeigu?..

Draugiškai šypsodamas, Elvinas palinko į priekį. Ir vėl Striteriui pasirodė, kad tokioje toli gražu ne grėsmingoje burnoje per daug dantų (arba jie per dideli).

– Ateinu čia retkarčiais, – tarė jis. – Paprastai tokiu dienos metu.

– Prieš pat saulei leidžiantis.

– Žinia. Diduma žmonių manęs nepastebi – žiūri kiaurai, lyg manęs čia nebūtų, bet jūs žiūrėsite atidžiau. Ar ne?

– Jei pasijusiu geriau, be abejo, ateisiu, – tarė Striteris.

– Ir kai ką atsinešite.

Elvinas plačiai nusišypsojo, ir Striteris išvydo nepaprastą, siaubingą dalyką: dantys buvo ne tik dideli ir nesuskaitomi. Jie buvo aštrūs.

Kai jis grįžo namo, Dženetė skalbykloje lankstė švarius drabužius.

– Pagaliau, – tarė ji. – Jau buvau besusirūpinanti. Ar gerai suvažinėjai?

– Gerai, – atsakė jis. Apžvelgė virtuvę. Ji atrodė pasikeitusi. Lyg sapne. Paskiau jis įjungė šviesą, ir tapo geriau. Elviną jis susapnavo. Elviną ir jo pažadus. Pamišėlis, vienai dienai paleistas iš Akadijos psichiatrijos ligoninės.

Priėjusi ji pabučiavo jam į skruostą. Paraudusi prie įkaitusios džiovyklos, gražesnė nei paprastai. Ji buvo penkiasdešimties, bet atrodė jaunesnė. Striteriui dingtelėjo, kad, jam mirus, tikriausiai ji dar gražiai pagyvens. Mėja ir Džastinas, ko gero, turės patėvį.

– Gražiai atrodai, – tarė ji. – Net veidas skaistesnis.

– Tikrai?

– Tikrai. – Šiek tiek sutrikusi, ji drąsinamai nusišypsojo. – Eikš, pasišnekėsime, kol baigsiu lankstyti skalbinius. Nuobodu vienai.

Jis nusekė iš paskos ir atsistojo skalbyklos tarpdury. Žinojo, kad neverta siūlytis padėti: ji sakydavo, kad jis net virtuvės rankšluostėlių nemoka dorai sulankstyti.

– Džastinas skambino, – tarė ji. – Jiedu su Karlu Venecijoje. Jaunimo stovykloje. Sakė, kad važiavo taksi ir vairuotojas labai gražiai kalbėjo angliškai. Pramogauja.

– Puiku.

– Gerai padarei, kad nieko jam nesakei apie diagnozę, – tarė ji. – Gerai padarei, o aš apsišoviau.

– Pirmąsyk per visą mūsų vedybinį gyvenimą.

Ji dirstelėjo, suraukusi nosį.

– Džastinas taip laukė tos kelionės. Bet tu turėsi prisipažinti, kai jis sugrįš. Mėja parvažiuos iš Sisporto į Greisės vestuves, bus labai gera proga.

Greisė – tai Greisė Gudhju, Tomo ir Normos vyriausioji duktė. Karlas Gudhju, Džastino kelionės draugas, buvo vidurinysis.

– Pažiūrėsim, – tarė Striteris. Užpakalinėje kelnių kišenėje jis turėjo higieninį maišelį, bet kaip reta nepykino. Tiesą pasakius, labai norėjo valgyti. Pirmą kartą per daugelį dienų.

Nieko ten neatsitiko – juk pats supranti, ar ne? Psichosomatinis pakilimas, ir tiek. Netrukus nebeliks nė ženklo.

– Kaip ir plaukų, – tarė jis.

– Ką, brangusis?

– Nieko.

– Beje, kalbėdama apie Greisę, prisiminiau, kad Norma skambino. Ji priminė, jog dabar jų eilė kviesti mus vakarienės šį ketvirtadienį. Pasakiau, kad tu užsivertęs darbais banke, dirbi iki vėlumos vis dėl tų nevykusių būsto paskolų. Vargu ar norėtum su jais susitikti.

Ji kalbėjo įprastu, ramiu balsu kaip visada, bet staiga prapliupo verkti, didelės it pasakose ašaros pritvinko jos akyse, paskiau nusirito skruostais. Vėlesniais vedybinio gyvenimo metais meilė priblėsta, tačiau dabar ji tarytum vėl pražydo kaip pačioje pradžioje, kai jiedu gyveno prastame bute Kosuto gatvėje ir kartais mylėdavosi svetainėje ant kilimėlio. Jis įėjo į skalbyklą, paėmė iš jos rankų lankstomus marškinius ir ją apkabino. Ji irgi stipriai apkabino jį.

– Skaudu ir neteisinga, – tarė ji. – Mes nugalėsime. Nežinau kaip, bet nugalėsime.

– Žinoma. Ir pradėsime vakariene ketvirtadienį su Tomu ir Norma, kaip paprastai atsisėdę prie stalo.

Ji atšlijo, žiūrėdama į jį padrėkusiomis akimis.

– Tu ketini jiems viską pasakyti?

– Ir sugadinti vakarienę? Ne.

– Juk tu negalėsi nė valgyti? Be... – Dviem pirštais ji užspaudė sau lūpas, išpūtė žandus ir sužiuro į nosies galiuką: Striteris šyptelėjo, išvydęs juokingą vėmimo pantomimą.

– Nežinau, kas atsitiks ketvirtadienį, bet dabar norėčiau perkąsti, – tarė jis. – Ar nesupyktum, jei pasikepčiau mėsainį? Arba nulėkčiau į „Makdonaldą“... gal atvežčiau tau šokoladinį kokteilį...

– Dieve mano, – tarė ji, šluostydamasi ašaras. – Tiesiog stebuklas.

– Nesakyčiau, jog tai stebuklas, – trečiadienį popiet Striteriui tarė daktaras Hendersonas. – Bet...

Tai atsitiko praslinkus dviem dienoms po to, kai Striteris po geltonuoju skėčiu aptarė su Elvinu gyvybės ir mirties klausimus, ir vienai dienai likus iki vakarienės pas Gudhju, įsikėlusius į naują erdvų būstą, kurį Striteris mintyse kartais vadindavo „Namu, pastatytu iš šiukšlių“. Pokalbis vyko ne daktaro Hendersono kabinete, o nedideliame Derio ligoninės priimamajame. Hendersonas bandė jį atkalbėti nuo tyrimo magnetinio rezonanso tomografu, sakydamas, jog draudimo kompanija jo neapmokėsianti, o rezultatai visiškai nepateisiną vilčių. Striteris neatlyžo.

– Na ir kaip, Rodi?

– Navikai, regis, sumažėjo, o ir plaučiai atrodo švarūs. Niekada nesu regėjęs tokio rezultato, ir kiti du gydytojai, kuriuos atvedžiau pažiūrėti nuotraukų, tokio dalyko nėra matę. Svarbiausia, – čia tik tarp mudviejų kalbant, – net laborantai, dirbantys su tomografu, nieko panašaus nėra matę, o aš jais tikrai pasitikiu. Jų nuomone, galima kompiuterio paklaida.

– Šiaip ar taip, aš gerai jaučiuosi, – tarė Striteris, – kaip tik todėl ir norėjau atlikti tyrimą. Nejaugi galima mano organizmo paklaida?

– Ar vemi?

– Dukart vėmiau, bet, man regis, dėl chemoterapijos. Beje, aš jos atsisakiau.

Rodis Hendersonas susiraukė.

– Labai neprotinga.

– Neprotinga buvo pradėti, bičiuli. Sakei: „Atleisk, Deivai, tikimybė, kad mirsi anksčiau, nei turėsi progą palinkėti man gražios šventojo Valentino dienos, lygi devyniasdešimčiai procentų, todėl mes sugadinsime tau likusį gyvenimą, apnuodydami tave nuo galvos iki kojų. Gal pasijustum dar blogiau, jei įšvirkščiau tau dumblo iš Tomo Gudhju sąvartyno, o gal ir ne.“ Ir aš kaip paskutinis mulkis sutikau.

Hendersonas lyg įsižeidė.

– Chemoterapija – tai paskutinė viltis...

– Netaukšk niekų, tauškaliau, – geraširdiškai šypsodamas, tarė Striteris. Jis giliai atsikvėpė, jausdamas, kaip oras pasiekia plaučių dugną. Nuostabus pojūtis. – Kai vėžys prieina paskutinę stadiją, chemoterapija nieko nepadeda. Tai tik papildomos kančios, kurias apmoka pacientas, idant, jam mirus, gydytojai ir velionio artimieji galėtų apsikabinti prie karsto ir pasakyti: „Mes padarėme viską, kas įmanoma.“

– Žiauri tiesa, – tarė Hendersonas. – Ar žinai, kad vėžys linkęs atsinaujinti?

– Papasakok augliams, – tarė Striteris. – Tiems, kurių ten nebėra.

Hendersonas dirstelėjo į Striterio „tamsos gelmių“ nuotraukas, kas dvidešimt sekundžių šmėkščiojančias posėdžių salės ekrane, ir atsiduso. Jose auglių nebuvo nė ženklo, net Striteris tai suprato, tačiau, regis, jo gydytojas tuo nėmaž nesidžiaugė.

– Nusiramink, Rodi, – švelniai tarė Striteris, kaip kadaise galbūt sakė Mėjai ar Džastinui, pasimetus ar sulūžus jų mėgstamam žaislui. – Visko pasitaiko; stebuklų irgi pasitaiko. Esu skaitęs apie tai „Reader’s Digest“.

– Mano praktikoje niekada jų nepasitaikė, atliekant tyrimus magnetinio rezonanso tomografu. – Hendersonas pakėlė rašiklį ir kaukštelėjo juo į Striterio ligos istoriją, gerokai pastorėjusią per pastaruosius tris mėnesius.

– Visada būna pirmas kartas, – tarė Striteris.

Ketvirtadienio vakaras Deryje; vasaros vakaro sambrėškis. Vakarė saulė klojo raudonus svajingus spindulius skersai gražiai nupjautų, palaistytų ir išpuoselėtų trijų akrų, kuriuos Tomas Gudhju atsainiai vadino „senu diendaržiu“. Striteris sėdėjo vidiniame kiemelyje, išsipleikęs sulankstomoje kėdėje, klausydamasis, kaip tarška lėkštės ir juokiasi Dženetė ir Norma, kraudamos indus į indaplovę.

Kiemas? Tai ne kiemas, tai „Pirkėjo kanalo“ mėgėjo rojus.

Buvo net fontanas su marmuriniu berniuku vidury. Šiaip ar taip, tai buvo cherubinas nuogu užpakaliuku (žinoma, męžantis), ypač žeidžiančiu Striterio jausmus. Jis neabejojo, kad tai Normos sumanymas – įstojusi į koledžą, ji gavo humanitarinių mokslų magistro laipsnį ir pretenzingus klasikinio meno pradmenis, – tačiau, regėdamas tą nuogalių žavaus Meino vakaro brėkšmoje ir žinodamas, jog jis čia stovi tik dėl Tomo šiukšlių monopolio...

Ir, prisiminus velnią (ar Elviną, jeigu taip gražiau skamba, pagalvojo Striteris), pasirodė pats Šiukšlių Karalius su dviem aprasojusiais šviesaus alaus buteliais, už gurklių suspaustais tarp kairės rankos pirštų. Tiesus ir lieknas, su Oksfordo marškiniais atviru kaklu ir blukintais džinsais, vakaro žaros puikiai apšviestu griežtų bruožų veidu Tomas Gudhju buvo panašus į alaus reklamą žurnale. Striteris netgi įsivaizdavo užrašą: Gyvenk ir džiaukis, gerdamas šviesų alų!

– Gali išgerti gerai atšaldyto, nes tavo žavioji žmona pasakė, kad šiandien vairuoja ji.

– Ačiū. – Striteris paėmė butelį, prisikišo prie lūpų ir išgėrė. Pretenzingas ar ne, bet geras.

Gudhju atsisėdus, pasirodė futbolininkas Džeikobas su lėkšte sūrio ir traškučių. Jis buvo plačiapetis ir išvaizdus kaip Tomas kadaise. Tikriausiai minios sirgalių šliaužioja jam po kojomis, dingtelėjo Striteriui. Tikriausiai negali atsiginti gerbėjų.

– Mama pagalvojo, kad tai būtų gera užkanda, – tarė Džeikobas.

– Ačiū, Džeikai. Ar jau važiuoji?

– Trumpam. Kol nesutemo, su vaikinais pažaisim lėkščiasvydį Berense, o paskiau – prie knygų.

– Žaiskite šioje pusėje. Ten vėl ataugo ta prakeikta nuodingoji gebenė.

– Taip, žinom. Denis apsirgo tada, kai dar mokėmės žemesnėse klasėse, ir jo motina pagalvojo, kad jam vėžys.

– Ajajai! – sušuko Striteris.

– Būk atsargus prie vairo, sūneli. Šiukštu, jokių kvailysčių.

– Žinoma.

Vaikinas apkabino tėvą ir pabučiavo į skruostą nėmaž nesivaržydamas, ir Striteriui nejučia suspaudė širdį. Tomas ne tik buvo sveikas ir turėjo vis dar gražią žmoną ir męžantį cherubiną – jis turėjo išvaizdų aštuoniolikametį sūnų, kuris, bėgdamas pažaisti su draugais, nesidrovėdamas bučiuoja tėvą.

– Geras vaikas, – švelniai tarė Gudhju, lydėdamas žvilgsniu Džeikobą, kuris, mikliai straksėdamas laiptais, dingo viduje. – Stropiai mokosi ir gauna gerus pažymius, priešingai nei jo senas tėvas. Laimė, kad tu man padėdavai.

– Mudviem abiem buvo laimė padėti vienas kitam, – šypsodamas tarė Striteris ir, ant traškučio užsidėjęs sūrio, įsimetė jį į burną.

– Džiaugiuosi, kad tu valgai, drauguži, – tarė Gudhju. – Mudu su Norma jau buvome sunerimę, svarstydami, gal sergi.

– Sveikas kaip ridikas, – tarė Striteris ir gurkštelėjo skanaus (ir, be abejo, brangaus) alaus. – Tiesa, šiek tiek praplikau. Todėl, pasak Dženetės, atrodau liesesnis.

– Dėl to moterims reikėtų kuo mažiausiai jaudintis, – tarė Gudhju, ranka braukdamas sau per plaukus, tokius pat vešlius, kokie jie buvo, kai jis ėjo aštuonioliktus. Nė vienos žilos gijos. Dienos aky Dženetė Striter vis dar atrodo keturiasdešimties, tačiau vakaro žaros užlietas Šiukšlių Karalius atrodė trisdešimt penkerių. Jis nerūkė, gėrė saikingai ir lankė sveikatingumo klubą, turintį savo sąskaitą Striterio banke, bet Striteris negalėjo sau leisti tokios prabangos. Jo vidurinysis sūnus Karlas šiuo metu kaip tik keliavo po Europą su Džastinu Striteriu, abu iš Karlo Gudhju kišenės. Tiesą pasakius, tai buvo Šiukšlių Karaliaus pinigai.

O žmogau, turintis viską, tavo vardas – Gudhju, pagalvojo Striteris ir nusišypsojo senam draugui.

Senas draugas irgi jam šyptelėjo ir alaus butelio gurkliu prisilietė prie Striterio butelio gurklio.

– Gyventi gera, ar ne?

– Labai gera, – pritarė Striteris. – Ilgos dienos ir malonūs vakarai.

Gudhju kilstelėjo antakius.

– Iš kur tai ištraukei?

– Manding, pats sugalvojau, – atsakė Striteris. – Juk tai tiesa, ar ne?

– Jeigu tai tiesa, už malonius vakarus esu dėkingas tau, – tarė Gudhju. – Man dingtelėjo mintis, kad turiu tau būti dėkingas už savo gyvenimą. – Jis parodė buteliu į liguistos vaizduotės sudarkytą „diendaržį“. – Bent jau už gardžiausią jo kąsnelį.

– Na jau, tu pats jį susikūrei.

– Nori sužinoti teisybę? – pusbalsiu, lyg paslaptį, pakuždėjo Gudhju. – Biblijoje parašyta: „Kas gali surasti gerą moterį? Ji yra daug vertingesnė už perlus.“ 20 Kažkas panašaus. Juk tu mus supažindinai. Nežinau, ar pats prisimeni.

Striteriui staiga pašoko nenugalimas noras sudaužyti savo butelį į vidinio kiemelio plytas ir aštrų, putomis aplipusį gurklį įsmeigti senam draugui į akį. Tačiau jis nusišypsojo, gurkštelėjo alaus ir atsistojo.

– Man regis, būtų ne pro šalį užsukti ten, kur karalius pėsčias vaikščioja.

– Alų tu ne perki, o nuomojies, – tarė Gudhju ir pratrūko kvatoti. Lyg pats būtų ką tik sugalvojęs šį sąmojį.

– Šventa teisybė ir taip toliau, – tarė Striteris. – Atsiprašau.

– Tu išties geriau atrodai, – tarė Gudhju pavymui nueinančiam Striteriui.

– Dėkui, drauguži, – tarė Striteris.

Uždaręs vonios kambario duris, jis užstūmė skląstį, uždegė šviesą ir – pirmą kartą savo gyvenime – svetimame name atidarė vaistinėlę. Be galo apsidžiaugė, kai pirmiausia akis užkliuvo už buteliuko su užrašu: „Šampūnas vyrams“. Taipgi stovėjo keli buteliukai su receptiniais vaistais.

Žmonės, paliekantys vaistus svečiams skirtame vonios kambaryje, prašyte prašosi bėdos, dingtelėjo Striteriui. Nieko ypatinga ten nebuvo: Norma vartojo vaistus nuo astmos, Tomas – atenololą nuo aukšto kraujospūdžio ir dar kažkokį odos kremą.

Atenololo buteliukas buvo puspilnis. Striteris paėmė vieną tabletę, įsikišo į siaurąją džinsų kišenę ir nuleido vandenį. Paskiau išėjo iš vonios kambario, jausdamasis kaip žmogus, ką tik slapčia peržengęs svetimos valstybės sieną.

Rytojaus vakarą buvo apsiniaukę, tačiau Džordžas Elvinas vis dėlto sėdėjo po geltonu skėčiu ir, pasistatęs ant stalo nešiojamą televizorių, kaip paprastai žiūrėjo vietinių žinių laidą. Buvo kalbama apie Vitni Hjuston, kuri, pasirašiusi pelningą sutartį dėl naujo albumo įrašymo, neįtikėtinai greit suliesėjo. Elvinas klausėsi šių gandų karštligiškai sunėręs drūtus pirštus, bet, išvydęs Striterį, šypsodamas nukreipė į jį akis.

– Kaip jautiesi, Deivai?

– Geriau.

– Tikrai?

– Tikrai.

– Vėmei?

– Šiandien ne.

– Valgai?

– Kaip vilkas.

– Ir, be abejo, tikrinaisi sveikatą?

– Iš kur žinai?

– Nieko kita ir nesitikėjau iš pavyzdingo banko tarnautojo. Ar atnešei man ką nors?

Striteriui dingtelėjo mintis eiti šalin. Tikrai dingtelėjo. Paskiau jis įkišo ranką striukės kišenėn (buvo vėsokas rugpjūčio vakaras, o jis dar prastai jautėsi) ir ištraukė ketvirtainę popierinės nosinės skiautelę. Šiek tiek padvejojęs, padavė ją per stalą Elvinui.

– Aha, atenololas, – tarė Elvinas, išskleidęs skiautelę, įsidėjo tabletę į burną ir prarijo. Striteris išsižiojo, tada palengva užsičiaupė.

– Ko čia stebiesi? – tarė Elvinas. – Jeigu dirbtum taip įtemptai kaip aš, ir tau padidėtų kraujospūdis. Ir, negana to, dar rėmuo ėda. Beje, tau tai neįdomu.

– Kas dabar bus? – paklausė Striteris. Net su striuke jam buvo šalta.

– Dabar? – nustebo Elvinas. – Dabar penkiolika metų galėsi mėgautis gera sveikata. Gal dvidešimt ar net dvidešimt penkerius. Nežinia!

– Na, o laimė?

Elvinas teikėsi šelmiškai žvilgtelėti į jį. Būtų labai smagu, jei Striteris nepastebėtų slepiamo abejingumo. Ir amžiaus. Tuo metu jam pasirodė, jog Džordžas Elvinas jau labai seniai verčiasi šiuo amatu, nesvarbu, ar jį ėda rėmuo, ar ne.

– Laimė šypsos tau savaime, Deivai. Tau ir, žinoma, tavo artimiesiems – Dženetei, Mėjai ir Džastinui.

Ar jis minėjo Elvinui jų vardus? Striteris neprisiminė.

– Ko gero, svarbiausia yra vaikai. Senas priežodis sako, kad vaikai – laimės laidas, bet iš tikrųjų, mano nuomone, vaikai paverčia tėvus įkaitais. Vienas jų galėtų žūti arba tapti neįgalus, tuščiame kelyje įvykus nelaimingam atsitikimui... mirti nuo sunkios ligos...

– Jūsų nuomone...

– Ne, ne, ne! Tai ne šiaip kokia nuvalkiota pamokoma poringė. Esu verslininkas, o ne pasakėlės „Velnias ir Danielis Vebsteris“ personažas. Noriu pasakyti tik tai, kad laimė yra tavo ir tavo artimiausių ir brangiausių žmonių rankose. Ir jeigu manai, kad ketinu pasirodyti po dvidešimties ar panašiai metų ir įsikišti tavo sielą į savo seną, suplėkusį kapšą, tau derėtų gerai viską apgalvoti. Žmonių sielos dabar menkos ir skystos.

Jis kalba kaip lapė, dingtelėjo Striteriui, kuri pašokinėjusi galų gale įsitikino, kad tikrai nepasieks vynuogių. Tačiau Striteris neketino apie tai šnekėti. Dabar, sudaręs sutartį, nieko kita nenorėjo, tik dingti iš tos vietos. Vis dėlto jis delsė, nenorėdamas klausti to, kas kirbėjo ant liežuvio, bet žinodamas, kad būtinai turi to paklausti. Nes apie dovaną čia nė kalbos negalėjo būti: didžiąją gyvenimo dalį Striteris sudarinėjo banko sutartis ir iškart suprato, jog čia turėtų būti mainai. Ypač kai užuodė silpną, bjaurų tvaiką, tarytum aviacinio kuro išdagas.

Trumpai drūtai, turi padaryti kam nors bloga, kad galėtum nusikratyti blogio.

Tačiau bene padarai ką nors bloga, pavogdamas tabletę nuo aukšto kraujospūdžio? Tikrai?

Tuo tarpu Elvinas suskleidė savo skėtį. Ir tik tuomet Striteris pastebėjo keistą ir nemalonų dalyką: jis anaiptol nebuvo geltonas. Buvo pilkas kaip dangus. Vasara baigėsi.

– Diduma mano klientų visiškai patenkinti, labai laimingi. Ar tai norėjai sužinoti?

Ir tai... ir ne tai.

– Manding, tu turi konkretų klausimą, – tarė Elvinas. – Jeigu nori išgirsti atsakymą, liaukis pilstęs iš tuščio į kiaurą ir klausk. Ateina lietus, ir aš norėčiau laiku nuo jo pasislėpti. Sulaukęs tokio amžiaus, visų mažiausia trokštu susirgti bronchitu.

– Kur jūsų automobilis?

– Oho, tai šit koks klausimas? – Elvinas atvirai tyčiojosi iš jo. Jo skruostai buvo įdubę, anaiptol ne putlūs, o akys siauros kaip plyšeliai, kur baltymus pamažu apvilko atgrasus – taip, iš tikrųjų – vėžinis juodulys. Jis atrodė nelyginant pusiau nusigrimavęs pats bjauriausias pasaulyje klounas.

– Jūsų dantys, – kvailai tarė Striteris. – Jie aštrūs.

– Klausk, ko nori, pone Striteri!

– Ar Tomas Gudhju susirgs vėžiu?

Elvinas akimirką spoksojo išsižiojęs, paskiau sukikeno. Garsas buvo duslus, sausas, atgrasus – lyg iš pradurto dūdmaišio.

– Ne, Deivai, – tarė jis. – Tomas Gudhju nesusirgs vėžiu. Ne jis.

– Tai kas gi atsitiks? Kas?

Elvinas žiūrėjo į Striterį su tokia panieka, kad jam tarytum kaulai suguro – lyg juos būtų kiaurai sugraužusi neskausminga, bet siaubingai ėdri rūgštis.

– Ko jaudinies? Juk pats sakei, kad jo nekenti.

– Bet...

– Stebėk. Lauk. Džiaukis. Še, imk šitą.

Jis padavė Striteriui vizitinę kortelę. Joje buvo užrašas PASAULIETINIS VAIKŲ PARAMOS FONDAS ir banko adresas Kaimanų salose.

– Mokesčių rojus, – tarė Elvinas. – Ten pervesi mano penkiolika procentų. Jei bandysi mane apgauti, aš sužinosiu. Ir tuomet pasigailėsi, vaikeli.

– O jeigu žmona sužinos ir ims klausinėti?

– Tavo žmona turi savo čekių knygelę. Be to, niekada tavęs netikrina. Pasitiki tavimi. Tiesa?

– Na... – Nė kiek nesistebėdamas Striteris žiūrėjo, kaip šnypščia ir garuoja lietaus lašai, užtiškę Elvinui ant rankų. – Taip.

– Žinoma. Mūsų sandėris baigtas. Dink iš čia ir nešdinkis pas savo žmoną. Neabejoju, kad ji laukia tavęs išskėstomis rankomis. Parversk ją į lovą. Įsmeik į ją savo mirtingąjį penį ir įsivaizduok, kad ji – tavo geriausio draugo žmona. Tu jos nevertas, bet tau nuskilo.

– O jeigu norėsiu jį susigrąžinti? – sukuždėjo Striteris.

Elvinas teikėsi šaltai nusišypsoti, iššiepdamas žmogėdros dantų puslankį.

– Nieko neišeis, – tarė jis.

Tai atsitiko 2001 metų rugpjūtį, mažiau nei mėnesiui likus iki Bokštų griūties.

Gruodžio mėnesį (tą pačią dieną, kai Vainona Raider apsivogusi įkliuvo parduotuvėje) daktaras Roderikas Hendersonas pareiškė, kad Deivas Striteris nebeserga vėžiu, ir jo išgijimą pavadino tikru tikriausiu mūsų laikų stebuklu.

– Nieko negaliu paaiškinti, – tarė Hendersonas.

Striteris galėjo, bet tylėjo.

Jie kalbėjosi Hendersono kabinete. Derio ligoninės posėdžių salėje, kur Striteris matė savo stebuklingai pasveikusio organizmo nuotraukas, Norma Gudhju, sėdėdama ant tos pačios kėdės, ant kurios anksčiau sėdėjo Striteris, stebėjo anaiptol ne tokius malonius magnetinio rezonanso tomografu atliktus tyrimus. Ir apmirusi klausėsi, kaip daktaras – kuo švelniau – aiškina, kad auglys kairėje krūtyje iš tikrųjų piktybinis ir vėžys spėjo pažeisti limfinius mazgus.

– Būklė prasta, bet nėra beviltiška, – tarė daktaras ir, persisvėręs per stalą, siektelėjo šaltos Normos rankos. Jis nusišypsojo. – Nieko nelaukdami pradėsime chemoterapijos procedūras.

Kitų metų birželį Striteris pagaliau gavo aukštesnes pareigas. Mėja Striter įstojo į Kolumbijos universiteto Žurnalistikos fakultetą. Striteris su žmona išvyko į Havajus ilgai atidėliotų atostogų, kad galėtų atšvęsti savo laimėjimus ir pasimylėti. Paskutinę atostogų dieną Maujyje paskambino Tomas Gudhju. Ryšys buvo prastas, jie vos ne vos susišnekėjo, bet žinia buvo aiški: mirė Norma.

– Būsime kartu su tavimi, – pažadėjo Striteris.

Kai jis papasakojo Dženetei, kas atsitiko, ji susmuko viešbučio kambaryje ant lovos, raudodama, užsidengusi rankomis veidą. Striteris atsigulė šalia ir, apkabinęs ją, pagalvojo: Ką gi, vis viena jau turėjome grįžti namo. Ir nors graužė sąžinė dėl Normos (ir iš dalies dėl Tomo), būta ir gerų dalykų: jie išvengė mašalų meto, paprastai labai nemalonaus Deryje.

Gruodžio mėnesį Pasaulietiniam vaikų paramos fondui Striteris išsiuntė šiek tiek daugiau nei penkiolikos tūkstančių dolerių čekį. Šią sumą įrašė pildydamas pajamų mokesčių deklaraciją.

2003 metais Džastinas Striteris tapo kandidatu į dekano postą Brauno koledže ir juoko dėlei sukūrė vaizdo žaidimą „Parvesk Fidą namo“. Žaidimo tikslas – iš prekybos centro parvesti su pavadėliu šunį, saugantis netikusių vairuotojų, daiktų, krintančių iš daugiaaukščių namų balkonų, ir būrio pakvaišusių senučių, pasivadinusių Močiutėmis šunų naikintojomis. Striteriui žaidimas pasirodė kvailas (Džastinas patikino jį, jog tai tiesiog pokštas), tačiau Žaidimų korporacija, vos užmetusi akį, išvaizdžiam, geraširdžiam sūnui sumokėjo septynis šimtus penkiasdešimt tūkstančių dolerių. Be to, dar už autorines teises. Džastinas nupirko tėvams ištaigius visureigius, motinai rausvą, tėvui mėlyną. Dženetė verkė, apsikabinusi sūnų, vadino jį paiku, nesutramdomu, taurios širdies ir apskritai nuostabiu vaiku. Striteris nusivedė jį į Roksio aludę ir pavaišino šviesiuoju alumi.

Spalio mėnesį studentas, kartu su Karlu Gudhju nuomojęsis būstą, grįžęs iš paskaitų, rado draugą sukniubusį virtuvėje ant grindų, keptuvėje čirškiant kepamam skrebučiui su sūriu. Nors jam buvo tik dvidešimt dveji, Karlą ištiko infarktas. Gydytojai nustatė anksčiau nepastebėtą įgimtą širdies ydą – lyg pernelyg ploną prieširdžių sienelę. Karlas nenumirė; draugas grįžo pačiu laiku ir mokėjo suteikti pirmąją medicininę pagalbą. Tačiau, patyręs deguonies badą, protingas, išvaizdus, fiziškai gerai išsivystęs jaunuolis, visai neseniai kartu su Džastinu Striteriu keliavęs po Europą, tapo neįgaliu savo šešėliu. Ne visada gebėdavo laikyti šlapimą, pasiklysdavo nutolęs per kelis šimtus metrų nuo namų (grįždavo drauge su amžinai gedinčiu tėvu), o kai imdavo kalbėti – riaumodavo, ir tik Tomas galėdavo jį suprasti. Gudhju jam pasamdė kompanioną, kuris padėdavo atlikti fizioterapijos pratimus ir persirengti. Taipgi kas dvi savaitės vesdavosi „pasižmonėti“ – dažniausiai į ledainę, kur Karlas visada gaudavo ragelį ledų su žemės riešutais ir išsitepliodavo jais veidą. Paskiau kompanionas kantriai nušluostydavo jį drėgnomis servetėlėmis.

Dženetė nustojo vaikščioti pas Gudhju vakarienės.

– Širdis neištveria, – prisipažino ji. – Ne tiek Karlo neįgalumo ar to, kad jis šlapinasi į kelnes, o jo žvilgsnio – atrodo, kad jis prisimena, koks buvęs, bet negali prisiminti, kaip tapo toks, koks yra. Ir... nežinau... jo veide visada šviečia kažkokia viltis, teigianti man mintį, kad gyvenime viskas – tiesiog pokštas.

Striteris suprato, ką ji turi galvoje, ir dažnai svarstydavo šią mintį, vakarieniaudamas kartu su senu draugu (dabar, kai nebeliko Normos, valgius Tomas dažniausiai užsakydavo). Jis mėgaudamasis žiūrėdavo, kaip Tomas maitina savo neįgalų sūnų, ir mėgaudavosi vilties spindulėliu Karlo veide. Bylojančiu: „Aš tiesiog sapnuoju ir netrukus atsibusiu.“ Dženetės teisybė, tai buvo pokštas, bet išties šaunus pokštas.

Jei pagalvotum kaip dera.

2004 metais Mėja Striter gavo darbą „Boston Globe“ redakcijoje, laikydama save laimingiausia mergina Jungtinėse Amerikos Valstijose. Džastinas Striteris sukūrė žaidimą „Įsiūbuok namą“, patį perkamiausią, iki jis paseno, pasirodžius „Gitaros didvyriui“. Tuo metu Džastinas perėjo prie kompiuterinės muzikos kūrimo programos, vadinamos „Pabaubink mane, vaikeli“. Striteris buvo paskirtas banko vietinio skyriaus valdytoju, ir sklido gandai, kad jam numatyta apygardos banko valdytojo vieta. Jis nusivežė Dženetę į Kankūną, ir jie smagiai praleido atostogas. Ji ėmė vadinti jį „triušiuku“.

Tomo buhalteris pasisavino du milijonus dolerių iš Gudhju atliekų išvežimo ir perdirbimo įmonės ir dingo be pėdsako. Atlikus reviziją, paaiškėjo, kad verslas vos laikosi: pasirodo, senas sukčius buhalteris ilgus metus vis atsignybdavo po truputį.

Atsignybdavo? – dingtelėjo Striteriui, beskaitant visą istoriją „Derio naujienų“ dienraštyje. Veikiau stačiais kąsniais rydavo.

Tomas atrodė jau nebe trisdešimt penkerių, o šešiasdešimties. Ir tikriausiai tai suvokė, nes nustojo dažytis plaukus. Striteris apsidžiaugė išvydęs, kad, nublukus dažams, jie ne balti kaip sniegas, o dulsvai pilkšvi kaip suskleistas Elvino skėtis. Striterio nuomone, tokie pat plaukai visų senių, sėdinčių parke ant suoliukų ir lesinančių balandžius. Vadinkime juos nevykėlių plaukais.

2005 metais amerikietiškojo futbolo žaidėjas Džeikobas, nuėjęs dirbti į merdėjančią tėvo įmonę, užuot stojęs į koledžą (nors galėjo tikėtis dosnios sportininko stipendijos), sutiko merginą ir vedė. Smagią, nedidukę juočkę, vardu Kemė Dorington. Striteris su žmona vieningai sutarė, kad ceremonija buvo graži, nors Karlas Gudhju be perstojo rėkavo, gargaliavo ir burbėjo ir nors vyriausioji Gudhju duktė Greisė, laiptais leisdamasi iš bažnyčios, užmynė ant sijono krašto ir suklupusi dviejose vietose susilaužė koją. Iki tos akimirkos Tomas Gudhju atrodė beveik toks kaip paprastai. Žodžiu, laimingas. Striteris nepavydėjo jam tos mažytės laimės. Jo manymu, net pragare žmonės gauna gurkštelėti vandens, jeigu tik šitaip gali įvertinti visą nepatenkinamo troškulio siaubą, kai jis vėl ima juos kamuoti.

Medaus mėnesio praleisti jaunavedžiai išvyko į Belizą. Dedu galvą, kad ten be paliovos lyja, tarė sau Striteris. Lyti nelijo, bet beveik visą savaitę Džeikobas praleido prastoje ligoninėje, kankinamas aštraus gastroenterito ir kakodamas į popierinius vystyklus. Gėrė tik butelinį vandenį, bet, valydamasis dantis, užsimiršo ir išsiskalavo burną vandeniu iš čiaupo.

– Pats kaltas, kad mane kur, – tarė jis.

Daugiau kaip aštuoni šimtai amerikiečių kareivių žuvo Irake. Nepasisekė vaikinams ir merginoms.

Tomas Gudhju susirgo podagra, ėmė šlubuoti ir ramsčiuotis lazda.

Tais metais į Pasaulietinį vaikų paramos fondą nukeliavo čekis su didoka suma, tačiau Striteris nėmaž nesigailėjo. Maloniau duoti negu gauti. Taip tvirtina geriausieji žmonės.

2006 metais Tomo duktė Greisė susirgo alveoline priorėja ir neteko visų dantų. Be to, ji prarado uoslę. Ilgai netrukus per kassavaitinę vakarienę (jie sėdėjo prie stalo tik dviese: Karlą kompanionas išsivedė „pasižmonėti“) Tomas Gudhju pratrūko raudoti. Užuot kaip paprastai gėręs šviesų alų, prisisrėbė džino „Bombėjaus safyras“ ir visiškai nusitašė.

– Nesuprantu, kas man atsitiko! – raudojo jis. – Jaučiuosi, lyg būčiau... kaip kažin kas... kaip tas suknistas Jobas...

Striteris apsikabinęs bandė jį raminti. Sakė savo senam draugui, kad debesys visada susitvenkia danguje, bet anksčiau ar vėliau išsisklaido.

– Ką gi, tie debesys jau velniškai ilgai čia laikosi! – sušuko Gudhju, kumščiu trinktelėdamas Striteriui per nugarą. Striteris nieko neėmė į galvą. Jo senas draugas buvo nebe toks stiprus kaip anksčiau.

Išsiskyrė Čarlis Šinas, Tori Speling ir Deividas Haselhofas, tačiau Deryje Deividas ir Dženetė Striteriai šventė trisdešimtąsias vedybų metines. Jie pakvietė svečių. Į pobūvio pabaigą Striteris išsivedė žmoną į kiemą. Surengė fejerverką. Visi plojo, išskyrus Karlą Gudhju. Jis bandė, bet rankos neklausė. Pagaliau buvęs Emersono koledžo studentas atsisakė savo ketinimo ir bliaudamas dūrė ranka į dangų.

2007 metais Kiferis Saterlendas sėdo į kalėjimą (nebe pirmą kartą), pagautas neblaivus prie vairo, o Greisės Gudhju-Dikerson vyras žuvo automobilio katastrofoje. Endžiui Dikersonui grįžtant namo, girtas vairuotojas įlėkė į priešpriešinę eismo juostą. Laimė, kad girtasis buvo ne Kiferis Saterlendas. Visa bėda, kad Greisė Dikerson, ketvirtą mėnesį nėščia, liko be išteklių. Jos vyras taupymo sumetimais buvo nutraukęs gyvybės draudimo sutartį. Greisė grįžo pas tėvą ir brolį Karlą.

– Jeigu jiems taip sekasi, tai ir vaikas gims nesveikas, – tarė Striteris vieną vakarą, kai jiedu pasimylėję gulėjo lovoje.

– Nutilk! – pasipiktinusi sušuko Dženetė.

– Jeigu taip kalbėsi, to neatsitiks, – paaiškino Striteris, ir netrukus abu triušiukai apsikabinę užmigo.

Tais metais auka Pasaulietiniam vaikų paramos fondui siekė trisdešimt tūkstančių dolerių. Striteris kaip niekur nieko išrašė čekį.

Greisė pagimdė 2008 metais, siaučiant vasario pūgoms. Laimė, kad kūdikis gimė neapsigimęs. Bėda, kad gimė negyvas. Širdies yda, įgimta giminei. Greisę – be dantų, be vyro, be uoslės – apėmė gili depresija. Striterio nuomone, suveikė jos blaivus protas. Jeigu ji būtų vaikščiojusi švilpaudama dainelę „Nesijaudink, džiaukis gyvenimu“, jis būtų pataręs Tomui paslėpti namuose visus aštrius daiktus.

Sudužo lėktuvas, kuriuo skrido du roko grupės „Blink-182“ muzikantai. Bėda, kad žuvo keturi žmonės. Laimė, kad rokeriai įvairumo dėlei liko gyvi... nors vienas vis dėlto vėliau mirė.

– Aš užrūstinau Dievą, – tarė Tomas vieną, jų žodžiais tariant, bernvakarį, jiems besėdint prie stalo. Striteris atnešė spagečių iš „Kara Mama“ restorano ir ištuštino savo lėkštę. Tomas Gudhju tik vos pakąsnojo. Kitame kambaryje Greisė su Karlu žiūrėjo „Amerikos dievaičius“, Greisė tylomis, buvęs Emersono koledžo studentas rėkaudamas ir kažką veblendamas.

– Nežinia kaip, bet užrūstinau.

– Liaukis, negali būti.

– Tu nieko nežinai.

– Žinau, – tvirtai pareiškė Striteris. – Paistalai, ir tiek.

– Gal ir tavo tiesa, bičiuli. – Tomo akys pritvino ašarų. Jos ritosi per skruostus. Viena įstrigo ant neskusto žando, stabtelėjo, paskiau įkrito į lėkštę su spagečiais. – Ačiū Dievui, kad Džeikobui viskas gerai. Jam sekasi. Jis dirba Bostono televizijoje, o žmona Brighamo firmos buhalterijoje. Kartais jie susitinka su Mėja.

– Geros naujienos, – nuoširdžiai pasidžiaugė Striteris, vildamasis, kad Džeikobas neužkrės jo dukters savo prakeikimu.

– Ir tu vis ateini manęs aplankyti. Suprantu, kodėl Dženetė neateina, ir nė kiek ant jos nepykstu, bet... nekantriai laukiu šių vakarų. Jie man primena ankstesnius laikus.

Taip, dingtelėjo Striteriui, ankstesnius laikus, kai tu turėjai viską, o aš turėjau vėžį.

– Aš niekada tavęs nepaliksiu, – tarė jis ir abiem delnais suspaudė Gudhju virpančią ranką. – Draugai iki grabo lentos!

2008-ieji, tai bent metai! Velniai rautų! Kinai surengė olimpines žaidynes! Susimylėjo Krisas Braunas ir Rijana! Bankų griūtis! Biržos krachas! O lapkritį Aplinkosaugos valdyba uždarė Trešmoro kalną, paskutinį Tomo Gudhju pajamų šaltinį. Vyriausybė paskelbė pareikšianti ieškinį dėl požeminių vandenų taršos ir neteisėto medicininių atliekų laidojimo. „Derio naujienos“ užsiminė, kad gali būti net iškelta baudžiamoji byla.

Striteris vakarais dažnai važinėdavo Heriso prospektu, žvalgydamasis geltono skėčio. Jis neketino derėtis, tiesiog norėjo paplepėti. Bet nė karto nepastebėjo nei geltono skėčio, nei jo savininko. Jis nusivylė, bet nenustebo. Verslininkai panašūs į ryklius: jie turi veržtis pirmyn, kitaip jų laukia galas.

Jis išrašė čekį ir išsiuntė į banką Kaimanų salose.

2009 metais po „Grammy“ apdovanojimų Krisas Braunas išvelėjo kailį savo mylimajai, o po kelių savaičių Džeikobas Gudhju, buvęs amerikietiškojo futbolo žaidėjas, išvelėjo kailį savo mielai žmonelei Kemei, kai Džeikobo striukės kišenėje Kemė aptiko moteriškas kelnaites ir pusę gramo kokaino. Gulėdama ant grindų, raudodama, ji keikė jį paskutiniais žodžiais. Džeikobas atsakė šakute smeigdamas jai į pilvą. Jis iškart susivokė negerai padaręs ir paskambino į greitąją pagalbą, bet įvyko tai, kas nepataisoma: jis perdūrė pilvą dviejose vietose. Vėliau policijoje pareiškė nieko neprisimenąs. Pasak jo, aptemusi sąmonė.

Teismo paskirtas advokatas pasitaikė pernelyg žioplas, kad išreikalautų sumažinti užstatą. Džeikobas Gudhju kreipėsi pagalbos į tėvą, bet šis vos išgalėjo apmokėti būsto šildymo sąskaitas, tad nė nesvajojo žmoną sužalojusiam sūnui pasamdyti gabaus ir brangaus Bostono advokato. Gudhju kreipėsi į Striterį, tas iškart pažadėjo padėti, neleidęs senam draugui pasakyti nė dešimties savo skausmingai surepetuotos kalbos žodžių. Jis gerai prisiminė, kaip Džeikobas pabučiavo seniui į skruostą. Be to, apmokėdamas teismo mokestį, turėjo progą pasiteirauti advokato apie psichinę Džeikobo būklę, o ji buvo prasta: nevilties prislėgtą, jį graužė sąžinė. Advokatas pasakė Striteriui, jog vaikinas tikriausiai gaus penkerius metus kalėjimo, o trejus iš jų – lygtinai.

Išėjęs iš kalėjimo, galės grįžti namo, tarė sau Striteris. Galės žiūrėti „Amerikos dievaičius“ drauge su Greise ir Karlu, jeigu bus teberodomi. Greičiausiai bus.

– Aš apsidraudžiau, – vieną vakarą tarė Tomas Gudhju. Jis atrodė sulysęs, drabužiai kabojo lyg ant mieto. Akys buvo padėrusios. Jis susirgo psoriaze ir be perstojo kasėsi rankas, ant baltos odos palikdamas ilgus raudonus ruožus. – Nusižudysiu, jei sugebėsiu sugalvoti, kaip būtų geriausia atsisveikinti su šiuo gyvenimu, kad tai būtų panašu į nelaimingą atsitikimą.

– Man nemalonu klausytis tokių šnekų, – tarė Striteris. – Viskas bus gerai.

Birželį Maiklas Džeksonas padėjo šaukštą. Rugpjūtį Karlas Gudhju pasekė jo pavyzdžiu: nuėjo ir pasikorė ant obels. Kompanionas gal būtų jį išgelbėjęs, panaudojęs Heimlicho manevrą, tačiau, pristigus lėšų mokėti jam atlyginimą, prieš šešiolika mėnesių buvo atleistas. Greisė girdėjo Karlą gargiant, bet, pasak jos, pagalvojo, jog tai „įprasti niekai“. Laimė, kad Karlas buvo apdraustas. Pinigai nedideli, bet laidotuvėms užteko.

Po laidotuvių (Tomas Gudhju visą kelią raudojo, įsikibęs senam draugui į parankę) Striteriui pabudo geri ketinimai. Jis rado Kiferio Saterlendo studijos adresą ir nusiuntė jam anoniminių alkoholikų atmintinę. Tikriausiai ji nukeliaus tiesiai į šiukšlių dėžę, dingtelėjo jam (drauge su gausybe kitų atmintinių, jo gerbėjų siųstų pastaraisiais metais), bet visko gali atsitikti. Kartais pasitaiko stebuklų.

2009 metų rugsėjo pradžioje, karštą vasaros pavakarę, Striteris su Dženete važiavo keliu palei Derio oro uosto tvorą. Žvyruotoje aikštelėje prie tinklinės tvoros nebuvo nė vieno prekeivio, tad jis sustabdė savo žavų mėlynąjį visureigį ir apsikabino žmoną, kurią mylėjo kaip niekad stipriai ir nuoširdžiai. Virš horizonto leidosi raudonas saulės kamuolys.

Atsisukęs į Dženetę, pamatė, kad ji verkia. Pakreipęs ją už smakro, iškilmingai nubučiavo jai ašaras. Ji nejučia nusišypsojo.

– Kas atsitiko, širdele?

– Prisiminiau Gudhju šeimą. Niekad nebuvau sutikusi žmonių, kuriems taip nesiseka. Nesiseka? – Ji nusijuokė. – Juodai nesiseka.

– Ir aš nebuvau, – tarė jis, – bet taip visad atsitinka. Ar žinai, kad viena iš moterų, žuvusių Mumbajuje, buvo nėščia? Jos dvejų metų vaikas nenukentėjo, bet jį taip primušė, kad jis vos nenumirė. Ir...

Dviem pirštais ji užspaudė jam lūpas.

– Cit! Liaukis. Gyvenime nėra teisybės. Patys žinome.

– Yra! – nuoširdžiai sušuko Striteris. Saulėlydžio spinduliuose jo veidas atrodė rausvas ir sveikas. – Pažiūrėk į mane. Kadaise tu nė galvoti negalvojai, kad aš galėčiau sulaukti 2009 metų, ar ne?

– Taip, bet...

– Ir mudviejų santuoka vis tokia pat tvirta kaip ąžuolinės durys. O gal aš klystu?

Ji papurtė galvą. Jis neklysta.

– Tu rašai straipsnius „Derio naujienoms“, Mėja įsitvirtino „Globe“, o mūsų sūnus, kompiuterinių žaidimų genijus, dvidešimt penkerių metų – ir jau milijonierius.

Ji vėl nusišypsojo. Striteris apsidžiaugė. Jam būdavo skaudu, kai ji sėdėdavo liūdna.

– Gyvenimas teisingas visiems. Visi mes devynis mėnesius kratome kauliukus puodelyje, o paskiau išberiame. Kai kam tenka septynakė. Kai kam, deja, dviakė. Tiesiog toks gyvenimas.

Ji apsikabino vyrą.

– Aš myliu tave, širduk. Tu visada matei šviesiąją gyvenimo pusę.

Striteris kukliai patraukė pečiais.

– Kiekvienas bankininkas tau pasakytų, kad optimistams palankus vidutinių skaičių dėsnis. Į pabaigą viskas išsilygina.

Virš oro uosto patekėjo Venera, spindėdama tamsioje mėlynėje.

– Užmink norą! – sušuko Striteris.

Dženetė nusijuokė ir papurtė galvą.

– Ko gi man dar norėti? Turiu viską, ko noriu.

– Ir aš, – tarė Striteris, o paskiau, įsmeigęs akis į Venerą, palinkėjo sau kai ko daugiau.

17 Didysis Penis ( isp .).

18 Williamas Pennas Adairas „Willas“ Rogersas (1879–1935) – amerikiečių kaubojus, humoristas ir kino aktorius.

19 Vėžyje teisybė ( lot .). Perfrazuotas posakis „In vino veritas“ – „Vyne teisybė“.

20 Patarlių knyga, 31:10

Laiminga santuoka

1

Vienintelis dalykas, kurio niekas neklausia, užmezgęs pokalbį: kaip sekasi šeiminis gyvenimas, ne kartą dingsėjo mintis Darsei, garaže aptikus tą radinį. Klausia, kaip praleidai savaitgalį ir kaip pasisekė kelionė į Floridą, ir kaip sveikata, ir kaip vaikai; netgi klausia, kaip laikaisi, širdele? Bet niekas neklausia: kaip sekasi šeiminis gyvenimas?

Gerai, būtų atsakiusi ji iki to vakaro. Puikiai.

Ji buvo pakrikštyta kaip Darselena Medsen (Darselenos vardas galėjo patikti nebent tėvams, pakvaišusiems dėl neseniai pirktos vaikų vardų knygos) tais metais, kai Džonas F. Kenedis tapo prezidentu. Augo Meino valstijoje, Friporto mieste, kai šis dar buvo bažnytkaimis, nesusietas su L. L. Bean, pirmuoju Amerikos prekybos centru, ir keliomis kitomis mažmeninės prekybos įmonėmis, kitaip dar vadinamomis punktais arba taškais (lyg būtų kokie sąvartynai, o ne parduotuvės). Lankė Friporto vidurinę mokyklą, paskiau įstojo į Adisono verslo mokyklą, kur mokėsi sekretorės amato. Pradėjo dirbti pas Džo Rensomą Ševrolė, kuris apie 1984 metus, kai ji išėjo iš darbo, Portlande buvo didžiausio automobilių prekybos centro savininkas. Iš pažiūros ji buvo gana kuklios išvaizdos, tačiau, padedama dviejų labiau įgudusių merginų, išmoko ganėtinai kosmetikos gudrybių, kad atrodytų daili darbo dienomis ir pašėlusiai žavi penktadienio ir šeštadienio vakarais, kai su būreliu draugių mielai traukdavo gerti kokteilių į „Švyturį“ arba „Meksikietį Maiką“ (kur grojo orkestras).

1982 metais Džo Rensomas pasisamdė Portlando buhalterių firmą, kad padėtų sutvarkyti mokesčių deklaraciją, nes susidarė tikra painiava („Tokios painiavos nė būti negali“, nugirdo Darsė jį sakant vyriausiajam pardavėjui). Pasirodė du vyriškiai su portfeliais, pagyvenęs ir jaunas. Abu akiniuoti, dalykinio stiliaus eilutėmis; abu trumpai pasikirpę, aukštyn dailiai sušukuotais plaukais, tad Darsė iškart prisiminė motinos 1954 metų mokyklinį nuotraukų albumą dirbtinės odos viršeliu, kuriame puikavosi sirgalių kapitonas su megafonu prie lūpų.

Jaunasis buhalteris buvo Bobas Andersonas. Kitą dieną ji pasišnekėjo su juo pasitarimo metu ir tarp kita ko paklausė, ar jis domisi kuo nors laisvalaikiu. Taip, atsakė jis, numizmatika.

Ir ėmė aiškinti, kas tai yra, bet ji pertraukė: „Žinau. Mano tėvas renka dešimties ir penkių centų monetas. Sako, kad tai jo numizmatinis arkliukas. O koks jūsų arkliukas, pone Andersonai?“

Jis atsakė: vieno cento monetos. Jo didžiausia svajonė – vieną gražią dieną rasti 1955 metų monetą su dviguba data, o tai...

Bet ji irgi tai žinojo. Dviguba 1955 metų data buvusi klaida. Vertinga klaida.

Atsakymas sužavėjo jaunąjį poną Andersoną vešliais, kruopščiai sušukuotais plaukais. Jis pasiūlė jai vadinti jį Bobu. Vėliau, per pietų pertrauką – pietavo ant suoliuko, susėdę saulėkaitoje už grožio salono, jis atsinešė tuno sumuštinį, ji graikiškų salotų indelį, – jis paklausė, ar ji nenorėtų šeštadienį su juo nuvažiuoti į Kasl Roką pasižvalgyti gatvėse parduodamų atsitiktinių daiktų. Jis neseniai išsinuomojęs butą ir norėtų nusipirkti krėslą. Taipgi televizorių, jeigu pasitaikytų neblogas už padorią kainą. Neblogas už padorią kainą artimiausiais metais jai tapo įprastais žodžiais.

Jis buvo paprastas kaip ir ji, tiesiog vaikinas, kuris niekada nekristų į akis gatvėje, niekada nesigražinąs, kad atrodytų patrauklesnis... išskyrus tą dieną ant suoliuko. Jam nukaito skruostai, kai jis pakvietė ją pasivaikščioti, tiesiog prasiblaivyti ir pakvėpuoti grynu oru.

– Nemedžiosim monetų kolekcijų? – paerzino ji.

Jis nusišypsojo, blykstelėdamas lygiais dantimis. Dantys buvo smulkūs, kruopščiai prižiūrimi, baltutėliai. Jai niekada nedingtelėjo mintis, kad, pagalvojus apie juos, gali nukrėsti šiurpas – kodėl?

– Na, jei pastebėčiau dailų rinkinuką, žinoma, žvilgtelėčiau, – tarė jis.

– Ypač vieno cento monetų? – erzino ji, bet jau švelniau.

– Ypač tų. Gal užsuktum pas mane, Darse?

Užsuko ir užsisuko. Užsisuko ir pirmąją vedybų naktį. Vėliau irgi užsisukdavo – ne per dažniausiai, bet dažnokai. Gana dažnai, kad jaustųsi laiminga ir patenkinta.

1986 metais Bobas gavo aukštesnes pareigas. Taipgi (Darsės skatinamas ir padedamas) pradėjo smulkų verslą – kolekcinių amerikietiškų monetų prekybą paštu. Prekyba sekėsi iš pat pradžių, o 1990 metais, be to, ėmė prekiauti beisbolo kolekcinėmis kortelėmis ir senų kino filmų skelbimais. Jis nerinko ir nesandėliavo afišų, plakatų ar atvirukų, tačiau beveik visada sugebėdavo jų gauti, kai atsirasdavo pirkėjų. Tiesą pasakius, jų ieškodavo Darsė: tais prieškompiuterinės eros laikais, naudodamasi savo gausia kartoteka, ji susisiekdavo su visos šalies kolekcininkais. Verslas nereikalavo itin daug laiko, ir tai buvo patogu abiem. Nei vienas, nei kitas nenorėjo užsikrauti visos naštos. Jie susitarė dėl darbo, kaip susitarė dėl namo, kurį galų gale nusipirko Paunale, ir dėl vaikų, kai atėjo metas jų turėti. Jie visada susitardavo. Kai nepavykdavo susitarti, eidavo į kompromisus. Bet paprastai susitardavo. Jų nuomonės visada sutapdavo.

Na, o kaip sekasi šeiminis gyvenimas?

Gerai. Laiminga santuoka. 1986 metais gimė Donis – ji paliko darbą, kad galėtų rūpintis sūneliu, ir daugiau niekur nedirbo, tik padėdavo tvarkytis „Andersono monetų ir kolekcinių daiktų“ firmoje, – o 1988 metais gimė Petra. Į tą laiką vešlūs kaštoniniai Bobo Andersono plaukai praretėjo ant pakaušio, o apie 2002-uosius, kai visa kartoteka atsidūrė „makintošo“ kompiuteryje, ten jau spindėjo plati plikė. Jis visaip stengėsi ją pridengti, užšukuodamas iš šonų, bet, jos nuomone, ji dar labiau krito į akis. Be to, jis siutino ją, bandydamas dvi stebuklingas plaukų atauginimo priemones, tuos niekalus, kuriuos vėlai vakare miklūs sukčiai perša per televiziją (sulaukęs vidutinio amžiaus, Bobas Andersonas tapo savotišku nakviša). Jis nesisakė jas perkąs, bet jie miegojo tame pačiame miegamajame, ir ji, nors nebuvo tokia aukšta, kad pamatytų, kas sukrauta spintoje ant viršutinės lentynos, kartais pasilipdavo ant taburetės, norėdama paimti jo šeštadieninius marškinėlius, kuriuos jis vilkėdavo krapštydamasis darže. Ir ten jas pastebėjo: 2004 metų rudenį butelį skysčio, o kitais metais butelį žalių želė kapsulių. Ji surado jų pavadinimus internete, ir pasirodė, kad tie vaistai anaiptol ne pigūs. Kas be ko, stebuklai brangiai kainuoja, tuomet dingtelėjo jai mintis.

Tačiau, supykusi ar ne, nepasakė nė žodžio nei apie stebuklingus vaistus, nei apie seną ševrolė suburbaną, kurį jis nežinia kodėl nusipirko kaip tik tais metais, kai ėmė brangti degalai. Nors įsigijo jį, kaip ji manė (ar veikiau žinojo), kai ji labai norėjo leisti vaikus į geras vasaros stovyklas, nupirkti Doniui elektrinę gitarą (jis grojo dvejus metus, gana ilgai, kad taptų stebėtinai geru muzikantu, o paskiau metė ją, ir tiek), nuomoti Petrai arklį. Santuoka būna laiminga, kai šeimoje viešpatauja pusiausvyra, tai visiems žinoma. Taipgi santuoka būna laiminga, kai šeimoje viešpatauja pakantumas, tai Darsė žinojo. Kaip dainuoja Stivis Vinvudas: susitaikyk su tuo, vaikeli.

Ji taikėsi. Kaip ir jis.

2004 metais Donis išvyko į Pensilvaniją ir įstojo į koledžą. 2006-aisiais Petra įstojo į Kolbio koledžą, ne per toliausia nuo Votervilio. Tuo metu Darsė Medsen-Anderson buvo keturiasdešimt šešerių. Bobas buvo keturiasdešimt devynerių ir vis dar lankė skautų klubą drauge su Stenu Morinu, statybų rangovu, gyvenančiu per mylią nuo jų. Jos nuomone, plinkantis vyras slepiamosios spalvos puskelnėmis ir ilgomis rudomis puskojinėmis, kas mėnesį keliaujantis į žygius, atrodė gana juokingas, bet ji nesakė nė žodžio. Jo plikė dar labiau išryškėjo; jis nešiojo dvižidinius akinius; jo svoris tolydžio svyravo tarp aštuoniasdešimties ir šimto kilogramų. Jis tapo buhalterių firmos partneriu – „Bensonas ir Beikonas“ dabar vadinosi „Bensonas, Beikonas ir Andersonas“. Pardavę senąjį namą Paunale, jie nusipirko naują Jarmute. Jos krūtys, anksčiau nedidelės, standžios ir iškilios (jos manymu, jos pasididžiavimas: ji niekada nenorėjo atrodyti kaip reklaminė padavėja), ilgainiui padidėjo, suglebo ir, žinoma, nusvirdavo, kai vakare ji nusisegdavo liemenėlę – ko daugiau norėti, kai baigi penktą dešimtį? – tačiau Bobas, kur buvęs nebuvęs, vis prieidavo iš užpakalio ir suimdavo jas į saujas. Gana dažnai pasitaikydavo maloni pertraukėlė antro aukšto miegamajame, žvelgiančiame į ramų dviejų akrų žemės sklypelį, ir jeigu jis paskubėdavo ir ji dažnai likdavo nepatenkinta, dažnai, bet ne visada, pasitenkinimas ateidavo vėliau, jaučiant jo šiltą kūną, kai paskiau jis snausdavo šalia... ir tas pasitenkinimas niekada jos neaplenkdavo. Jos manymu, pasitenkinimas apimdavo suvokiant, kad jiedu tebėra dviese, kai tuo tarpu kiti tuo nebegali džiaugtis; pasitenkinimas apimdavo suvokiant, kad artėja sidabrinis jubiliejus, kad gyvenimas plaukia sena vaga.

2009-aisiais, praslinkus dvidešimt penkeriems metams po jungtuvių baptistų bažnytėlėje, kurios nebeliko nė pėdsako (toje vietoje dabar buvo automobilių aikštelė), Donis ir Petra surengė jiems malonią staigmeną – pobūvį „Beržuose“, restorane Kasl Vju miestelyje. Buvo daugiau kaip penkiasdešimt svečių, šampanas (rinktinis), kepsniai ir keturių aukštų tortas. Jubiliatai šoko, skambant Kenio Loginso dainai „Laisvas kaip vėjas“, kaip kadaise šoko per savo vestuves. Svečiai plojo, grožėdamiesi jo grakštumu, kurio ji jau seniai nepastebėdavo, o dabar, vėl išvydusi jį tokį pat elegantišką, susijaudinusi vos neapsiverkė. Ką gi, to ir reikėjo tikėtis: jis išėjo į pilvą, gėdingai nupliko (tiesa, to gėdijosi veikiau jis pats), bet kaip buhalteris šoko nepaprastai grakščiai.

Tačiau visa tai buvo tiesiog istorija, medžiaga nekrologams, o jie buvo dar per jauni, kad dėtųsi tai į galvą. Ji tikėjo (tvirtai tikėjo), jog juos sieja tokie stiprūs saitai todėl, kad jiems perniek vedybinio gyvenimo mažmožiai ir kasdienės paslaptys. Kartą ji užvalgė sugedusių krevečių ir visą naktį vėmė, sėdėdama ant lovos krašto sulipusiais nuo prakaito plaukais, degančiais skruostais, pasruvusi ašaromis, o Bobas sėdėjo šalia, kantriai laikydamas dubenį, kurį po kiekvieno priepuolio nešdavo į vonios kambarį, išpildavo ir išplaudavo, kad, pasak jo, jos nepykintų nuo to tvaiko. Šeštą valandą ryto, kai baisiausias pykinimas pamažu nuslūgo, jis įjungė automobilio variklį ir nuvežė ją į greitosios pagalbos skyrių. Dėl jos ligos jis išsiprašė iš darbo, taipgi atidėjo kelionę į Vait Riverį, kad galėtų pabūti šalia, jeigu ją vėl imtų pykinti.

Taip jie stengėsi padėti vienas kitam: žodžiu, kaip tu man, taip ir aš tau. Ji sėdėjo su juo Šventojo Stepono ligoninės priimamajame – lyg 1994, lyg 1995 metais, – laukdama biopsijos rezultatų, kai kairėje pažastyje jis užčiuopė (maudydamasis po dušu) įtartiną gumbą. Rezultatas buvo neigiamas, diagnozė: limfmazgio uždegimas. Gumbas išsilaikė dar apie mėnesį, o paskiau dingo.

Viskas buvo įprasta. Pro praviras vonios kambario duris ji matydavo jį sėdint ant spintelės su kryžiažodžių knygele ant kelių. Odekolonu dvelkiantys skruostai bylodavo, kad suburbanas dienai ar dviem dings iš garažo ir lova jo pusėje naktį ar dvi bus tuščia – Naujajame Hampšyre arba Vermonte jis tvarkys kažkieno sąskaitas („Bensonas, Beikonas ir Andersonas“ dabar turėjo klientų visose šiaurinėse Naujosios Anglijos valstijose). Kartais kvapas bylodavo, kad jis vyksta apžiūrėti parduodamos monetų kolekcijos, nes neįmanoma visų numizmatikos, jų papildomo verslo, sandėrių atlikti kompiuteriu, tai jie abu suprato. Įprastas buvo ir senas juodas lagaminas, kurio jis niekada nepalikdavo prieškambaryje, nors ir kiek ji niurgzdavo. Įprastos šlepetės po lova, sukištos viena į kitą. Įprasta stiklinė su vandeniu ant staliuko prie sofos, o šalia, ant naujausio katalogo „Monetų ir banknotų kolekcionavimas“, rausva vitaminų tabletė. Kaip ir įprasti žodžiai: „Verčiau išleisti nei laikyti viduje“ atsiraugėjus ir „Dėmesio, dujos!“ nusiperdžiant. Jo paltas prieškambaryje ant pirmo kabyklos vąšo. Veidrodyje atsispindintis dantų šepetėlis (Darsė neabejojo, kad jis būtų valęsis dantis tuo pačiu šepetėliu, kuriuo valėsi per vestuves, jeigu ji nebūtų tolydžio pirkusi naujo). Jo įprotis servetėle valytis lūpas kas antras ar trečias kąsnis. Tvarkingai supakuoti stovyklavimo reikmenys (visada pridėtas antras kompasas), kuriuos jis imdavo su Stenu, kai jiedu su visa gauja devynmečių traukdavo „Žuvusiojo taku“ – į kraupų, pavojingą žygį per mišką nuo „Auksinės giraitės“ prekybos centro iki Veinbergo „Naudotų automobilių miesto“. Jo nagai, visada gražiai apkarpyti ir švarūs. „Dentino“ kramtomosios gumos kvapas, bučiuojantis dvelkiantis jam iš burnos. Šie dalykai ir dar dešimt tūkstančių kitų sudarė jų vedybinio gyvenimo istorijos paslaptį.

Ji suvokė, kad ir jis turi susidaręs jos istoriją, pradedant cinamonu atsiduodančiais lūpų dažais, kuriuos ji naudodavo žiemą, ir šampūno kvapu, kurį užuosdavo, įsikniaubdamas jai į kaklą (dabar tai atsitikdavo labai retai, bet vis dar atsitikdavo), iki kompiuterio klaviatūros taksėjimo antrą valandą nakties du ar tris kartus per mėnesį, kai nežinia kodėl jos neimdavo miegas.

Dabar jie buvo nugyvenę kartu dvidešimt septynerius metus, arba – kartą pramogos dėlei ji apskaičiavo tai su kompiuterio skaičiuokliu – devynis tūkstančius aštuonis šimtus penkiasdešimt penkias dienas. Beveik ketvirtį milijono valandų ir daugiau kaip keturiolika milijonų minučių. Be abejo, dalį to laiko surijo verslas, ir kelis kartus ji viena leidosi kelionėn (liūdniausia, kad galėtų pabūti su tėvais Mineapolyje, per nelaimingą atsitikimą žuvus jaunėlei seseriai Brendolinai), bet daugiausia jie būdavo kartu.

Ar ji žinojo apie jį viską? Be abejo, ne. Ne ką daugiau nei jis apie ją – kad ji kartais (dažniausiai lietingomis dienomis arba nemigos naktimis) šlamšdavo šokoladinius batonėlius „Butterfingers“ arba „Baby Ruths“, kimšdavo juos net tada, kai nebenorėdavo, net kai imdavo pykinti. Arba kad į naująjį laiškininką žiūrėdavo kaip į patrauklų vaikiną. Jie nepažino vienas kito visapusiškai, bet ji numanė, kad, nugyvenę drauge dvidešimt septynerius metus, jie žino tai, kas svarbiausia. Santuoka buvo laiminga, daugmaž viena iš penkiasdešimties procentų ilgalaikių santuokų. Ji tikėjo tuo nė kiek neabejodama, kaip tikėjo, jog, vaikščiojant šaligatviu, traukos jėga jai neleidžia atsiplėšti nuo žemės.

Iki to vakaro garaže.

2

Nustojo veikti televizoriaus nuotolinis valdymas, o virtuvės spintelėje, kabančioje po kairei nuo kriauklės, ji nerado AA baterijų. Rado D baterijų ir C baterijų, net nepraimtą pakelį mažyčių AAA baterijų, bet prakeiktų AA baterijų – nė vienos. Ji nuėjo į garažą, žinodama, kad Bobas ten laiko užslėpęs „Duracell“ atsargą, ir to užteko, kad iš esmės pasikeistų jos gyvenimas. Atrodė, lyg būtų pakilusi į orą, aukštai į orą. Tik žengsi vieną sumautą žingsniuką ne ton pusėn ir krisi.

Iš virtuvės į garažą vedė dengtas takas. Darsė skubėjo, susisiautusi į chalatą – prieš dvi dienas pasibaigė neįprastai šilta bobų vasara, ir dabar atrodė veikiau lapkritis nei spalis. Vėjas žnaibė blauzdas. Gal būtų buvę ne pro šalį apsiauti puskojines ir apsimauti ilgas kelnes, bet greičiau nei po penkių minučių turėjo prasidėti „Pustrečio vyro“, o prakeiktas televizorius įstrigęs rodė CNN. Jei namie būtų buvęs Bobas, ji būtų paprašiusi ranka perjungti kanalą – kažkur čia būta mygtukų, greičiausiai iš kitos pusės, kur juos gali aptikti nebent vyras, – o paskiau nusiųstų jį atnešti baterijų. Apskritai garažas buvo jo valda. Ji ten eidavo tik prireikus kur nors važiuoti savo automobiliu, ir tai nebent lietingu oru, šiaip palikdavo jį prie namo. Tačiau Bobas buvo išvykęs į Montpiljerį – įvertinti Antrojo pasaulinio karo plieninių vieno cento vertės monetų kolekcijos, ir ji vienintelė – bent jau laikinai – atstovavo Andersonų firmai.

Prie durų užčiuopusi trigubą elektros jungiklį, paspaudė jį delnu. Palubėje sudūzgė dienos šviesos lempos. Garažas buvo erdvus ir tvarkingas, įrankiai kabojo ant lentos, ant Bobo darbastalio nesimėtė nereikalingų daiktų. Ant cementinių grindų buvo nupieštas pilkas karo laivas. Nebuvo nė vienos tepalų dėmės; pasak Bobo, tepalų dėmės garaže ant grindų liudija, kad savininkai arba važinėja kokiu kledaru, arba prastai prižiūri automobilį. Naujas prijusas, kuriuo kasdien važinėdavo į Portlandą, stovėjo garaže; į Vermontą jis išvyko dinozauru visureigiu. Jos volvas stovėjo kieme.

– Juk taip paprasta įvažiuoti į garažą, – ne kartą sakė jis (kai esi vedęs dvidešimt septynerius metus, originalių pastabų pasitaiko retokai). – Tiesiog paspausk mygtuką prie saulės skydelio, ir garažas atsidarys.

– Man patinka statyti jį ten, kur galiu matyti, – paprastai atsakydavo ji, nors iš tikrųjų bijodavo važiuodama atbula užkliudyti garažo vartus. Ji stengdavosi nieku gyvu nevažiuoti atbula. Ir neabejojo, kad jis tai žino... kaip ji žinojo, kad jis laikosi tam tikro prietaro: banknotus piniginėn kiša tik reversu į viršų ir niekada nededa atskleistos knygos viršeliais į viršų, kai tenka laikinai nuo jos atsitraukti, nes, pasak jo, išyra nugarėlė.

Garaže bent jau buvo šilta; palubėje kryžiavosi stori sidabriški vamzdžiai (tikriausiai kanalizacijos, bet Darsė tuo nebuvo tikra). Ji priėjo prie darbastalio, ant kurio rikiavosi kelios skardinės su ryškiais užrašais: SRAIGTAI, VERŽLĖS, VYRIAI IR VARŽTAI, SANTECHNIKA, ir ypač susižavėjo užrašu VISOKIE GALAI. Ant sienos kabojo iliustruotas sporto kalendorius, kuriame puikavosi mergina maudymosi kostiumėliu, tokia jauna ir gundanti, kad ėmė neviltis, į ją bežiūrint. Po kairei nuo kalendoriaus buvo prisegtos dvi nuotraukos. Senesnėje – Donis ir Petra su Bostono „Raudonųjų puskojinių“ marškinėliais Jarmuto jaunių lygos stadione, apačioje užrašas VIETINĖ RINKTINĖ, 1999, išvedžiotas Bobo ranka nenuplaunamu flomasteriu. Kitoje, kur kas naujesnėje, – paūgėjusi ir, be jokios abejonės, pagražėjusi Petra stovi apsikabinusi su sužadėtiniu Maiklu prie jūros gėrybių restoranėlio Old Orčard Biče. Apačioje nenuplaunamu flomasteriu užrašyta LAIMINGA PORA!

Po kairei nuo nuotraukų kabojo spintelė su baterijomis ir lipnia juosta priklijuotu užrašu ELEKTROS REIKMENYS. Darsė pasuko į tą pusę, nežiūrėdama po kojomis – pasikliaudama tiesiog maniakiniu Bobo tvarkingumu, – ir užkliuvo už kartoninės dėžės, neįstumtos iki galo po darbastaliu. Ji susvyravo ir paskutinę akimirką griebėsi už darbastalio. Nusilaužė nagą – neišvengdama skausmo ir apmaudo, – bet užtat neparvirto ir nesusižeidė, o tai kur kas geriau. Nepalyginamai geriau, turint galvoje, kad namie nėra nieko, kas galėtų iškviesti greitąją pagalbą, jeigu ji virsdama prasiskeltų kiaušą – grindys švarios, neišteptos tepalais, bet nepaprastai kietos.

Ji būtų galėjusi paprasčiausiai koja nustumti dėžę po darbastaliu – vėliau ji tai suvokė ir kruopščiai apgalvojo nelyginant matematikas, spręsdamas painią ir sudėtingą lygtį. Šiaip ar taip, ji skubėjo. Tačiau ant dėžės pastebėjo mezgimo pavyzdžių katalogą ir atsiklaupusi sugriebė jį, ketindama pasiimti drauge su baterijomis. Ir kai jį pakėlė, apačioje pamatė ką tik neseniai pamestą „Brookstone“ katalogą. O po juo gulėjo „Paula Young“... „Talbots“... „Forzieri“... „Bloomingdale“...

– Bobai! – sušuko ji, tik dabar pasigirdo trys nevilties gaida skambantys balsiai (taip atsitikdavo, kai jis nesivalydavo nešvarių batų arba vonioje ant grindų pamesdavo šlapius rankšluosčius, lyg jie gyventų prabangiame viešbutyje su kambarinėmis), ne Bobai, o Booobai! Nes iš tikrųjų skaitydavo jį kaip atverstą knygą. Jo nuomone, ji užsisakydavo per daug pirkimo paštu katalogų, o kartą jis net viršijo saiką, pareikšdamas, kad ji priklausoma nuo katalogų (nors mirk iš juoko, ji buvo priklausoma nebent nuo šokoladinių saldainių). Šiuo nedideliu psichologiniu tyrimu jis pelnė dvi jos šalto elgesio dienas. Bet perprato jos mąstyseną ir būdą: ji iš tų, kurioms kas iš akių, tas ir iš širdies. Tad slapčia surankiojo visus katalogus ir nukišo čia. Tikriausiai pasinešęs išmesti juos į šiukšlių konteinerį.

„Danskin“... „Express“... Kompiuterių vadovas... „Macworld“... „Monkey Ward“... „Layla Grace“...

Kuo labiau ji rausėsi, tuo labiau niršo. Galima pamanyti, kad jie sužlugtų dėl jos išlaidumo, o tai gryniausia nesąmonė. Ji visiškai pamiršo „Pustrečio vyro“: buvo jau besugalvojanti, ką išrėš Bobui, kai jis paskambins iš Montpiljerio (jis visada skambindavo pavakarieniavęs ir grįžęs į viešbutį). Bet pirmiausia ji nutarė visus tuos sumautus katalogus sunešti į namus, o tam prireiktų mažų mažiausia trijų ar keturių žygių, nes šūsnis buvo daugiau nei pusmetrio aukščio, o kreidinio popieriaus katalogai – sunkūs. Nieko nuostabaus, kad ji vos neparvirto užkliuvusi už dėžės.

Užsimušė užkliuvusi už katalogų, dingtelėjo jai. Dabar tai būtų tiesiog juokinga...

Mintis nutrūko kaip įtempta styga. Jau buvo peržiūrėta, jos nuomone, ketvirtadalis katalogų, ir po „Agrastynu“ (aplinkotvarkos žurnalu) ji aptiko kažką skirtinga nei katalogas. Visiškai ne katalogą. Tai buvo žurnalas „Suraišiotos kalės“. Ji vos jo neištraukė ir tikriausiai nebūtų ištraukusi, jei būtų aptikusi jo stalčiuje arba ant viršutinės lentynos, kur jis laikė stebuklingas plaukų atauginimo priemones. Tačiau, radusi jį čia, įkištą į mažų mažiausia dviejų šimtų katalogų šūsnį... jos katalogų... ji pajuto kažką tokio, kas nuslopino gėdą, pagalvojus, kad vyras gali būti toks iškrypėlis.

Viršelyje buvo moteris, pririšta prie kėdės, visiškai nuoga, tik su juodu gobtuvu, dengiančiu viršutinę veido dalį, ir buvo matyti, kad ji klykia. Buvo pririšta storomis virvėmis, įsirėžusiomis į krūtinę ir pilvą. Smakras, kaklas, rankos – išterliota tariamu krauju. Lapo apačioje akį rėžiančiomis geltonomis raidėmis išvedžiotas koktus reklaminis masalas: KALĖ BRENDA PRISIRUJOJO 49 PUSLAPYJE!

Darsė neturėjo nė menkiausio noro atskleisti keturiasdešimt devintą ar kurį kitą puslapį. Ji jau suvokė, kas tai galėtų būti: vyriškas smalsumas. Apie tai ji sužinojo, dantų gydytojo laukiamajame perskaičiusi straipsnį „Cosmo“ žurnale. Moteris parašė laišką vienai iš žurnalo konsultančių (ši psichiatrė buvo mįslingų lytinių santykių tarp barzdylų specialistė), kad vyro portfelyje rado kelis gėjų žurnalus. Aišku kaip ant delno, ką tai reiškia, rašė moteris, baimindamasi, kad jos vyras, ko gero, slaptas homoseksualas. Kita vertus, gal jis ir toks, toliau rašė ji, bet miegamajame meistriškai apsimeta.

Nėra ko jaudintis, atsakė konsultantė. Vyrai iš prigimties linkę į įvairius nuotykius, daugelis jų domisi lytiniais nukrypimais arba kita orientacija – dažniau gėjų santykiais, rečiau grupiniu seksu, – arba fetišizmu, auksiniu lietučiu, persirenginėjimu, viešu seksu, lateksu. Ir, savaime suprantama, bondažu, arba raišiojimu. Ji pridūrė, kad kai kurios moterys tiesiog iš proto kraustosi, kaip trokšta pančių, ir tai pribloškė Darsę, bet ji, ko gero, pirmoji prisipažino, kad žino toli gražu ne viską.

Vyrų smalsumas, ir tiek. Gal jis pastebėjo žurnalą kokiame nors laikraščių kioske (nors, Darsei bandant įsivaizduoti tą savotišką viršelį tarp kitų žurnalų, protas sumaištavo) ir susidomėjo. Arba gal kokioje nors krautuvėlėje ištraukė iš šiukšlių dėžės. Parsinešė namo, peržiūrėjo garaže ir, sukrėstas kaip ir ji (kraujas, kuriuo išterliota manekenė viršelyje, aiškiai netikras, bet klyksmas atrodo visiškai tikras), įgrūdo į dideliausią šūsnį išmestinų katalogų, vildamasis, kad žmona jo neaptiks ir nepakels vėjo. Visko pasitaiko gyvenime. Jeigu ji peržiūrėtų visus katalogus, nieko panašaus neaptiktų. Gal vieną kitą „Penthauzą“ ir žurnalą su moteriškais apatiniais – ji žinojo, kad didumai vyrų patinka šilkas ir nėriniai, o Bobas šiuo požiūriu nebuvo išimtis, – tačiau nieko panašaus į „Suraišiotas kales“.

Ji dar sykį dirstelėjo į viršelį ir pastebėjo keistą dalyką: nebuvo kainos. Nei brūkšninio kodo. Ji apvertė žurnalą, norėdama pažiūrėti, kiek jis galėtų kainuoti, ir krūptelėjo išvydusi nuotrauką: nuoga blondinė, pririšta prie kažko panašaus į plieninį operacinį stalą. Siaubo išraiška atrodė tokia pat tikra kaip trijų dolerių banknotas 21 , vis dėlto tai buvo menka paguoda. Ir rubuilis, palinkęs prie jos lyg su Ginsu peiliu rankoje, atrodė paprasčiausiai juokingas su savo apyrankėmis ir odinėmis glaudėmis – veikiau kaip buhalteris nei kaip tas, kuris ruošiasi išdarinėti eilinę suraišiotą kalę.

Juk Bobas – buhalteris, sukirbėjo jai mintis.

Kvaila mintis radosi pernelyg plačioje jos smegenų kvailumo zonoje. Darsė nubloškė ją šalin, kaip ką tik į katalogų šūsnį nubloškė neįtikėtinai šlykštų žurnalą, įsitikinusi, kad kitoje pusėje nėra nei kainos, nei brūkšninio kodo. Ir bestumiant kartoninę dėžę atgal po darbastaliu – ji nutarė nebenešti katalogų į vidų, – paaiškėjo paslaptis, kodėl nėra nei kainos, nei brūkšninio kodo. Tai buvo vienas tų žurnalų, kurie parduodami su plastikiniais dėklais, dangstančiais visas nešvankybes. Kaina ir brūkšninis kodas, be abejo, ant dėklo, kur kitur jie galėtų būti? Jis kažkur nusipirko tą sumautą žurnalą, tikėdamasis, kad neįklius.

Gal nusipirko internete. Tikriausiai esama svetainių, prekiaujančių tokiais dalykais. Jau nekalbu apie tuos, kur merginos vilki tokiais drabužiais, kad būtų panašios į dvylikametes.

Tiek to, tarė ji sau, papurtydama galvą. Klausimas išspręstas, tema išsemta, aptarimas baigtas. Jeigu ji užsimintų apie tai telefonu, kai jis paskambins vėlai vakare, arba prašnektų, jam grįžus namo, jis sutriktų ir imtų gintis. Greičiausiai apšauktų ją žiople, nieko neišmanančia apie lytinį gyvenimą, kokia ji, jos manymu, ir buvo, ir apkaltintų, kad pernelyg viską sureikšmina, nors ji buvo nutarusi nieko panašaus nedaryti. Ji buvo nusiteikusi su tuo susitaikyti. Vedybinis gyvenimas – tai nelyg statomas namas, kasmet padidėjantis keliais kambariais. Pirmaisiais vedybinio gyvenimo metais tai būta tik kotedžo, o per dvidešimt septynerius metus jis tapo erdviu rūmu. Jame pilna tamsių užkaborių ir podėlių, diduma jų apleisti ir dulkių nukloti, kai kuriuose vienas kitas nemalonus atsiminimas, ligi šiolei neužkliuvęs už akies. Bet visa tai niekai. Tuos atsiminimus arba išmeti lauk, arba nuveži į labdaros parduotuvę.

Jai taip patiko ši mintis (iš pažiūros labai įtikinama), kad ji balsu pakartojo: „Niekai.“ Ir, lyg norėdama tai įrodyti, abiem rankomis pastūmėjo kartoninę dėžę prie galinės sienos.

Kažkas dunkstelėjo. Kas tai?

Nieko nenoriu žinoti, tarė ji sau, visiškai tikra, kad ši mintis radosi ne kvailumo, o proto zonoje. Dunkstelėjo tamsiame pasienyje, po darbastaliu, tikriausiai pelės. Net puikiai sutvarkytame garaže pasitaiko pelių, ypač atvėsus orams, o pabaidytos pelės kartais įkanda.

Darsė atsistojo, nubraukė nuo kelių užsivertusius chalato kraštus ir išėjo iš garažo. Beeinant dengtu taku, viduje sučirškė telefonas.

3

Ji grįžo į virtuvę, nespėjus įsijungti atsakikliui, bet nepuolė prie telefono. Jeigu tai Bobas, ji palauks, kol įsijungs atsakiklis. Šią akimirką nenorėjo su juo kalbėti. Jis galėtų kai ką nuspėti iš jos balso. Jis pagalvos, kad ji išėjo į artimiausią parduotuvę arba nuvažiavo į vaizdo kasečių nuomą, ir paskambins po valandos. Po valandos, tada, kai spės truputį nuslūgti nemalonaus radinio įspūdis, jai pasitaisys nuotaika, ir jie galės maloniai pasišnekėti.

Tačiau skambino ne Bobas, o Donis.

– Ak, po šimts, taip norėjau su jumis pasikalbėti.

Ji nukėlė ragelį ir, prisišliejusi prie stalo, tarė:

– Na ir kalbėk. Aš atbėgau iš garažo.

Donis buvo pritvinkęs naujienų. Jis gyveno Klivlande, Ohajo valstijoje, ir, dvejus metus beprasmiškai prasitrynęs didžiausioje miesto reklamos firmoje, kartu su draugu nutarė steigti savo verslą. Bobas visiškai jiems nepritarė, perspėjęs, kad Donis su partneriu niekada negausią paskolos, būtinos verslui pradėti ir išsilaikyti pirmuosius metus.

– Atsipeikėk, – tarė jis, perėmęs ragelį iš Darsės. Tai atsitiko ankstyvą pavasarį, kai už namo kieme po medžiais ir pakrūmėse dar kūpsojo sniegas. – Tau dvidešimt ketveri, Doni, kaip ir tavo bičiuliui Kenui. Jūs, liurbiai, jau keleri metai nesugebate apdrausti automobilio, kad gautumėte išmoką susidūrimo atveju. Nė vienas bankas neduos jums septyniasdešimties tūkstančių dolerių paskolos verslui pradėti, juo labiau dabar, kai toks ūkio nuosmukis.

Tačiau jie gavo paskolą ir dabar surado du gerus klientus, abu tą pačią dieną. Vienas, automobilių prekybos centras, ieškojo naujų būdų prisivilioti pirkėjus, kuriems per trisdešimt. Kitas buvo tas pats bankas, Andersonui ir Heivordui davęs paskolą verslui pradėti. Darsė sušuko iš džiaugsmo, ir Donis jai pritarė dar garsiau suklykdamas. Jie kalbėjosi apie dvidešimt minučių. Kartą, jiems besišnekant, pasigirdo dvigubas pyptelėjimas – kažkas bandė prisiskambinti.

– Ar atsiliepsi? – paklausė Donis.

– Ne, tai tavo tėtis. Jis Montpiljeryje, nuvažiavo plieninių centų kolekcijos apžiūrėti. Paskambins dar kartą, prieš užmigdamas.

– Kaip jis laikosi?

Neblogai, tarė ji sau. Ieško naujovių.

– Nenuleidžia nosies ir orą uostinėja, – atsakė ji. Tai buvo vienas mėgstamiausių Bobo posakių, ir Donis nusikvatojo. Jai patiko jo juokas.

– Na, o Petė?

– Paskambink ir pasiklausk, Donaldai.

– Būtinai paskambinsiu. Niekad nepraleidžiu progos. Na, o tuo tarpu klok trumpai drūtai.

– Kaip inkstas taukuose. Vien vestuvės galvoj.

– Lyg jos būtų ateinančią savaitę, o ne ateinantį birželį.

– Doni, jeigu tu nesistengsi suprasti moterų, niekada nevesi.

– Aš ir neskubu, man ir šiaip smagu.

– Būk atsargus, nepersismagink.

– Esu labai atsargus ir mandagus. Na, bėgu, mama. Po pusvalandžio einam su Kenu išgerti. Mums reikia pasukti smegenis dėl tos automobilių reklamos.

Ji buvo beperspėjanti nepadauginti, bet susivaldė. Jos akimis žiūrint, jis vis dar buvo pradinukas, tarytum matė jį penkerių metų, raudona velvetine striukele, be atlydos duodantis paspirtuku Paunele, betonuotais Džošua Čemberleno parko takais, bet, deja, jis buvo jau nebe anas berniukas. Jis buvo jaunuolis ir, nors ir kaip atrodytų neįtikėtina, jaunas verslininkas, besiskinantis kelią per gyvenimą.

– Gerai, – tarė ji. – Ačiū, kad paskambinai, Doni. Malonu buvo pasikalbėti.

– Ir man. Perduok linkėjimus tėčiui, kai paskambins, pasakyk, kad jį myliu.

– Gerai, perduosiu.

– Nenuleisk nosies ir uostinėk orą, – kikendamas tarė Donis. – Kiek skautų jis to išmokė?

– Visus. – Darsė atidarė šaldytuvą, ar kartais nebus užsilikęs koks šokoladukas, atšaldytas ir laukiantis jos meilingo dėmesio. Deja. – Siaubas.

– Myliu tave, mama.

– Ir aš tave myliu.

Ji padėjo ragelį, vėl jausdamasi kuo geriausios nuotaikos. Tačiau, kol ji stovėjo ten, atsirėmusi į stalą, šypsena užgeso.

Dunkstelėjimas.

Kažkas dunkstelėjo, kai ji pastūmė po darbastaliu kartoninę dėžę. Ne trinktelėjo, kaip būtų atsitikę, jeigu dėžė būtų nuvertusi kokį įrankį, o dunkstelėjo. Dusliai.

Man vis viena.

Deja, tai buvo netiesa. Dunkstelėjimas – tai lyg nebaigtas darbas. Ir kartoninė dėžė. Gal ten daugiau tokių žurnalų kaip „Suraišiotos kalės“?

Nieko nenoriu žinoti.

Kas be ko, vis dėlto gal būtų ne pro šalį sužinoti. Nes, jeigu žurnalas tik vienas, gal iš tikrųjų jis norėjo patenkinti savo smalsumą apie lytinius santykius, ir jam visiškai užteko dirstelėti į nemalonų (ir iškrypėlišką, pridūrė ji mintyse) pasaulį. Jeigu būtų daugiau, o tai vis dar būtų pateisinama – šiaip ar taip, jis išmetė juos, – bet vis dėlto gal būtų verta sužinoti.

Juo labiau... tas dunkstelėjimas. Jis nedavė ramybės kur kas daugiau nei mintis apie žurnalus.

Griebusi žibintuvėlį iš podėlio, ji nubėgo atgal į garažą. Ir tučtuojau susisiautė chalatą, gailėdamasi, kad neapsivilko striukės. Iš tiesų atvėso.

4

Priklaupusi Darsė nustūmė į šalį dėžę su katalogais ir pašvietė po darbastaliu. Akimirką ji nesuprato, ką mato: du tamsūs ruoželiai kirto lygią grindjuostę, vienas šiek tiek storesnis. Krūtinę ir paširdžius jai prislėgė nerimas. Tai buvo slėptuvė.

Neliesk, Darse. Tai jo reikalai, o tu palik viską, kaip radai, kad būtų rami sąžinė.

Geras patarimas, bet ji buvo per toli nuėjusi, kad juo pasektų. Ji palindo po stalu su žibintuvėliu rankoje, šepečiu braukdama voratinklius, nors jų nė būti nebuvo. Jeigu ji vadovavosi šūkiu: kas iš akių, tas iš širdies, tai jos plinkantis vyras, skautas ir numizmatas, laikėsi tvarkos ir švaros.

Be to, jis pats dažnai čia ropodavo, taigi vorai nespėdavo nuausti tinklų.

Ar taip buvo iš tikrųjų? Juk ji nieko tikra nežino, ar ne?

Bet ji neabejojo, kad žino.

Kokių dvidešimties centimetrų ilgio grindjuostės vidury styrojo lyg kaištis, lyg strypelis, kad būtų lengviau atitraukti tą jos dalį. Ji trinktelėjo gana stipriai su kartonine dėže, kad slėptuvė atsidarytų, bet vis dėlto buvo neaišku, kas galėjo dunkstelėti. Ji paspaudė vieną grindjuostės galą. Grindjuostė nuslydo, ir atsivėrė dvidešimties centimetrų ilgio, pustrečio centimetro aukščio ir tikriausiai kokio pusmetrio gylio slėptuvė. Ji tikėjosi ten rasti daugiau žurnalų, galbūt suvyniotų, bet žurnalų nebuvo. Buvo medinė dėžutė, labai gerai jai pažįstama. Dunkstelėjo ne kas kitas, o dėžutė. Ji stovėjo ant krašto ir, pasisukus grindjuostei, apvirto.

Darsė siektelėjo, sugriebė dėžutę ir – kupina be galo blogos nuojautos – ją ištraukė. Tai buvo ąžuolinė dėžutė, kurią jam padovanojo per Kalėdas prieš penkerius metus, gal truputį anksčiau. O gal gimimo dienos proga? Ji nebent prisiminė, jog palyginti pigiai ją nusipirko Kasl Roko dailės dirbinių krautuvėlėje. Rankų darbo, su išpjaustyta dekoratyvine grandine. Po grandine užrašas, kam skirta, SEGUČIAI, irgi išpjaustytas. Bobas visur išmėtydavo segučius ir, nors paprastai vilkėdavo marškinius su sagomis, turėjo gana gražių segučių. Ji prisiminė pagalvojusi, kad dabar jis galėsiąs tvarkingai juos laikyti dėžutėje. Prisiminė, kad, išvyniojęs dovaną, jis sušuko iš džiaugsmo ir pasidėjo miegamajame ant savo spintelės, bet negalėjo prisiminti, ar matė ją pastaruoju metu. Žinoma, nematė. Ji gulėjo čia, slėptuvėje, po darbastaliu, ir Darsė būtų galėjusi lažintis iš namo ir sodybinio sklypo (dar vienas jo mėgstamas posakis), kad, atvožusi ją, segučių tikrai neras.

Tai ir nežiūrėk.

Dar vienas geras patarimas, bet ji buvo jau per toli nuėjusi, kad imtų jį į galvą. Ji atvožė dėžutę, jausdamasi kaip moteris, kuri, netyčia užklydusi į kazino, beprotiško impulso pagauta, visas savo gyvenimo santaupas paklojo ant vienos vienintelės kortos.

Kad tik ji būtų tuščia. Dieve, padaryk, kad ji būtų tuščia.

Bet ji nebuvo tuščia. Viduje gulėjo gumele suveržtos trys pailgos plastikinės kortelės. Ji paėmė jas galais pirštų kaip moteris, kuri šlykštisi imti į rankas nešvarų skudurą. Darsė numovė gumelę.

Tai buvo ne kreditinės kortelės, kaip ji pagalvojo iš pradžių. Viršuje gulėjo Raudonojo Kryžiaus donoro kortelė Mardžorės Diuval vardu. Antra kraujo grupė, teigiamas rezusas, gyvena Naujojoje Anglijoje. Apvertusi kortelę, Darsė pamatė, kad Mardžorė – nesvarbu, kas ji tokia, – paskutinįsyk davė kraujo 2010 metų rugpjūčio šešioliktąją. Prieš tris mėnesius.

Kas ji tokia, toji Mardžorė Diuval? Kaip Bobas su ja susipažino? Ir kodėl jos pavardė jai tarytum labai gerai girdėta?

Kita buvo Šiaurės Konvėjaus bibliotekos kortelė, išduota Mardžorei Diuval, ir joje buvo nurodytas adresas: Honi Leinas 17, Pietų Gansetas, Naujasis Hampšyras.

Paskutinė kortelė buvo Mardžorės Diuval vairuotojo liudijimas, išduotas Naujajame Hampšyre. Ji buvo panaši į tipišką amerikietę, įžengusią į ketvirtą dešimtį, nelabai graži (nors niekas gražiai neatrodo vairuotojo liudijimo nuotraukoje), bet išvaizdi. Pilki plaukai sušukuoti aukštyn – arba surišti į mazgą, arba į arklio uodegą: iš nuotraukos sunku spręsti. Gimimo data: 1974 m. sausio 6 d. Adresas tas pats kaip ir bibliotekos kortelėje.

Darsė susivokė nejučia suvaitojusi. Šiurpu girdėti tokį garsą veržiantis tau iš gerklės, bet ji nepajėgė susitvardyti. Ir skrandyje – lyg švino gumulas. Atrodė, lyg pučiasi viduriai, įgaudami neregėtas ir nemalonias formas. Mardžorės Diuval veidą ji buvo mačiusi laikraštyje. Taipgi šeštos valandos vakaro žinių laidoje.

Sustingusiomis rankomis ji užmovė gumelę ant plastikinių kortelių, padėjo jas atgal į dėžutę, o dėžutę įkišo į slėptuvę. Jau buvo ją beuždaranti, bet vėl išgirdo save sakant: „Ne, ne, ne, negerai. To būti negali.“

Katros tai buvo balsas: Išmintingosios Darsės ar Kvailosios Darsės? Sunku pasakyti. Ji galėjo tvirtai pasakyti, kad dėžutę atvožė Kvailoji Darsė. Ir suklupo tik per Kvailąją Darsę.

Ištrauk dėžutę. Pagalvok: Tu apsirikai, be abejo, apsirikai, mes susituokę jau daugiau nei pusę gyvenimo, aš būčiau supratusi, tikrai būčiau supratusi. Atvožk dėžutę. Pagalvok: Ar žmonės išties gerai pažįsta vienas kitą?

Iki šio vakaro ji neabejojo, kad pažįsta.

Mardžorės Diuval vairuotojo liudijimas buvo viršuje. Anksčiau jis buvo apačioje. Darsė įkišo jį į vietą. Tačiau kuri kortelė buvo viršuje: Raudonojo Kryžiaus ar bibliotekos? Niekai, gryni niekai, kai tėra dvi galimybės, bet ji buvo pernelyg susijaudinusi ir negalėjo nieko prisiminti. Viršuje padėjo bibliotekos kortelę ir iškart suprato, kad negerai, nes, atidarius dėžutę, kažkas plykstelėjo į akis, raudona kaip kraujas, žinoma, viršuje buvo raudona donoro kortelė.

Ji perkėlė kortelę, ir, gumele apmaunant nedidelę plastikinių kortelių kolekciją, viduje vėl sučirškė telefonas. Tai jis. Tai Bobas skambina iš Vermonto, ir, jeigu ji būtų buvusi virtuvėje ir atsiliepusi, būtų išgirdusi jo linksmą balsą (tokį pat gerai pažįstamą kaip savo) ir klausimą: Ei, brangioji, kaip laikaisi?

Pirštai susipynė, gumelė nutrūko, išsprūdo, ir ji sukliko, pati nesuvokdama kodėl: iš nevilties ar iš baimės. Bet, tiesą pasakius, ko jai bijoti? Per dvidešimt septynerius santuokinio gyvenimo metus jis nė sykio nepakėlė prieš ją rankos, tik kelis kartus – balsą, ir, išskyrus glamones, ji nieko bloga neprisimena.

Telefonas čirškė be perstojo ir netikėtai nutilo. Dabar jis paliks žinutę. Vėl tavęs neradau namie! Po šimts! Paskambink, nes man bus neramu, gerai? Mano telefono numeris...

Pasakys ir savo kambario numerį. Jis nieko nepamiršta, nieko nepalieka likimo valiai.

Jos manymu, tai buvo visiška nesąmonė. Siaubingi kliedesiai, kokie gimsta žmogaus minčių gelmėje, stulbinantys savo kraupiu įtaigumu: kad rėmuo liudija galimą širdies smūgį, galvos skausmas – smegenų auglį, o Petra neskambina sekmadienio vakarą todėl, kad, patekusi į eismo nelaimę, dabar, komos ištikta, guli kurioje nors ligoninėje. Tačiau tie kliedesiai paprastai apninka apie ketvirtą valandą nakties, kai kamuoja nemiga. Ne aštuntą valandą vakaro... ir kur dingo ta prakeikta gumelė?

Pagaliau rado ją už katalogų dėžės, į kurią niekada nenorėtų nė žvilgtelėti. Įsikišo ją į kišenę, bandė stotis ir eiti paieškoti kitos, bet, užsimiršusi, kur yra, susimušė galvą į darbastalio apačią. Darsė pravirko.

Nė viename darbastalio stalčiuje nebuvo gumelių, ir ji dar graudžiau apsiverkė. Dengtu taku grįžusi į vidų su siaubingomis, neaiškiomis tapatybės kortelėmis chalato kišenėje, ji išsitraukė gumelę iš virtuvinės spintelės stalčiaus, kur laikė daugiau ar mažiau pravarčius menkniekius: sąvaržėles, veržtukus, šaldytuvo magnetukus, netekusius dalies savo galios. Ant vieno jų buvo užrašas DARSĖS TVARKA, Bobo Kalėdų dovana.

Ant virtuvės stalo be perstojo blyksėjo telefono akutė, kartodama: žinutė, žinutė, žinutė.

Ji nuskubėjo atgal į garažą, net neprilaikydama chalato skvernų. Nebejautė, kaip šalta lauke, nes iš vidaus krėtė dar didesnis šaltis. Ir, be to, skrandyje slūgsojo švino gumulas. Slėgdamas vidurius. Ji jautė, kad reikia bėgti į tualetą, ir kuo greičiau.

Nieko baisaus. Pakentėk. Galvok, kad važiuoji greitkeliu ir kad artimiausia aikštelė už dvidešimties mylių. Pasakyk sau, kad viskas baigta. Padėk viską atgal, kaip buvo. Tuomet galėsi...

Ką galėsi? Pamiršti viską?

Vargu bau.

Suveržusi gumele tapatybės korteles, ji susivokė, kad vairuotojo liudijimas kažkodėl vėl atsidūrė viršuje, ir išvadino save kvaile kale... keiksmažodžiu, už kurį Bobui skeltų antausį, jeigu jis pabandytų ją taip apšaukti. Ne, jis niekada nebuvo taip jos apšaukęs.

– Kvaila kalė, bet ne suraišiota kalė, – sumurmėjo ji, ir aštrus spazmas sutraukė jai vidurius. Ji suklupo ant kelių, laukdama, kol praeis skausmas. Jeigu čia pat būtų buvęs vonios kambarys, būtų ten puolusi, bet jo nebuvo. Kai spazmas pamažu atsileido, ji vėl sudėjo korteles ankstesne seka (donoro kortelė, bibliotekos kortelė, vairuotojo liudijimas), paskiau padėjo jas į SEGUČIŲ dėžutę. Dėžutę įkišo atgal į slėptuvę. Įtaisė nupjautą grindjuostės galą. Kartoninę dėžę su žurnalais pastatė ten, kur ji buvo, kai suklupo: paliko truputį išsikišusią. Jis nieko nepastebės.

Ar ji tuo tikra? Jeigu jis toks, kokiu ji laikė, – siaubinga, jog tokia mintis kada nors būtų galėjusi ateiti jai į galvą, kai viso labo prieš pusvalandį ji tik ieškojo baterijų nuotolinio valdymo pulteliui, kad jis prasmegtų, – jeigu jis toks, vadinasi, labai ilgai jis buvo apdairus. Apdairus, tvarkingas, vienas tų keistuolių, kurie viską valo, šveičia, bet jeigu jis toks, koks yra, kaip liudijo suknistos (ne, prakeiktos) plastikinės kortelės, vadinasi, jis turėtų būti nepaprastai apdairus. Nepaprastai pastabus. Klastingas.

Apibūdinimas, kurio ligi šio vakaro ji niekada nebūtų pritaikiusi Bobui.

– Ne, – tarė ji garažui. Pasruvusi prakaitu, atgrasiai prie veido prilipusiais plaukais, traukulių tampoma, drebančiomis rankomis lyg Parkinsono liga serganti moteris, bet neįprastai ramiu, keistai nedrumsčiamu balsu tarė: – Ne, jis ne toks. To negali būti. Mano vyras – ne Bidis.

Ji grįžo į vidų.

5

Ji nutarė užsiplikyti arbatos. Arbata ramina. Bepilant vandenį į arbatinį, vėl sučirškė telefonas. Ji metė arbatinį į kriauklę – dunkstelėjus metalui, ji riktelėjo, – paskiau, šluostydamasi rankas į chalatą, nuėjo prie telefono.

Nusiramink, nusiramink, tarė ji sau. Jeigu jis sugeba laikyti paslaptį, sugebėsiu ir aš. Įsidėmėk, jog viską įmanoma protingai paaiškinti...

Ak, ar tikrai?

...dabar tiesiog nežinau kaip. Reikia laiko viskam apgalvoti. Taigi: nusiramink.

Nukėlusi ragelį, linksmai tarė:

– Jei čia tu, meiluti, tuojau pat atvažiuok. Mano vyras išvykęs.

Bobas nusijuokė.

– Sveika, brangioji, kaip laikaisi?

– Nenuleidžiu nosies ir orą uostinėju. O kaip tu?

Stojo ilga tyla. Šiaip ar taip, bent pasirodė ilga, nors, galimas daiktas, tęsėsi vos kelias sekundes. Ji išgirdo, kaip siaubingai urzgia šaldytuvas, kaip tyška lašai ant arbatinio, nukritusio į kriauklę, kaip plaka širdis – atrodė, kad ji girdi tvinksint gerklėje ir ausyse, o ne krūtinėje. Jie buvo susituokę taip seniai, kad beveik tobulai jautė vienas kitą. Ar taip atsitinka visose šeimose? Ji nežinojo. Tik žinojo, kas vyksta jos šeiminiame gyvenime. Tačiau dabar jai kilo abejonė, ar iš tikrųjų ką nors žino.

– Keistai šneki, – tarė jis. – Tokiu dusliu balsu. Ar viskas gerai, brangioji?

Ji būtų turėjusi susigraudinti. Priešingai, buvo išsigandusi. Mardžorė Diuval: šis vardas ne šiaip sau mirgėjo prieš akis; jis tarytum blykčiojo prieš akis lyg neoninė baro reklama. Akimirką ji neteko amo, pasibaisėjusi, kai, vis labiau tvenkiantis ašaroms, susiūbavo taip gerai pažįstama virtuvė. Ir skrandį vėl prislėgė sunkumas, o vidurius sutraukė spazmas. Mardžorė Diuval. Antroji kraujo grupė. Honi Leino 17. Kitaip sakant: Sveika, brangioji, kaip laikaisi, ar nenuleidi nosies ir uostinėji orą?

– Prisiminiau Brendoliną, – išgirdo ji savo balsą.

– Ak, vaikeli, – tarė jis tik jam vienam būdingu užuojautos kupinu balsu. Puikiai jai pažįstamu. Bene ji retkarčiais nepatikėdavo jo nuoširdumu nuo 1984 metų? Net anksčiau, kai jie dar tik draugavo ir ji bandė jį pažinti? Žinoma, patikėdavo. Nes ir jis ja tikėjo. Tiesiog beprotybė, kad toks nuoširdumas galėtų būti nelyginant saldus glajus ant užnuodyto pyragaičio. O tai, kad ji dabar jam meluoja, – dar didesnė beprotybė. Jeigu tai tiesa, tai dar didesnė beprotybė. Arba kokia savotiška beprotybė, neprilygstama ir nepakartojama. Ir ką ji galvoja? Dieve mano, ką?

Bet jis kalbėjo, o ji nė nenuvokė, ką jis sako.

– Pakartok, ką sakei. Aš pyliausi arbatos, – ir vėl pamelavo ji: rankos jai drebėjo taip stipriai, kad nebūtų sugebėjusi įsipilti nė lašelio. Tačiau balsas nedrebėjo. Bent ji taip manė.

– Klausiau, kas nauja.

– Skambino Donis, klausinėjo apie seserį. Ir aš prisiminiau savo seserį. Buvau išėjusi pasivaikščioti. Mažumą šnirpščioju, bet, regis, gavau slogą, ir tiek. Tikriausiai iš balso girdi.

– Aha, iškart supratau, – tarė jis. – Klausyk, rytoj nevažiuosiu į Berlingtoną ir iškart grįšiu namo.

Ji vos nesuriko: Ne! – ir būtų padariusi klaidą. Sunerimęs jis būtų lėkęs namo vos prašvitus.

– Jeigu taip padarysi, gausi į akį, – tarė ji ir lengvai atsiduso, išgirdusi jį juokiantis. – Čarlis Freidis tau sakė, kad verta nuvažiuoti į Berlingtoną ir pasidomėti nekilnojamojo turto sandoriais, jis turi gerų pažinčių. Ir gerą nuojautą. Tu pats visada taip sakei.

– Aha, bet mane graužia sąžinė, kad tu šneki tokiu balsu.

Negerai, kad jis suprato (iš karto! Iš karto!), jog jai kažkas atsitiko. Dar blogiau, kad jai teko meluoti ir apsimesti. Ji užsimerkė, išvydo klykiant Rujojančią Kalę Brendą su juodu gobtuvu ant galvos ir vėl atsimerkė.

– Buvau truputį užkimusi, bet dabar jau gerai, – tarė ji. – Šiaip neištvėriau, ir tiek. Juk ji sesuo, mačiau, kaip tėtis parnešė ją namo. Kartais aplanko tokie prisiminimai, ir tiek.

– Suprantu, – tarė jis. Jis irgi ją prisimindavo. Ji įsimylėjo Bobą Andersoną anaiptol ne todėl, kad gedėjo sesers, bet jo užuojauta vis dėlto juos dar labiau suartino.

Brendoliną Medsen slidinėjančią partrenkė ir užmušė girtas žmogėnas, lėkęs sniegaeigiu. Jis paspruko, palikęs ją negyvą miške už pusės mylios nuo Medsenų namų. Aštuntą valandą vakaro Brendolinai negrįžus namo, du Friporto policininkai ir vietos bendruomenė ėmė jos ieškoti. Jos kūną rado tėvas ir visą pusmylį per pušyną nešė namo. Darsė – budėdama svetainėje prie telefono ir bandydama raminti motiną – pirmoji pamatė tėvą. Jis ėjo per veją, ryškiai šviečiant žiemovidžio pilnačiai, pūsdamas baltus garų kamuolius. Darsei išsyk dingtelėjo mintis (ir tai dar skaudžiau sugildė jai širdį), jog visa tai primena senus nespalvotus filmus, kartais rodomus per kino mėgėjų kanalą, kur jaunikis neša jaunąją per slenkstį į namus laimingo medaus mėnesio praleisti, o tuo metu penkiasdešimt smuikų griežia saldžią melodiją.

Darsė suprato, kad Bobas Andersonas sugeba ją užjausti geriau nei diduma žmonių. Jis nebuvo praradęs nei brolio, nei sesers: jis neteko geriausio draugo. Vaikinas išbėgo į kelią, gaudydamas nevykusiai mestą beisbolo kamuolį (mestą ne Bobo: Bobas nežaidė beisbolo, tądien jis plaukiojo), ir, furgono partrenktas, netrukus mirė ligoninėje. Juodu siejo ne vien netektys, itin savotiškai vienijančios juos, jos akimis žiūrint, bet ir įspūdis, jog tos netektys buvo ne atsitiktinės, o iš anksto nulemtos.

– Pabūk Vermonte, Bobai. Pasidomėk nekilnojamuoju turtu. Labai gerai, kad tu manimi rūpiniesi, bet aš jausčiausi kaip mažas vaikas, jeigu tu grįžtum namo. Būčiau tikra beprotė.

– Gerai. Bet rytoj paskambinsiu tau pusę aštuntos. Perspėju, kad žinotum.

Ji nusijuokė ir apsidžiaugė, suvokusi, jog juokiasi nuoširdžiai... ar bent jau panašiai, kad beveik nebuvo jokio skirtumo. Ir kodėl gi jai nevalia nuoširdžiai juoktis? Kodėl gi ne, velniai rautų? Ji mylėjo jį ir jo atžvilgiu laikėsi nekaltumo prezumpcijos. Bet kuriuo atveju. Be jokios skirties. Neįmanoma nubraukti meilės – netgi tuomet, jeigu ji seniai išblėsusi, jeigu dvidešimt septynerius metus ji buvo laikoma savaime suprantama, – kaip nuo stalo nubraukiami trupiniai. Meilė eina iš širdies, o širdis laikosi savo nuostatų.

– Bobai, tu visada skambini pusę aštuonių.

– Esmi kaltas. Skambink šiąnakt, jeigu tau...

– ...ko nors prireiks, skambink bet kuriuo metu, – užbaigė ji. Dabar ji jautėsi kaip paprastai. Tai buvo nuostabu, vienas tų atvejų, kai protas galėjo atsigauti po sukrėtimo. – Paskambinsiu.

– Myliu tave, brangioji. – Įprastinė jų pokalbių pabaiga per daugelį metų.

– Ir aš tave myliu, – atsakė ji šypsodama.

Ji padėjo ragelį, įrėmė kaktą į sieną, užsimerkė ir pravirko, šypsenai nespėjus išblėsti iš veido.

6

Jos kompiuteris, „makintošas“, ganėtinai senas, kad atrodytų madingas retro, stovėjo siuvimo kambaryje. Ji retai prie jo prieidavo, nebent tikrindamasi elektroninį paštą arba ieškodama ko nors nusipirkti eBay svetainėje, bet dabar ji atidarė Google ir parašė Mardžorės Diuval vardą. Šiek tiek padvejojusi, dar pridėjo Bidį. Kuriems galams ilgiau kamuotis? Vis viena viskas iškils į paviršių, ji tuo neabejojo. Spustelėjo įvedimo klavišą ir, viršutinėje ekrano dalyje stebėdama judantį ratuką, pajuto, kaip vėl suka vidurius. Nudūmusi į vonios kambarį, atsisėdo ant klozeto ir, rankomis susiėmusi veidą, nusilengvino. Ant durų kabojo veidrodis, bet ji nenorėjo į save žiūrėti. Kodėl jis čia pakabintas? Kodėl ji leido jį čia pakabinti? Kas norėjo žiūrėti į save, tupintį ant klozeto? Net ir geriausiais laikais, nors tokių tikriausiai nebūta?

Ji palengva grįžo prie kompiuterio, vilkdama kojas kaip vaikas, kuris žino, kad bus nubaustas už nusižengimą, Darsės motinos vadinamą Didžiuoju Blogiu. Pamatė, kad Google jai pateikė daugiau nei penkis milijonus paieškos rezultatų: visagalis Google, toks dosnus ir toks siaubingas. Tačiau pirmas rezultatas sukėlė jai juoką: jai buvo siūloma tviteriu susisiekti su Mardžore Diuval Bidi. Darsei dingtelėjo, kad į šį pasiūlymą ji galėtų nekreipti dėmesio. Jeigu ji klysta (ir kaip apsidžiaugtų, jeigu iš tikrųjų klystų), jos ieškomoji Mardžorė visiškai neseniai tviteryje paliko žinutę.

Antras rezultatas buvo iš Portlando spaudos agentūros, ir, Darsei spustelėjus antraštę, nuotrauka, pasirodžiusi prieš akis (tai veikiau priminė antausį), buvo ta pati, kurią ji matė per televiziją, iš to paties straipsnio, tikriausiai išspausdinto tame pačiame laikraštyje. Straipsnis buvo vedamasis, išspausdintas prieš dešimt dienų. MOTERIS IŠ NAUJOJO HAMPŠYRO TIKRIAUSIAI TAPO 11-ĄJA BIDŽIO AUKA, klykė antraštė. O po antrašte: Policijos pranešimas: Esame tuo įsitikinę devyniasdešimčia procentų.

Mardžorė Diuval atrodė nepalyginamai gražesnė laikraščio nuotraukoje, profesionalioje fotografijoje, kur ji sėdėjo klasikine poza, su juoda, nėriniais papuošta suknele. Plaukai buvo palaidi ir atrodė kur kas šviesesni. Darsei dingtelėjo mintis, jog, ko gero, šią nuotrauką pateikė jos vyras. Be jokių abejonių. Jos nuomone, ši nuotrauka stovėjo ant židinio Honi Leine 17 arba galbūt kabojo koridoriuje. Maloni namų šeimininkė sveikina svečius savo amžina šypsena.

Džentelmenams labiau patinka blondinės, nes jiems nusibodo drovuolės juočkės.

Vienas iš Bobo posakių. Jai nelabai jis patiko, ir dabar ji net nenorėjo jo prisiminti.

Mardžorė Diuval buvo aptikta raguvoje, už šešių mylių nuo namų Pietų Gansete, šiek tiek toliau nuo Šiaurės Konvėjaus miesto ribos. Apygardos šerifo nuomone, moteris tikriausiai buvo pasmaugta, bet jis atsisakė tai patvirtinti: galutinę išvadą turėjo pateikti apygardos teismo medicinos ekspertai. Jis nepanoro spėlioti nei atsakinėti į klausimus, tačiau vienas reporteris, remdamasis patikimu šaltiniu (kurio informacija iš dalies pasitvirtino kaip „artima tyrimo rezultatams“), pranešė, kad Mardžorė Diuval buvo mušama ir seksualiai kankinama „kaip ir visos kitos Bidžio aukos“.

Tad, savaime suprantama, buvo pereita prie ankstesnių žmogžudysčių. Pirmoji įvyko 1977 metais. Dvi įvyko 1978 metais, viena – 1980-aisiais metais ir dar dvi 1981 metais. Dvi žmogžudystės Naujajame Hampšyre, dvi Masačusetse, penktoji ir šeštoji Vermonte. Paskiau sekė šešiolikos metų pertrauka. Policija nutarė, kad atsitiko vienas iš trijų dalykų: Bidis persikėlė į kitą šalies dalį ir ten mėgavosi savo pomėgiais, Bidis įkliuvo už kokį nors kitokį, skirtingą nusikaltimą ir tupi kalėjime, arba Bidis nusižudė. Mažiausiai tikėtina, pasak psichiatro, konsultavusio straipsnio autorių, kad Bidžiui nusibodo. „Tiems vaikinams niekada nenusibosta tokie dalykai, – pareiškė psichiatras. – Tai jų sportas, jų polinkis. Maža to, tai jų slaptas gyvenimas.“ Slaptas gyvenimas. Šie žodžiai – tai lyg užnuodytas saldainis.

Šešta Bidžio auka buvo moteris iš Berio, prieš pat Kalėdas sniego valytuvo išvilkta iš pusnies. Tai bent šventės pasitaikė jos giminėms, dingtelėjo Darsei. Vargu ar jai pačiai Kalėdos buvo linksmesnės tais metais. Vienui viena, toli nuo namų (beprotiškai išsiilgusi motinos), įsikinkiusi į darbą, kuriam, jos manymu, nebuvo tinkamai pasiruošusi net po pusantrų metų ir vieno paaukštinimo tarnyboje, ji nė kiek nesidžiaugė Kalėdomis. Ji turėjo pažįstamų (su kuriomis gerdavo kokteilius), bet neturėjo tikrų draugių. Nedrąsi – tinkamas žodis jos būdui apibrėžti, nors gal labiau tiktų žodžiai „uždaro būdo“.

Paskiau, plačiai šypsodamas, į jos gyvenimą įėjo Bobas Andersonas – Bobas, pasiūlęs jai pasimylėti ir sulaukęs palankaus atsakymo. Ko gero, vėliau nei po trijų mėnesių, kai sniego valytuvas išvilko iš pusnies „ankstyvojo laikotarpio“ paskutinės Bobo aukos kūną. Jie įsimylėjo. Ir Bidis pertraukė savo veiklą šešiolikai metų.

Dėl jos? Dėl to, kad ją mylėjo? Dėl to, kad nebenorėjo daryti Didžiojo Blogio?

Ar atsitiktinai? Tikriausiai.

Gali būti, bet tapatybės liudijimai, kuriuos ji aptiko paslėptus garaže, bylojo, kad vargu bau, ar atsitiktinai.

Septintoji Bidžio auka, pirmoji iš, anot laikraščio, „naujojo laikotarpio“, buvo moteris, vardu Steisė Mur, iš Votervilio, Meino valstijos. Vyras rado ją rūsyje, grįžęs iš Bostono, kur su dviem draugais žiūrėjo kelerias „Raudonųjų puskojinių“ rungtynes. Tai atsitiko 1997 metų rugpjūtį. Jos galva buvo įgrūsta į krepšį su kukurūzais, kuriais ji prekiavo prie 106-ojo greitkelio, aikštelėje pasistačiusi prekystalį. Ji buvo nuoga, rankos surištos už nugaros, sėdmenys ir šlaunys sukandžiotos daugelyje vietų.

Po dviejų dienų Steisės Mur vairuotojo liudijimas ir Raudonojo Kryžiaus kortelė, suveržti gumele, atsidūrė Ogastoje, su užrašu didžiosiomis raidėmis: ŽIOPLIUI GENEROLUI PROKURORUI KRINIMALINIŲ TIRIMŲ SKYRIUS. Dar buvo laiškutis: SVEIKI! AŠ SUGRĮŽAU! BIDIS!

Inspektoriai, tiriantys Steisės Mur žmogžudystę, iškart pažino siuntinėlį. Tokie tam tyčia parinkti tapatybės liudijimai – ir linksmi laiškučiai – būdavo siunčiami anksčiau po kiekvienos žmogžudystės. Jis žinodavo, kada jos lieka vienos. Kankindavo jas, paprastai kandžiodavo; žagindavo arba seksualiai kamuodavo; žudydavo; po kelių savaičių arba mėnesių jų tapatybės liudijimus siųsdavo į kurį nors policijos skyrių. Erzindamas.

Kad jie neabejotų, jog tai jo darbas, niūriai pagalvojo Darsė.

2004 metais Bidis nužudė dar vieną moterį, 2007-aisiais – devintą ir dešimtą auką. Pastarosios dvi žmogžudystės buvo siaubingiausios, nes viena auka buvo vaikas. Dešimtmetis moters sūnus, nusiskundęs vidurių skausmais, išėjo anksčiau iš mokyklos ir, matyt, užtiko Bidį prie darbo. Berniuko ir jo motinos kūnai buvo rasti netoliese, upokšnyje. Kai moters tapatybės liudijimai – dvi kreditinės kortelės ir vairuotojo pažymėjimas – atsidūrė Septintajame Masačusetso valstijos policijos skyriuje, pridėtame laiškutyje buvo parašyta: SVEIKI! VAIKAS PASITAIKĖ NETYČIA! ATSIPRAŠAU! BET VISKAS ĮVYKO GREITAI, JAM NESKAUDĖJO! BIDIS!

Būta dar daugiau straipsnių, kuriuos ji būtų galėjusi perskaityti (o visagali Google!), bet kuriems galams? Gražią svajonę gražiai praleisti įprasto gyvenimo įprastą vakarą užgožė košmaras. Ar išsisklaidytų košmaras, jeigu ji perskaitytų daugiau straipsnių apie Bidį? Atsakymas buvo aiškus.

Vėl susuko vidurius. Ji nubėgo į vonios kambarį – dar neišsivėdinusį, nors ūžė ventiliatorius, paprastai žmonės neužuodžia savo kvapų, bet ne visada, – ir, atsiklaupusi prie klozeto, išsižiojusi sužiuro į žydrą vandenį. Akimirką atrodė, kad nustos pykinti, paskiau ji pagalvojo apie uždusintą Steisę Mur pajuodusiu veidu, įgrūstu į krepšį su kukurūzais, ir nelyginant šokoladinis pienas sukrešėjusiu krauju išterliotais sėdmenimis. Supykino, ir ji dusyk išsivėmė taip stipriai, kad apsitaškė veidą dezinfekciniu skysčiu ir vėmalų purslais.

Raudodama ir gaikščiodama ji nuleido vandenį. Porcelianą reikėtų pavalyti, bet dabar ji tiesiog užvožė dangtį ir paraudusiu skruostu prisiglaudė prie vėsaus gelsvo plastiko.

Ką daryti?

Savaime suprantama, paskambinti į policiją, o kas būtų, jei paskambinus paaiškėtų, kad visa tai – jos prasimanymai? Bobas visada buvo taurios širdies ir atleisdavo kaip niekas kitas – kai, važiuodama senuoju furgonu, ji įsirėžė į medį pašto skyriaus automobilių aikštelės pakraštyje ir suskaldė priekinį stiklą, jis labiausiai susirūpino, ar ji nebus susižeidusi veido, – tačiau ar jis jai atleistų, jeigu ji neteisingai apkaltintų jį įvykdžius vienuolika sadistiškų žmogžudysčių, kurių jis nepadarė? Ir visi sužinotų. Kaltas ar nekaltas, bet jo nuotrauka atsidurtų laikraščiuose. Pirmuose puslapiuose. Jos irgi.

Darsė vargais negalais pasikėlė, iš spintelės paėmė šepetį ir apsivalė. Viską darė iš lėto. Skaudėjo strėnas. Tikriausiai bevemdama bus taip stipriai įsiręžusi, jog trūko koks raumuo, dingtelėjo jai.

Bedirbant į galvą atėjo dar viena mintis. Ne tik juos užpils pamazgomis laikraščiai ir po kauliuką išnarstys kabelinių televizijų laidos: nedera pamiršti vaikų. Donis ir Kenas ką tik įsigijo pirmuosius du klientus, tačiau bankas ir automobilių prekybos firma, ieškanti naujo požiūrio į savo verslą, nuo jų atsiribos po trijų valandų, kai tik sprogs bomba, aptaškydama juos šūdais. Firma „Andersonas ir Heivordas“, šiandien įkvėpusi pirmą gurkšnį oro, rytoj bus negyva. Darsė nežinojo, kiek pinigų įdėjo Kenas Heivordas, tačiau Donis investavo viską. Ir ne vien pinigus reikia turėti galvoje, bet ir visa kita, tai, ką įdedi, pradėdamas naują verslą. Širdį, smegenis, savo orumą.

Dar buvo Petra ir Maiklas, šiuo metu tikriausiai svarstantys vedybų planus ir nė nenujaučiantys, kad virš galvų ant nuzulintos virvės pakibo dvitonis seifas. Petra visada dievino tėvą. Kas atsitiks, jeigu ji sužinos, kad rankos, kadaise kieme už namo supusios ją sūpynėse, atėmė gyvybę vienuolikai moterų? Kad už lūpų, bučiavusių ją prieš miegą, slypėjo dantys, sukandžioję vienuolika moterų – kai kada net iki kaulų?

Besėdint prie kompiuterio, Darsei mintyse sušvito siaubinga laikraščio antraštė, drauge su ja – Bobo nuotrauka: su skarele ant kaklo, kvailomis slepiamosios spalvos puskelnėmis ir ilgomis puskojinėmis. Antraštė buvo tokia ryški, lyg jau būtų išspausdinta:

žudikas MANIAKAS Bidis

17 metų vadovavo skautų būriui

Darsė užsiėmė burną delnu. Ji jautė, kaip tvinksi karščiuojančios akys. Jai dingtelėjo mintis nusižudyti, ir kelias sekundes (gana ilgas) ši mintis atrodė visiškai protinga, vienintelė išeitis. Ji paliktų laišką, teisindamasi, kad išsigandusi vėžio. Arba ankstyvosios Alzheimerio stadijos, taip būtų geriau. Tačiau savižudybė uždeda antspaudą ant visos šeimos, be to, o jeigu ji klysta? Jeigu Bobas tiesiog rado tas korteles pakelėje arba šiaip kur nors?

Ar supranti, jog tai neįtikėtina? – nusišaipė Protingoji Darsė.

Ką gi, gerai, bet ar tai, kas neįtikėtina, negalėtų būti neįmanoma, ar ne? Būta dar kai ko, kas neleido jai ištrūkti iš abejonių narvo: o jeigu ji neklysta? Ar jos mirtis nesuteiktų Bobui laisvės žudyti toliau, nes jam nebereikėtų taip kruopščiai slėpti dvilypio gyvenimo? Darsė nebuvo tikra, kad tiki sąmoningu pomirtiniu gyvenimu, o jeigu iš tikrųjų jo esama? Jeigu ten jos laukia anaiptol ne žalios Rojaus pievos ir upės, o kraupi virtinė pasmaugtų ir jos vyro dantų paženklintų moterų, kaltinančių ją, kad, patyrusi apie jų mirtį, ji pasirinko lengviausią išeitį? Ir argi tie kaltinimai nepasitvirtins, jeigu ji nekreips dėmesio į tai, ką rado (jeigu net tokie dalykai įmanomi, nors tuo akimirką ji negalėjo patikėti)? Nejaugi ji iš tikrųjų galvojo, kad galėtų siaubingai mirčiai pasmerkti dar daugiau moterų, idant birželį jos duktė gražiai atšvęstų vestuves?

Jai dingtelėjo mintis: Verčiau būčiau mirusi.

Bet ji nenumirė.

Pirmąsyk per daugelį metų Darsė Medsen-Anderson nusliuogė nuo kėdės, atsiklaupė ir ėmė melstis. Tai nepadėjo. Išskyrus ją, namuose nieko nebuvo.

7

Ji niekada nerašė dienoraščio, tačiau per dešimtį metų talpios siuvimo skrynios dugne susikaupė krūvelė užrašų knygelių. O Bobo kabinete stalčiuje gulėjo šūsnis užrašų apie pastarojo dešimtmečio jo keliones. Būdamas mokesčių buhalteris (ir vienas tų, kas, be to, turi dar deramai sutvarkytą ir įteisintą verslą), jis labai kruopščiai pildydavo kelionių ataskaitas, apskaičiuodamas menkiausią nuolaidą, mokestinę lengvatą ir kiekvieną automobiliu bevažinėjant sutaupytą centą.

Ji pasidėjo jo ataskaitas šalia savo kompiuterio drauge su savo užrašų knygelėmis. Atidarė Google ir prisivertusi susirado viską, kas būtina, užsirašydama Bidžio aukų vardus ir mirties datas (kai kurios buvo tik apytikrės). Paskiau, kai kompiuterio elektroninis laikrodis tyliai parodė dešimtą valandą vakaro, ji įniko stropiai lyginti visus duomenis.

Mielai būtų atidavusi dešimt gyvenimo metų, kad tik rastų kokių nors duomenų, neginčijamai įrodančių, jog jis neturi nieko bendra bent su viena žmogžudyste, tačiau jos užrašų knygelės dar labiau pablogino padėtį. Kelė Džerveis, gyvenusi Kine, Naujojo Hampšyro valstijoje, buvo aptikta miške prie vietinio sąvartyno 2004 metų kovo penkioliktąją. Teismo medicinos ekspertų nuomone, ji buvo nužudyta prieš tris ar penkias dienas. Peržvelgusi 2004 metų kovo mėnesio užrašus, Darsė pamatė, kad nuo dešimtos iki dvyliktos dienos Bobas buvo Brete pas Ficviljamą. Džordžas Ficviljamas buvo turtingas „Bensono, Beikono ir Andersono“ klientas. Bretas – tai Bretlboro santrumpa, ten gyvena Ficviljamas. Labai lengva nuvažiuoti iš Kino, Naujojo Hampšyro valstijos.

Helena Šeiverston ir jos sūnus Robertas buvo rasti Eimsberio miestelyje, Niurio upokšnyje, 2007 metų lapkričio vienuoliktąją. Jie gyveno Teslo kaime, daugmaž už dvylikos mylių. Užrašų knygelėje 2007 metų lapkričio mėnesį ji buvo užbraukusi liniją nuo aštuntos iki dešimtos dienos ir pakeverzojusi: Bobas Sauguse, 2 nekilnojamojo turto sandoriai ir monetų aukcionas Bostone. Ar ji prisimena, kad vieną tų vakarų skambino į Sauguso motelį ir jo nerado? Tarė sau, kad jis gal užtruko iki vėlumos pas kokį nors monetų kolekcininką, gal ieško kokio naudingo sandorio, gal maudosi po dušu? Regis, prisimena. Vadinasi, gal tą vakarą tikrai buvo kelyje? Gal grįždamas nukrypo į šalį ir atsidūrė Eimsberyje? Arba, jei maudėsi po dušu, ką, dėl Dievo meilės, jis bandė nusiplauti?

Ji vėl ėmėsi išlaidų orderių ir užrašų apie jo keliones, nes kompiuterio laikrodžio rodyklės jau rodė po vienuoliktos ir slinko prie vidurnakčio, raganų meto, kai, kaip sakoma, atsiveria kapai. Dirbo kruopščiai, retkarčiais sustodama viską patikrinti iš naujo. Aštuntojo dešimtmečio užrašai buvo padriki ir nelabai padėjo – tuomet jis buvo paprasčiausias klerkas, – tačiau visa devintojo dešimtmečio veikla buvo suregistruota, ir sąsajos su Bidžio žmogžudystėmis 1980 ir 1981 metais buvo aiškios ir nepaneigiamos. Jis išvykdavo į keliones atitinkamu laiku ir į atitinkamas vietas. Ir Protingoji Darsė primygtinai tvirtino, kad, žmogaus namuose aptikus katės plaukų, galima daryti neabejotiną prielaidą, jog kažkur čia turėtų būti tos šeimos gyvūnas.

Tad ką man dabar daryti?

Atsakymas, regis, turėjo būti toks: nešk savo sumaišties ir baimės apimtą galvą į miegamąjį antrame aukšte. Tačiau ji abejojo, ar galėtų užmigti, bet, šiaip ar taip, bent galėtų nusimaudyti po karštu dušu ir atsigulti. Ji buvo išsekusi, dvokė prakaitu, strėnos skaudėjo nuo vėmimo.

Ji išjungė kompiuterį ir vargais negalais užkopė į antrą aukštą. Nuo dušo šiek tiek atlėgo strėnos, o apie antrą valandą nakties, išgėrus dvi tabletes tailenolio, turėtų visai nebeskaudėti: ji neabejojo, kad nesudės akių, kol visko neišsiaiškins. Pastačiusi tailenolio buteliuką atgal į vaistinėlę, ji paėmė buteliuką stiprių migdomųjų, bet, beveik minutę palaikiusi rankoje, irgi padėjo atgal. Ji vis viena negalėtų užmigti, tik apkvaištų ir – ko gero – galutinai susirgtų paranoja.

Ji atsigulė ir pažvelgė į naktinį staliuką kitoje lovos pusėje. Bobo žadintuvas. Bobo atsarginiai skaitymo akiniai. Knyga „Trobelė“. Turėtum ją perskaityti, Darse, kitokiomis akimis pažvelgtum į gyvenimą, pasakė jis vos prieš dvi ar tris naktis.

Ji išjungė lempą, išvydo Steisę Mur, įgrūstą į krepšį su kukurūzais, ir vėl įjungė šviesą. Didumą naktų tamsa buvo jos draugė, užliūliuojanti ir užčiūčiuojanti, tik ne šiąnakt. Šiąnakt tamsoje viešpatavo Bobo haremas.

Tu nieko nežinai. Įsidėmėk, kad tu visiškai nieko nežinai.

Bet, aptikus katės plaukų...

Liaukis su tais katės plaukais.

Ji gulėjo kur kas blaivesnė, nei baiminosi, mintys sukosi galvoje, bemąstant tai apie aukas, tai apie vaikus, tai apie save, tai netgi apie seniai pamirštą Biblijos istoriją apie Jėzų, besimeldžiantį Getsemanės sode. Dirstelėjo į Bobo žadintuvą, pagalvojusi, kad bus prabėgusi valanda be atlydos narstant tas šlykščias mintis, ir pamatė, jog praslinko vos dvylika minučių. Ji pasikėlė, pasirėmusi alkūne, ir nusuko žadintuvą į lango pusę.

Jis grįš rytoj ne anksčiau kaip šeštą valandą vakaro, tarė ji sau... nors, kadangi dabar penkiolika minučių pirmos, iš tikrųjų jis bus namie šiandien vakare. Vadinasi, ji turi aštuoniolika valandų. Be abejo, užtektinai, kad galėtų tvirtai ką nors nutarti. Būtų pravartu bent truputį numigti – pailsėtų smegenys, – bet apie tai negalėjo būti nė kalbos. Vos užsnūdus, prieš akis iškildavo tai Mardžorė Diuval, tai Steisė Mur, tai (ir tai baisiausia) dešimtmetis Robertas Šeiverstonas. JAM NESKAUDĖJO! Ir tuomet nueidavo perniek bent koks mėginimas užsnūsti. Jai dingtelėjo mintis, kad niekada nebegalės užmigti. Žinoma, to negali būti, tačiau, begulint lovoje, nors ir dezinfekciniu skysčiu išskalauta, vėmalais atsiduodančia burna, viskas atrodė įmanoma.

Vienu tarpu ji prisiminė ankstyvąją vaikystę, kai vaikščiodavo po namus, žvilgčiodama į veidrodžius. Sustodavo prieš veidrodį, delnais suspaudusi skruostus ir nosimi prisikišusi prie stiklo, bet stengdamasi nekvėpuoti, kad jis neapgaruotų.

Motina užklupusi gindavo ją šalin. Sutepsi man veidrodžius, o aš turėsiu valyti. Ir apskritai, ko taip grožiesi savimi? Niekada nebūsi gražuolė. Ir ko taip arti prilendi? Juk nieko nematai, taip arti stovėdama.

Kiek metų jai buvo? Ketveri? Penkeri? Pernelyg maža, kad galėtų paaiškinti, jog anaiptol ne savimi grožisi, na, bent jau ne tai svarbiausia. Buvo įsitikinusi, kad veidrodžiai – kito pasaulio durys ir tai, kas atsispindi veidrodyje, – ne jų svetainė ar vonios kambarys, bet kitos šeimos svetainė ir vonios kambarys. Gal Metsenų, o ne Medsenų. Nes kitoje veidrodžio pusėje viskas panašu, bet ne vienoda, ir, gana ilgai žiūrint, galima pastebėti kai kurių skirtumų: kilimėlis ten ovalinis, nors čia apskritas, duryse prancūziška spyna, o ne skląstis, elektros jungiklis priešingoje durų pusėje. Darsė neabejojo, kad jiedvi buvo giminės – veidrodinės seserys? – betgi ne, visai nepanašios. Toji mergaitė buvo ne Darselina Medsen, bet Džeinė arba Sandra, arba Eleonora Rigbi, nežinia kodėl (o, siaube!) bažnyčiose po jungtuvių rankiojanti ryžius.

Gulėdama naktinės lempos šviesos rate, snūduriuodama, bet to nesuvokdama, Darsė svarstė, kad, jeigu būtų galėjusi motinai pasakyti, ko ji ieškojo, jeigu būtų papasakojusi apie Tamsiąją Mergaitę, kuri tik iš dalies buvo ji, tikriausiai kurį laiką būtų praleidusi su vaikų psichiatru. Tačiau ji domėjosi anaiptol ne mergaite, nieku gyvu ne mergaite. Ji domėjosi anapusiu pasauliu, esančiu kitapus veidrodžio, ir jeigu įžengtum į tuos kitus namus (Tamsiuosius Namus) ir išeitum pro duris, atsidurtum kitame pasaulyje.

Žinoma, tos mintys išblėso, atsiradus naujai lėlei (kurią ji pavadino Klevute, nes mėgo valgyti blynus su klevų sirupu) ir naujam lėlių nameliui, ji prasimanė mergaitėms labiau pritinkamų žaidimų: kepimo, tvarkymo, pirkimo, vaikų barimo, persirengimo pietums. Dabar, prabėgus daugeliui metų, ji rado kelią kitapus veidrodžio. Tik Tamsiuosiuose Namuose jos laukė nebe mergaitė; kitapus veidrodžio gyveno Tamsusis Vyras ir darė baisenybes.

Geras ir nebrangus, kaip paprastai sakydavo Bobas: buhalterio kredo, jeigu tokio būta iš tikrųjų.

Nenuleidžiu nosies ir uostinėju orą – paklaustas, kaip laikosi, kaipmat atsakydavo kiekvienas būrio skautas, kada nors žygiavęs Žuvusiojo taku. Be abejo, taip atsakydavo kai kurie jų jau suaugę.

Nepamiršk, kad džentelmenams labiau patinka blondinės. Nes jiems nusibosta juočkės...

Bet paskiau Darsę įveikė miegas, ir, nors švelnusis globėjas nesugebėjo nusinešti jos labai toli, raukšlės kaktoje ir smilkiniuose išsilygino, užtinusios akys šiek tiek atslūgo. Ji beveik pajuto, kaip vyras privažiuoja prie garažo, bet nepajėgė atsipeikėti. Gal ji būtų pabudusi, jeigu automobilio žibintai būtų apšvietę lubas, bet Bobas juos užgesino už puskilometrio, kad tik jos nepažadintų.

8

Katė aksomine letenėle glostė jai skruostą. Labai švelniai, bet primygtinai.

Darsė bandė nustumti ją šalin, bet ranka, rodės, svėrė visą toną. Šiaip ar taip, katę ji sapnavo, be abejo, sapnavo. Jie neturėjo katės. Nors katė turėtų būti kažkur čia pat, jei namuose randi jos plaukų, visiškai logiškai tvirtino beprabundantis protas.

Dabar letenėlė glostė kirpčiukus ir kaktą, ir tai tikriausiai būta ne katės, nes katės nekalba.

– Pabusk, Darse. Pabusk, mieloji. Mums reikia pasikalbėti.

Balsas toks pat švelnus ir malonus kaip letenėlės prisilietimas. Bobo balsas. Ir ne katės letenėlė, bet ranka. Bobo ranka. Tik tai negalėjo būti jis, nes jis buvo Montp...

Ji atsimerkė – jis buvo čia pat, sėdėjo šalia jos ant lovos, glostydamas jai veidą ir plaukus kaip tais kartais, kai ji nesveikuodavo. Jis vilkėjo trijų dalių „Jos. A. Bank“ eilute (jis pirkdavo ten visas eilutes, kaip paprastai sąmojingai pavadinęs parduotuvę „stabmeldžių banku“), tačiau liemenę buvo atsisagstęs, o apykaklę prasisegęs. Kaklaraiščio galas kyšojo išlindęs iš palto kišenės nelyginant raudonas liežuvis. Pilvas pūpsojo išvirtęs virš diržo, ir pirmoji nuosekli mintis, atėjusi į galvą, buvo ši: Tau, Bobai, tikrai reikėtų susirūpinti savo svoriu, turėtum pagalvoti apie savo širdį.

– Ką... – Neaiškus garsas ištrūko jai iš burnos, lyg varna būtų sukarkusi.

Šypsodamas jis glostė jai plaukus, skruostą, kaklą. Krenkštelėjusi ji pabandė dar kartą:

– Ką čia darai, Bobai? Juk tu turėjai... – Pakėlusi galvą, dirstelėjo į žadintuvą ir, žinoma, nieko nepamatė. Buvo nusukusi jį į sieną.

Jis pažvelgė į savo rankinį laikrodį. Jis šypsojosi, glostydamas ją, bundančią iš miego, šypsojosi ir dabar.

– Be penkiolikos trys. Po mūsų pokalbio beveik dvi valandas sėdėjau savo sename motelio kambaryje, stengdamasis save įtikinti, jog tai, apie ką galvojau, netiesa. Tik negalėjau ten pasislėpti nuo tiesos. Todėl įšokau į automobilį ir leidausi kelionėn. Greitkelis beveik tuščias. Nežinia kodėl niekad nevažinėju vėlai vakare. Gal dabar pradėsiu. Aišku, jeigu neatsidursiu areštinėje. Arba Naujojo Hampšyro valstijos kalėjime, Konkorde. Bet iš dalies tai priklauso nuo tavęs. Ar ne?

Jo ranka, glostanti jai veidą. Įprastas pojūtis, net kvapas įprastas, jai visada jis patiko. Tik ne dabar, ir anaiptol ne vien dėl kraupių šios nakties atradimų. Kaip ji anksčiau nepastebėjo, su kokiu savininko pasitenkinimu jis ją liečia? Tu sena kalė, bet tu mano sena kalė, tarytum sakė jo prisilietimas. Tik šįkart tu prišlapinai ant grindų, man išvažiavus, o tai nėra gerai. Tiesą pasakius, tai labai blogai.

Ji nustūmė jo ranką ir atsisėdo.

– Ką tu čia paistai, dėl Dievo meilės? Prisėlinai, pažadinai mane...

– Taip, tu miegojai neišjungusi šviesos – pamačiau, kai tik pasukau nuo kelio prie namų. – Jis šypsojosi, nejausdamas jokių sąžinės priekaištų. Ir anaiptol ne grėsmingai. Šypsojosi įprasta švelnia Bobo Andersono šypsena, kuri jai patiko iš pirmo žvilgsnio. Akimirksniu ji prisiminė, koks lipšnus jis buvo pirmąją vestuvių naktį. Neskubino jos, leido jai apsiprasti su nauju gyvenimu.

Kaip ir dabar, dingtelėjo jai.

– Tu niekada neini gulti, neišjungusi šviesos, Darse. Ir nors esi su naktiniais marškiniais, tu nenusisegei liemenėlės, o to niekada nedarai. Tiesiog pamiršai ją nusisegti, ar ne? Vargšele. Vargšele, kaip tu nuvargai!

Jis palietė jai krūtinę, paskiau – laimė – greit atitraukė ranką.

– Be to, nusukai mano žadintuvą, kad nematytum laiko. Aš kaltas, kad tu taip susinervinai. Atsiprašau, Darse. Iš visos širdies atsiprašau.

– Aš suvalgiau kažką negera. – Nieko daugiau jai neatėjo į galvą.

Jis atlaidžiai nusišypsojo.

– Tu aptikai mano ypatingąją slėptuvę garaže.

– Nesuprantu, ką tu čia šneki.

– O, tu labai gražiai sudėjai visus daiktus ten, kur radai, bet aš buvau labai apdairus, ir lipni juosta, kuria buvau priklijavęs grindjuostę, perplėšta. Tu jos nepastebėjai, ar ne? Ta lipni juosta priklijuota beveik nepastebima. Be to, dėžutė stovėjo per kelis centimetrus kairiau nuo tos vietos, kur buvau ją padėjęs – kur paprastai ją dedu.

Jis palinko, norėdamas vėl paglostyti jai skruostą, paskiau atitraukė ranką (regis, be jokio apmaudo), kai ji nusisuko.

– Bobai, man rodos, tau kažkas cingtelėjo į galvą, bet aš nieko nesuprantu, dievaži. Gal tu persidirbai?

Jis liūdnai vyptelėjo, ir akyse sublizgo ašaros. Neįtikėtina. Jai derėtų liautis jo gailėjus. Graudulys – tai tiesiog vienas iš daugelio žmogaus įpročių.

– Man regis, aš visada nujaučiau, jog ateis ši diena.

– Protas neneša, ką tu čia paistai.

Jis atsiduso.

– Kelionė buvo ilga, ir aš spėjau viską apgalvoti, mieloji. Ir kuo daugiau galvojau, tuo sunkiau buvo galvoti, negana to, man rodės, iš tikrųjų reikėjo atsakyti tik į vieną klausimą: KDD.

– Aš ne...

– Tylėk, – tarė jis, pirštu švelniai užspausdamas jai lūpas. Ji pajuto muilo kvapą. Matyt, jis maudėsi po dušu, prieš išvažiuodamas iš motelio, labai tipiška Bobui. – Aš viską tau papasakosiu. Kad būtų švari sąžinė. Man regis, širdies gilumoje visada troškau, kad tu viską žinotum.

Jis visada troško, kad ji viską žinotų? Dieve mano. Galimas daiktas, ji išgirs dar baisesnių dalykų, bet dabar visa tai atrodė siaubinga.

– Aš nieko nenoriu žinoti. Nors ir ką tu būtum surezgęs mintyse, aš nieko nenoriu žinoti.

– Tavo akyse aš matau visai ką kita, mieloji, aš labai gerai suprantu, ką sako moters akys. Per ilga tapau tikru ekspertu. KDD reiškia: ką darytų Darsė? Šiuo atveju, ką darytų Darsė, aptikusi mano ypatingąją slėptuvę ir tai, kas guli mano ypatingoje dėžutėje? Beje, man visada patiko toji dėžutė, nes tai tavo dovana.

Jis palinko į priekį ir pakštelėjo jai į tarpuakį. Lūpos buvo drėgnos. Pirmąsyk gyvenime, joms prisilietus prie jos kūno, nukrėtė pasišlykštėjimas, ir jai dingtelėjo mintis, kad ji, ko gero, nebesulauks saulėtekio. Nes negyvos moterys neplepa. Nors, dingtelėjo jai, jis pasistengs, kad man „neskaudėtų“.

– Pirmiausia pagalvojau, ar tau ką nors sako Mardžorės Diuval vardas. Į šį klausimą norėčiau atsakyti džiugiu ne, bet kartais žmogus turi būti realistas. Tu ne televizijos žinių laidų maniakė, bet aš nugyvenau su tavimi gana ilgą laiko tarpą ir žinau, kad tu seki ir televizijos, ir laikraščių pagrindines naujienas. Pagalvojau, kad tu prisimintum vardą, o jei ir neprisimintum, man regis, atpažintum ją iš vairuotojo liudijimo nuotraukos. Be to, tariau sau, argi tu nesusidomėtum, kur gavau tuos tapatybės liudijimus? Moterys visada smalsios. Prisimink Pandorą.

Arba Mėlynbarzdžio žmoną, dingtelėjo jai. Moterį, kuri, žvilgtelėjusi į užrakintą kambarį, rado visų jo buvusių žmonų nupjautas galvas.

– Bobai, prisiekiu, man protas neneša, ką tu čia pai...

– Taigi parvažiavęs pirmiausia įjungiau tavo kompiuterį, paleidau fajerfoksą – tu visada naudojies šia naršykle – ir patikrinau istoriją.

– Kokią istoriją?

Jis sukikeno, lyg ji būtų suskėlusi negirdėtą sąmojį.

– Tu nė nenuvoki. Nemanau, kad tu nuvoktum, nes aš visada viską ten tikrinu. Tu niekada nevalai naršymo duomenų! – Jis vėl sukikeno kaip vyras, iškėlęs aikštėn itin žavų žmonos būdo bruožą.

Darsei nejučia pašoko pyktis. Pykti buvo kvaila, turint galvoje esamas aplinkybes, bet ji supyko.

– Tu tikrini mano kompiuterį? Gyvate! Šlykštyne!

– Žinoma, tikrinu. Turiu draugą niekšą, ir jis krečia man niekšybes. Susiklosčius tokioms aplinkybėms, reikia nenuleisti akies nuo artimiausių žmonių. Kadangi vaikų nebėra, likai tu viena.

Niekšas? Niekšas, krečiantis niekšybes? Jai svaigo galva, tačiau tapo visiškai aišku: toliau viską neigti būtų beprasmiška. Ji tai suprato, ir jis suprato, kad jai viskas žinoma.

– Tu tikrinai net Mardžorę Diuval. – Iš jo balso ji nepajuto, jog jis būtų gėdijęsis ar ketinęs teisintis: jis tik pasišlykštėtinai apgailestavo, kad tai išėjo į paviršių. – Tu tikrinai visas. – Paskiau nusijuokęs pridūrė: – Va, dailiausia!

Ji atsisėdo atsirėmusi į lovos galą, kad būtų šiek tiek toliau nuo jo. Taip buvo geriau. Kuo toliau – tuo geriau. Visus tuos metus ji gulėjo su juo šonas prie šono, klubas prie klubo, bet dabar kuo toliau – tuo geriau.

– Koks draugas? Koks niekšas? Ką tu čia paistai?

Jis palenkė galvą į šoną, lyg sakydamas: tu atrodai kvaila, bet man patinki.

– Brajenas.

Iš pradžių ji nesuprato, ką jis turi omenyje, ir pagalvojo, kad tai koks nors bendradarbis. Gal bendrininkas? Vargu bau, nes ji žinojo, kad Bobas, kaip ir ji, visiškai nemoka megzti draugysčių, tačiau vyrai, kartais išdarinėjantys tokius dalykus, paprastai turi bendrininkų. Šiaip ar taip, vilkai medžioja gaujomis.

– Brajenas Delahentis, – tarė jis. – Nesakyk, kad nebeprisimeni Brajeno. Aš tau viską papasakojau apie jį, kai tu papasakojai, kas atsitiko Brendolinai.

Ji išsižiojo.

– Draugas, kurį turėjai vidurinėje mokykloje? Bobai, juk jis miręs! Jį partrenkė sunkvežimis, kai jis vijosi beisbolo kamuolį, ir jis mirė.

– Na... – lyg bandydamas atsiprašyti, nusišypsojo Bobas. – Ir taip, ir ne. Aš beveik visada vadindavau jį Brajenu, kai tau pasakodavau apie jį, tačiau mokykloje kitaip į jį kreipdavausi, nes jis nekentė savo vardo. Vadinau jį pagal pirmąsias vardo ir pavardės raides. Vadinau jį Bidžiu.

Ji bandė klausinėti, kuo čia dėtas jo draugas, bet paskiau suprato. Žinoma, suprato. BD.

Bidis.

9

Jis kalbėjo ilgai, ir kuo ilgiau jis kalbėjo, tuo baisiau jai darėsi. Visus tuos metus gyveno su pamišėliu, bet iš kur ji galėjo žinoti? Jo pamišimas buvo kaip požeminė jūra. Virš jos buvo uola, ant uolos – žemės sluoksnis, o ten žydėjo gėlės. Galėjai sau vaikščioti tarp gėlių, nė nenumanydamas, kad apačioje kunkuliuoja beprotiškas vanduo... bet jis kunkuliavo. Visada kunkuliavo. Jis kaltino BD (tapusį Bidžiu daug vėliau, kai jis ėmė rašinėti laiškelius į policiją) dėl visko, tačiau Darsė įtarė, kad Bobas puikiausiai viską žinojo: kaltinant Brajeną Delahentį, buvo lengviau gyventi dvilypį gyvenimą.

Pavyzdžiui, BD pakišo mintį apsiginkluoti ir pasiautėti mokykloje. Pasak Bobo, ši mintis dingtelėjo vasarą, Kasl Roko mokykloje, kai jie baigė devynias klases.

– Tūkstantis devyni šimtai septyniasdešimt pirmieji, – kalbėjo jis, geraširdiškai linguodamas galvą, kaip žmogus, prisimenantis nekaltas vaikystės dienų išdaigas. – Gerokai anksčiau, nei atėjo į pasaulį tie liurbiai iš Kolumbaino 22 . Į mus iš aukšto žiūrėjo kai kurios mergiščios. Dajana Remedž, Lorė Svenson, Glorija Hagerti... ir dar viena kita, bet nebeprisimenu jų vardų. Mudu ketinome gauti ginklų – Brajeno tėvas rūsyje turėjo apie dvidešimt šautuvų ir pistoletų, tarp jų keletą vokiškų Antrojo pasaulinio karo laikų liugerių, kurie mus tiesiog sužavėjo, – ir nusinešti į mokyklą. Supranti, tuomet nebuvo nei kratų, nei metalo detektorių.

Mes ketinome užsibarikaduoti mokymo sparne. Būtume užsklendę duris, nužudę kelis žmones – daugiausia mokytojų, bet ir keletą nemėgstamų mokinių, – paskiau visus išvarę į kiemą pro atsargines duris koridoriaus gale. Na... didumą mokinių. Merginas, žiūrinčias į mus iš aukšto, ketinome laikyti kaip įkaites. Planavome – BD planavo – spėti viską padaryti, kol sulėks policija, aišku? Jis nubraižė žemėlapius, geometrijos sąsiuvinyje surašė, ką turėsime daryti. Man regis, ten būta apie dvidešimt punktų, pradedant gaisro aliarmu, kad kiltų sąmyšis. – Jis sukikeno. – Ir tada, kai mes užsibarikaduotume...

Šiek tiek susigėdęs jis nusišypsojo jai, bet ji pagalvojo, kad jis labiausiai gėdisi savo kvailo plano.

– Na, tikriausiai tu numanai. Paaugliai, tokia hormonų audra, kad galėjome pašėlti nuo menkiausio nieko. Mes ketinome pasakyti toms mergiščioms, kad išleistume jas, jeigu jos sutiktų kaip reikiant su mumis pasidulkinti. Jeigu nesutiktų, nušautume jas. Žinoma, jos mielai sutiktų.

Jis lėtai palingavo galvą.

– Mielai sutiktų, kad tik galėtų gyventi. BD tiesą sakė.

Jis nuklydo į praeitį. Akys susidrumstė (kvaila, bet tai tiesa) iš ilgesio. Ko jis ilgėjosi? Beprotiškų jaunystės svajonių? Ji buvo tuo beveik tikra.

– Mes neketinome nusižudyti kaip tie bukagalviai metalistai iš Kolorado. Nieku gyvu. Po mokymo sparnu buvo rūsys, ir, pasak Brajeno, ten buvo tunelis. Pasak jo, jis ėjo nuo sandėlio iki buvusios gaisrinės kitapus 119-ojo greitkelio. Pasak Brajeno, šeštajame dešimtmetyje, kai vietoj vidurinės mokyklos buvo tik pradinė, ten būta parko, kur per pertraukas paprastai žaisdavo vaikai. Tuo tuneliu jie bėgdavo į parką, kad nereiktų eiti per kelią.

Bobas taip nusikvatojo, kad ji net krūptelėjo.

– Aš juo patikėjau, bet paaiškėjo, kad jis melagis. Kitą rudenį nuėjau ten apsižiūrėti. Ten buvo sandėlis, pilnas popierių, prišvinkęs nuo mimeografo dažų, tačiau, jeigu ir būta tunelio, aš jo neradau, o jau tuomet buvau labai atidus. Nežinau, ar jis melavo mums abiem, ar tik sau, tik žinau, kad ten nebuvo jokio tunelio. Būtume pakliuvę į spąstus viršutiniame aukšte ir, galimas daiktas, vis dėlto nusižudę. Sunku ką nors pasakyti, kai tau keturiolika, ar ne? Tokio amžiaus paaugliai savame kailyje nenustygsta. Jiems tarytum žemė dega po kojomis.

Tau tikrai žemė dega po kojomis, tarė ji sau. Ar ne, Bobai?

– Galimas daiktas, būtume neišdrįsę. O gal ir taip. Gal būtume pabandę padaryti viską iki galo. BD mane kurstė pasakodamas, kaip iš pradžių jas grabinėsime, o paskiau liepsime nurengti vienai kitą... – Jis pažvelgė į ją rimtu veidu. – Taip, suprantu, labai keistai atrodo, tiesiog paauglių seksualinės fantazijos, bet tos mergiščios tikrai buvo tyčeikos. Bandai jas užkalbinti, o jos nusijuokia ir eina sau. Paskiau sustoja būreliu valgyklos kampe, žiūri į mus ir dar labiau juokiasi. Tad tikrai neturėtum mūsų smerkti, ar ne?

Jis sužiuro į savo pirštus, nervingai barbendamas jais į tą šlaunies vietą, kur įsitempusios kelnės, paskiau vėl nukreipė žvilgsnį į Darsę.

– Tu turi suprasti – tikrai turi suprasti, – koks įtaigus buvo Brajenas. Jis buvo bjauresnis už mane. Išties kuoktelėjęs. Be to, prisimink, tai buvo tuomet, kai visa šalis maištavo, todėl ir mes maištavome.

Abejoju, pagalvojo ji.

Keisčiausia, kad jis pasakojo tokiu įprastu balsu, lyg visi paaugliai, apsėsti seksualinių fantazijų, svajotų žaginti ir žudyti. Tikriausiai jis tuo tikėjo, kaip tikėjo, jog įmanoma pabėgti mitiniu Brajeno Delahenčio tuneliu. Ar norėjo tikėti? Iš kur ji galėtų žinoti? Šiaip ar taip, ji klausėsi to pamišėlio prisiminimų. Sunku buvo tuo patikėti, – ligi šiol! – nes pamišėlis buvo Bobas. Jos Bobas.

– Šiaip ar taip, – gūžtelėjęs pečiais, kalbėjo jis toliau, – nieko neįvyko. Tą vasarą Brajenas išbėgo į kelią ir žuvo, automobilio partrenktas. Po laidotuvių jo namuose buvo surengtos vaišės, ir jo motina pasakė, kad galiu nueiti į jo kambarį ir pasiimti tai, ką noriu. Atminimui, supranti? Aš labai norėjau! Garbės žodis, norėjau! Paėmiau jo geometrijos sąsiuvinį, kad niekas, netyčia jį sklaidydamas, neaptiktų Didžiųjų Kasl Roko skerdynių ir pasirujojimo plano. Taip jį vadino Brajenas.

Bobas liūdnai nusijuokė.

– Jeigu būčiau religingas, pasakyčiau, kad Dievas mane išgelbėjo nuo savęs. Nežinia, gal esama kažko... likimo... kuris numato tai, kas mums skirta.

– Vadinasi, likimo tau skirta kankinti ir žudyti moteris? – nesusitvardžiusi paklausė Darsė.

Jis priekaištingai pažvelgė į ją.

– Jos tyčiojosi iš mūsų, – tarė jis, pamokomai iškėlęs pirštą. – Be to, tai dariau ne aš. Tai darė Bidis – ir sakau tai ne be pagrindo, Darse. Sakau, dariau, o ne darau, nes dabar visa tai jau praeityje.

– Bobai, tavo draugas BD miręs. Jis mirė beveik prieš keturiasdešimt metų. Turėtum tai žinoti. Vienaip ar kitaip, turėtum tai žinoti.

Jis iškėlė rankas, lyg sakydamas, kad pasiduoda gera valia.

– Tu nori pasakyti, kad aš stengiuosi išvengti atsakomybės? Man regis, taip pasakytų psichiatras, ir jeigu tu taip sakai, aš neprieštarauju. Bet, Darse, paklausyk! – Jis palinko į priekį ir pirštu dūrė jai į tarpuakį. – Paklausyk ir įsidėk į galvą. Tai buvo Brajenas. Jis mane užkrėtė... na, tarkime, tam tikromis idėjomis. Ir kai tos idėjos randasi tavo galvoje, tu negali joms atsispirti. Negali...

– Sugrūsti dantų pastos atgal į tūbelę?

Jis taip suplojo delnais, kad ji vos nesuriko.

– Tikrai! Negali sugrūsti dantų pastos atgal į tūbelę. Brajenas mirė, bet jo idėjos gyvos. Tos idėjos – medžioti moteris, daryti joms viską, ką tik nori, kad ir kokios beprotiškiausios mintys tau šautų į galvą, – nedavė jam ramybės.

Sulig tais žodžiais jo akys išsprogo, sužvairavo. Kažkur ji buvo skaičiusi, jog taip atsitinka žmogui, kai jis sąmoningai meluoja. Argi tai svarbu? Argi svarbu, kam jis meluoja: jai ar sau? Ne, tarė ji mintyse.

– Aš nesileisiu į smulkmenas, – tarė jis. – Nėra ko mylimam žmogui to klausytis, o tu tebesi man mylima, nesvarbu, ar tau tai patinka, ar ne, nors, man rodos, ne. Bet noriu, kad tu žinotum: aš kovojau. Kovojau septynerius metus, bet tos idėjos – Brajeno idėjos – brendo galvoje. Kol pagaliau tariau sau: „Pabandysiu tik vieną kartą, kad galėčiau jų nusikratyti. Nusikratyti jo. Jeigu įkliūsiu, vadinasi, įkliūsiu, ir tuomet bent apie tai nebegalvosiu. Nebekvaršinsiu sau galvos. Žinosiu, kas tai yra.“

– Pasakoji man taip, lyg tave būtų įveikęs vyriškas smalsumas, – vangiai tarė ji.

– Taip, žinoma. Man regis, taip ir atsitiko.

– Arba būtum užsimanęs paragauti žolės – pažiūrėti, ar teisybę žmonės šneka.

Jis nedrąsiai, vaikiškai patraukė pečiais.

– Panašiai.

– Tai anaiptol ne vyriškas smalsumas, Bobai. Ir ne noras paragauti žolės. Tu atėmei gyvybę moterims.

Ji nematė, kad jis gailėtųsi ar gėdytųsi, nematė jokio jausmo – atrodė, lyg tokie dalykai jam būtų svetimi, lyg būtų perdegęs juslių saugiklis, ko gero, dar jam negimus, – bet dabar jis žiūrėjo į ją paniuręs, įsižeidęs. Kaip paauglys, kurio suaugusieji nesupranta.

– Darse, jos tyčiojosi iš mūsų.

Ji norėjo vandens, bet bijojo atsikelti ir eiti į vonios kambarį. Bijojo, kad jis gali ją sustabdyti, ir kas tuomet atsitiks? Kas tuomet?

– Be to, aš nesitikėjau, kad galiu įkliūti, – toliau kalbėjo jis. – Jei būsiu atsargus ir veiksiu pagal planą. Ne pagal nesubrendusio, karštakošio paauglio planą, o pagal blaivų, logišką planą. Be kita ko, aš kai ką supratau. Pats aš negalėčiau to daryti. Jeigu net sutramdyčiau nervus, man sąžinė neleistų. Nes iš prigimties esu geras. Visada save tokiu laikiau ir – gali tikėti arba netikėti – ligi šiol tebelaikau. Ir turiu pagrindą, ar ne? Pavyzdinga šeima, gera žmona, užaugo ir atsistojo ant savo kojų du gražūs vaikai. Ir aš atiduodu duoklę bendruomenei. Todėl dvejus metus už dyką dirbau miesto savivaldybės iždininku. Todėl kiekvienais metais per Heloviną drauge su Vine Ešler savanoriškai dirbu kraujo donorystės centre.

Būtum galėjęs paprašyti, kad Mardžorė Diuval duotų kraujo, pagalvojo Darsė. Jos kraujas antros grupės.

Paskiau, šiek tiek išpūtęs krūtinę, – kaip žmogus, vienu nepaneigiamu įrodymu patvirtinantis savo argumentus, – jis tarė:

– Todėl ir vadovavau skautams. Tu manei, kad aš paliksiu būrį, kai Donis išaugs iš skautų, žinau, kad to tikėjaisi. Bet aš nepalikau. Todėl, kad ne dėl jo ten buvau, ne vien dėl jo. O dėl bendruomenės. Tai mano duoklė bendruomenei.

– Tai sugrąžink gyvybę Mardžorei Diuval. Arba Steisei Mur. Arba Robertui Šeiverstonui.

Paskutiniai žodžiai pataikė į tikslą; jis krūptelėjo, lyg ji būtų jam smogusi.

– Berniukas atsitiktinai pakliuvo. Jo neturėjo ten būti.

– Bet tu ten atsidūrei ne atsitiktinai?

– Ne aš ten buvau, – tarė jis ir pridūrė visiškai neįtikėtiną nesąmonę: – Aš nesanguliauju. Ten buvo BD. Visur buvo BD. Jis kaltas, kad įkalė man tas mintis į galvą. Pats aš niekada nebūčiau to prisigalvojęs. Raštelius policijai pasirašydavau jo vardu, kad visiems būtų aišku. Žinoma, aš pakeičiau rašyseną, nes kadaise vadinau jį BD, kai pirmąsyk tau apie jį pasakojau. Gal neprisimeni, bet taip jį vadinau.

Ji buvo sukrėsta, patyrusi, kaip pažengusi jo beprotybė. Nenuostabu, kad jis neįkliuvo. Jeigu ji nebūtų susimušusi kojos į tą prakeiktą kartoninę dėžę...

– Nė viena jų neturėjo nieko bendra nei su manimi, nei su mano reikalais. Nė su vienu mano reikalu. Priešingu atveju būtų labai blogai. Labai pavojinga. Bet aš daug važinėju ir atidžiai stebiu. BD – BD manyje – irgi stebi. Mudu sekame, kurios tyčiojasi iš mūsų. Jas labai lengva pažinti. Jos visada vilki trumpus sijonus ir tam tyčia rodo liemenėlių petelius. Jos gundo vyrus. Pavyzdžiui, Steisė Mur. Neabejoju, tu skaitei apie ją. Ištekėjusi, bet, aptarnaudama mane, liumpsėjo papais. Ji dirbo padavėja kavinėje, Votervilyje. Prisimeni, važiavau ten apžiūrėti Maiklsono monetų rinkinio? Tu irgi keliskart važiavai su manimi, kai Petra buvo Kolbyje. Tuomet Džordžas Maiklsonas dar nebuvo miręs, ir jo sūnus, viską išpardavęs, išvyko į Naująją Zelandiją ar kažin kur kitur. Ta moteris persekiojo mane, Darse! Visada klausinėdavo mane, ar nenorėčiau, kad ji įpiltų karštesnės kavos, ir kalbėdavo tokiu žargonu, kokiu kalba šokėjos iš „Raudonųjų puskojinių“ komandos, trindamasi papais man į petį, stengdamasi, kad man pasistotų. Prisipažinsiu, jai pavyko, juk aš vyras ir man nesvetimi vyriški poreikiai, ir, nors tu niekada manęs neatstumdavai ir nesipriešindavai... na, nebent kartais... man nesvetimi vyriški poreikiai, ir aš visada greit susižadinu. Kai kurios moterys tai pastebi ir mėgsta erzintis. Taip jos patenkina savo lytinį geismą.

Susimąstęs jis žiūrėjo ilgesingu žvilgsniu sau į kelius. Paskiau, lyg netikėtos minties pagautas, staigiai atlošė galvą. Retėjantys plaukai pasišiaušė ir vėl prigulė.

– Amžina šypsena! Ryškiai raudoni lūpdažiai ir amžina šypsena! Ką gi, aš žinau, ką tai reiškia. Diduma vyrų tai žino. „Cha cha cha, žinau, ko nori, jauste jaučiu, bet pasitenkink tik lengvais prisilietimais, susitaikyk su tuo!“ Aš galėjau! Galėjau su tuo susitaikyti! Tik ne BD, tik ne jis.

Jis lėtai papurtė galvą.

– Tokių moterų begalė. Labai lengva sužinoti jų pavardes. Paskiau gali surasti jas internete. Ten begalė informacijos, jei tik moki jos ieškoti, o mes, buhalteriai, mokame. Ieškojau jos... dešimtis kartų. Gal net šimtus. Manding, galima tai vadinti pomėgiu. Tarkim, ieškojau informacijos kaip ir monetų kolekcijų. Paprastai visos paieškos nueina perniek. Bet kartais BD sako: „Štai su šia, Bobai, tu norėtum pasitvarkyti iki galo. Tai ji. Mudu viską suplanuosime, o kai ateis laikas, tu leisi man padaryti tai, kas pridera.“ Aš seku jo patarimu.

Jis paėmė jos ranką, suspaudė šaltus, suglebusius pirštus.

– Tu manai, kad aš pamišėlis. Matau iš tavo akių. Bet aš nepamišęs, brangioji. BD pamišęs... arba Bidis, jei tau labiau patinka šis viešas vardas. Beje, jeigu tu skaitei laikraščių straipsnius, įsidėmėk, jog aš tyčia dariau klaidas, rašydamas laiškelius policijai. Net į adresus įvėliau rašybos klaidų. Piniginėje laikau rašybos klaidų sąrašus, kad bet kada galėčiau jas pakartoti. Sumėtau pėdas. Tegu policija laiko Bidį bukagalviu – tarkime, mažaraščiu, – ji taip ir mano. Nes policininkai patys bukagalviai. Jie mane klausinėjo tik vieną kartą prieš kelerius metus, ir tai kaip liudytoją, dviem savaitėms praslinkus po to, kai BD nužudė tą kekšę Mur. Šlubas senis, beveik pensininkas. Paprašė, kad paskambinčiau, jei ką nors prisiminsiu. Pažadėjau. Nors mirk iš juoko.

Jis tyliai sukikeno, kaip kartais kikendavo, kai jie žiūrėdavo „Šiuolaikinę šeimą“ arba „Pustrečio vyro“. Tas kikenimas ligi šio vakaro visada jai pakeldavo nuotaiką.

– Žinai, Darse? Jeigu būčiau įkliuvęs nusikaltimo vietoje, man regis, būčiau prisipažinęs – bent taip manau, kad būčiau prisipažinęs, nemanau, jog kas nors galėtų visu šimtu procentų būti tikras, ką darytų tokiomis aplinkybėmis, – bet aš nieku gyvu negalėčiau visko išpažinti. Nes nelabai prisimenu, kas iš tikrųjų... na... atsitiko. Bidis viską daro, o aš... na, nežinau... lyg be sąmonės. Amnezijos ištiktas. Kažkokia velniava, ir tiek.

Nemeluok! Tu viską prisimeni. Matau iš tavo akių, net iš nusvirusių lūpų kampučių.

– O dabar... viskas Darselenos rankose. – Prisikėlė jos ranką prie lūpų ir pabučiavo, lyg sutvirtindamas savo mintį. – Ar prisimeni tą seną posakį, skambantį filmo pabaigoje: „Aš galėčiau tau viską papasakoti, bet paskiau man tektų tave nužudyti“? Jis čia netinka. Aš niekada negalėčiau tavęs nužudyti. Viską, ką darau, viską, ką sukūriau... nors, ko gero, kai kam tai galėtų atrodyti menkniekis... aš padariau ir sukūriau tau. Ir vaikams, žinoma, bet svarbiausia – tau. Tu įžengei į mano gyvenimą, ir žinai, kas atsitiko?

– Tu lioveisi, – tarė ji.

Jo veidą nušvietė šypsena.

– Daugiau nei dvidešimt metų!

Šešiolika, tarė ji sau, bet nepasakė nė žodžio.

– Didumą tų metų, kai mes auginome vaikus ir kaip įmanydami stengėmės įsivaryti į monetų prekybą – nors daugiausia tuo rūpinaisi tu, – aš važinėjau skersai išilgai Naujosios Anglijos apskaičiuodamas mokesčius ir steigdamas fondus...

– Tu vienas darei visą darbą, – tarė ji ir apstulbo, išgirdusi savo balsą: ramų ir šiltą. – Tu vienintelis turėjai įgūdžių.

Jis atrodė toks susigraudinęs, kad vos nepravirko, ir, kai vėl prabilo, balsas buvo prikimęs.

– Ačiū, brangioji. Man labai gera girdėti tokius žodžius iš tavo lūpų. Tu mane išgelbėjai, supranti? Ir ne vien šiuo atžvilgiu.

Jis krenkštelėjo.

– Daugiau nei dešimt metų BD nė karto neapsireiškė. Maniau, kad jis dingo. Garbės žodis. Bet vėliau jis grįžo. Kaip šmėkla. – Jis tarytum apmąstė savo žodžius, paskui lėtai palingavo galvą. – Tai štai koks jis. Šmėkla, piktoji dvasia. Man išvykus kelionėn, jis rodydavo į moteris. „Žvilgtelėk į šitą, ji nori įsitikinti, kad tu matai jos speniukus, bet jeigu juos paliesi, iškvies policiją, o tada juoksis su draugėmis, kai tave suims. Žvilgtelėk į aną: laižydamasi lūpas, ji žino, jog tu norėtum, kad ji įkištų liežuvį tau į burną, žino, jog tu supranti, kad ji niekada to nepadarytų. Žvilgtelėk į aną: ji parodo kelnaites, lipdama iš automobilio, ir jeigu manai, jog tai atsitinka netyčia, tu – paskutinis mulkis. Ji tiesiog tyčiojasi iš tavęs, įsitikinusi, kad niekada negaus to, ko nusipelno.“

Jis nutilo, nudelbęs užgesusias akis. Jose atsispindėjo Bobas, sėkmingai slapstęsis nuo jos dvidešimt septynerius metus. Bobas, kurį jis stengėsi pavaizduoti kaip šmėklą.

– Pradėjęs iš naujo, aš grūmiausi su pagundomis. Yra žurnalų... tam tikrų žurnalų... prieš vedybas aš pirkdavau juos, pagalvojau, kad jeigu vėl imsiu juos pirkti... arba tam tikros interneto svetainės... maniau, kad įstengsiu... na, tarkim... vietoj tikrovės paleisti vaizduotę, pasakytum... tačiau, kai išbandai ką nors tikrovėje, vaizduotė kiaušinio lukšto neverta.

Jis šneka kaip žmogus, įsmilęs į labai brangius gardumynus, dingtelėjo Darsei. Ikrus. Triufelius. Belgišką šokoladą.

– Svarbiausia, kad aš lioviausi. Visus tuos metus nieko nedariau. Galiu liautis ir dabar, Darse. Šįsyk visam laikui. Jeigu mes turime progą. Jeigu sugebėsi man atleisti ir tiesiog perskleisti puslapį. – Jis pažvelgė į ją rimtomis, padrėkusiomis akimis. – Ar galiu to tikėtis?

Ji prisiminė moterį, palaidotą pusnyje, jos nuogas kojas, kurias netyčia užkliudo prašliaužiantis sniego valytuvas, – kokios nors moters dukterį, tėvo akių šviesą, su rausvu sijonėliu negrabiai šokančią pradinės mokyklos scenoje. Prisiminė motiną ir sūnelį, aptiktus užšalusiame upokšnyje, jų plaukus, vilnijančius juodame vandenyje prie apledijusio kranto. Prisiminė moterį į kukurūzų pintinę sugrūsta galva.

– Reikia pagalvoti, – labai apdairiai tarė ji.

Jis griebė jai už pečių ir prisilenkė. Ji prisivertė nesudrebėti ir pažvelgti jam tiesiai į akis. Tai buvo jo akys... ir ne jo. Gal jis sako tiesą apie šmėklą, dingtelėjo jai.

– Tai ne vienas tų filmų, kuriame pamišėlis vyras po visus namus vaikosi klykiančią žmoną. Jeigu tu nutarsi eiti į policiją ir mane išduoti, aš nė piršto nekrustelėsiu, kad tave sulaikyčiau. Bet aš numanau, kad pagalvojai apie pasekmes vaikams. Tu nebūtum mano žmona, jei nebūtum apie tai pagalvojusi. Bet tikriausiai nepagalvojai, kas tavęs lauktų. Niekas nepatikėtų, kad gyvenai su manimi tiek metų ir nieko nežinojai... ar bent neįtarei. Tau tektų persikelti kitur ir gyventi iš savo kuklių santaupų, nes aš tave išlaikiau, o žmogus, sėdėdamas kalėjime, negalėtų tavęs išlaikyti. Tu negalėtum išsaugoti netgi to, ką turi, nes reikėtų sumokėti priteistas sumas. Ir, žinoma, vaikai...

– Liaukis, neminėk jų, kalbėdamas apie tai, niekada neminėk.

Jis nuolankiai linktelėjo, tebelaikydamas ją už pečių.

– Kartą aš nugalėjau BD – aš sugebėjau jį nugalėti dvidešimt metų...

Šešiolika, vėl tarė ji sau. Šešiolika, ir tu tai žinai.

– ...ir galiu vėl jį nugalėti. Jeigu tu padėsi, Darse. Jei padėsi, viską padarysiu. Jeigu net jis grįš po dvidešimties metų, na ir kas? Didelio čia daikto! Man bus septyniasdešimt treji. Nelengva medžioti tyčeikas, kai vos kojas pavelki! – Jis smagiai nusijuokė, įsivaizdavęs absurdišką reginį, paskiau vėl surimtėjo. – O dabar įsidėk į galvą: jei kada nors vėl to griebčiausi, bent vieną kartą, nusižudyčiau. Vaikai niekada nesužinotų, jų niekada neturėtų sutepti... visa tai, supranti, dėmė... nes aš pasistengčiau, kad mano mirtis atrodytų kaip nelaimingas atsitikimas... bet tu žinotum. Ir žinotum kodėl. Taigi, kaip tu manai? Ar mes galėtume visa tai palikti praeityje?

Ji apsimetė, kad susimąstė. Ji iš tikrųjų susimąstė, nors visi tie apmąstymai vargu ar pakeistų jos nuomonę, ir jis tikriausiai tai suprato.

Iš tikrųjų ji mąstė: Taip žada narkomanai. „Aš niekada nebevartosiu kvaišalų. Jau buvau kartą metęs, o dabar galutinai metu. Tvirtai pasiryžau.“ Bet jie nemeta, jeigu net galvoja, kad meta, vis viena nemeta ir nė neketina mesti.

Iš tikrųjų ji mąstė: Ką gi man daryti? Mes taip seniai gyvename kartu, kad nemokėčiau jo apgauti.

Jai atsakė šaltas balsas, tas, apie kurį ji neturėjo nė menkiausios nuovokos, balsas, galimas daiktas, panašus į BD balsą, balsas, kuždėjęs Bobui apie moteris, kurios tyčiojosi iš jo restoranuose, šaipėsi gatvių sankryžose, važinėjosi prabangiais sportiniais automobiliais, šypsodamos kuždėjosi namų balkonuose.

O gal tai buvo Tamsiosios Merginos balsas?

Kodėl nemokėtum? – atsiliepė balsas. Šiaip ar taip... jis tave apgaudinėjo.

O kas paskiau? Nežinia. Ji tik žinojo, kad spręsti reikia dabar, dabar ir tuojau pat.

– Tu turi pažadėti man, kad liausies, – lėtai prakošė ji. – Prisiek, kad niekada to nebedarysi.

Jo veidą nušvietė toks palengvėjimas, toks vaikiškas džiaugsmas, kad ji nejučia susigraudino. Jis taip retai būdavo panašus į vaiką, koks iš tikrųjų ir buvo. Kas be ko, taipgi jis buvo tas berniukas, kuris ketino apsiginklavęs eiti į mokyklą.

– Garbės žodis, Darse. Prisiekiu. Tikrai prisiekiu. Jau sakiau.

– Ir daugiau apie tai mes nebeužsiminsime.

– Supratau.

– Be to, nesiųsk į policiją Diuval tapatybės liudijimo.

Ji pamatė, kad sulig šiais žodžiais jis (taipgi keistai vaikiškai) sutriko, bet ji neatlyžo. Jis turėjo pasijusti nubaustas – bent nelabai skaudžiai. Tuomet jis patikės, kad ją įtikino.

Argi aš nesakiau, Darselena? Argi nesakiau?

– Man negana tavo pažadų, Bobai. Darbai sako daugiau nei žodžiai. Išrausk miške duobę ir užkask tos moters korteles.

– Kai tik užkasiu, mes...

Ji atkišo ranką ir delnu užėmė jam burną. Prisivertė atrodyti griežta.

– Cit! Daugiau nė žodžio.

– Gerai. Ačiū, Darse. Labai ačiū.

– Nesuprantu, už ką tu man dėkoji. – O paskiau, nors jai pasidarė šlykštu ir baisu vien pagalvojus, kad jis gulės šalia, prisivertusi pasakė viską iki galo: – Dabar nusirenk ir eik gulti. Mums abiem reikia pamiegoti.

10

Jis užmigo beveik tuojau pat, vos galva palietė priegalvį, tačiau tik po geros valandėlės ėmė kaip paprastai silpnai, mandagiai knarkti. Darsė būdravo atviromis akimis, mąstydama, kad jeigu nejučia kristų į miegą, atsibustų jo smaugiama. Šiaip ar taip, ji guli lovoje su pamišėliu. Jeigu jis prisidurtų ir ją, jo sąskaitoje būtų dvylika lavonų.

Bet jis nejuokavo, tarė ji sau. Tai buvo daugmaž tuo metu, kai rytuose ėmė giedrėti dangus. Jis pasakė, kad mane myli, ir jis nejuokavo. Ir kai aš pažadėjau saugoti jo paslaptį – nes svarbiausia buvo saugoti jo paslaptį, – jis manimi patikėjo. Kodėl gi negalėtų patikėti? Aš beveik įtikinau pati save.

Ar tai įmanoma, kad jis galėtų išlaikyti žodį? Juk ne visi narkomanai palūžta. Ir jeigu ji negalėtų slėpti šios paslapties dėl savęs, argi nebūtų įmanoma slėpti jos dėl vaikų?

Negaliu. Neslėpsiu. O ką gi daryti?

Ką daryti, velniai griebtų?

Besvarstant šį klausimą, jos išvargęs, sumaišties perveiktas protas pagaliau pasidavė ir atsijungė.

Ji sapnavo, kad eina į valgomąjį ir ten randa moterį, grandinėmis pririštą prie ilgo Etano Aleno stalo. Moteris nuoga, tik su juodu gobtuvu, dengiančiu viršutinę veido dalį. Aš nepažįstu šios moters, ši moteris man nepažįstama, pagalvojo ji per sapną, o paskiau Petra iš po gobtuvo paklausė: „Mama, ar čia tu?“

Darsė buvo besuklinkanti, bet kartais, kai kankina košmarai, suklykti nepavyksta.

11

Kai ji pagaliau vargais negalais atsibudo – skaudama galva, nelaiminga, lyg sirgdama pagiriomis, – kitame lovos krašte nieko nebuvo. Bobas vėl buvo atsukęs savo žadintuvą, ir ji pamatė, kad jau penkiolika minučių vienuoliktos. Taip ilgai ji dar niekad nebuvo miegojusi pastaraisiais metais: nenuostabu, juk iki pat ankstaus ryto negalėjo sudėti akių, o kai užsnūdo, perdėm kamavo košmarai.

Ji nuėjo į tualetą, apsivilko chalatą, nusikabinusi jį vonios kambaryje nuo vagio ant durų, paskiau išsivalė dantis – burnoje buvo neskanu. Lyg paukščių narvelio dugne, kaip rytais sakydavo Bobas tomis retomis dienomis, kai per vakarienę išgerdavo daugiau nei vieną taurę vyno arba per beisbolo rungtynes antrą butelį alaus. Išspjovusi vandenį, ji jau buvo bededanti dantų šepetėlį į spintelę už veidrodžio, tada stabtelėjo, pažvelgusi į savo atspindį. Šįryt ji išvydo vyresnę nei vidutinio amžiaus moterį: išblyškęs veidas, gilios raukšlės abipus lūpų, violetinės padribos paakiuose, beprotiškai pasišiaušę plaukai, kokie būna visą naktį prasivarčius nuo šono ant šono. Bet visa tai jai nerūpėjo: ji kuo mažiausiai galvojo apie savo išvaizdą. Ji įdėmiai žiūrėjo į veidrodį: per petį, pro atviras duris, į jų miegamąjį. Tai buvo ne jų miegamasis, o Tamsusis Miegamasis. Ji matė jo šlepetes, bet tai buvo ne jo šlepetės. Jos buvo aiškiai per didelės, kad tiktų Bobui. Tai buvo Tamsiojo Vyro šlepetės. O dvigulė lova su sujauktomis paklodėmis? Tai buvo Tamsioji Lova. Ji nukreipė žvilgsnį į pasišiaušusią moterį paraudusiomis, išsigandusiomis akimis: Tamsioji Žmona visa išsekimo didybe. Jos vardas buvo Darsė, bet pavardė – ne Anderson. Tamsioji Žmona buvo ponia Brajen Delahenti.

Darsė palinko į priekį, kol nosimi įsirėmė į veidrodį. Užgniaužė kvapą ir susiėmė delnais veidą, kaip darydavo vaikystėje, kai buvo mergaitė žolėtomis puskelnėmis ir apsmukusiomis baltomis puskojinėmis. Žiūrėjo, kol nebegalėjo sulaikyti kvėpavimo, tuomet taip staigiai iškvėpė orą, kad padūmavo veidrodis. Švariai nuvalė jį rankšluosčiu, paskiau nusileido į pirmą aukštą, pasirengusi pradėti naują dieną kaip monstro žmona.

Jis buvo palikęs jai raštelį po cukrine.

Darse,

aš pasirūpinsiu tais dokumentais, kuriuos tu minėjai. Myliu tave, brangioji.

Bobas

Vardą jis įrašė į mažytę širdelę, nors to nebedarė jau ilgus metus. Ji pajuto meilės antplūdį, tokį pat sūdrų ir šleikštų kaip vystančių gėlių kvapas. Ji vos nesukliko lyg kokia Senojo Testamento moteris ir užsiėmė burną servetėle. Atgijo šaldytuvas, pradėdamas savo negailestingą dūzgimą. Į kriauklę lašėjo vanduo, sekundės dalelytę caktelėdamas į porcelianą. Liežuvis atrodė kaip rūgšties pritvinkusi kempinė, sugrūsta į burną. Ji jautė, kaip laikas – visas tas laikas, kurį ji praleido šiuose namuose kaip jo žmona, – veržia ją iš visų pusių lyg tramdomieji marškiniai. Arba karstas. Tai buvo pasaulis, kuriuo ji tikėjo vaikystėje. Jis buvo čia visą tą laiką. Laukė jos.

Šaldytuvas ūžė, vanduo lašėjo į kriauklę, slinko skaudžios sekundės. Tai buvo Tamsusis Gyvenimas, kuriame viskas surašyta išvirkščiai.

12

Jos vyras treniravo Jaunių lygą (drauge su Viniu Ešleriu, lenkiškų sąmojų meistru ir mėgėju stipriai glėbesčiuotis) tuo metu, kai Donis Kevendišo komandoje žaidė gynėju, ir Darsė vis dar prisiminė, ką pasakė Bobas berniukams – diduma jų verkė, – kai jie pralaimėjo 19-osios apygardos turnyro baigiamąsias rungtynes. Tai atsitiko 1997 metais, ko gero, daugmaž po mėnesio Bobas nužudė Steisę Mur ir įgrūdo jos galvą į pintinę su kukurūzais. Tam nusiminusių, šniurkščiančių berniukų būreliui jis pasakė trumpą, protingą ir (ji taip manė ir tuomet, ir dabar, prabėgus trisdešimčiai metų) neįtikėtinai šiltą kalbą.

Suprantu, kaip prastai jūs, vaikinai, jaučiatės, bet rytoj vėl patekės saulė. Ir, kai ji patekės, pasijusite truputį geriau. Kai saulė patekės poryt, jausitės truputį gerėliau. Tai tiesiog jūsų gyvenimo tarpsnis, ir jis jau praeityje. Būtų buvę geriau nugalėti, bet, šiaip ar taip, visa tai praeityje. Gyvenimas eina toliau.

Kaip ir jai po tos nelemtos kelionės į garažą ieškoti baterijų. Po pirmos prailgusios dienos grįžęs iš darbo namo (ji niekaip neįstengė nuvyti baugios mintis, kad visa tai, ką ji žino, didžiosiomis raidėmis užrašyta jai ant kaktos), Bobas tarė:

– Brangioji, apie tai, kas atsitiko šiąnakt...

– Šiąnakt nieko neatsitiko. Tu anksti grįžai namo, ir tiek.

Jis vaikiškai (kaip paprastai) linktelėjo galvą, o kai ją pakėlė, veide švietė plati, dėkinga šypsena.

– Puiku, – tarė. – Užverstas puslapis.

– Užversta knyga.

Jis išskėtė rankas.

– Pasibučiuokim, gražuole.

Ji pabučiavo jį, mąstydama, ar jis jas bučiuodavo.

Pasistenk kaip pridera, išmaniai pasidarbuok liežuviu, ir tuomet jo tau nenupjausiu, įsivaizdavo jį taip sakius savo aukoms. Moki nuoširdžiai tyčiotis – mokėk nuoširdžiai darbuotis.

Jis atstūmė ją, uždėjęs rankas ant pečių.

– Vis dar draugai?

– Vis dar draugai.

– Tikrai?

– Taip. Aš nieko nepagaminau ir nenoriu eiti į restoraną. Ar negalėtum persirengti ir parvežti picos?

– Gerai.

– Ir nepamiršk išgerti omeprazolio.

Jis plačiai nusišypsojo.

– Žinoma.

Ji žiūrėjo, kaip jis galvotrūkčiais lekia aukštyn laiptais, mintyse tardama: Nedaryk to, Bobai, nebandyk šitaip širdies.

Betgi ne.

Ne.

Tegu bando, jeigu nori.

13

Kitą dieną patekėjo saulė. Ir dar kitą. Prabėgo savaitė, dvi, mėnuo. Gyvenimas vėl grįžo į senas vėžes, atgijo ankstesni įpročiai, įgyti per ilgus metus. Ji valydavosi dantis, kai jis maudydavosi dušinėje (paprastai dainuodamas kokią nors devintojo dešimtmečio dainelę gana skambiu, bet nelabai melodingu balsu), nors nebeįeidavo nuoga į vonios kambarį, kitaip sakant, nelipdavo į dušinę, vos tik jam nusiprausus: dabar ji maudydavosi tik jam išvažiavus į darbą. Gal jis ir pastebėjo šiek tiek pakitusius jos gyvenimo įpročius, bet nieko apie tai nesakė. Ji vėl pradėjo lankyti knygų klubą, pasiteisinusi dviem damoms ir dviem pensinio amžiaus ponams, kad nesveikavusi ir nenorėjusi jų užkrėsti virusu drauge su savo nuomone apie naujausią Barbaros Kingsolver kūrinį, ir visi mandagiai sukikeno. Po savaitės ji vėl sušaukė nėrimo vąšeliu būrelį. Kartais susigriebdavo beniūniuojanti drauge su radiju, kai grįždavo automobiliu iš pašto arba maisto parduotuvės. Vakarais jiedu su Bobu žiūrėdavo televizorių – paprastai komedijas ir jokių laidų apie nusikaltimus. Dabar jis anksti grįždavo namo; po išvykos į Montpiljerį niekur daugiau nebevažiavo. Įdiegė į savo kompiuterį kažkokią programą, vadinamą skaipu, tvirtindamas, kad taip patogiau ieškoti monetų kolekcijų ir, be to, nereikia leisti pinigų degalams. Jis nepasakė, kad šitaip išvengs pagundų, bet to sakyti ir nereikėjo. Ji skaitė laikraščius, norėdama įsitikinti, ar neatsirado Mardžorės Diuval tapatybės liudijimas, ir suvokdama, kad, jeigu jis apsimeluotų dabar, apsimeluotų dėl visko. Bet apie tai nebuvo žinių. Kartą per savaitę jie važiuodavo vakarieniauti į vieną iš nebrangių Jarmuto restoranų. Jis užsisakydavo kepsnį, ji – žuvies. Jis gerdavo šaldytą arbatą, ji – spanguolių gėrimą. Seni įpročiai tvirtai laikosi. Dažniausiai ir užgęsta drauge su mumis, galvojo ji.

Dieną, jam išvažiavus, dabar ji retai jungdavo televizorių. Jį išjungus, būdavo maloniau klausytis, kaip ūžia šaldytuvas, kaip tyliai brazda ir traška jų jaukus namelis Jarmute, belaukdamas, kol į Meino valstiją vėl atslinks žiema. Būdavo maloniau mąstyti. Maloniau žvelgti tiesai į akis: jis vėl imsis senų darbų. Jis tvardysis kiek įmanydamas, ji mielai suteiks jam tą laiką, bet anksčiau ar vėliau Bidis vėl paims viršų. Jis nebesiųs kitos moters tapatybės liudijimo į policiją, tardamas sau, jog to pakaks jai apgauti, tačiau tikriausiai nesirūpindamas, ar ji susivoks, pasikeitus jo „braižui“. Nes manys, kad dabar ji susisaisčiusi. Ji turės prisipažinti, kad viską žinojo. Policija viską iš jos išpeš, nors ir kaip ji stengtųsi nuslėpti tą gyvenimo tarpsnį.

Donis paskambino iš Ohajo. Verslas sekėsi: jie ėmėsi biurų technikos ir įrangos, tikėdamiesi aprėpti visą šalį. Darsė sušuko valio (kaip ir Bobas, džiugiai pripažinęs, kad klydo netikėjęs, jog Donis, toks jaunas būdamas, galėtų pasiekti tokių laimėjimų). Skambino Petra, pranešė, kad pagaliau pamergėms jie pasirinko mėlynas trapecijos formos sukneles, ilgumo sulig keliais, tokios pat spalvos šifono kaklaskares, ir Darsė pagalvojo, ar bus gerai, ar neatrodys šiek tiek vaikiškai? Darsė pritarė, kad jos dailiai atrodys, ir jiedvi aptarė apavą – mėlynus batelius pusaukščiais kulniukais. Darsės motina susirgo Boka Grandėje, ir, ko gero, jai būtų tekę gulti į ligoninę, bet dabar pradėjo gerti naujus vaistus ir atsigavo. Saulėtekius sekė saulėlydžiai. Po popierinių žibintuvėlių parduotuvių vitrinose pasirodė popieriniai kalakutai. Paskiau pasirodė Kalėdų žaisliukai. Pirmąsyk iškrito sniegas – pagal kalendorių.

Vyrui pasiėmus portfelį ir išvažiavus į darbą, Darsė vaikščiodavo po namus iš vieno kambario į kitą, retkarčiais stabtelėdama ir įsistebeilydama į veidrodį. Kartais labai ilgam. Klausdama kito pasaulio moterį, ką jai daryti.

Vis dažniau atrodydavo, kad jai patariama nieko nedaryti.

14

Vieną nežiemiškai šiltą dieną, likus dviem savaitėms iki Kalėdų, Bobas grįžo namo tuojau pat po pietų, šaukdamas ją vardu. Darsė antrame aukšte skaitė knygą. Metusi ją ant naktinio staliuko (šalia veidrodžio, kuris dabar visada ten stovėdavo), ji nukūrė koridorium laiptų link. Pirmiausia jai dingtelėjo mintis (podraug apėmė siaubas ir palengvėjimas), kad pagaliau viskas baigta. Jis įkliuvo. Netrukus čia bus policija. Jį suims, paskiau grįžę užduos du įprastus klausimus: ką ji žinojo ir kada visa tai sužinojo? Gatvėje stovės televizijos žinių automobiliai. Prie jų namo išsirikiuos vaikinai ir jaunos moterys dailiomis šukuosenomis.

Nors, sprendžiant iš balso, jis neatrodė išsigandęs; tai ji suprato, dar jam nespėjus prieiti prie laiptų ir pakelti galvos. Jis buvo susijaudinęs. Gal net džiūgavo.

– Bobai? Kas...

– Nieku gyvu nepatikėsi! – Paltas buvo atsagstytas, veidas paraudęs iki pat kaktos, plaukai pasišiaušę. Lyg būtų lėkęs namo automobiliu, atidaręs visus langelius. Sprendžiant iš pavasariškai šilto oro, Darsei dingtelėjo, kad taip tikriausiai ir buvo.

Ji atsargiai nulipo apačion ir sustojo ant paskutinio laiptelio, kad galėtų žiūrėti jam tiesiai į akis.

– Pasakok.

– Pašėlusiai pasisekė! Garbės žodis! Jei kada nors tikėjausi ženklo, kad einu teisingu keliu – kad einame teisingu keliu, – po velnių, štai jis! – Jis atkišo rankas. Sugniaužtas į kumščius, krumpliais į viršų. Akys žėrėjo. Jis vos nustygo vietoje. – Kurioje rankoje? Spėk!

– Bobai, aš nenoriu žais...

– Spėk!

Ji parodė į dešinę ranką, kad tik greičiau baigtų. Jis nusijuokė.

– Tu skaitai mano mintis... betgi tu visada skaitai, ar ne?

Jis apvertė kumštį ir atgniaužė pirštus. Delne gulėjo moneta atvirkščiąja puse į viršų, vieno cento moneta su rugio varpomis. Jau naudota, bet gerai išsilaikiusi. Pamačiusi, jog toji pusė, kur Linkolno portretas, nesubraižyta, ji pagalvojo, kad moneta arba geros kokybės, arba labai geros. Ji siektelėjo monetos, bet sustojo. Jis linktelėjo jai, ragindamas, kad paimtų. Ji apvertė monetą, beveik visiškai įsitikinusi tuo, ką pamatys. Niekaip kitaip ji nebūtų galėjusi deramai paaiškinti savo susijaudinimo. Pamatė tai, ko tikėjosi: 1955 metai, dviguba data. Dvigubas atspaudas, numizmatų žodžiais tariant.

– Dieve mano, Bobai! Kur?.. Kur ją pirkai?

Dvigubu atspaudu paženklinta 1955 metų moneta, nebuvusi apyvartoje, Majamio aukcione neseniai parduota už daugiau nei aštuonis tūkstančius dolerių – pasiektas naujas rekordas. Ši moneta prastesnės išvaizdos, bet nė vienas kad ir pusprotis kolekcininkas neparduotų jos mažiau nei už keturis tūkstančius.

– Dieve mano! Bendradarbiai kvietė mane eiti pietų į tailandiečių restoraną, ir aš jau buvau beeinąs, bet dirbau prie tų prakeiktų „Vizijų partnerių“ sąskaitų, – pameni, esu tau pasakojęs apie tą privatų banką? – todėl daviau Monikai dešimt dolerių ir paprašiau iš „Sabvėjaus“ parnešti sumuštinį ir sulčių. Ji parnešė drauge su grąža maišely. Aš iškračiau viską... ir štai ką radau! – Jis griebė centą iš jos delno ir kvatodamas iškėlė virš galvos.

Ji irgi nusikvatojo, paskiau (kaip ne kartą pastaruoju metu) prisiminė: JAM NESKAUDĖJO.

– Argi ne šaunu, brangioji?

– Šaunu, – atsakė ji. – Džiaugiuosi, kad tau pasisekė.

Ji iš tikrųjų apsidžiaugė, nors ir kaip būtų keista (ir nesveika). Visus tuos metus jis ne kartą tarpininkavo, parduodant tokias monetas, ir bet kada galėjo nusipirkti pats, bet atsitiktinai rasti tokią retenybę – tai visai kas kita. Jis net uždraudė per Kalėdas ar gimimo dienos proga dovanoti monetas. Atsitiktinis radinys – didžiausias džiaugsmas kolekcininkui, kartą pasakė jis, kai jie tik susipažino, o dabar jis turėjo tai, ką darbo metu rieškučiomis seikėjo visą gyvenimą. Jo širdies troškimas išsipildė, drauge su kalakutienos sumuštiniu iškrisdamas iš balto užkandinės maišelio.

Jis stipriai apkabino ją. Ji irgi jį apkabino, paskiau švelniai atstūmė.

– Ką su ja darysi, Bobai? Padėsi į skaidrų plastikinį kubelį?

Ji šaipėsi, ir jis tai suprato. Jis atkišo pirštą kaip pistoletą ir šovė jai į galvą. Nieko baisaus, nes nušautam iš piršto „neskauda“.

Ji vis dar šypsojosi jam, bet dabar vėl pamatė (po trumpo meilės proveržio), kas jis toks: Tamsusis Vyras. Golumas 23 visu grožiu.

– Tu gerai žinai. Padarysiu nuotrauką, pakabinsiu ją ant sienos, o monetą padėsiu į mūsų banko seifą. Tavo nuomone, ji geros ar labai geros kokybės?

– Sakyčiau, kad labai geros, bet...

– Taip, suprantu, suprantu, ir man tai nesvarbu. Dovanotam arkliui į dantis nežiūri, bet sunku atsispirti. Šiaip ar taip, vis geriau nei pusėtina, ar ne? Sakyk atvirai, Darse.

Atvirai pasakius, tu vėl griebsies seno įpročio.

– Žinoma, vis geriau nei pusėtina.

Jo šypsena išblėso. Jai dingtelėjo, kad jis įspėjo jos mintis, bet greit nusiramino: kitapus veidrodžio ji kuo gražiausiai gali saugoti savo paslaptis.

– Šiaip ar taip, svarbu ne kokybė. Svarbu tai, kad moneta atsitiktinai pakliuvo į rankas. Pakliuvo į rankas, kai mažiausiai to tikėjaisi, o ne gavai iš tarpininko ar pasirinkai iš katalogo.

– Suprantu. – Ji nusišypsojo. – Jei čia būtų mano tėtis, iškart atidarytų butelį šampano.

– Tuo pasirūpinsiu šiandien per vakarienę, – tarė jis. – Tik ne čia, Jarmute. Nulėksime į Portlandą. Į „Pajūrio perlą“. Kaip tu manai?

– Ak, nežinau, brangusis...

Jis paėmė jai už pečių, kaip paprastai darydavo norėdamas, kad ji suprastų, jog jis iš tikrųjų rimtai nusiteikęs.

– Klausyk, šiandien toks švelnus oras, kad vakare būtų ne pro šalį apsivilkti pačią gražiausią vasarinę suknelę. Grįždamas namo, girdėjau pranešimą apie orą. Ir aš nupirksiu tau tiek šampano, kiek išgalėsi išgerti. Kaip tu galėtum atsisakyti tokių vaišių?

– Ką gi... – Ji susimąstė. Paskiau nusišypsojo. – Ko gero, važiuosiu.

15

Jie užsisakė ne vieną butelį labai brangaus „Moët et Chandon“, o du, ir Bobas išgėrė daugiausia. Taigi Darsei teko jį vežti namo jo tyliai dūzgiančiu mažu prijusu, o Bobas tuo metu, sėdėdamas šalia, plėšė „Pinigai iš dangaus“ savo pusėtinu, bet ne per melodingiausiu balsu. Jis girtas, dingtelėjo jai. Ne išgėręs, o iš tikrųjų girtas. Paprastai jis sekdavo savo būklę akylai kaip vanagas, o kartais, per pobūvį paklaustas, kodėl negeria, atsakydavo citata iš kino filmo „Tikras išbandymas“: „Aš neįsileidžiu vagies į burną, kad jis man pavogtų protą.“ Šį vakarą, apsidžiaugęs moneta su dviguba data, jis atidavė protą vagiui, ir kai tik jis užsakė dar vieną butelį šampano, ji suvokė, ką ketina daryti. Restorane dar nebuvo tikra, ar sugebės tai padaryti, tačiau, klausydamasi jo dainavimo automobilyje, tuo nebeabejojo. Žinoma, ji galėtų tai padaryti. Dabar ji buvo Tamsioji Žmona, o Tamsioji Žmona žinojo, ką jis galvoja, nes iš tikrųjų pasisekė ne tiek jam, kiek jai.

16

Įėjęs į namus, jis užmetė savo sportinę striukę prieškambaryje ant kabyklos, apsikabino ją ir buvo jau beįsisiurbiąs į jos lūpas. Ji pajuto iš jo burnos tvokstelint šampano ir saldžių crème brûlée ledų kvapą. Visai neblogas derinys, nors ji suvokė, kad jeigu viskas eisis, kaip numatyta, ji niekada nebenorės jo užuosti. Jo ranka nuslydo prie jos krūtinės. Ji nesipriešino, jausdama, kaip jis glaudžiasi, paskiau jį atstūmė. Jis apsiniaukė, bet vėl nušvito, kai ji nusišypsojo.

– Eisiu į viršų ir nusivilksiu šią suknelę, – tarė ji. – Šaldytuve yra „Perrier“. Jei atneši man taurę su citrinos griežinėliu, ko gero, tave, pone, aplankys laimė.

Jis šyptelėjo – ta pačia ankstesne žavia šypsena. Nes būta vieno jų vedybiniame gyvenime seniai įsišaknijusio įpročio, kurio jie neatgaivino po tos nakties, kai jis užuodė, kad ji aptiko jo slėptuvę (taip, užuodė, kaip gudrus senas vilkas užuodžia užnuodyto jauko kvapą), ir parlėkė namo iš Montpiljerio. Diena dienon jie stengėsi užmūryti ankstesnįjį Bobą – be abejo, kaip Montrezoras užmūrijo savo seną bičiulį Fortunatą 24 , – ir pasimylėjimas vedybinėje lovoje būtų buvusi paskutinė plyta.

Kaukštelėjęs kulnais, jis atidavė pagarbą anglišku stiliumi, delnu į priekį pridėdamas ranką prie kaktos.

– Klausau, ponia.

– Neužtruk, – žaismingai tarė ji. – Mama nori to, ko nori mama.

Kopdama laiptais aukštyn, ji mąstė: Tau nepavyks. Nieko kita nelaimėsi, tik įkiši galvą į kilpą. Gal jis ir netiki, kad galėtų tave nužudyti, bet man atrodo, kad tikrai galėtų.

Gal viskas bus gerai. Turint omeny, kad jis niekada jos nėra kankinęs, kaip kankindavo kitas moteris. Gal tiktų bet kokia atomazga. Ji negali praleisti viso gyvenimo, spoksodama į veidrodžius. Ji nebe vaikas, nebegali lindėti vaikiškos beprotystės pasaulyje.

Ji įėjo į miegamąjį, bet tik numetė rankinuką ant staliuko šalia veidrodžio. Paskiau išėjusi sušuko:

– Bobai, kur dingai? Man tikrai dabar praverstų tie burbuliukai!

– Einu, ponia, tik įdėsiu ledo!

Ir štai, išnėręs iš svetainės, jis pasirodė koridoriuje, nelyginant operetinis kelneris laikydamas sulig akimis brangią krištolinę taurę, ir krypuodamas priėjo prie laiptų. Ėmė lipti laiptais, taip pat tebelaikydamas taurę, tad citrinos griežinėliai siūbavo ant jos krašto. Laisva ranka lengvai sliuogė turėklu, veidas spindėjo laime ir puikia nuotaika. Akimirką ji beveik atsisakė savo ketinimo, o paskiau vaizduotėje velniškai aiškiai iškilo Helena ir Robertas Šeiverstonai: sūnus ir išniekinta, sužalota motina, plūduriuojantys iš kraštų apledėjusiame upokšnyje, Masačusetso valstijoje.

– Taurė „Perrier“ vandens damai tiesiai iš...

Ji pastebėjo, kad paskutinę sekundę jo akyse šmėkštelėjo sąmoninga mintis, kažkas sena, įgimta, tulžinga. Tai buvo ne tiek nuostaba, kiek apmaudas, įsiūtis. Tą akimirką ji galutinai jį perprato. Jis nieko nemylėjo, o juo labiau – jos. Švelnumas, glamonė, vaikiška šypsena, paslaugumas – visa tai buvo tik priedanga. Kiautas. Kiautas, o jame – siaubinga tuštuma.

Ji pastūmė jį.

Pastūmė stipriai, ir jis nusirito kūliais tris ketvirčius laiptų, kol virto ant kelių, tada ant rankos ir pagaliau trenkėsi veidu. Ji išgirdo, kaip jam lūžo ranka. Sunki krištolinė taurė sudužo, nukritusi ant kilimu neuždengto laiptelio. Jis apsivertė, ir ji išgirdo, kaip jo viduje kažkas trakštelėjo. Jis suriko iš skausmo ir dar sykį vertėsi kūlio, prieš visu svoriu dribdamas koridoriuje ant parketo su sulaužyta ranka (sulaužyta ne vienoje, o keliose vietose), gamtos niekada nenumatytu kampu pakišta po galva. Jis tysojo perkreipta galva, skruostu įsirėmęs į grindis.

Darsė nudundėjo žemyn laiptais. Užmynusi ant ledo kubelio, paslydo ir gavo įsitverti turėklų, kad neužsimuštų. Atsidūrusi laiptų apačioje, pastebėjo didžiulį gumbą, išsišovusį ant jo pabalusio sprando, ir tarė:

– Nejudėk, Bobai, man rodos, tau lūžo sprandas.

Jo akis pasisuko į ją. Kraujas varvėjo iš nosies – kuri irgi atrodė sulaužyta – ir tekėjo iš burnos. Tiesą pasakius, beveik žliaugė.

– Tu mane pastūmei, – tarė jis. – Ak, Darse, kodėl tu mane pastūmei?

– Nežinau, – tarė ji, galvodama: Mudu abu žinome. Ji pravirko. Ašaros ištryško savaime: juk jis – jos vyras, ir jam labai skauda. – O Dieve, nežinau. Kažkas man atsitiko. Atleisk. Nejudėk, aš paskambinsiu į greitąją ir paprašysiu, kad atvažiuotų.

Jo koja pasislinko grindimis.

– Aš neparalyžiuotas, – tarė jis. – Garbė Dievui. Bet skauda.

– Žinau, mielasis.

– Skambink į greitąją! Greičiau!

Ji nuėjo į virtuvę, žvilgtelėjo į telefoną, paskiau atidarė spintelę virš kriauklės.

– Alio? Alio? Čia greitoji? – Ji išėmė dėžutę su maišeliais šiukšlėms, tais, į kuriuos dėdavo valgių atliekas, kai jie valgydavo vištieną arba kepsnius, ir ištraukė vieną maišelį. – Skambina Darselena Anderson iš Jarmuto, Šugar Mil Leinas, numeris 24. Ar girdite?

Iš kitos spintelės ji išėmė indų rankšluostėlį. Vis dar verkė. Nosis kaip gaisrininko žarna, sakydavo vaikystėje. Gera išsiverkti. Reikia verkti, ir ne vien todėl, kad vėliau padoriau atrodytų. Juk jis – jos vyras, jam skauda, ji turi verkti. Ji prisiminė tuos laikus, kai jam dar nebuvo išslinkę plaukai. Prisiminė, kaip jis šauniai šoko su ja pagal filmo „Pamišę dėl šokių“ muziką. Kiekvienais metais per gimimo dieną dovanodavo jai rožių. Niekada nepamiršdavo jos pasveikinti. Jie keliavo į Bermudus, kur rytais važinėdavo dviračiais, o popiet mylėdavosi. Jie kartu sukūrė gyvenimą, o dabar tas gyvenimas pasibaigė, ir jai belieka tik verkti. Ji apvyniojo ranką rankšluostėliu, paskiau įkišo ją į plastikinį maišelį.

– Atsiųskite greitosios pagalbos automobilį, mano vyras nukrito nuo laiptų. Man rodos, jam lūžo sprandas. Taip! Taip! Kuo greičiau!

Ji grįžo į koridorių, dešinę ranką paslėpusi už nugaros, ir pastebėjo, kad jis truputį pasislinko nuo laiptų ir lyg bandė apsiversti aukštielninkas, bet jam nepavyko. Ji priklaupė šalia.

– Aš nenukritau, – tarė jis. – Tu mane pastūmei. Kodėl tu mane pastūmei?

– Ko gero, dėl Šeiverstonų berniuko, – tarė ji, ištraukdama ranką iš už nugaros. Ji verkė kaip niekad graudžiai. Jis išvydo plastikinį maišelį. Pamatė jame rankšluostėliu apvyniotą ranką. Suprato, ką ji ketina daryti. Gal ir pats ką nors panašaus buvo daręs. Tikriausiai darė.

Jis suriko... tik riksmas buvo visiškai nepanašus į riksmą. Jo burna buvo pilna kraujo, kažkas, matyt, nutrūko gerklėje, ir garsas, sklindantis iš burnos, buvo panašus veikiau į kriokimą. Ji įkišo plastikinį maišelį jam tarp lūpų ir įgrūdo jį giliai į burną. Krintant jam nulūžo keli dantys, ir ji pajuto aštrias nuoskalas. Jeigu susižeistų pirštus, turėtų gerai pagalvoti, prireikus pasiteisinti.

Ji ištraukė ranką anksčiau, nei jis spėjo įkąsti, burnoje palikdama maišelį ir rankšluostėlį. Viena ranka nutvėrė jam už smakro, kitą uždėjo ant praplikusios galvos. Kūnas buvo labai šiltas. Ji pajuto, kaip tvinksi kraujas. Užspaudė jam burną, užkimštą plastikiniu maišeliu ir rankšluostėliu. Jis bandė ją atstumti, bet tik viena jo ranka buvo laisva ir, be to, lūžusi krintant. Antrą buvo prigulęs. Traukulių tampomos kojos daužėsi į grindis. Vienas pusbatis gulėjo nuspirtas. Jis gargė. Ji pasikaišė suknelę, kad nesipintų tarp kojų, paskiau žingtelėjo į priekį, ketindama jį apsižergti. Jeigu pavyktų, gal sugebėtų užspausti jam nosį.

Tačiau ji nespėjo: jo krūtinė sudrebėjo, iš gerklės gilumos išsiveržė ne tiek gargimas, kiek karkimas. Nejučia ji prisiminė tuos laikus, kai, mokydamasi vairuoti automobilį, ilgai vargdavo, kol įjungdavo antrąją pavarą, kurią sename jos tėvo ševrolė būdavo sunku užčiupti. Bobas tampėsi, viena akis išsprogo ir buvo lyg karvės. Veidas, iš pradžių tamsiai įraudęs, dabar darėsi violetinis. Jis vėl atsivertė ant grindų. Ji laukė, vos gaudydama kvapą, visa aptekusi ašaromis, apsisnargliavusi. Akis sustingo, jau nebespindėdama baime. Jai dingtelėjo, kad jis...

Sutelkęs visas jėgas, Bobas iš paskutiniųjų nusimetė ją nuo savęs. Atsisėdo, ir ji išvydo, kad viršutinė jo kūno dalis nelabai atitinka apatinę: tikriausiai jam lūžo ne tik sprandas, bet ir stuburas. Jis išsižiojo, ir iš burnos išlindo plastikinis maišelis su rankšluostėliu. Jų žvilgsniai susitiko, ir ji suprato, kad niekada nepamirš jo akių... tačiau galės gyventi toliau, su tuo susitaikiusi, ji turi ištverti.

– Darrr! Arrrrr!

Jis krito aukštielninkas. Pakaušis kaukštelėjo į grindis nelyginant kiaušinis. Darsė prisislinko arčiau, bet ne per arčiausiai, kad neišsiterliotų. Kas be ko, ji buvo kruvina, bet tai nieko baisaus – tai savaime suprantama, juk ji bandė jam padėti, – bet nebūtina maudytis kraujuje. Ji atsisėdo, pasirėmusi viena ranka, ir įsmeigė į jį akis, laukdama, kol atgaus kvapą. Stebėjo, ar jis nesujudės. Jis nesujudėjo. Pažvelgusi į savo brangų rankinį laikrodėlį „Michele“, kurį segdavosi tik eidama į restoraną ar svečius, pamatė, kad jau praslinko penkios minutės, ir, prikišusi ranką prie jo kaklo, pabandė užčiuopti pulsą. Laikė prispaudusi pirštus, kol suskaičiavo iki trisdešimties, bet nieko nepajuto. Prikišo ausį prie jo krūtinės, suvokdama, jog tai akimirka, kai jis gali ūmai atgyti ir ją sučiupti. Jis neatgijo, nes jame nebeliko gyvybės nė žymės: nei širdis plakė, nei plaučiai kvėpavo. Viskas baigta. Ji nepajuto pasitenkinimo (juo labiau džiaugsmo), tik tvirtą ryžtą kuo greičiau ir kuo protingiau viską užbaigti. Iš dalies dėl savęs, bet svarbiausia dėl Donio ir Petros.

Pustekiniais nuskubėjo į virtuvę. Visiems turi būti aišku, kad ji paskambino, kai tik galėjo; jeigu kas nors įtartų, jog delsta (pavyzdžiui, jeigu pernelyg sukrešėtų kraujas), galėtų kilti keblių klausimų. Prireikus papasakosiu, kad netekau sąmonės, dingtelėjo jai. Turės manimi tikėti, o jeigu nepatikės, negalės nuginčyti. Bent jau aš manau, kad negalės.

Ji paėmė žibintuvėlį iš podėlio, kaip ir aną vakarą, kai užkliuvo už jo paslapties. Grįžo ten, kur tysojo Bobas, sustiklėjusiu žvilgsniu spoksodamas į lubas. Ištraukė iš burnos plastikinį maišelį ir baugščiai jį apžiūrėjo. Jeigu įplyšęs, gali būti bėdos... o jis buvo įplyšęs dviejose vietose. Pašvietusi žibintuvėliu jam į burną, ant liežuvio ji pastebėjo plastikinio maišelio draiskanėlę. Ištraukė ją pirštų galiukais ir įdėjo į maišelį.

Gana, Darselena, gana.

Bet to nebuvo gana. Įkišusi pirštus į burną, ji atknojo skruostus: iš pradžių dešinį, paskiau kairį. Ir kairėje pusėje rado dar vieną plastikinio maišelio draiskanėlę, prikibusią prie dantenų. Paėmusi ją, įdėjo į maišelį. Ar yra daugiau draiskanėlių? Ar jis nurijo vieną kitą? Tokiu atveju jos nepasiekiamos, ir jai nieko kita nebelieka, kaip melstis, kad niekas jų nepastebėtų, jeigu kam nors – ji nežinojo kam – kiltų kokių nors įtarimų ir būtų įsakyta atlikti skrodimą.

Tuo tarpu laikas bėgo.

Dengtu taku ji pustekiniais nulėkė į garažą. Įropojo po darbastaliu, atidarė slėptuvę ir sukišo ten plastikinį maišelį ir rankšluostėlį. Uždariusi slėptuvę, užstūmė kartoninę dėžę su katalogais, paskiau grįžo į namus. Padėjo žibintuvėlį į vietą. Nukėlė telefono ragelį, bet, susivokusi, kad nustojo verkti, padėjo atgal. Nuėjusi į koridorių, pažvelgė į jį. Prisiminė jo dovanotas rožes, bet tai nepaveikė. Rožės – ne tėvynės meilė, tai veikiau paskutinė niekšo priemonė, ir nustėro išgirdusi save juokiantis. Tada pagalvojo apie Donį ir Petrą, dievinusius tėvą, ir susigraudino. Kūkčiodama grįžo virtuvėn prie telefono ir paskambino į greitąją pagalbą.

– Skambina Darselena Anderson. Atvažiuokite kuo greičiau į...

– Lėčiau, ponia, – atsiliepė budėtoja. – Aš prastai jus girdžiu.

Puiku, pagalvojo Darsė.

Ji atsikrenkštė.

– Ar dabar geriau? Girdite?

– Taip, ponia, girdžiu. Nusiraminkite. Jums reikalinga pagalba?

– Taip, Šugar Mil Leinas, 24 numeris.

– Jūs susižeidėte, ponia Anderson?

– Ne aš, o vyras. Jis nukrito nuo laiptų. Ko gero, jis neteko sąmonės, bet, man rodos, jis mirė.

Budinčioji pažadėjo nedelsdama išsiųsti pagalbą. Darsė neabejojo, kad ji išsiųs ir Jarmuto policijos budinčiąją komandą. Ir valstijos policijos komandą, jeigu tik aptiks šiame rajone. Vis dėlto ji tikėjosi, kad neaptiks. Grįžusi į koridorių, atsisėdo ant kėdės, bet netrukus atsistojo. Į ją spitrino jo akys. Kaltino ją. Ji nusikabino jo sportinę striukę, užsimetė ant pečių ir išėjo į lauką laukti greitosios pagalbos automobilio.

17

Jos parodymus surašė vietinis policininkas Haroldas Šrusberis. Darsei jis nebuvo pažįstamas, bet, laimė, jai buvo pažįstama jo žmona Arlenė Šrusberi, nėrimo vąšeliu būrelio narė. Jis kalbėjosi su ja virtuvėje, o gydytojas tuo tarpu apžiūrėjo Bobo kūną, paskiau liepė jį išnešti, nenumanydamas, kad viduje yra kitas lavonas. Lavonas žmogaus, kur kas pavojingesnio nei buhalteris Robertas Andersonas.

– Gal išgertumėte kavos, pone Šrusberi? Man būtų vienas malonumas.

Pažvelgęs į jos drebančias rankas, jis tarė, kad mielai išvirtų kavos jiems abiem.

– Aš mėgstu suktis virtuvėje.

– Arlenė niekada apie tai nėra sakiusi, – tarė ji, kai jis atsistojo. Jis paliko savo užrašus atskleistus ant virtuvinio stalo. Pamačiusi, kad, išskyrus jos ir Bobo vardą ir pavardę, adresą, telefono numerį, jis nieko daugiau neužsirašė, ji tarė sau, jog tai geras ženklas.

– Na, jai maloniau slėpti mano sugebėjimus, – tarė jis. – Ponia Anderson – Darse, – nuoširdžiai jus užjaučiu ir neabejoju, kad Arlenė pasakytų tą patį.

Darsė vėl apsiverkė. Šrusberis padavė jai kelis popierinius rankšluosčius, nuplėšęs juos nuo ritinėlio.

– Patogesni nei popierinės nosinės.

– Turite gerą įdirbį šioje srityje, – pasakė ji.

Jis apžiūrėjo kavavirę, įsitikino, kad įdėta užtektinai kavos, ir paspaudė mygtuką.

– Geresnį, nei man pačiam norėtųsi. – Grįžęs vėl atsisėdo prie stalo. – Gal papasakotumėt, kaip viskas atsitiko? Ar pajėgsit?

Ji papasakojo, kaip, gavęs grąžą iš užkandinės, Bobas rado dviguba data paženklintą centą ir kaip susijaudino, kaip paskiau nuvažiavo atšvęsti į restoraną „Pajūrio perlas“ ir kaip jis padaugino išgerti. Kaip jis kvailiojo (ji parodė, kaip jis britiškai atidavė pagarbą, kai ji paprašė atnešti taurę „Perrier“ vandens su griežinėliu citrinos). Kaip lipo laiptais, lyg kelneris laikydamas aukštai iškeltą taurę. Kaip, beveik užkopęs, pačiame viršuje paslydo. Ji papasakojo, kaip pati vos nepaslydo, kai, bėgdama žemyn prie jo, užlipo ant iškritusio ledo kubelio.

Šrusberis kažką brūkštelėjo savo užrašų knygutėje, užskleidė ją ir ramiai pažvelgė į Darsę.

– Puiku. Prašyčiau eiti su manimi. Apsivilkite paltą.

– Ką? Kur?

Į kalėjimą, savaime suprantama. Praleidi žaidimo pradžią, nelaimi dviejų šimtų dolerių, iš karto sėdi į kalėjimą. Bobui pasisekė nužudyti per dešimtį žmonių, o ji nesugebėjo įvykdyti nė vienos žmogžudystės (kas be ko, jis planuodavo jas, kaip buhalteris apskaičiuodamas kiekvieną mažmožį). Ji nesuvokė, kur suklydo, bet tikriausiai kažkas užkliuvo už akies. Šrusberis papasakos, kai jie važiuos į policijos nuovadą. Tai buvo lyg paskutinis Elizabetos Džordž 25 knygos skyrius.

– Pas mane į namus, – tarė jis. – Šį vakarą pabūsite su manimi ir Arlene.

Apstulbusi ji dėbtelėjo į jį.

– Aš ne... aš negaliu...

– Galite, – pareiškė jis tokiu balsu, kad prieštarauti buvo beprasmiška. – Ji mane pritvotų, jeigu palikčiau jus čia vieną. Ar norėtumėte atsakyti už mano mirtį?

Ji šyptelėjo, nuo veido nusišluosčiusi ašaras.

– Ne, be abejo. Bet... Pone Šrusberi...

– Vadinkite mane Hariu.

– Aš turiu paskambinti. Vaikai... jie dar nieko nežino.

Prisiminusi vaikus, ji vėl apsipylė ašaromis ir ėmė jas šluostytis paskutiniu popieriniu rankšluosčiu. Nežinia, kiek žmogus turi ašarų? Ji nebuvo prisilietusi prie savo kavos, dabar trimis dideliais gurkšniais išgėrė pusę, nors buvo dar karšta.

– Man regis, mes sugebėsime apmokėti kelis tarpmiestinius skambučius, – tarė Haris Šrusberis. – Klausykit. Ar turite kokių nors vaistų? Na, raminamųjų?

– Nieko panašaus neturiu, – sukuždėjo ji. – Tik ambieno.

– Tuomet Arlenė jums duos savo valiumo, – tarė jis. – Jums reikia būtinai išgerti tabletę, ir tik po gero pusvalandžio turėsite jėgų skambinti savo artimiesiems. Tuo tarpu aš jai pranešiu, kad mes atvažiuojam.

– Jūs labai malonus.

Jis atidarė vieną spintelę, paskiau kitą, trečią. Darsė pajuto, kaip širdis jai smunka į kulnus, kai jis atidarė ketvirtą. Jis ištraukė indų rankšluostėlį ir padavė jai.

– Tvirtesnis nei popieriniai rankšluosčiai.

– Ačiū, – padėkojo ji. – Labai ačiū.

– Ar seniai jūs buvote susituokę, ponia Anderson?

– Dvidešimt septynerius metus, – atsakė ji.

– Dvidešimt septyneri metai! – susižavėjo jis. – Dieve! Nuoširdžiai jus užjaučiu.

– Ačiū, – tarė ji, įsikniaubdama į indų rankšluostėlį.

18

Robertas Emoris Andersonas buvo palaidotas po dviejų dienų Jarmuto kapinėse. Šalia motinos stovėjo Donis ir Petra, kai pastorius kalbėjo apie tai, jog žmogaus gyvenimas – tai tik metų laikas. Orai atvėso, dangus apsiniaukė, šaltas vėjas virpino belapes šakas. „Bensono, Beikono ir Andersono“ firma užsidarė vienai dienai, niekas nedirbo. Buhalteriai juodais drabužiais stovėjo būreliu kaip varnos. Tarp jų nebuvo nė vienos moters. Darsė niekada to nebuvo pastebėjusi.

Jos akyse spindėjo ašaros, ir ji tolydžio šluostėsi jas nosine, kurią laikė pirštinėta ranka. Petra verkė be paliovos; Donis stovėjo liūdnas, paraudusiomis akimis. Jis buvo išvaizdus, bet jau resvais kaip tėvo plaukais. Kol kas neaptuko kaip tėvas, pagalvojo ji. Ir, žinoma, nežudo moterų. Tačiau tokie dalykai nepaveldimi. O gal ir paveldimi?

Netrukus viskas pasibaigs. Donis pasisvečiuos tik kelias dienas – tai daugių daugiausia, pasak jo, kiek šiuo metu jis gali nusišalinti nuo verslo. Jis tikėjosi, kad ji viską supranta, ir ji atsakė, kad, žinoma, supranta. Petra pažadėjo pabūti visą savaitę, o ir ilgiau, jeigu Darsė panorėsianti. Darsė jai papasakojo, kaip ji jaučiasi, širdies gilumoje tikėdamasi, kad duktė užsibus ne ilgiau kaip penkias dienas. Ji norėtų pabūti viena. Ji norėtų... ne, ne mąstyti, o apgalvoti savo gyvenimą. Sugrįžti į tikrąją veidrodžio pusę.

Ne, nieko bloga neatsitiko, priešingai. Jos nuomone, vargu ar būtų išėję geriau, jeigu nužudyti vyrą būtų planavusi kelis mėnesius. Tokiu atveju tikriausiai būtų viską sugadinusi, kurdama pernelyg sudėtingą planą. Priešingai nei Bobas, ji neturėjo ypatingų planavimo gebėjimų.

Jokių įtarimų neiškilo. Jos istorija buvo paprasta, įtikėtina ir beveik teisinga. Svarbiausia, kad ji turėjo tvirtą pagrindą: jie gyveno santuokoje beveik tris dešimtmečius, santuoka buvo laiminga, ir pastaruoju metu nebūta jokių nesutarimų. Iš tiesų, kokių įtarimų galėtų kilti?

Pastorius pakvietė artimuosius prieiti arčiau. Jie taip ir padarė.

– Ilsėkis ramybėje, tėti, – tarė Donis, mesdamas saują žemių į kapą. Žemės nukrito ant blizgančio karsto. Darsei dingtelėjo, kad jos panašios į šuns išmatas.

– Tėte, man tavęs labai trūks, – tarė Petra, berdama saują žemių.

Darsė priėjo paskutinė. Pasilenkusi pirštinėta ranka paėmė saują žemių ir išbėrė. Nepasakė nė žodžio.

Pastorius pakvietė visus tylomis pasimelsti. Laidotuvininkai nulenkė galvas. Vėjas laužė medžių šakas. Netoliese 295-uoju greitkeliu lėkė automobiliai. Darsė pagalvojo: Dieve, jeigu Tu esi, padaryk taip, kad pagaliau viskas pasibaigtų.

19

Nepasibaigė.

Daugmaž septynioms savaitėms praslinkus po laidotuvių – jau buvo po Naujųjų metų, tvyrojo giedras, šaltas oras, – sučirškė Šugar Mil Leino namų durų skambutis. Atidariusi duris, Darsė išvydo pagyvenusį vyriškį juodu paltu ir raudonu šaliku. Pirštinėtomis rankomis laikė senamadę kieto fetro skrybėlę lenktais kraštais. Veidas buvo išvagotas gilių raukšlių (lyg iš sielvarto, lyg nuo senatvės, pagalvojo Darsė), o ant galvos styrojo pūkeliais virtę žili retučiai plaukai.

– Ko pageidaujate? – paklausė ji.

Jis įkišo ranką kišenėn ir išmetė skrybėlę. Darsė pasilenkusi ją pakėlė. Atsitiesusi išvydo, kad pagyvenęs vyriškis rankoje laiko tapatybės liudijimą odiniu viršeliu. Ten buvo plastikinė kortelė, o joje – auksinis ženklas ir svečio (gerokai jaunesnio) nuotrauka.

– Holtas Ramzis, – tarė jis lyg atsiprašydamas. – Valstijos prokuratūra. Velniškai gaila, kad esu priverstas jus sutrukdyti, ponia Anderson. Ar galiu įeiti? Jūs sušalsite stovėdama čia viena suknele.

– Prašom, – tarė ji, pasitraukdama į šalį.

Ji pastebėjo, kad jis šlubčioja ir dešine ranka nejučia griebiasi dešinio klubo – lyg norėdamas jį prilaikyti, – ir atmintyje aiškiai atgijo vaizdas: Bobas sėdi šalia jos ant lovos krašto, šiltais pirštais surakinęs jos šaltą ranką. Bobas kalba. Tiesiog piktdžiugiškai springdamas: Tegu policija laiko Bidį bukagalviu – tarkime, mažaraščiu, – ji taip ir mano. Nes policininkai patys bukagalviai. Jie mane klausinėjo tik vieną kartą prieš kelerius metus, ir tai kaip liudytoją, dviem savaitėms praslinkus po to, kai BD nužudė tą kekšę Mur. Šlubas senis, beveik pensininkas. Ir štai tas senis stovėjo už kelių žingsnių nuo tos vietos, kur mirė Bobas. Nuo tos vietos, kur ji nužudė jį. Holtas Ramzis atrodė ir ligotas, ir sielvarto prislėgtas, bet jo akys buvo budrios. Apsižvalgęs viską įsidėjo į galvą ir tik tada sužiuro jai į veidą.

Būk atsargi, tarė ji sau. Būk su juo labai atsargi, Darselena.

– Kuo galėčiau jums padėti, pone Ramzi?

– Na, nieko ypatinga neprašysiu, gal nebent puodelio kavos. Siaubingai sušalau. Važinėju valdišku automobiliu, o šildymo sistema sugedusi. Žinoma, jeigu nesunku...

– Visiškai nesunku. Bet man įdomu... ar negalėčiau dar kartą žvilgtelėti į jūsų liudijimą?

Jis gana ramiai parodė jai savo liudijimą ir, jai bežiūrint į jį, pasikabino skrybėlę ant kabyklos.

– Ar šis raudonas ženklas po antspaudu... reiškia, kad jūs – pensininkas?

– Ir taip, ir ne. – Jis nusišypsojo, prašiepdamas dantis, pernelyg gražius, kad būtų ne protezai. – Turėjau išeiti į pensiją bent jau oficialiai, kai sulenkiau šešiasdešimt aštuntus, bet aš visą gyvenimą dirbau arba policijoje, arba valstijos prokuratūroje ir dabar esu lyg tas senas kuinas, kuriam arklidėje skirta garbinga vieta. Žinot, lyg savotiškas talismanas.

Manau, kad jūs pernelyg kuklinatės.

– Prašom nusivilkti paltą.

– Ne, ačiū, manding, neverta. Ilgai neužsibūsiu. Pakabinčiau, jei lauke snigtų – kad nesudrėkinčiau grindų, – bet nesninga. Baisiai šalta, žinot. Pernelyg šalta, kad snigtų, kaip sakydavo tėvas, o dabar tokiame amžiuje šaltį jaučiu kur kas jautriau nei prieš penkiasdešimt metų. Ar bent prieš dvidešimt penkerius.

Iš lėto lydėdama jį virtuvėn, kad Ramzis spėtų su ja, Darsė paklausė, kiek jam metų.

– Gegužę sukaks septyniasdešimt aštuoneri. – Jis kalbėjo su aiškiu pasididžiavimu. – Jei išgyvensiu. Visada taip sakau, kad manęs neaplenktų laimė. Iki šiol vis sekėsi. Kokia jauki jūsų virtuvė, ponia Anderson: viskam yra vietos ir viskas savo vietoje. Mano žmona būtų pagyrusi. Mirė prieš ketverius metus. Ištiko širdies priepuolis, labai netikėtai. Ligi šiol jos gedžiu. Įsivaizduoju, kaip jūs gedite savo vyro.

Jo blizgančios akys – žvalios ir buklios tarp raukšlėtų, skaudžių vokų – dėmesingai stebėjo jos veidą.

Jis sužinojo. Nežinia kaip, bet sužinojo.

Ji patikrino kavavirę ir įjungė. Iš spintelės imdama puodelį, paklausė:

– Kuo galėčiau jums padėti, pone Ramzi? Ar detektyve Ramzi?

Jis nusijuokė ir staiga užsikosėjo.

– Et, jau daug metų prabėgo nuo to laiko, kai žmonės vadino mane detektyvu. Paprastai vadina Ramziu arba tiesmukai – Holtu, man tai labiausiai patinka. Tiesą pasakius, norėčiau pasikalbėti su jūsų vyru, bet, kas be ko, jo nebėra – vėlgi nuoširdžiai jus užjaučiu, – taigi apie tai negali būti nė kalbos. Žinia, nė kalbos negali būti. – Papurtęs galvą, jis atsisėdo ant taburetės prie mėsos apdorojimo staliuko. Jo paltas sušnarėjo. Kažkur nedideliame jo kūne brakštelėjo sąnarys. – Štai ką jums pasakysiu: gyvendamas nuomojamame kambaryje – o aš taip ir gyvenu, nors kambarys gana jaukus, – senis kartais ima nuobodžiauti vien televizoriaus draugijoje, ir todėl pagalvojau, velniai griebtų, nuvažiuosiu į Jarmutą ir vis dėlto kai ko paklausiu. Ji negalės atsakyti į daugelį klausimų, tariau sau, gal nė į vieną, bet kodėl gi negalėčiau nuvažiuoti? Juk reikia pabendrauti su žmonėmis, kol dar nepadėjai šaukšto, tariau sau.

– Tokią dieną, kai temperatūra žemesnė nei dešimt laipsnių, – tarė ji. – Leistis į kelionę valdišku automobiliu, kurio šildymo sistema sugedusi.

– Et, turiu šildynę, – kukliai atsakė jis.

– Nejaugi jūs neturite savo automobilio, pone Ramzi?

– Turiu, turiu, – atsakė jis, lyg tokia mintis anksčiau niekada jam nebūtų atėjusi į galvą. – Sėskitės, ponia Anderson. Nėra ko glaustis kampe. Aš pernelyg senas, kad galėčiau kandžiotis.

– Palaukit, po minutės bus kava, – tarė ji. Ji bijojo to senio. Bobas irgi tikriausiai būtų turėjęs jo bijoti, bet dabar Bobui nėra ko bijoti. – Gal tuo tarpu pasakytumėte, apie ką būtumėte norėjęs pasikalbėti su mano vyru.

– Na, jūs nepatikėsite, ponia Anderson...

– Vadinkite mane Darse, gerai?

– Darsė? – Jis tarytum apsidžiaugė. – Labai gražus senovinis vardas!

– Ačiū. Jūs geriate su grietinėle?

– Geriu tik juodą kaip mano skrybėlė. Beje, tiesą pasakius, man maloniau save įsivaizduoti kaip baltą skrybėlę. Ką gi, juk galiu taip save įsivaizduoti, ar ne? Medžiodamas nusikaltėlius ir apskritai. Žinot, taip ir koją susižalojau. Gaudynės automobiliais 1989 metais. Žmogėnas nužudė žmoną ir abu vaikus. Dabar tokios žmogžudystės paprastai laikomos aistros nusikaltimais, kuriuos žmogus įvykdo, būdamas neblaivus arba narkotikų veikiamas, arba ne viso proto, – kalbėjo Ramzis, ant artrito iškreipto piršto sukdamas savo retučius plaukus. – Tik ne šis žmogus. Šis žmogus žudė, bandydamas apsidrausti. Kad jo nusikalstama veika atrodytų kaip... kaip čia pasakius... kaip įsilaužimas. Nesigilinsiu į smulkmenas, bet aš šniukštinėjau, šniukštinėjau be perstojo. Šniukštinėjau trejus metus. Ir pagaliau suvokiau, kad turiu užtektinai įkalčių jam suimti. Gal jų neužtektų jį nuteisti, bet to juk būtų galima jam ir nesakyti, ar ne?

– Tikriausiai, – pritarė Darsė. Kava buvo karšta, ir ji pripylė du puodelius. Nutarė irgi gerti juodą. Ir staigiai išmaukti, kad kofeinas greičiau paveiktų ir sužadintų budrumą.

– Ačiū, – tarė jis, kai ji pastatė puodelį ant stalo. – Labai ačiū. Jūs nuostabi. Karšta kava šaltą dieną – kas gali būti geriau? Nebent karštas sidras; nieko daugiau negalėčiau sugalvoti. Aha, apie ką čia kalbėjau? Taip, prisimenu. Apie Dvaitą Čeminuksą. Tai atsitiko apygardos šiaurėje. Į pietus nuo Hainesvil Vudso.

Darsė gėrė kavą, per puodelio kraštą žiūrėdama į Ramzį, ir staiga pasijuto, lyg vėl būtų ištekėjusi. Nejučia prisiminė savo santuoką – ilgą santuokinį gyvenimą, daugiausia (bet ne ištisai) laimingą santuoką, savotiškai panašią į piktą pokštą: ji žinojo, kad jis žino, ir jis žinojo, jog ji žino, kad jis žino. Tokie santykiai priminė begalinę veidrodžių virtinę, kai, žiūrėdamas į veidrodį, matai jame atsispindint kitą veidrodį. Svarbiausia įminti tai, ką jis ketina daryti su tuo, ką žino. Ką galėtų padaryti.

– Ką gi, – prabilo Ramzis ir, pastatęs kavos puodelį, nejučia ėmė trintis skaudamą koją, – paprasčiausiai aš tikėjausi išprovokuoti tą žmogėną. Turiu galvoje, kad jo rankos suteptos moters ir dviejų vaikų krauju, todėl aš laikiau savo pareiga griebtis nelabai sąžiningo žaidimo. Ir man pasisekė. Jis nešė muilą, ir aš jį vijausi iki Heinesvil Vudso, kur, kaip dainuojama dainoje, kas mylia – po antkapį. Ir mudu abu rėžėmės ties Viketo vingiu – jis į medį, o aš į jį. Štai ten ir susižalojau koją, o kur dar plieninis įtvaras kakle.

– Užjaučiu jus. O kas atsitiko tam žmogui, kurį vijotės? Kiek jis gavo?

Ramzio lūpų kampučiai kilstelėjo, kai jis be galo šaltai šyptelėjo. Jo žvalios akys sužibo.

– Jis gavo galą, Darse. Išvengė keturiasdešimties ar penkiasdešimties metų poilsio Šošenko kalėjime.

– Jūs tikras padangių skalikas, pone Ramzi, ar ne?

Užuot nutaisęs sutrikusią miną, jis prisidėjo prie veido rankas delnais į priekį ir giesmingu mokinio balsu padeklamavo: „Slėpiaus nuo Jo naktų gelmėj ir dienų skaistoj, slėpiaus nuo Jo po metų skliautais, slėpiaus nuo Jo labirintuos...“ 26 Ir taip toliau.

– Mokėtės mokykloje?

– Ne, ponia, Jaunųjų metodistų draugijoje. Prieš daugelį metų. Laimėjau Bibliją, kurią pamečiau kitais metais vasaros stovykloje. Beje, nepamečiau, kažkas ją pavogė. Įsivaizduojate, kaip žemai smukęs turėtų būti žmogus, kad galėtų pavogti Bibliją?

– Įsivaizduoju, – tarė Darsė.

Jis nusijuokė.

– Darse, būkit maloni, vadinkit mane Holtu. Prašau. Taip mane vadina visi draugai.

Ar tu mano draugas? Tikrai?

Vargu bau, bet ji buvo tikra, kad jis nieku gyvu negalėtų būti Bobo draugas.

– Ar tik šitą eilėraštį ir mokate atmintinai, Holtai?

– Na, dar mokėjau „Samdinio mirtį“, bet dabar prisimenu tik tą dalį apie vaišingus namus, kur mes ateiname kaip laukiami svečiai. Tikrai taip, ar ne?

– Visiškai.

Jo akys – šviesiai rudos – žiūrėjo tiesiai į ją, nenukrypdamos į šalį. Tas žvilgsnis iš tokio artimo atstumo atrodė nepadorus, lyg jis būtų matęs ją kiaurai per drabužius. Ir podraug malonus, ko gero, dėl tos pačios priežasties.

– Ko norėjote paklausti mano vyrą, Holtai?

– Na, žinot, kartą jau esu kalbėjęs su juo, nors vargu ar jis prisimintų, jeigu tebebūtų gyvas. Tai buvo labai seniai. Mudu buvome nepalyginamai jaunesni, o jūs, ko gero, dar buvote vaikas, turint galvoje, kokia dabar esate jauna ir graži.

Ji santūriai šyptelėjo, paskiau atsistojusi įsipylė dar vieną puodelį kavos. Pirmą jau buvo išgėrusi.

– Jūs turbūt esate girdėjusi apie Bidžio žmogžudystes, – tarė jis.

– Tas žmogus žudo moteris ir jų tapatybės liudijimus siunčia į policiją, ar ne? – Ji grįžo prie stalo, puodelis su kava nė nevirptelėjo jos rankoje. – Laikraščiai iš to tik ir gyvena.

Jis atkišo į ją du pirštus nelyginant pistoletą – kaip mėgdavo daryti Bobas – ir pamerkė akį.

– Kaip pirštu į akį. Šventa teisybė. „Kuo daugiau kraujo, tuo įdomiau“ – toks jų šūkis. Man teko pridėti ranką prie tos bylos. Tuomet dar nebuvau išėjęs į pensiją, bet jau ruošiausi. Garsėjau kaip seklys, kuris kartais pasiekia gerų rezultatų vien šniukštinėdamas... vedamas... kaip tai vadinasi...

– Nuojautos?

Vėl atkišo du pirštus kaip pistoletą. Darsyk pamerkė. Lyg būtų buvusi kokia paslaptis, tik jiems vieniems žinoma.

– Šiaip ar taip, vadovybė man leido dirbti savarankiškai, na, žinot: raišas senis Holtas rodo visiems nuotraukas, klausinėja ir saviškai... na, žinot... tiesiog šniukštinėja. Aš visada turėjau gerą uoslę, Darse, ir ligi šiol ją išlaikiau. Tai atsitiko 1997 metų rudenį, neilgai trukus po to, kai buvo nužudyta moteris, vardu Steisė Mur. Girdėta pavardė, ar ne?

– Nelabai, – atsakė Darsė.

– Prisimintumėte, jeigu pamatytumėte nusikaltimo vietos nuotraukas. Siaubinga žmogžudystė – kaip tikriausiai ta moteris kentėjo. Savaime suprantama, tas žmogėnas, pasivadinęs Bidžiu, ilgokai tvardėsi, daugiau nei penkiolika metų, ir, ko gero, jo katile susikaupė užtektinai garo, kad sprogtų. Matyt, ta moteris jį gerokai užkaitino. Šiaip ar taip, žmogus, kuris tuo metu buvo specialusis agentas, paskyrė mane tirti tą bylą. „Tegu senis Holtas pabando, – pasakė jis, – vis viena jis čia painiojasi po kojomis.“ Jau tuomet jie vadino mane seniu Holtu. Tikriausiai todėl, kad buvau raišas. Aš apklausiau jos draugus, gimines, kaimynus, gyvenančius prie 106-ojo greitkelio, ir jos bendradarbius Votervilyje. Oho, sočiai prisikalbėjau. Ji dirbo padavėja miestelio kavinėje. Ten užsukdavo daugybė pravažiuojančiųjų, nes kavinė prie greitkelio, bet aš labiau domėjausi nuolatiniais lankytojais. Nuolatiniais vyriškos lyties lankytojais.

– Kas be ko, – sumurmėjo ji.

– Vienas jų atrodė labai įspūdingai, išvaizdus vyriškis, kokių keturiasdešimties su trupučiu. Užsukdavo kas trys ar keturios savaitės, visada sėsdavo prie staliuko, kurį aptarnaudavo Steisė. Dabar tikriausiai man nederėtų apie tai kalbėti, nes tas išvaizdus vyriškis buvo jūsų velionis vyras – apie mirusius gerai arba nieko, bet, kadangi abu mirę, aš tiesiog bandau išsiaiškinti, jeigu suvokiate, ką turiu galvoje... – Ramzis sutrikęs nutilo.

– Labai jau painu, – nejučia susidomėjusi, tarė Darsė. Gal jis ir norėjo, kad ji susidomėtų. Tuo ji negalėjo būti tikra. – Būkite geras, pasakykite atvirai, juk aš jau suaugusi. Ji flirtavo su juo? Tai jūs norėjote pasakyti? Ji ne pirma padavėja, flirtuojanti su atsitiktiniu vyriškiu, jeigu net jis mūvi jungtuvių žiedą.

– Ne, nevisiškai taip. Pasak kitų padavėjų, jis flirtavo su ja, ir, žinoma, jūs tuo nepatikėsite, nes visos jos buvo geros draugės. Ir, pasak jų, jai labai nepatiko tas jo meilinimasis. Pasak jos, nuo to vyriškio ją nukrėsdavo šiurpas.

– Nepanašu, kad tai būtų buvęs mano vyras. – Arba nepanašu į tai, ką pasakojo apie ją Bobas.

– Gal ir nepanašu, bet tikriausiai taip buvo. Turiu omeny jūsų vyrą. Žmona ne visada žino, ką jos antroji pusė išdarinėja kelionėje, nors ji įsivaizduoja, kad žino. Šiaip ar taip, viena padavėja man sakė, kad vyriškis važinėjo tojota „4Runner“. Ji negalėjo klysti, nes turėjo tokią pat. Ir žinot ką? Ne vienas ponios Mur kaimynas matė tojotą aikštelėje netoli kiosko, kur ji prekiavo savo ūkio gėrybėmis, vienai dienai likus iki žmogžudystės. Žodžiu, žmogžudystės išvakarėse.

– Bet ne tą pačią dieną.

– Ne, bet toks apdairus žmogus kaip Bidis, be abejo, nebūtų iškrėtęs tokios kvailystės. Ar ne?

– Ko gero.

– Ką gi, turėdamas žodinį portretą, apklausiau žmones, gyvenančius kavinės rajone. Nieko daugiau nebeliko daryti. Bet nieko nelaimėjau, tik prisitryniau pūslių ir vaišinamas išgėriau kelis puodelius kavos – nors niekur ji nebuvo tokia gera kaip jūsų! – ir jau buvau benukratąs rankas. Paskiau atsitiktinai sustojau miesto centre. „Maiklsono monetos“. Esate girdėjusi šitą pavadinimą?

– Žinoma. Mano vyras buvo numizmatas, o Maiklsonas – viena geriausių iš trijų ar keturių valstijos firmų. Dabar jau nebėra. Senis ponas Maiklsonas mirė, o jo sūnus atsisakė to verslo.

– Aha. Na, žinot, kaip sakoma toje dainoje, galų gale laikas ima viršų – užmerkia tau akis, supančioja kojas, surakina pančiais, atleiskit, prancūziškai vos keverzoju. Tačiau senis Maiklsonas tuomet dar buvo gyvas...

– Nenuleisk nosies ir uostinėk orą, – sumurmėjo Darsė.

Ramzis nusišypsojo.

– Gryna teisybė. Šiaip ar taip, jis atpažino pagal mano aprašymą. „Regis, tai turėtų būti Bobas Andersonas, – tarė jis. – Ir žinot? Jis važinėja tojota „4Runner“.“

– Taip, bet jis senių seniausiai ją pardavė, – tarė Darsė. – Ir nusipirko...

– Ševrolė suburbaną, ar ne? – Ramzis ištarė pavadinimą kaip „šivalėj“.

– Taip. – Darsė susinėrė rankas ir ramiai pažvelgė į Ramzį. Jie beveik priėjo prie įkaltinimo. Liko išsiaiškinti vienintelį klausimą: katruo šiuolaik nebegaliojančios Andersonų santuokos sutuoktiniu labiau domisi įžvalgusis senis?

– Manau, kad jūs nebeturite to suburbano, ar ne?

– Ne, nebeturiu. Pardaviau jį daugmaž mėnesiui praslinkus po vyro mirties. Įdėjau skelbimą į „Dėdės Henrio“ puslapį, ir kažkas iškart atsiliepė. Maniau, kad turėsiu vargo – privažinėta daug kilometrų, be to, dabar tokie brangūs degalai, – bet nieko panašaus neatsitiko. Tiesa, gavau ne per daugiausia.

Likus dviem dienoms iki pirkėjo atvykimo, ji kruopščiai išnaršė visą automobilį nuo gaubtuvo iki bagažinės, nepamiršusi iš bagažinės išmesti kilimėlio. Ji nieko nerado, bet užmokėjo penkiasdešimt dolerių, kad nuplautų išorinę mašinos pusę (tai jai mažiausiai rūpėjo) ir iš vidaus (tai rūpėjo labiausiai).

– Ak! Geras senasis „Dėdė Henris“! Lygiai taip pat pardaviau mirusios žmonos fordą.

– Pone Ramzi...

– Holtai.

– Holtai, ar jūs tiksliai nustatėte, kad mano vyras buvo tas žmogus, kuris flirtavo su Steise Mur?

– Na, kai kalbėjausi su ponu Andersonu, jis prisipažino, kad retkarčiais lankydavosi toje kavinėje – iš karto prisipažino, – bet tvirtino niekada nekreipęs ypatingo dėmesio į kurią nors padavėją. Tvirtino, kad paprastai visa galva būdavo pasinėręs į savo popierius. Žinoma, kavinės darbuotojams aš rodžiau jo nuotrauką – iš vairuotojo liudijimo, savaime suprantama, – ir visi jį atpažino.

– Ar mano vyras žinojo, kad jūs savotiškai... juo domitės?

– Ne. Jis žiūrėjo į mane kaip į raišą puskvaišį senį, ieškantį liudytojų, gal ką nors pastebėjusių. Žinot, niekas nebijo tokio senio kaip aš.

Aš tavęs velniškai bijau.

– Ne tiek jau daug tų įkalčių, – tarė ji. – Tikriausiai ką nors laikote atsargai?

– Apskritai neturiu jokių įkalčių! – Jis linksmai nusijuokė, bet rudos akys žvelgė šaltai. – Jei būčiau radęs įkalčių, mudu su ponu Andersonu būtume šnektelėję anaiptol ne jo kabinete, Darse. Jis būtų sėdėjęs mano kabinete. O iš ten niekas neišeina, kol aš nesutinku. Arba, žinoma, kol jūsų neišvaduoja advokatas.

– Gal baigtume tą kadrilį, Holtai?

– Gerai, kodėl gi ne? – sutiko jis. – Juolab kad šiuo metu sulig kiekvienu žingsniu mane velniškai pjauna skausmai. Kad jis kur prasmegtų tas senis Dvaitas Čeminuksas! Nenoriu sugadinti jums viso priešpiečio, tad paskubėkime. Aš galėjau įrodyti nebent tai, kad tojota „4Runner“ buvo pastebėtas netoli tų dviejų vietų, kur įvyko pirmosios žmogžudystės, mūsų vadinamos pirmuoju Bidžio ciklu. Automobilis nebuvo tas pats: kitos spalvos. Tačiau galiu įrodyti, kad aštuntajame dešimtmetyje jūsų vyras turėjo kitą tojotą „4Runner“.

– Kas be ko. Tas automobilis jam labai patiko, todėl jis nusipirko kitą tokį pat.

– Žinia, žmonės taip daro. Tojota „4Runner“ labai mėgstamas tose vietose, kur pusę metų sninga. Tačiau po Steisės Mur žmogžudystės – ir po to, kai mudu kalbėjomės, – jis nusipirko suburbaną.

– Ne iš karto, – šypsodamasi tarė Darsė. – Jis važinėjo tuo „4Runner“ ir po 2000 metų.

– Žinau. Jis nusipirko jį 2004 metais, ilgai netrukus po to, kai prie Nešvos buvo nužudyta Andrėja Hanikat. Pilkšvai melsvas suburbanas, 2002 metų laidos. Tų metų laidos ir daugmaž tokios pat spalvos suburbaną beveik visą mėnesį prieš žmogžudystę žmonės gana dažnai matydavo netoli tos vietos, kur gyveno ponia Hanikat. Bet yra dar vienas įdomus dalykas. – Jis palinko į priekį. – Aš radau dar vieną liudytoją, parodžiusį, kad automobilis turėjo Vermonto registracijos numerį, ir dar viena – senutė, iš tų, kurios iš dyko buvimo ištisą dieną nuo ryto aušros iki vakaro žaros sėdi svetainėje prie lango, stebėdamos, kas vyksta aplink, – pasakė mačiusi, kad jis turėjo Niujorko valstijos registracijos numerį.

– Jūs puikiai žinote, kad Bobas turėjo Meino valstijos registracijos numerį, – tarė Darsė.

– Žinoma, žinoma, bet registracijos numerius galima pavogti, ar ne?

– Na, o kas nužudė Šeiverstonus, Holtai? Ar netoli Helenos Šeiverston namų buvo pastebėtas pilkšvai melsvas suburbanas?

– Matau, kad Bidžio bylą jūs sekėte kur kas atidžiau nei diduma žmonių. Taipgi kur kas atidžiau, nei iš pradžių dėjotės.

– Ar buvo pastebėtas?

– Ne, – atsakė Ramzis. – Iš tikrųjų nebuvo. Tačiau pilkšvai melsvas suburbanas buvo pastebėtas Emsberyje netoli upokšnio, kur buvo sumesti kūnai. – Jis vėl nusišypsojo, nenuleisdamas nuo jos šalto tiriamo žvilgsnio. – Sumesti kaip šiukšlės.

Ji atsiduso.

– Žinau.

– Niekas negalėjo man pasakyti, kokį registracijos numerį turėjo suburbanas, pastebėtas Emsberyje, bet aš manau, kad tikriausiai Masačusetso. Arba Pensilvanijos. Arba kokios nors kitos valstijos, tik ne Meino. – Jis palinko į priekį. – Tasai Bidis mums siuntinėjo visų savo aukų tapatybės liudijimus. Erzindamas mus, žinot, mesdamas iššūkį, kad mes jį pagautume. Galbūt iš dalies ir troško, kad mes jį pagautume.

– Gali būti, – tarė Darsė, nors tuo abejojo.

– Laiškeliai buvo rašomi didžiosiomis raidėmis. Dabar žmonės, kurie taip daro, mano, kad tokio rašto neįmanoma atpažinti, bet jie klysta. Galima lengvai atsekti. Manding, jūs dar išsaugojote vieną kitą vyro dokumentą, ar ne?

– Tie, kurie buvo grąžinti į firmą, sunaikinti, bet, man regis, jie turi aibę pavyzdžių. Buhalteriai niekada nieko neišmeta.

Jis atsiduso.

– Taigi, tačiau tokios firmos kaip šioji leidžia pažiūrėti į kai kuriuos dokumentus tik pateikus teismo nutartį, o gauti ją galėčiau tik nurodęs rimtą priežastį. O aš tokios paprasčiausiai neturiu. Galiu išvardyti nemaža sutapimų, nors, mano galva, tai anaiptol ne sutapimai. Aš turiu daug... na... prielaidų, man regis, taip galėčiau tai pavadinti, bet jų nepakanka, kad pateikčiau kaip šalutinius įrodymus. Todėl ir atvažiavau pas jus, Darse. Maniau, kad dabar nenorėsite manęs išklausyti, bet jūs buvote labai maloni.

Ji nepasakė nė žodžio.

Jis dar labiau palinko į priekį, beveik užsigulė ant stalo. Nelyginant plėšrus paukštis. Tačiau po šaltu žvilgsniu slypėjo kažkas kita. Jai dingtelėjo, jog tai galbūt gerumas. Ji meldė Dievą, kad tai būtų tiesa.

– Darse, ar jūsų vyras buvo Bidis?

Ji suvokė, kad jis gal įrašo jų pokalbį: be abejo, tai buvo visiškai įmanoma. Užuot atsakiusi, ji pakėlė ranką nuo stalo parodydama rausvą delną.

– Jau seniai tai žinojote, ar ne?

Ji nepasakė nė žodžio. Tik pažvelgė į jį. Pažvelgė, lyg kiaurai jį matydama, kaip žiūrima į gerai pažįstamus žmones. Tik tuomet reikia būti atsargiam, nes kartais žmogus gali pamatyti ne tai, ką tariasi matąs. Ji tai suvokė.

– Paskiau jūs sužinojote? Vieną gražią dieną viską sužinojote?

– Gal išgertumėte dar vieną puodelį kavos, Holtai?

– Pusę puodelio, – tarė jis. Jis atsilošė, susinėrė rankas ant krūtinės. – Jei išgerčiau daugiau, užkankintų rėmuo, nes šįryt neišgėriau zantako tabletės.

– Man regis, vaistinėlėje turiu priloseko, – tarė ji. – Bobas jį gerdavo. Gal atnešti?

– Niekad jo negerčiau, net jeigu viduje viskas degtų.

– Gerai, – atlaidžiai tarė ji ir kliustelėjo jam truputį kavos.

– Atsiprašau, – tarė jis. – Kartais jausmai ima viršų. Tos moterys... visos tos moterys... ir berniukas, kuriam visas gyvenimas buvo priešaky. Tai visų baisiausia.

– Taip, – pritarė ji, paduodama jam puodelį. Pastebėjusi, kaip jam dreba ranka, pagalvojo, kad tai jo paskutinis pasispardymas, nors ir koks buklus jis būtų... o jis buvo velniškai buklus.

– Moteris, patyrusi, ką išdarinėja jos vyras, atsiduria labai keblioje padėtyje, – tarė Ramzis.

– Tikrai, ir aš taip manau, – atsakė Darsė.

– Kas patikėtų, kad, gyvendama su juo tiek metų, ji nenumanė, kas jis toks? Juk ji būtų panaši... na... į paukštį, gyvenantį krokodilo nasruose.

– Kaip sakoma toje pasakoje, – tarė Darsė, – krokodilas leidžia tam paukščiui ten gyventi, nes jis prižiūri krokodilui dantis. Išgliaudo menkiausias sėklytes, įstrigusias jam tarp dantų. – Dešinės rankos pirštais ji parodė, kaip paukštis lesa. – Gal taip, o gal ir ne... bet, tiesą pasakius, aš vežiodavau Bobą pas dantų gydytoją. Jeigu aš nepasirūpindavau, jis tyčia netyčia pamiršdavo, kad turi apsilankyti pas gydytoją. Jis tiesiog kaip vaikas negalėdavo ištverti skausmo. – Jos akys netikėtai pritvino ašarų. Keikdama savo jautrumą, ji delnu nusišluostė akis. Šis žmogus nepakęstų ašarų, pralietų dėl Roberto Andersono.

O gal ji klysta? Jis nusišypsojo ir linktelėjo galvą.

– O jūsų vaikai? Jie atsidurtų už visuomenės ribų, kai žmonės sužinotų, kad jų tėvas buvo žudikas maniakas ir kankino moteris. Ir dar labiau nukentėtų, kai pasklistų gandas, kad motina jį dangstė. Gal net padėjo jam, kaip Mira Hindli padėjo Ijanui Bredžiui. Ar žinote, kas jie tokie buvo?

– Ne.

– Tiek to. Ką turėtų daryti moteris, pakliuvusi į tokią keblią padėtį?

– O ką jūs darytumėte, Holtai?

– Nežinau. Mano padėtis truputį kitokia. Gal aš ir senas kuinas – seniausias arklys diendaržyje, – bet turiu atlikti savo pareigą nužudytų moterų artimiesiems. Jie nusipelnę to, kad byla būtų išspręsta.

– Jie to nusipelnę, be abejo... bet ar jiems to reikia?

– Robertui Šeiverstonui buvo nukąstas penis, jūs tai žinojote?

Ji nežinojo. Aišku, nežinojo. Ji užsimerkė ir pajuto, kaip pro blakstienas trykšta ašaros. Jam neskaudėjo, kas be ko, pagalvojo ji, ir, jei dabar būtų pasirodęs Bobas, tiesdamas rankas ir melsdamas malonės, ji vėl būtų jį nužudžiusi.

– Jo tėvas žino, – tarė Ramzis. Pakuždomis. – Ir jis turi gyventi, žinodamas, kas atsitiko jo mylimam sūneliui.

– Kaip skaudu, – sušnabždėjo ji. – Be galo skaudu.

Ji pajuto, kaip jis suspaudžia jai ranką per stalą.

– Aš nenorėjau jūsų skaudinti.

Ji nustūmė jo ranką.

– Ir dar kaip mane įskaudinot! Nejaugi jūs manėte, kad man neskaudu? Nejaugi jūs manėte, kad man neskaudu... jūs, senas landūne?

Jis prunkštelėjo, prašiepdamas akinamai spindinčius protezus.

– Ne. Aš apskritai apie tai negalvojau. Aš viską supratau, kai tik jūs atidarėte duris. – Patylėjęs pridūrė: – Aš viską pamačiau.

– Ir ką jūs dabar matote?

Jis atsistojo šiek tiek svyruodamas, bet tuojau pat atsitiesė.

– Matau drąsią moterį, kurią reikia palikti ramybėje, kad ji galėtų tvarkytis namuose. Apie jos gyvenimą apskritai nėra ko kalbėti.

Ji irgi atsistojo.

– Na, o aukų artimieji? Tie, kurie nusipelnę, kad byla būtų išspręsta? – Ji nutilo, nenorėdama sakyti visko iki galo. Bet turėjo pasakyti. Šis žmogus atvyko čionai, grumdamasis su baisiu skausmu – gal su nepakeliamu skausmu, – ir dabar palieka ją ramybėje. Bent taip ji manė. – O Roberto Šeiverstono tėvas?

– Berniukas mirė, o ir tėvas vaduojasi mirtimi. – Ramzis kalbėjo ramiu, blaiviu tonu, gerai pažįstamu Darsei. Tokiu tonu kalbėdavo Bobas, kai suprasdavo, jog klientas, nujausdamas bėdą, stengiasi išsukti kailį, prieš užgriūvant mokesčių inspekcijai. – Per visą dieną neišgeria nė lašo viskio. Kas pasikeistų, jeigu jis sužinotų, kad jo sūnaus žudikas – jo sūnaus luošintojas – miręs? Nieko. Ar grąžinsi gyvybę kuriai nors iš jo aukų? Deja, ne. Gal dabar žudikas dega pragaro ugnyje už savo nuodėmes, kenčia nuo žaizdų, kurios per amžius nenustos kraujavusios? Taip sako Biblija. Bent jau Senajame Testamente taip parašyta. O kadangi juo remiasi mūsų įstatymai, man to užtenka. Ačiū už kavą. Man teks stoviniuoti kiekvienoje poilsio aikštelėje, bevažiuojant į Ogastą, bet aš nesigailiu. Jūsų kava puiki.

Lydėdama jį durų link, Darsė suvokė, jog nuo tos dienos, kai garaže užkliuvo už kartoninės dėžės, pirmą kartą pasijuto deramoje veidrodžio pusėje. Širdį šildė mintis, kad jis nebūtų išvengęs arešto. Kad jis nebuvo toks sumanus, kokiu save laikė.

– Ačiū, kad aplankėte, – padėkojo ji, kai jis užsidėjo ant galvos skrybėlę. Atidarė duris, įsileisdama gūsį šalto oro. Jai buvo vis viena. Netgi malonu pajusti jį visu kūnu. – Ar kada nors dar pasimatysime?

– Vargu bau. Ateinančią savaitę paduodu prašymą atleisti iš darbo. Galutinai išeinu į atsargą. Važiuosiu į Floridą. Kaip sako mano gydytojas, ilgai ten neužsibūsiu.

– Skaudu girdėti...

Jis ūmai ją apkabino. Jo rankos buvo plonos, bet gyslotos ir neįtikėtinai stiprios. Darsė apstulbo, bet neišsigando. Jo skrybėlės kraštas užgavo jai smilkinį, kai jis sukuždėjo jai į ausį:

– Jūs gerai padarėte.

Ir pabučiavo jai į skruostą.

20

Jis lėtai ir atsargiai kiūtino taku, lenkdamasis ledo. Senuko eisena. Jam tikrai praverstų lazda, dingtelėjo Darsei. Jis apėjo savo automobilį iš priekio, vis dar saugodamasis apledėjusių vietų, ir tuomet ji pašaukė jį vardu. Jis atsigręžė, kilstelėjo vešlius antakius.

– Vaikystėje mano vyras turėjo draugą, kuris žuvo per nelaimingą atsitikimą.

– Tikrai? – Žodis išlėkė iš burnos drauge su debesėliu garo, baltutėlio šaltame žiemos ore.

– Taip, – tarė Darsė. – Jūs galite išsiaiškinti, kas atsitiko. Tai buvo labai tragiška, nors jis, pasak mano vyro, ir nebuvo iš tų gerųjų vaikų.

– Nebuvo?

– Ne. Jis buvo iš tų paauglių, kurie puoselėja pavojingas fantazijas. Jis buvo vardu Brajenas Delahentis, tačiau vaikystėje Bobas vadino jį BD.

Ramzis keletą sekundžių pastovėjo prie automobilio, apgalvodamas jos žodžius. Paskiau linktelėjo galvą.

– Labai įdomu. Galėčiau peržvelgti kompiuteryje visas tas istorijas. Bet gal nėra prasmės: visa tai buvo taip seniai. Ačiū už kavą.

– Ačiū už pokalbį.

Palydėjusi žvilgsniu automobilį (ji pastebėjo, kad Ramzis važiuoja kur kas labiau pasitikėdamas savimi, nei derėtų jo amžiaus žmogui, matyt, todėl, kad akys buvo tokios pat žvalgios), ji grįžo į vidų. Jautėsi jaunesnė, lyg nusimetusi naštą nuo pečių. Koridoriuje priėjo prie veidrodžio. Pamatė tik savo atvaizdą, ir tai buvo gerai.

21 Trijų dolerių banknotų nėra.

22 1999 m. du vyresniųjų klasių moksleiviai Ericas Harrisas ir Dylanas Kleboldas Kolumbaino vidurinėje mokykloje (Kolorado valstijoje) nužudė 12 mokinių ir vieną mokytoją.

23 Anglų rašytojo J. R. R. Tolkieno knygos „Hobitas“ ir trilogijos „Žiedų valdovas“ veikėjas.

24 Montrezoras, Fortunatas – Edgaro Allano Poe apsakymo „Amontiljado statinė“ veikėjai.

25 Susan Elizabeth George (1949) – JAV detektyvinių romanų autorė.

26 Anglų poeto Francis’o Thompsono (1859–1907) eilėraštis „Dangaus skalikas“.

Pabaigos žodis

Istorijos, sudėtos į šią knygą, žiaurios. Jums turbūt pasirodė, jog vietomis jas sunku skaityti. Tokiu atveju užtikrinu jus, kad ir man vietomis buvo sunku rašyti. Žmonių klausinėjamas apie savo kūrybą, ilgainiui išmokau apeiti tą temą, laidydamas sąmojus ir pasakodamas juokingas istorijas apie savo gyvenimą (kuriomis nelabai verta tikėti: apskritai niekada netikėkite tuo, ką rašytojas šneka apie save). Tai savotiškas kalbėjimas apylankomis, truputį diplomatiškesnis už mano protėvių jankių atsakymą, kurį jie sviesdavo, išgirdę aną klausimą: Ne tavo reikalas, bičiuli. Juokai juokais, bet aš labai rimtai žiūriu į savo darbą ir taip elgiuosi nuo tada, kai aštuoniolikos metų parašiau savo pirmąjį romaną „Ilgas pasivaikščiojimas“.

Aš nelabai pakantus rašytojams, nežiūrintiems rimtai į savo darbą, ir visai nepakantus tiems, kurie tvirtina, kad grožinė kūryba apskritai tapusi trafaretu. Tai anaiptol ne trafaretas ir ne žodžių žaismas. Tai vienas iš svarbiausių kelių, kuriuo eidami bandome suvokti gyvenimo prasmę ir pažinti dažniausiai siaubingą aplinkinį gyvenimą. Tai kelias, kuriuo eidami bandome atsakyti į klausimą: Kaip tokie dalykai gali atsitikti? Literatūra perša mintį, jog kartais – ne visada, bet kartais – būna priežastis.

Iš pat pradžių – net anksčiau, nei, būdamas visiškai jaunas, koledžo bendrabutyje pradėjau rašyti savo „Ilgą pasivaikščiojimą“, – suvokiau, kad geriausioji grožinė literatūra yra ir varomoji jėga, ir iššūkis. Ji šoka tau į akis. Kartais net drasko tau jas. Aš neturiu bėdos su grožine kūryba, kuri paprastai sutelkia dėmesį į neįprastus žmones, atsidūrusius įprastose aplinkybėse, tačiau kaip skaitytojas ir kaip rašytojas labiau domiuosi paprastais žmonėmis, pakliuvusiais į neįprastas aplinkybes. Aš noriu savo skaitytojams sužadinti jausminę, netgi jutiminę reakciją. Man visiškai nerūpi, ar jie galvoja skaitydami. Šį žodį parašiau gulsčiuoju šriftu todėl, kad, jei pasakojimas gana įdomus ir charakteriai gana ryškūs, mintys išstumia jausmus, kai pasakojimas baigtas ir knyga atidėta į šalį (kartais su palengvėjimu). Prisimenu, kaip daugmaž trylikos metų skaičiau Džordžo Orvelo „1984“, apimtas vis didesnio nerimo, įsiūčio ir pasibaisėjimo, rydamas puslapius ir visą istoriją tokiu greičiu, kokiu išgalėjau, ir kas čia bloga? Juo labiau kad tą istoriją prisimenu ligi šiol, kai koks nors politikas (turiu galvoje Sarą Palin ir jos pasibaisėtinus grasinimus) pelno publikos malonę, įtikindamas ją, kad balta iš tikrųjų yra juoda ir atvirkščiai.

Štai dar šis tas, kuo tikiu: eidamas į labai tamsią patalpą – tokią kaip Vilfio Džeimso troba Nebraskoje, aprašyta apysakoje „1922“, – turite neštis stiprų žibintuvėlį ir ryškiai viską apšviesti. Jei nenorite matyti, kurių galų apskritai ryžotės eiti į tamsą? Didysis gamtininkas ir rašytojas Frenkas Norisas visada buvo vienas mano literatūros stabų, ir aš daugiau nei keturiasdešimt metų saugau atmintyje jo pasisakymus šia tema: „Aš niekada nepataikavau, niekada nekeliaklupsčiavau prieš madingas kryptis ir neprašiau išmaldos. Dievaži, aš sakiau jiems tiesą.“

Tačiau, Stivai, pasakysite jūs, tu pasidarei nemažai pinigo per savo gyvenimą, na, o tiesa... ji reliatyvi, ar ne? Taip, rašydamas susikroviau krūvą pinigų, bet pinigai – tai pašalinis poveikis, ne tikslas. Rašyti knygas dėl pinigų – kvailių darbas. Ir, žinoma, kiekvienas žmogus mato savo tiesą. Tačiau, kai kalbama apie grožinę kūrybą, rašytojas turi vienintelę pareigą – ieškoti tiesos savo širdyje. Ji ne visada sutaps su skaitytojo ar kritiko tiesa, bet nieko bloga neatsitinka, kol rašytojas sako tiesą, kol nepataikauja, nekeliaklupsčiauja prieš madingas kryptis ir neprašo išmaldos. Rašytojams, sąmoningai meluojantiems ir tiems, kurie kasdienį žmonių elgesį paverčia neįtikėtinu, nejaučiu nieko kita, išskyrus panieką. Prastas kūrinys – tai ne vien sujaukta sintaksė ir rašytojo nepastabumas; prastas kūrinys paprastai gimsta tada, kai autorius užsispyręs nenori pasakoti apie tai, ką žmonės daro iš tikrųjų – pavyzdžiui, tarkim, žudikai kartais padeda senutėms pereiti per gatvę.

Savo knygoje „Tamsoje be žvaigždžių“ aš stengiausi aprašyti, ką žmonės galėtų daryti ir kaip galėtų elgtis, susiklosčius tam tikroms siaubingoms aplinkybėms. Tose istorijose žmonės turi vilčių, bet jie pripažįsta, jog kartais gali nueiti perniek pačios brangiausios mūsų viltys (ir mūsų nuoširdžiausi linkėjimai artimiesiems ir visuomenei, kurioje gyvename). Net labai dažnai. Bet, man rodos, jie taipgi sako, kad dvasios taurumas atsiskleidžia ne vien pasiekus užsibrėžtą tikslą, bet ir stengiantis elgtis sąžiningai... ir kad atsiveria pragaras, kai mes nesugebame taip elgtis arba sąmoningai atsisakome iššūkio.

Rašyti „1922“ mane paskatino dokumentinė Maiklo Lezio knyga „Pražūtinga kelionė į Viskonsiną“ (1973) ir joje išspausdintos nuotraukos iš nedidelio miestelio, esančio Viskonsino valstijoje. Mane sukrėtė nuotraukose įamžinti gūdžios provincijos vaizdai ir rūstūs, vargų nukamuoti daugelio žmonių veidai. Aš troškau perteikti tuos pačius jausmus savo apysakoje.

2007 metais, 84-uoju greitkeliu važiuodamas į susitikimą su skaitytojais vakarų Masačusetse, stabtelėjau poilsio aikštelėje nusipirkti Stivui Kingui būdingo sveiko maisto: selterio ir šokoladinį batonėlį. Išėjęs iš parduotuvės, pamačiau moterį prie automobilio su nuleista padanga, rimtai šnekučiuojančią su šalia pat sustojusiu tolimųjų reisų sunkvežimio vairuotoju. Jis nusišypsojo jai ir išlipo iš kabinos.

– Gal galėčiau padėti? – paklausiau.

– Ne, ne, aš pats padarysiu, – atsakė vairuotojas.

Neabejoju, jis pakeitė moteriai padangą. Aš gavau „Tris muškietininkus“ ir mintį parašyti apysaką, kuri išėjo „Dičkio vairuotojo“ pavadinimu.

Bangorą, kur gyvenu, kerta Hamondo gatvės tąsa vadinamas greitkelis, puslankiu riečiantis oro uostą. Kas dieną aš nueinu tris ar keturias mylias, o jeigu atsiduriu mieste, dažnai vaikščioju tuo keliu. Apie Hamondo gatvės tąsos vidurį, prie oro uosto tvoros, yra žvyruota aikštelė, kur per pastaruosius metus nemažai pakelės prekeivių prisistatė kioskelių. Mano mėgstamiausias prekeivis, vaikinas, vietinių vadinamas Golfo Kamuoliu, visada pasirodo pavasarį. Atšilus orams, Golfo Kamuoliu vadinamas vaikinas vaikščioja po Bangoro municipaliteto golfo lauką ir surenka šimtus po sniegu peržiemojusių panaudotų golfo kamuolių. Prastus jis išmeta, o geresnius parduoda žvyruotoje aikštelėje (jo automobilio priekinis stiklas apdėtas golfo kamuoliais – malonu prisiliesti). Kartą, bestebint jį, galvon dingtelėjo mintis parašyti „Puikų sandėrį“. Žinoma, veiksmo vietą nukėliau į Derį, į amžinatilsį neapraudoto klouno Penivaizo namus, nes Deris – tai iš tikrųjų Bangoras, tik prisidengęs kitu vardu.

Parašyti paskutinę apysaką man atėjo į galvą, perskaičius straipsnį apie Denį Reiderį, liūdnai pagarsėjusį SKN (surišti, kankinti ir nužudyti), žudiką, daugmaž per šešiolika metų atėmusį gyvybę dešimčiai žmonių – daugiausia moterų, tačiau dvi aukos buvo vaikai. Daugeliu atvejų jis siųsdavo policijai paštu savo aukų tapatybės liudijimus. Jo žmona Pola Reider gyveno su tuo pabaisa trisdešimt ketverius metus, ir daugelis Vičitos miestelio žmonių, tarp kurių Reideris rinkdavosi savo aukas, negalėjo patikėti, kad ji, būdama jo žmona, nežinojo, ką jis daro. Aš patikėjau – ir ligi šiol tikiu – ir parašiau šią apysaką, trokšdamas pasvarstyti, kas galėtų atsitikti tuo atveju, jeigu žmona netikėtai sužinotų apie pasibaisėtiną savo vyro pomėgį. Be to, parašiau šią apysaką, trokšdamas pasvarstyti mintį, jog neįmanoma visiškai pažinti žmogaus, netgi mylimiausio.

Ką gi, man rodos, mes ilgokai užsibuvome tamsoje. Aukščiau yra visiškai kitas pasaulis. Įsitverk mano rankos, Ištikimasai Skaitytojau, ir aš džiaugsiuos, galėdamas vėl išvesti tave į šviesą. Džiaugiuos galėdamas ten eiti, nes tikiu, jog diduma žmonių iš prigimties geri. Aš tai žinau, nes pats toks esu.

Na, o dėl tavęs nesu visiškai tikras.

Bangoras, Meino valstija

2009 m. gruodžio 23 d.

Content

King Stephen Tamsoje be žvaigždžių