Смит Майкл Маршалл

Непрохані

Майкл Маршалл

Непрохані

Натаніелю

— Я таки це зробив

І звідки нам мати певність, що ми не самозванці?

Жак Лакан, «Чотири фундаментальні принципи психоаналізу»

Пролог

Гуп, гуп, гуп. Звук було чути за піввулиці, аж дивно, що сусіди не скаржилися — а коли скаржилися, то занадто мляво. Сама Джина скаржилася б, та ще й як, тим паче що музика була поганюча. Як дійде до будинку, треба піднятися до Джоша і нагримати, щоб прикрутив звук. Він, звісно, гляне на матір отим тінейджерським зирком — мовляв, хто ти така, яке в тебе право мене займати і якого ти взагалі така нудна й стара. Та він хороший син: позакочує очі, але звук трохи прикрутить, а потім помалу знов почне додавати гучність, і за півгодини воно гупатиме ще оглушливіше.

Зазвичай його приструнчував Вілл — якщо тільки не сидів у підвалі над своїм залізяччям, — але сьогодні Білл у барі з університетськими колегами. Це добре, бо він награється у боулінг без Джини, яка оту тупу гру терпіти не може. Та й треба ж йому бодай кудись виходити. Раз на два-три тижні вони вибиралися у ресторан удвох, але цього року чоловік щовечора брав викрутку і зі щасливим лицем спускався у свій підвал. З підвалу линуло глухе гупання, що відлунювало аж у животі, та останнім часом, на щастя, воно припинилося. Зрештою, воно здоровіше, коли чоловік не сидить удома, а зустрічається з друзями — хай навіть Піт Чен і Ґері Джонсон і зануди, яких світ не бачив, і навряд чи взагалі здатні розважатися без схем і паяльників. Джина може побути на самоті, а це завжди непогано, навіть якщо кохаєш чоловіка. Можна буде зо дві години спокійно подивитися те, що хоче вона, а не ті його документальні програми. На цей випадок вона сьогодні навмисно прихопила у маркеті на Бродвеї смачненького для себе на додачу до харчів на тиждень.

Відчинивши двері, вона опинилася у зоні інтенсивного звукового ураження. Цікаво, чи Джош бодай здогадується, як дуріла колись його правильна матуся? До того, як закохатись у молодого фізика Вілла Андерсона і звити з ним тихе родинне гніздечко, Джина чимало тусувалася у ґранжевих закладах Сітака, слухала гучну музику, напивалася дешевим пивом і потім ранком мучилася. Вона свого часу гоцала під «Перл Джем» та «Айдіал Мавсолеум», і навіть застала «Нірвану» злими й енергійними молодими хлопцями, а не знуреними наркоманами. На одному концерті Джина серфінгувала по руках натовпу, наблювала на когось у процесі, впала, вдарилася головою, а потім ще мала сили усамітнитись у кабінці смердючого як казна-що туалету з хлопцем, якого бачила вперше й востаннє в житті.

Ні, Джош про таке і не думає. Джина посміхнулася.

Де там йому.

За годину воно почало її дратувати. Поки Джина дивилася телевізор впівока, гупаючі баси можна було терпіти — тим паче що музика була не така вже й гучна, видно, малий робив уроки, — але тепер звук знову поповз угору, а в неї саме починалася нова серія «Вест Вінґ». Щоб в’їхати у перебіг подій, треба було мати свіжу голову і трохи тиші, бо актори розмовляли дуже швидко. Та й година, Господи Боже, була вже пізня.

Джина кілька разів гукнула, звертаючись до стелі (Джошева кімната була якраз над вітальнею), але реакції не дочекалася. Тяжко зітхнувши, вона відставила тацю з залишками ласощів і змусила себе підвестися з канапи. Попленталася нагору (відчуття було, ніби борешся з хвилею звуку) і постукала у синові двері.

Двері досить швидко відчинив якийсь худорлявий і на диво кошлатий юнак. На мить Джина знітилася, не розуміючи, хто це. Хлопчик, що жив під одним дахом з нею та Біллом, непомітно перетворився на молодика.

— Сонечко, — мовила вона, — не те що я проти твоїх уподобань, але якщо слухаєш щось аж так гучно, то вже слухай справжню музику.

— Га?

— Тихіше зроби!

Син криво усміхнувся, пішов углиб кімнати і скрутив звук. Стало майже вдвічі тихіше, і Джина наважилася зробити крок у синову кімнату. Дивно, але вона дуже давно не була тут одночасно з Джошем. Колись вони з Біллом годинами сиділи у цій кімнаті на підлозі, зачаровано споглядаючи, як їхня дитина непевними кроками чеберяє туди-сюди і з тріумфальними вигуками хапає іграшки й інші речі; і як потім уже старший хлопчик схиляється над столом, опановуючи мудрощі математики.

Все змінилося минулого року. Тепер Джина заходила у кімнату сама, поправляла ліжко, збирала брудні футболки і швидко виходила. Вона добре пам’ятала власні підліткові роки і прагнула поважати особистий простір своєї дитини.

Серед хаосу, який складався з одягу, дисків і нутрощів принаймні одного розчленованого комп’ютера, вона побачила й докази того, що Джош дійсно робив домашнє завдання.

— І як справи? — спитала вона.

Джош знизав плечима. Це була універсальна відповідь, як вона пам’ятала. Втім, він ще додав:

— Та нормально.

— Добре. Що слухаєш?

Син почервонів, ніби мама спитала, хто така ота Коні Лінґус, про яку всі говорять.

— Стю Резні,— сором’язливо відповів він. — Це такий…

— Це такий барабанщик з групи «Фаллоу». Знаю такого. Бачила його в «Асторії», поки її ще не знесли. Так напився, що впав з барного стільця.

Джошові брови поповзли вгору від подиву. Джина ледь стримала посмішку.

— Любчику, можеш хоч недовго потримати гучність на адекватному рівні? Я тут хочу глянути серіал. Та й на вулиці вже забагато людей впало з вушною кровотечею, а це не дуже прикрашає околицю.

— Гаразд, — щиро усміхнувся Джош. — Вибач.

— Та нічого, — відповіла Джина й подумала: «Тільки б усе було гаразд з тобою». Її син був добрий хлопець, вихований… ледар, звісно, але зі школою так-сяк давав собі раду. Вона без тіні егоїзму вважала, що Джош схожий на неї,— хоча дещо від Вілла у ньому теж було, бо юнак багато часу проводив наодинці з собою й залюбки колупався у всякому залізяччі. Справа гарна, але скоріше б побачити у дитини ознаки першого похмілля. На самих комп’ютерах чоловіку в наш час не прожити.

— Ну, пізніше поговоримо, — сказала вона, сподіваючись, що воно прозвучало не надто тупо.

Аж тут у двері подзвонили.

Квапливо спускаючись до дверей, Джина почула, що син ще трохи скрутив звук, і всміхнулася. Усмішка лишалася на її обличчі, поки вона відчиняла двері.

Надворі було темно, ліхтар на розі кидав помаранчеве світло на опале листя, що вкривало газон і стежку. По кронах дерев прошурхотів вітер, і кілька листків закружляло над перехрестям їхньої вулиці й сусідньої.

За метр чи два від дверей бовваніла висока постать у темному пальті.

— Чого вам? — спитала Джина.

Ввімкнувши ліхтар на ґанку, вона побачила високого чоловіка років сорока п’ятьох. Коротке темне волосся, бліда нездорова шкіра, пласке обличчя. Очі теж були темні, майже чорні, і здавалися позбавленими глибини, ніби їх просто намалювали на шкірі.

— Я шукаю Вільяма Андерсона.

— Його зараз немає. Ви хто?

— Агент Шепард, — відповів чоловік і кашлянув. — Ви не проти, якщо я зайду в дім?

Джина була проти, але чоловік просто піднявся на ґанок і зайшов, не чекаючи відповіді.

— Не так швидко, містере, — Джина пішла за ним, лишивши двері відчиненими. — Покажіть-но посвідчення.

Чоловік витяг гаманця й одним рухом розгорнув посвідчення перед Джининим обличчям, навіть не глянувши в її бік. Натомість він пильно оглядав кімнату, потім підвів очі до стелі.

— Що відбувається? — спитала Джина. Вона чітко розгледіла три великі літери — ФБР, — але думка про справжнього живого федерала у неї вдома не вкладалася в голову.

— Мені потрібно поговорити з вашим чоловіком.

Буденний тон чужинця тільки підкреслив абсурдність ситуації.

Джина затулила рота долонями. Чорт, та це ж її дім!

— Кажу ж, його немає.

Чужинець повернувся в її бік. Його очі, до того ніби мертві, повільно оживали.

— Так, кажете. Я вас почув. Але мені треба знати, де він. І треба оглянути ваш будинок.

— Я не дозволяю, — відповіла Джина. — Хай що ви там собі думаєте, я…

Його рука так швидко злетіла вгору, що Джина нічого не побачила — лише відчула, як пальці, більше схожі на пазурі, стисли її за щелепу.

З переляку їй спершу віднялася мова, та коли чоловік почав розвертати її до себе, Джина закричала — пронизливим безсловесним криком, бо говорити з міцно зафіксованою щелепою не мала змоги.

— Де вона? — тим самим буденним, майже знудженим тоном запитав чоловік.

Джина гадки не мала, про що він. Спробувала вирватися, вдарити його кулаком, ногою, почала трусити головою. Якусь мить він не реагував, а потім просто дав їй добрячого ляпаса вільною долонею. В голові у Джини задзвеніло, вона мало не впала, але чоловік втримав її за щелепу, викрутивши її так, що та ледь не вискочила.

— Я все одно її знайду, — повідомив чоловік, а Джина відчула, що у неї щось рветься на вилиці.— Проте ви можете зекономити мені час і зусилля. Де вона? Де він тримає свою роботу?

— Я… я не…

— Мамо!

Джина і чужинець одночасно обернулися на голос. На сходах стояв Джош. Хлопець зморгнув і насупився.

— Ану пусти мою матір!

Джина спробувала крикнути, щоб Джош тікав, негайно, але вийшло лише якесь відчайдушне рохкання. Чоловік почав щось витягати з кишені.

Джош стрибнув зі сходів у вітальню, просто до чужинця.

— Пусти мою матір негай…

Джина раптом зрозуміла, що помилилася: її син не дорослий чоловік, він тільки хлопчик, високий, довготелесий маленький хлопчик, всього лише дитина, — і тут чужинець вистрілив йому просто в обличчя.

Вона заверещала, чи принаймні спробувала заверещати, а чужинець вилаявся і, не відпускаючи її, пішов до вхідних дверей і зачинив їх.

Потім він потяг Джину назад у вітальню, туди, де на підлозі лежав, смикаючи рукою і ногою, її син. Джинина голова була наче наповнена яскравим світлом, пульсувала від шоку. Чоловік ударив її кулаком у щелепу, і Джина зомліла.

За мить чи за кілька хвилин вона отямилася — теж на підлозі, обіперта об канапу — ту саму, на якій так затишно дивилася телевізор десять хвилин тому. Нижня щелепа не трималася, поворухнути нею Джина не могла. В кожне вухо ніби хтось забив по довжелезному товстому цвяху.

Чоловік у пальто навпочіпки сидів біля Джоша. Синова рука і досі спорадично рухалася, розмазуючи калюжу крові, що натекла навколо його голови.

Пахло бензином. Закінчивши оббризкувати Джоша рідиною з металевої каністрочки, чужинець кинув її на тіло і підвівся.

Глянув на Джину.

— Даю останній шанс, — промовив він. Його чоло було вкрите краплинками поту, ніби в будинку стояла спека. В одній руці чоловік тримав запальничку, в другій — пістолет. — Де вона?

Чужинець клацнув запальничкою над Джошем, дивлячись їй просто в очі, і Джина зрозуміла: хай який то «останній шанс», шансів вижити у неї немає.

Частина 1

Найбільше лихо — втрата самого себе — відбувається непомітно для світу, так ніби нічого й не важить. Жодна інша втрата не відбувається настільки нечутно, в той час як втрату ноги, руки, п'ятьох доларів, дружини неможливо не помітити.

Серен К’єркегор, «Хвороба до смерті»

Розділ 1

У школі зі мною навчалася одна дівчина. Її звали Донна, але навіть ім’я їй не пасувало, ніби помилковий ярлик, що на неї наклеїли при народженні. На Донну вона була геть не схожа. Глянувши на неї, ти якось зненацька усвідомлював, що світ живе у певному ритмі,— усвідомлював лише тому, що дівчина не звучала з тим ритмом в унісон. Хода її була надто швидка, голову вона повертала надто повільно. Її ніби вписали у реальність недбало, так-сяк. Вона була з тих дітей, що несміливо стоять зі стосиком книжок поруч з іншими дітьми, про чиє існування в межах твоєї школи теж ледь здогадуєшся. Донна нібито й мала друзів, ніби й вчилася непогано, була не лузерка, не тупа. Просто якась непомітна.

Серед дітей у нашій школі, як годиться, існувала чітка градація привабливості. Донна перебувала поза цією ієрархією. Вона мала бліду шкіру і тонкі правильні риси, які трохи псував хіба що невеликий шрам у формі півмісяця в кутку правого ока — напевно, в дитинстві врізалася у стіл. Очі її були сірі й дуже чисті, й у ті рідкісні моменти, коли ваші погляди зустрічалися, ставало ясно, що Донна все-таки реальна, — але геть неясно, як сприймати її в усі інші моменти. Вона була трішки захуда, але загалом досить симпатична… але водночас її не було. Можливо, її тіло не виділяло феромонів, чи носи інших людей їх не сприймали. Ніби радіоприймач, налаштований на хвилю її сексуальності, вийшов з ужитку чи ще не був винайдений.

Утім, мені вона здавалася досить милою — важко сказати чому. Саме через це я помітив, що Донна почала часто з’являтися в товаристві хлопця на ім’я Ґері Фішер — точніше, не так з ним разом, як поруч. Фішер був з тих хлопів, яких всюди ніби супроводжують фанфари; зіткнувшись із такими, як він, у шкільні роки, американець усе життя сумніватиметься в реальності принципів демократії та рівних можливостей. Фішер був успішним футболістом, непоганим бейсболістом, навіть грав у теніс. Із зовнішністю йому теж пощастило: коли Бог розподіляє спортивні таланти, він схильний давати вроду бонусом. На кумирів сьогоднішньої молоді з їхніми бездоганними, неможливо гарненькими личками Фішер був не надто схожий, але вигляд мав як треба — до того ж саме в тому віці, коли більшість із нас щоранку лякалася дзеркала й думала, чи прийде все колись у норму, чи тільки стане ще гірше.

Дивна річ, при всьому тому Фішер не був покидьком. Я трохи знав його по команді з легкої атлетики (сам я непогано кидав списа). Згідно з хлоп’ячими плітками, у той час серед небожителів мали місце перестановки: Фішерова дівчина Ніколь почала зустрічатися з його приятелем, і вочевидь, з його повної згоди. Не треба бути великим антропологом, щоб зрозуміти, що на її місце має прийти інша щасливиця — але бачити серед претенденток Донну було дико. Наче їй хтось нашепотів, буцімто шкільна кастова система — то ілюзія, і за великої охоти можна забити квадратний кілок у круглий отвір. Сидіти з Ґері за одним столом в їдальні вона не мала права, зате завжди сідала за стіл поблизу, так, щоб він її бачив. Вона «випадково» штовхала його в коридорі, та крім нервових смішків нічого не домоглася. Я навіть бачив Донну по п’ятницях у «Радикал Бобз», закусочній, де молодь святкувала початок вихідних. Як правило, вона спинялася біля столика, за яким сидів Фішер, видавала щось незграбне й важке про уроки і пленталася геть — дуже повільно, ніби чекаючи, що її попросять лишитися. Такого жодного разу не сталося. Думаю, Фішер й гадки не мав, що відбувається, хіба що почувався трохи ніяково. Десь за два тижні у чиїйсь крутій кімнаті чи на задньому сидінні чиєсь крутої машини сталося те, що мало статися, й у Фішера з’явилася нова дівчина — еталонна гаряча білявка Кортні Вілліс. Життя рушило далі.

Принаймні для більшості з нас.

За два дні Донну знайшли вдома у ванній кімнаті. Її вени були порізані акуратно й рішуче, єдиним чітким рухом. З розмов дорослих я дізнався, що вона пішла швидко і майже безболісно — якщо не брати до уваги спроби прискорити процес, встромивши манікюрні ножиці у праве око, ніби той півмісяць шраму завжди віщував щось зловісне. На підлозі знайшли рукописного листа до Ґері Фішера; від води, що виплеснулася з ванни, літери трохи попливли. Купа людей божилася, що бачили того листа чи принаймні його ксерокопію, чи бодай розмовляли з тими, хто бачив. Та наскільки мені було відомо, всі вони брехали.

Новина розлетілася швидко, були зроблені належні жести, хтось поплакав, хтось помолився, та я не думаю, що бодай когось та історія справді вразила. Знаю, звучить черство, але це правда: Донну вважали прибацаною.

Дивна дівчина померла недолугою смертю. Кінець історії.

Втім, знову лише для більшості з нас. Ґері Фішер відреагував по-іншому — і це була найдивніша річ, яку я на той момент бачив у житті. Тоді все мало присмак новизни, бо життя лише починалося. Хлопець, який зробив бодай щось віддалено круте, ставав місцевим Клінтом Іствудом. Минулорічна вечірка отримувала статус легендарної й давала людям прізвиська, які чіплялися на роки. Спортивні досягнення видавалися подвигами античних героїв.

У понеділок після Донниного самогубства Ґері Фішер пішов з команди — з усіх своїх команд. Пішов, незважаючи на наїзди тренерів. У наші толерантні часи за такий «дауншифтинг», звісно, можуть і по голівці погладити, але то були вісімдесяті й містечко мого дитинства з власною специфікою. Альфа-тінейджер-який-усе-покинув — це було аж занадто, навіть якось моторошно. Тепер уже Фішер просто блукав між бібліотекою й класними кімнатами, ніби зайнявши Доннине місце. І вчився. Вчився як проклятий. Його оцінки помітно покращилися за лічені місяці. З трійок — деякі з яких йому ставили винятково зглянувшись на спортивні досягнення — Фішер видерся у стабільні четвірки і п’ятірки. Може, батьки наймали йому репетитора, але я сумніваюся у цьому. Він просто сам хотів увійти в іншу колію, стати іншою людиною. Всі почали триматися від нього подалі — ніби боялися, що це божевілля заразне.

Втім, одного разу пообідньої години наші шляхи перетнулися. Я готувався до останніх шкільних змагань з легкої атлетики і лишився на треці, коли решта команди вже пішла. Вважалося, що я тренуюся кидати списа, проте насправді мені просто подобалося лишатися самому на порожньому майданчику. Я набігав на ньому багато годин, а тепер починав усвідомлювати, що скоро закінчиться і це, і частина інших звичних занять. Гасаючи туди-сюди треком — я тренував розбіг перед кидком, — я побачив, як з дальнього кінця поля іде якийсь хлопець. Потім зрозумів, що це Ґері Фішер.

Він явно блукав майданчиком без всякої мети. До того як піти, він був нашим найкращим спринтером; можливо, він прийшов сюди, відчуваючи те саме, що й я. Він зупинився за кілька метрів і деякий час мовчки дивився, як я бігаю. Потім заговорив.

— Виходить?

— Та наче, — відповів я. — Хоча не думаю, що можу перемогти.

— Чому це?

Я пояснив, що у сусідній школі знайшовся хлопець, який не просто вміє добре кидати списа, а ще й має амбіції. А мені без легких перемог воно все не дуже й треба. Тобто я сказав це все іншими словами, але сенс був саме такий.

Фішер знизав плечима.

— Якби знаття! Може, ти ще покажеш себе у п’ятницю. Перемагати буває круто.

І тут на якусь мить мені стало небайдуже. Я подумав, що справді міг би перемогти — адже це востаннє. Фішер стояв на треці, ніби дослухаючись до відлуння кроків бігунів, які бігали ним колись.

— Вона все одно була тут тимчасово, — зненацька мовив я.

Спершу він ніби не почув, та потів повільно повернув голову в мій бік.

— Що ти кажеш?

— Я про Донну. Вона була якась… неприкаяна. Ніби позичила власне тіло.

Фішер нахмурився. Я провадив:

— Так наче… наче вона з самого народження знала, що нічого може не вийти, розумієш? Наче прийшла у цей світ з розумінням, що жити довго й щасливо — це важкий і тривалий процес і краще поставити на кін усе, що маєш, і тоді пан або пропав. Але замість червоного випало чорне, і тоді вона вирішила, що гру закінчено.

Я говорив без жодної підготовки і відчув гордість за свою промову. Сказане прозвучало дуже мудро, а у вісімнадцять років це велика справа.

Десь хвилину Фішер дивився собі під ноги, а потім ледь кивнув.

— Дякую.

Я теж кивнув йому, враз ніби онімівши, і повернувся до тренування. Напевно, я просто випендрювався, намагаючись вразити Ґері Фішера зразка восьмимісячної давності. Хай там що, руку я випростав надто швидко, свіжий поріз на пальці відкрився наново, і списа я недокинув.

Потім був випускний, а за ним — інший світ. Як і решта випускників, я був надто захоплений святкуванням початку дорослого життя і не дуже переймався долею людей, яких ледве знав. Іспити, вечірки, бал — останні дні нашого дитинства промайнули так швидко! Бам — і ось він, реальний світ, такий собі супер-іспит, до якого ти зовсім не готувався. Мені й досі інколи здається, що цей предмет я так і не опанував. Протягом літа я, здається, нічого не чув про Фішера, а потім почався коледж. Далі рік чи два я ще іноді згадував про нього, але врешті-решт його образ витерся з моєї пам’яті разом з іншими непотрібними спогадами.

Тож я був зовсім не готовий до того, що побачу його знову, що через двадцять років він з’явиться біля моїх дверей і почне розмову так, ніби ми бачилися вчора.

Я сидів за столом і буцімто працював, хоча навіть побіжний погляд показав би, що «робота» полягала головним чином у спогляданні пейзажу за вікном і зовсім трохи — у позирках на монітор. У будинку панувала надзвичайна тиша, і раптовий дзвінок телефону змусив мене аж підскочити.

Я підняв слухавку, трохи здивований тим, що Емі вирішила подзвонити на домашній, а не на мобільник. Дзвінок від дружини означав законну перерву в роботі. Потім я зварю собі ще кави, випалю цигарку на веранді, знайду інші способи вбити час, і зрештою прийде новий день.

— Привіт, люба, — сказав я. — Як там твої корпоративні війни?

— Я говорю з Джеком? Це Джек Вейлен?

Чоловічий голос.

— Так, — я сів прямо і насторожився. — Хто це?

— Не дивуйся, друже. Це Ґері Фішер.

Я зразу впізнав ім’я, проте не зразу витяг із глибини років образ людини, якій воно належало. Згадувати людей — ніби їхати вулицею, по якій давно не їздив. Не дуже знаєш, що там далі.

— Ти на лінії?

— Так, — відповів я, — я тут. Просто не чекав тебе почути. Це справді ти? Ґері Фішер?

Чоловік на тому кінці засміявся:

— Мене дійсно звати Ґері Фішер. Я не став би про таке брехати.

— Це було б дивно, — погодився я. Замість його номера на дисплеї були знаки питання. — Де ти взяв мій номер?

— Від знайомого в Лос-Анджелесі. Я пробував дзвонити вчора ввечері.

І справді було кілька пропущених дзвінків з невідомого номера.

— Пригадую, так. Ти не лишив повідомлення.

— Я подумав, що якось дико таким чином поновлювати знайомство через двадцять з гаком років.

— Трохи є,— погодився я. І гадки не мав, про що можна говорити з Фішером — хіба що про зустріч однокласників, але навряд чи він телефонував заради цього. — Чим можу тобі допомогти, Ґері?

— Можливо, це я можу допомогти тобі. Чи ми допоможемо один одному. Слухай, де саме ти зараз живеш? Я в Сієтлі проїздом, хотів би зустрітися, поговорити про старі добрі часи.

— Містечко називається Бірч-Кросинг. Десь півтори години їзди від моря вглиб суходолу. Але моя дружина забрала машину.

Емі стверджувала, що як зібрати в одній кімнаті компанію заскнілих соціофобів, вони оберуть мене за ватажка. Думаю, так і є. З часу публікації моєї книжки кілька персонажів з минулого вийшли зі мною на зв’язок, але таких стародавніх знайомих, як Фішер, серед них не було. Правду кажучи, я не відповідав на всі ті електронні листи, переслані видавцем. Так, ми з вами колись були знайомі, але тепер що вам потрібно, люди?

— Мені треба вбити цілий день, — наполягав Фішер. — У мене тут відмінилося кілька зустрічей.

— Ти маєш до мене якусь нетелефонну розмову?

— Телефоном буде надто довго. Серйозно, Джеку, ти зробиш мені послугу. Я в цьому готелі з глузду з’їду, а якщо знову піду гуляти по Пайк-Плейс-маркету, то боюся купити на тому ринку якийсь мотлох, який мені зовсім не треба.

Я поміркував. Цікавість поєдналася з небажанням працювати, та ще й ім’я Ґері Фішера — дивна річ — викликало незрозуміле хвилювання.

— Добре, гаразд, — здався я. — Приїжджай.

Він приїхав по другій. Нічого корисного я за той час не зробив. Дзвонив Емі з черговим «як ся маєш», але ввімкнувся автовідповідач. Я був на кухні й ліниво міркував про обід, коли почув, як під’їхала машина.

Піднявшись блискучими дерев’яними сходами, що вели до вхідних дверей, я побачив чорний «лексус» на тому місці, де зазвичай зупинявся наш з Емі бездоріжник (зараз машина разом з дружиною була в Сієтлі). Дверцята відчинилися, й показався чоловік віком під сорок років. Гравій на доріжці захрумтів під його черевиками.

— Джеку Вейлене! — привітався він. З його рота вихоплювалася пара. — Ти став такий дорослий, аж дивно.

— Сам не знаю, як воно вийшло, — відказав я. — Щомога хотів цього уникнути.

Я зварив кави, і ми сіли пити її у вітальні. Він оглянув приміщення, задивився на лісовий краєвид за великим, на всю стіну вікном. Обернувся до мене.

— То що, і досі добре кидаєш списа?

— Не знаю, — відповів я. — Останнім часом нічим таким не займався.

— Дарма. Спорт окрилює. Я, наприклад, щотижня тренуюся.

Він широко всміхнувся і на якусь мить став викапаний Фішер зі шкільних часів, тільки вдягнений краще. Ґері простяг мені руку понад столиком, і я її потиснув.

— Ти добре зберігся, Джеку.

— Ти теж.

Тут я не збрехав. Про життєві сили людини можна судити з того, як вона сідає. Здорова людина сидить упевнено, немає відчуття, ніби для неї сісти — це полегшення. Це просто один зі станів, у яких її тілу зручно. Ґері видавався доглянутим і підтягнутим. Він мав добру стрижку, волосся без сивини, шкіру, яка буває в людей, які знаходять у собі сили не палити і провадити здорове життя. Він був схожий на канонічного сенатора середніх років, з тих, що одного дня мають шанси потрапити на пост віце-президента, й очі мав яскраві й блакитні. Лише в одному я вигравав у нього — я мав менше зморщок навколо очей і рота, і це було навіть якось неправильно.

Він трохи помовчав — мабуть, так само оцінював мене. Одноліток, побачений через багато років після останньої зустрічі,— це живе, незаперечне втілення неминучого плину часу.

— Читав твою книжку, — відзначив Ґері, підтверджуючи мої підозри.

— О, то я таки маю хоч одного читача.

— Все так погано? Мені здавалося, ти популярний.

— Усе добре. Окрім того, що я не знаю, чи напишу щось іще.

Фішер знизав плечима.

— Чомусь усі думають, що треба повторювати власний успіх, — сказав він. — Підняти його на прапор, зробити з нього сенс свого життя. Хоча насправді деякі речі бувають лише один раз.

— Може, й так, — погодився я.

— Не думаєш повернутися до поліції?

Я глянув на нього, і Фішер усе зрозумів.

— Просто ти в передмові дякуєш департаменту поліції Лос-Анджелеса, ось я й подумав…

Майже мимохіть я всміхнувся. Фішер і досі вмів сподобатися співрозмовнику.

— Ні,— відповів я. — З цим покінчено. А ти чим займаєшся?

— Корпоративне право. Я партнер у юридичній агенції на сході.

Кар’єра у юриспруденції Фішерові пасувала, але висновки поки що робити не було з чого. Ми обмінялися ще кількома репліками, пригадуючи людей, місця, події, проте розмова не клеїлася. Коли підтримуєш контакт крізь роки, ніби розкидаючи буйки з маячками у бурхливому морі часу, — це одна справа. Та якщо ні — то перед тобою сидить самозванець і називає себе іменем хлопчини, якого ти колись знав. Фішер намагався говорити про старі добрі часи, але спільного минулого ми не мали, якщо не брати до уваги спорт чи спогади про меню у «Радикал Бобз». У моєму житті відтоді сталося чимало подій — у його житті, гадаю, теж. Ані я, ані він не дружили з колишніми однокласниками і не підтримували зв’язків з містом, де зросли. Хлопці, якими ми колись були, здавались уявними персонажами, героями міфу, що пояснював, куди поділися перші двадцять років нашого життя.

Допивши каву, я спитав:

— То про що ти хотів поговорити зі мною?

— Обмін спогадами та іншими люб’язностями закінчено? — усміхнувся він.

— Соціальні навички у мене на такому собі рівні.

— Так, я пам’ятаю. Але чому ти думаєш, що мені є що сказати?

— Бо ти сам на це натякнув по телефону. І до того, як ти дістав мій номер, ти явно думав, що я живу в Лос-Анджелесі, а потім спеціально приїхав звідти сюди, а це чималий шлях. Отже, ти мав причини мене шукати.

Фішер кивнув — з якимось задоволеним виглядом — і запитав:

— Як ти взагалі знайшов цей свій Бірч-Кросинг? Цього місця й на мапах немає.

— Це не я, це Емі. Ми давно хотіли поїхати з Лос-Анджелеса. Принаймні я хотів. Коли вона влаштувалася на нову роботу, ми отримали змогу жити де заманеться, тільки б вона час до часу могла доїхати до аеропорту. Емі знайшла Бірч-Кросинг через інтернет, приїхала, подивилася, сказала, що тут добре. Я їй повірив на слові.

— І як, не жалкуєш?

— Тут добре, — відповів я.

— Принаймні зміна оточення після Лос-Анджелеса.

— Ми для того й переїхали.

— Маєте дітей?

— Ні.

— А в мене двоє,— повідав Фішер. — П’ять років і два роки. Діти повністю змінюють життя, рекомендую.

— Чув про таке, — кивнув я. — Де ти живеш?

— В Еванстоні. А працюю у Чикаго… в центрі. І саме про це буде розмова.

Якусь хвилю Фішер дивився на свої руки, а потім почав говорити — тепер уже по-справжньому.

Розділ 2

— Ось що я знаю, — почав він. — Два тижні тому в Сієтлі убито двох людей — жінку і її сина, у власному домі. Поліцію викликали сусіди, коли побачили дим і вогонь у будинку. Поліція знайшла тридцятисемирічну Джину Андерсон на підлозі у вітальні — зламана шия, вивернута щелепа. Неподалік лежав Джошуа Андерсон — йому поцілили кулею в голову і потім підпалили тіло. Проте пожежа, якщо вірити звіту пожежників, почалася в іншому місці, бо коли вони прибули, вітальня тільки почала горіти. Вогонь спалахнув у підвалі, де чоловік загиблої — Білл Андерсон — облаштував майстерню. Уважний огляд виявив, що у майстерні все перевернули догори дриґом, витягли купу паперів з коробок і папок, і тільки потім це все підпалили. Не знаю, чи добре ти знаєш Сієтл… усе це сталося неподалік Бродвею, на пагорбі біля ділового центру. Там двоповерхові будинки, розміщені досить близько один до одного, переважно дерев’яні. Якби пожежу не загасили так швидко, вогонь перекинувся б на сусідні будівлі, й увесь квартал міг би вигоріти.

— А де ж подівся чоловік убитої? — спитав я.

— Не відомо. Раніше того вечора він сидів у барі з двома друзями. Він викладає, читає лекції у технічному коледжі по сусідству, і десь раз на шість тижнів вони з колегами ходять у бар. Ті двоє кажуть, що Андерсон сидів з ними до десятої п’ятнадцять. Потім вони вийшли з бару, розійшлися, і відтоді Андерсона ніхто не бачив.

— А що поліція?

— До будинку того вечора ніхто не заходив, принаймні нікого не бачили. Андерсон — головний підозрюваний, інших і не шукають. Єдина проблема — це пояснити, навіщо він таке вчинив. Колеги кажуть, що Андерсон був трохи не при собі останній місяць чи більше, проте ніхто не згадує про жодні конкретні проблеми, про іншу жінку абощо. Зарплатня лектора невисока, Джина Андерсон теж небагато заробляла, проте ознак фінансової скрути у родині не виявили. Життя жінки застраховане, але на таку смішну суму, що за неї навіть з канапи вставати ніхто не буде, не то що вбивати людину.

— Убивця — її чоловік, — заявив я. — Так завжди буває. Окрім випадків, коли вбивця — дружина.

Фішер похитав головою.

— Не думаю. Сусіди кажуть, що в них усе було гаразд. Син слухав гучну музику, але більше жодних скарг. Жодних сварок, нормальна атмосфера.

— Проблемні родини — це як мізки таємного алкоголіка, — зауважив я. — Тільки зсередини видно, що там щось негаразд.

— То що, по-твоєму, там сталося?

— Різні варіанти. Можливо, Білл накинувся на Джину з якоїсь причини, яку ні я, ні ти ніколи не зрозуміємо. Син чує галас, спускається, кричить, щоб тато припинив. Тато не припиняє. Син усе життя бачить це лайно і більше не може стерпіти. Бере з шафи батьків пістолет і каже: тату, досить, не бий маму. Починається бійка, татко перехоплює пістолет, лунає випадковий постріл, не знаю. Татко поцілив у сина. У дружини істерика, син конає на підлозі, й Андерсон розуміє, що це кінець. Він підпалює свою майстерню, щоб подумали на когось чужого, а потім позбувається свідків, які могли б сказати, що жодних непроханих гостей не було. Просто зараз він на іншому кінці країни — або напівпритомний від пиятики й почуття провини, або вже майже переконав себе, що дружина й син самі винні. Андерсон або вкоротить собі віку за тиждень, або року через півтора його спіймають у Північній Кароліні, де він тихенько оселиться з якоюсь офіціанткою.

Фішер заговорив не одразу.

— Варіант вірогідний, — відзначив він. — Але я не вірю. Не вірю з трьох причин. По-перше, Андерсон — ботанік, яких світ не бачив, хоч за взірець бери. Він фізично не здатний залякати двох людей водночас і впоратися з ними.

— Фізична сила тут ні до чого, — заперечив я. — У таких ситуаціях працює чиста психологія.

— Психологічно Андерсон теж не з таких, та нехай. Друга причина: є свідок того, що Андерсон прийшов на свою вулицю тільки о десятій сорок. Жінку, яка це бачила, ніхто не слухає, бо вона стара, напівбожевільна і сидить на препаратах літію, проте вона бачила, як Андерсон пройшов трохи вулицею в бік свого будинку, придивився до нього, а потім розвернувся і побіг геть.

— Ненадійне джерело, — відказав на це я. — І навіть якщо вона справді це все бачила, може бути, що Андерсон просто організовував собі алібі. Який твій третій аргумент?

— Ось який. Джошуа Андерсон зрештою помер від опіків, але вже й так був не жилець через дірку від кулі в голові. Проте кулю не знайшли. На думку патологоанатомів, вона застрягла у черепній коробці. Вихідного отвору справді немає, проте є ознаки додаткового пошкодження від гострого предмета. Людина, яка застрелила хлопця, колупалася ножем у дірці, поки на хлопцеві горів одяг. Щось я не думаю, що викладач фізики міг таке вчинити. З власним сином.

Він відкинувся у кріслі.

— До речі, пістолета Андерсон не мав узагалі.

Я знизав плечима:

— Так, не все сходиться. Але все ніколи не сходиться. Я ставлю на те, що Андерсон вбивця. Але що тобі до цієї історії?

— Це через одну справу з нерухомістю, якою я нині займаюся у себе на фірмі. Більше сказати поки що не можу.

Фішер, здається, щось приховував, проте деталі його професійної діяльності мене не цікавили.

— А до чого тут я? — спитав я.

— Мені потрібна твоя допомога, — відповів Фішер.

— Якого плану?

— Хіба не очевидно?

Я похитав головою.

— Ні, не очевидно.

— Треба дізнатися, що насправді сталося того вечора. Мені це буде дуже корисно. Нам буде дуже корисно.

— Поліція ж веде розслідування, хіба ні?

— Поліція хоче довести, що Андерсон убив дружину й сина, а я думаю, що це не так.

— Це я зрозумів, — усміхнувся я. — Проте ти можеш помилятися. І досі неясно, до чого тут я.

— Ти коп.

— Ні. Я колишній коп.

— Не бачу відмінності. Ти маєш досвід у розслідуваннях.

— Ґері, ти наплутав. Я був патрульним. Сидів у машині та стежив за порядком на вулицях.

— Гаразд, формально ти не маєш досвіду. Я знаю, що детективом ти так і не став. Але я знаю, що ти й не намагався.

Я втупив у нього важкий погляд.

— Так, Ґері, тільки не кажи, що лазив у мою особисту справу, бо тоді…

— Джеку, мені не треба було цього робити. Ти ж розумний. Якби ти хотів стати детективом, ти б ним став. Якщо не став, то лише тому, що не хотів. Це логіка.

— На мене лестощі не діють, — відзначив я.

Він усміхнувся.

— Це я теж знаю. І ще я пам’ятаю, що ти краще не пробуватимеш взагалі, ніж спробуєш і схибиш. І саме тому, гадаю, ти десять років патрулював вулиці.

Ніхто так зі мною не розмовляв дуже давно. Вираз мого обличчя сказав Фішеру все.

— Так, — почав він, піднявши долоні,— я наговорив зайвого, вибач, усе не так. Я не переймаюся долею Андерсона і його родини. Просто історія дуже дивна, і моє життя стало би простішим, якби я у ній розібрався. Я читав твою книжку і подумав, що тобі це було б цікаво. І все.

— За пропозицію дякую, — відповів я. — Але то було в іншому житті. І працював я в Лос-Анджелесі, а не в Сієтлі. Я не знаю міста, не знаю людей. Я не зможу зробити більше, ніж навіть ти, не те що копи. Якщо ти справді думаєш, що вони все роблять не так, поговори з ними.

— Я говорив, — зізнався Фішер. — Вони думають так само, як ти.

— І ми з ними, напевно, праві. Сумна історія, нема чого сказати.

Фішер повільно кивнув, дивлячись у вікно. Темнішало, небо наливалося свинцевою сірістю.

— Здається, йде негода, — сказав він. — Пора повертатися. Їхати через гори по темряві не хочеться.

— Вибач, — мовив я, підводячись. — Гадаю, ти проїхав цей шлях, сподіваючись на більше.

— Я хотів почути твою думку, я її почув. Вона не така, як я сподівався, але що вже там.

— Таку консультацію я міг дати і по телефону, — всміхнувся я, — як я й казав.

— Так, знаю. Але… я радий був тебе побачити знову. Давай тепер тримати зв’язок.

Я відповів, що теж був радий і що так, давай, тощо. Ми обмінялися люб’язностями, я провів його до дверей і постояв на порозі, дивлячись, як Фішер їде геть.

Коли машина зникла з очей, я не одразу повернувся додому, хоч було зимно. Було таке відчуття, ніби на дитячому майданчику до мене підійшов старший хлопчик і запросив погратися з ним, а я погордував і відмовився. Виявляється, у дорослих усе так само.

Потім я зайшов у дім і сів за стіл, де й змарнував останній, напевно, зрозумілий вечір свого життя, дивлячись у вікно і відчуваючи, як поволі спливає час.

Іноді я думаю: що сталося б, якби того ранку я дійсно працював, якби Фішерів дзвінок потрапив на автовідповідач?

Якби він навіть лишив повідомлення, я б навряд чи передзвонив йому. Загалом мені здається, що це б нічого не змінило. Думаю, ті події все одно знайшли б мене, бо вони вже бовваніли на моєму горизонті, були невідворотні. Хотілося б сказати, що все звалилося на мене мов грім з ясного неба, трапилося без жодного попередження, але ні. Були і знаки, і причини. Протягом останніх дев’яти місяців, якщо не кількох років, я помічав невеличкі зміни, просто намагався їх ігнорувати, жити собі далі. Коли все сталося, це було так, ніби я впав з колоди, масивної надійної колоди, на якій багато років плив собі за течією, і раптом виявив, що води під колодою немає й не було ніколи; що я лежу посеред невідомої землі, запиленої площини, де ні дерев, ні гір, ані жодних віх, жодних пояснень того, як я потрапив сюди з тих місць, де перебував раніше.

Це падіння готувалося протягом якогось часу, потроху наростало, та не перетинало межі видимості. Воно почалося того вечора за робочим столом у новому будинку — а може, й за кілька місяців чи років до того. Докопуватися тепер до коріння хаосу — це ніби сказати, що мить, коли тебе збиває машина чи коли ти ступаєш із тротуару, не має значення. Можна твердити, що біда почалася тоді, коли ти припинив стежити за вулицею, але пам’ятати будеш усе одно той удар, ту напружену мить, коли скрегочуть гальма і лунає глухе «бум», — ту конкретну секунду, коли тебе збито і всі інші варіанти майбутнього скасовано.

Ту мить, коли стає цілковито ясно: десь у твоєму світі назріла фатальна хиба.

Розділ З

Пляж на узбережжі Тихого океану, нескінченне пасмо піску: вдень майже біле, нині воно тьмяніє, сірішає у пригаслому світлі. Нечисленні сліди, залишені людьми удень, терпляча природа вже змила геть. Улітку юнаки і юнки з глибини материка приїздили сюди на вихідні, виблискували під сонцем безтурботної юності, добували хвилі пустопорожньої музики з колонок; так і не знаходиться, на жаль, снайпера, який припинив би ті звуки, тож беззмістовне щасливе життя тих юнаків і юнок триває, їхній галас забруднює планету. Проте у цей несезонний четвер пляж незалюднений — тільки зграйка куликів гасає туди-сюди вздовж лінії прибою, підкидає тонкі довгі ноги, ніби механічні іграшки. Коли й вони завершують свої денні справи, на пляжі запановують цілковита тиша й спокій.

За півмилі від берега лежить курортне містечко Кеннон-Біч і його затишні готелі, але тут, біля води, самі лише скромні пляжні будиночки, кожен максимум два поверхи заввишки і на пристойній відстані від свого найближчого сусіда. Це або білі довгасті коробки з облізлим тиньком, або вибагливіші восьмикутні споруди з дерева. Від кожного в’ється серед дюн до піщаного пасма стежка. Нині листопад, і майже всі будинки повні темряви і запаху лосьйону від засмаги й свічного воску, який протримається до наступних канікул і привітає батьків, які в незвичних дзеркалах знайдуть нові пасма сивини у волоссі, та дітей, що стануть вищі й віддаляться від тих, хто був колись центром їхнього життя.

Уже два дні не було дощу — дивина для Орегону в цю пору року, — але зараз над морем повзе хмарний згусток, схожий на краплю чорнила у воді. За годину-дві негода торкнеться суходолу, тіні стануть густо-синіми, злива просякне повітря.

А внизу, на самісінькій лінії прибою, сидить дівчинка.

На її годиннику за двадцять п’ять хвилин шоста: ще не пізно. Коли буде за чверть шоста, їй доведеться піти додому — тобто не додому, а до хатини. Тато називає її пляжним будинком, але мама каже «хатина», а оскільки тато не з ними, правильно казати «хатина». Татова відсутність впливає і на інші речі; зараз Медисон якраз про це думає.

Коли вони приїздили до моря, дні минали загалом однаково. Вони їздили до Кеннон-Біч і там гуляли галереями (один раз), купували харчі на ринку (двічі) або заходили у крамницю іграшок (стільки разів, скільки просила Медисон; в останній візит це трапилося тричі). Решту часу вони проводили серед дюн. Прокидалися рано, йшли на прогулянку вздовж пляжу і назад. Удень сиділи на піску, купалися, гралися, роблячи десь серед дня перерву на обід і відпочинок. О п’ятій — знову прогулянка вздовж океану, цього разу в протилежний бік. Зранку гуляли просто для того, щоб вранішнє світло прогнало сон. Ввечері — збирали мушлі, зокрема пласкі круглі панцирі морських їжаків. Хоча цікавилася ними переважно мама (вдома у коробці з-під сигар вона мала цілу колекцію), збирали всією родиною, разом. Після прогулянки був душ, начоси[1] з бобовим соусом і вкриті тонкою скоринкою льоду тропічні коктейлі (це вдома), а потім їхали вечеряти у Кеннон-Біч, у «Пасифік Коугерлз», де були рибальські сіті на стінах, креветки з коктейльним соусом і офіціанти, які навіть маленьких дівчаток називали «мем».

Але вчора, коли Медисон приїхала сюди з мамою, все почалося інакше. Не та пора року, холоднеча. Вони мовчки розпакували речі та сходили на прогулянку, але мама повсякчас задивлялася на обрій і жодного разу не нахилилась за мушлею, навіть коли їм трапився обкатаний хвилями уламок рожевого кварцу. Коли вони повернулись до будинку, Медді знайшла трохи тропічного коктейлю у шафі — залишки з літа, — але мама забула купити начоси й інші ласощі. Медисон хотіла була обуритися цим, але подивилася на маму, на її вповільнені рухи, і вирішила промовчати. «Коугерлз» зачинили на зимовий ремонт, і вони з мамою пішли в інший ресторан і сиділи там у порожній залі, дивлячись крізь вікно на похмуре море, причавлене хмарами. Медисон їла спагеті — смачно, але зовсім не пляжно.

Вранці холоднеча була жахлива, і вони майже не гуляли пляжем. Мама весь ранок просиділа в кінці стежки коло дюн — ковдра на плечах, темні окуляри, книжка в руках. По обіді вона повернулася в дім, а Медисон сказала, що та може гуляти далі, та хай не відходить від хатини більш ніж на сорок метрів.

Попервах бути на пляжі зовсім самій було навіть цікаво. Купатися Медисон не пішла — раніше любила, але в останні рік-два почала почуватися незатишно у великій воді навіть за теплішої погоди. Замість купатися Медисон заходилася будувати замок з піску. Класне заняття! Викопала глибоченну яму.

Десь о п’ятій Медисон відчула неспокій. Підвелася, сіла. Повернулася до будівництва, та гра вже не приносила задоволення. Відсутність ранкової прогулянки ще можна було стерпіти, але без вечірньої все стало геть неправильно. Прогулянка — це важливо. Це необхідно. Вони ж не просто так гуляли щовечора і щоранку.

Зрештою вона підійшла до лінії прибою і постояла кілька секунд, відчуваючи непевність. Пляж обабіч був зовсім порожній, небо — низьке, холодне, сіре, у повітрі розливався холод. Медисон чекала. Налетів перший порив вітру — вісник близького шторму, — потріпав холошу її шортів. Медисон чекала, озираючись на вершечки дюн, за якими ховалася їхня пляжна хатина.

Мама не приходила.

Тоді Медисон повільно пішла сама. Подолала сорок метрів, міряючи відстань кроками. Відчуття було неприємне. Розвернулася, повернулася туди, звідки почала, і пройшла ще сорок метрів в іншому напрямку. Це вже було трохи більше схоже нам прогулянку, бо прогулянка — це коли забуваєш, що ідеш кудись — бо нікуди ти не прямуєш — і просто слухаєш плюскіт хвиль і дивишся вниз, на те як рухаються твої ноги і як міняються форми й кольори на межі між бурунами та твердим мокрим піском.

Медисон ходила туди-сюди, аж поки повороти на крайніх точках її маршруту не стали просто кроками в іншому напрямі. Хай хвилі звучать як завжди. Хай думки про те, де вони вечерятимуть сьогодні, не лізуть у голову. Хай… хай що?

Вона спинилася. Повільно нахилилася, простягнула руку і вийняла щось зі сплетіння водоростей, уламків принесеного морем дерева, дірявих мушель мертвих морських істот. Піднесла знахідку до очей, не вірячи.

Це був майже цілий панцир морського їжака.

Зовсім маленький, десь із четвертак, з пощербинами на краях, паскудного сірого кольору, з зеленими плямами на одному боці. Проте це була важлива знахідка. Важлива за нормальних умов — зараз усе було ненормально.

Замість тріумфу Медисон відчула важкість. Панцир у її руках міг би бути з таріль завбільшки, ідеально цілий, сухий, ніжного пісочно-золотистого кольору — кращий за бездоганні зразки у сувенірних крамницях. Та це нічого не змінило б.

Медисон рвучко присіла і деякий час дивилася на плаский панцир у своїй долоні. Потім затисла його в кулаці та втупилася в обрій.

Просидівши так хвилин десять, вона щось почула. Якесь тріпотіння — ніби до неї наближався великий чорний птах, повільно змахуючи великими крилами. Медисон обернулася.

На пляжі стояв чоловік.

До нього було метрів десять. Чоловік був високий, а звук ішов від його чорного пальта, яке роздмухувалося холодним диханням бурі, що вже розповзалася небом, ніби другий океан з пурпурово-чорною водою. Чоловік стояв непорушно, руки в кишенях пальта, з-за його спини сіялося тьмяне світло, і розгледіти обличчя було неможливо. Проте Медисон одразу зрозуміла, що чужинець дивиться на неї. Бо нащо би ще йому — городньому опудалу з тіней в одязі не пляжу, а для церкви чи цвинтаря — тут стовбичити?

Вона озирнулася на дюни, оцінюючи, як далеко до доріжки, що веде до хатини. Не дуже далеко — можна швидко добігти. Напевно, краще піти, он на годиннику вже за п’ятнадцять шоста.

Та замість бігти Медисон знову глянула на темний кошлатий океан. Це було погане рішення, до того ж прийняте лише тому, що ніхто не поплескав її по плечу, коли вона знайшла їжака, ніхто не привітав з тим тріумфом. Проте воно було прийняте, і нарікати Медисон могла лише на себе.

Чужинець зачекав якусь мить, а потім пішов до неї. Ішов він по прямій, не звертаючи уваги на хвилі, що сичали навколо його черевиків. Мушлі з тріском ламалися під його кроками — до мушель чоловікові не було діла.

Медисон зрозуміла, що вчинила дурість. Треба було тікати, поки він ще був далеко. Просто встати і піти додому. Тепер єдина надія на ефект несподіванки: чоловік не очікує, що дівчинка побіжить, якщо вона не побігла раніше. Медисон вирішила, що зірветься з місця, коли він наблизиться ще трохи, і голосно-голосно закричать. Двері в хатину відчинені, мама всередині — а може, вже йде назустріч, бо Медисон не повернулася вчасно. Або ні — може, вона просто сидить у кріслі, згорблена й непорушна, і дивиться на свої руки, як учора після ресторану.

Тож Медисон напружила ноги, упевнюючись, що міцно стоїть на піску і щомиті може скочити, ніби пружина, відштовхнутися від землі й від чого завгодно.

Чоловік зупинився.

Медисон думала до останнього вдавати, що дивиться на море і не бачить його, та мимохіть повернула голову — подивитися, що той чужий робить.

Він зупинився доволі далеко, метрів за двадцять. Тепер вона бачила його обличчя: старший за її батька, десь у тому самому віці, що й дядько Браян, п’ятдесятилітній. Проте дядько Браян завжди трохи усміхався, ніби ось-ось збирався пожартувати. Цей чоловік не усміхався.

— У мене дещо є для тебе, — сказав чужий тихим, шелестким, проте впевненим голосом.

Медисон хутко відвернулася. Серце шалено гупало в грудях. У лівій руці в неї була знахідка, і, бездумно захищаючи її, дівчинка обіперлася об пісок лише правою, готова відштовхнутися і бігти.

— Але спочатку мені дещо треба дізнатися, — провадив чоловік.

Негайно слід бігти, бігти щодуху, зрозуміла Медисон. Дядько Браян був товстий і бігати не вмів, та чужинець і в цьому здавався несхожим на нього. Вона глибоко вдихнула. На рахунок «три». Один…

— Глянь на мене, дівчинко.

Два…

Чужинець раптом опинився між Медисон і дюнами. Він рухався так швидко, що дівчинка навіть не бачила, як він перемістився.

— Тобі сподобається, обіцяю, — сказав він цілком буденно. — Тобі ж хочеться. Та спочатку відповіси на моє запитання, домовилися?

Сухість зникла з його голосу, і Медисон запанікувала, усвідомлюючи, яка вона дурепа і що батьки не просто так просять дітей повертатися вчасно, не відходити далеко, не розмовляти з незнайомцями і ще багато чого. Батьки не злі, не нудні, не прискіпуються. Вони просто хочуть тебе захистити.

Вона поглянула чоловікові просто в обличчя і кивнула. Нічого більше не спадало на думку; може, хоч це якось зарадить. Чужинець усміхнувся. На одній щоці в нього був розсип маленьких темних родимок. Зуби він мав темні та криві.

— Добре, — сказав він і зробив крок уперед, вийнявши руку з кишені. Пальці в нього були довгі й білі.

Голос у голові Медисон сказав «три», але так тихо, що вона в це не повірила. Її руки й ноги зі стиснутих пружин перетворилися на гуму. Вона не відчувала м’язів.

Чужий уже був надто близько. Від нього пахло вогкістю, очі його дивно світилися, ніби він нарешті знайшов щось, що шукав дуже довго.

Він присів навпочіпки біля неї, і вогкий запах став відчутніший, змішавшись із неприємним запахом людського дихання, з запахом тих частин тіла, які зазвичай прикривають одягом.

— Умієш берегти таємниці? — спитав чоловік.

Розділ 4

Вдома я був о дев’ятій п’ятнадцять. Нічого крім молока й кави не купив — Емі завжди пересвідчувалася, що удома є що їсти. До міста я ходив пішки — двадцять хвилин ходи. Я залюбки так гуляв навіть і тоді, коли машина була вдома. В місті я посидів на вулиці біля кав’ярні, попиваючи американо і гортаючи місцеву газету, з якої дізнався про таке: вчора ввечері шляхи двох машин перетнулися на шосе, та ніхто не постраждав; групу добродіїв уже вдвадцяте переобрали до управління освіти — послідовність на межі хворобливої фіксації; у «Кескейдз Гелері» шукають серйозну людину на посаду продавця зображень орлів, ведмедів і героїчних індіанців. Досвід не має значення, важливе лише бажання йти за мрією. Це було не про мене — навіть якщо я так і не знайду сил писати далі,— та я сподівався, що крамниця знайде достатньо серйозну особу. Страшно уявити, що може статися, якщо орлами торгуватиме легковажний підліток.

Потім я довго блукав крамничками, роздивляючись те й се, і зрештою придбав специфічний набір, що складався з декількох сортів пива і томика Стівена Кінга у м’якій палітурці. Я вже читав цю книжку, та мій примірник разом з більшістю інших книжок лишився в Лос-Анджелесі; до того ж Кінг просто трапився мені на касі, де стояв на дротяній стійці в товаристві так само пошарпаних витворів Дена Брауна і романтичних пані з потрійними іменами, виведеними примхливим шрифтом.

Вийшовши на стоянку, я склав покупки у рюкзак і постояв, не знаючи, куди тепер. Поблизу був припаркований пікап, і з нього місцевий мешканець з обличчям як скеля й мохом у вухах ігнорував мене так, як годиться порядній людині ігнорувати прибульців. Я навмисно привітався, щоб збентежити його. З закладу «Лавернез Ріб» через дорогу викотилася пара, хитаючись, ніби на палубі корабля. У «Лавернез» пишалися щедрістю порцій, і пара явно пересвідчилася у цьому на власному досвіді. Повз мене пройшла жінка з візочком, і вираз її втомленого обличчя красномовно повідомляв, що задоволення від прогулянки вона не отримує. У візочку дитина відбивалася від світу цього чим могла, головно криком. Спіймавши мій погляд, жінка буркнула: «Десять місяців», — ніби це все пояснювало. Я знітився і відвів очі.

Вдалині мигнув світлофор.

Їсти я не хотів, пити пиво десь у барі, де є люди, — теж. Можна було прогулятися до маленької книгарні вище по вулиці, глянути, чи ще відчинено — та напевно вже було зачинено, плюс я мав що читати, й інтересу ходити по крамницях більше не було. Ця спонтанна покупка перепинила хід моєї експедиції.

Що ж тепер? Яких пригод шукати?

Врешті-решт я просто пішов додому тим самим шляхом, яким прийшов, повз ті сто метрів крамниць, з яких, власне, складався Бірч-Кросинг. Більшість будівель на вулиці були дерев’яні й одноповерхові. Клініка дантиста, перукарня й аптека вирізнялися на тлі крамниць з мотлохом, серед яких була і та сама «Кескейдз Гелері», у якій Емі була придбала два безглуздо вправні краєвиди класичного американського Заходу. Були й кам’яниці, релікти тих часів, коли ділові розбудовники міста у двобортних пальтах ще думали, що тут є ширші перспективи, ніж виявилося насправді. В одній містився «Лавернез», в іншій — філія великого банку, ще в іншій торгували художньо зістареними меблями. Емі залюбки заходила до цієї крамниці, й у тому числі тут було придбано мій письмовий стіл. У кінці вулиці бовваніла старовинна заправка, що прикидалася мисливським будиночком, а подалі від дороги був офіс шерифа. Я мусив зробити над собою зусилля, щоб не задивитися на нього; напевно, це був якийсь знак.

Я перетнув порожнє двосмугове шосе і попрямував у затінок дерев. Обабіч вулиці стояли суцільні паркани, пересипані металевими поштовими скриньками й воротами, від яких бігли довгі доріжки до будинків у глибині подвір’їв. За десять хвилин я дійшов до скриньки з написом «Джек та Емі Вейлени». Я не відчиняв воріт, а просто переліз — так само, як і коли виходив у місто, — та забув, що тепер у рюкзаку є вантаж, тож мало не впав долілиць з того боку паркана. Останнім часом я потроху повертався до тренувань, бігав заповідником, що межував з нашою ділянкою. Спочатку трохи мучила крепатура, та коли перші незручності минулися, я став почуватися краще. Тіло не зовсім забуло ті часи, коли я був дійсно у добрій формі. Ніхто не бачив, як я беркицьнувся, та все одно я почувався ідіотом і навіть вилаявся. Батько часто казав, що неживі предмети ненавидять нас і планують підступи проти людей. Він таки мав рацію.

По роз’їждженій доріжці я рушив до дверей споруди, що згідно з договором оренди тепер вважалася моєю домівкою. Було зовсім холодно; можливо, сьогодні випаде перший сніг. Цікаво — як ми будемо вибиратися у світ, коли це станеться? Місцеві мешканці не вважають сніг романтичним. Вони говорять про нього так, як говорять про смерть чи податки, а ріелтор радив одразу купити снігохід для зимових місяців. Проте снігоходу в нас не було і, правду кажучи, не планувалося. Звання власника снігоходу мене не вабило: краще вже накупити свічок і консервів і навчитися квасити капусту. Я завжди мав слабкість до квасної капусти.

Дорога спустилася в невелику заглибину, потім збігла на горбочок, і десь за кілометр від воріт закінчилася парковкою. З цього боку будинок нічого цікавого собою не являв — одноповерхова споруда з кедрових колод, влітку майже цілковито захована серед зелені. Саме таким я побачив будинок на фото в інтернеті й подумав, що він дуже милий, така собі відлюдницька романтика. Та зараз, на порозі зими, дім скидався на атомний бункер, оточений ногами гігантських павуків. Тільки всередині ставало зрозуміло, що під першим поверхом є ще півтора, і з північного боку будинку, який виходив на крутий схил, на обох поверхах були вікна на всю стіну. Вдень крізь них було видно лісисту долину, що простягалася до гори Венатчі, за якою височіли Каскадні гори. За ними десь удалині була вже Канада. Як і відзначив Ґері Фішер, той краєвид притягував погляд. З балкона також було видно ставок діаметром десь півтори сотні метрів, що лежав ще на нашій ділянці. В пообідню годину над долиною кружляли, мов листя на вітру, хижі птахи.

Я виклав вміст рюкзака в кухні й побачив, що на автовідповідачі в кінці стійки є вхідні повідомлення: вогник мигав.

— Ну нарешті,— сказав я вголос, і це були перші слова, що пролунали в домі з часу від’їзду Фішера.

Проте жодного «нарешті» не було. Дзвонило двоє людей, чи може, хтось один двічі, та повідомлень не лишили. Я подумки прокляв того дзвонаря і себе заодно, що досі не встановив розпізнавай номерів. У інструкції до телефону згадувалася така опція, проте саму інструкцію перекладав з японської не інакше як недоумкуватий байбак. Щоб змінити вихідне повідомлення, треба було мало не телефонувати у техпідтримку НАС А. Зараз дзвонила точно не Емі, бо вона знала, що я ненавиджу порожні повідомлення, і коли їй не було що сказати, голосом злодійського посіпаки вимовляла: «Повідомлень нема, хазяїне».

Я витяг мобільний і набрав її, затиснувши телефон плечем, поки діставав з холодильника пиво. Після приблизно п’ятьох дзвінків я знову почув автовідповідач. Своїм діловим голосом Емі подякувала за дзвінок і пообіцяла зателефонувати пізніше. Я лишив повідомлення, у якому просив її саме так і вчинити. Вже не перше таке повідомлення.

— Що швидше, то краще, — пробурмотів я, ховаючи телефон у кишеню.

З пивом я пішов у кабінет. Оскільки заробляла в нашій родині Емі, їй належало величне лігво на нижньому поверсі, натомість у моїй кімнаті стояла коробка з матеріалами, дорогий зістарений стіл з крамниці, про яку я згадував вище, і природнім чином зістарений дешевий стілець, який я роздобув у гаражі. На столі не було нічого, крім мого ноутбука. Не запилений він був лише тому, що я щоранку витирав його рукавом, а не забитий наглухо гвіздками — лише тому, що не було гвіздків. Я приглушив світло і сів за стіл. Відкрив кришку, і машина слухняно ожила — ніби ще не зрозуміла, що я все одно не працюватиму. На екрані з’явився текстовий файл — майже порожній. Частково причиною був чудовий краєвид за вікном — кущі й сосни, на які я міг милуватися годинами. Коли випаде сніг, комп’ютер точно доведеться забити гвіздками. В темну пору доби відволікатися від роботи було важче, бо у вікно було видно тільки найближчі гілки, освітлені з будинку. Можливо, хоч тепер мої пальці й мій мозок нарешті прокинуться і запрацюють. Може, я нарешті щось вигадаю і почну писати.

Може, якось обійду той факт, що отак нуджуся світом над ноутбуком уже цілий місяць.

За столом я сидів з тієї причини, що зо два роки перед тим написав книжку про певні місця у Лос-Анджелесі. Я кажу «написав», хоча насправді там були головно фотографії — та й то надто гучно сказано. Фото я робив на мобільний: одного дня я опинився в одному місці з телефоном у руці, клацнув камерою, а пізніше з подивом виявив, що картинка вийшла непогана. Технічно якість зображення була жахлива, але саме тому можна було ніби глянути крізь картинку і відчути миттєвість, розмиту, ефемерну. Потім фотографування ввійшло у мене в звичку, і кожне фото я кидав у спеціальний файл і писав до нього короткий коментар. З часом анотації почали збільшуватися, і скоро до кожного фото я додав уже сторінку-дві тексту. Одного вечора Емі побачила, як я пишу ці нотатки, і попросила дати почитати. Я дав. Я не дуже тим переймався, бо знав, що нічого поганого вона не скаже — і навіть не дуже цікавився її думкою. Минуло кілька днів, і Емі дала мені номер та ім’я людини, що працювала у видавництві арт-книжок. Я дуже сміявся, але Емі наполягала, і я написав тому видавцеві, нічого особливо не маючи на думці.

Минуло три тижні, й видавець зателефонував мені й запропонував двадцять тисяч доларів. Я був такий ошелешений, що погодився. Емі аж пищала від радості й повезла мене святкувати в ресторан.

Через вісім місяців вийшов мій витвір — квадратна книжка з мутним фото будинку в Санта-Моніці на твердій палітурці. Як на мене, таку книжку навряд би хтось узяв би в руки, не те що вирішив придбати, але про неї написали в «Лос-Анджелес таймз», потім були ще добрі рецензії, і протягом певного часу наклад, хай як це дивно, розпродався.

Планета крутилась, і ми разом з нею. Трапилося те й се, я пішов з роботи, ми переїхали. Зараз про мене можна сказати одне: цей один написав книжку. Що природнім чином тягло за собою висновок: мушу написати ще книжку. Проте спочатку нічого не спало на думку, потім на думку не спало ще нічого, і далі вже нічого не спадало на думку постійно, тож можна було припустити відсутність думок — моє творче кредо.

За кілька годин я вже перемістився у вітальню. Випив ще пива, але й пиво не допомогло. Я лежав на канапі, занурений у той специфічний нервовий транс, типовий для людини, яка намагається витворити щось із нічого. Напевно, варто було відчинити ту скриньку з «матеріалами», які я начебто набирав. Проте я усвідомлював, що коли й після того не буде ідей, доведеться повернутися до міста і таки купити гвіздки. Проте ноутбук не зробив мені нічого поганого — принаймні не мав злого умислу. Я поки не готовий був його убити.

Я взяв цигарку з пачки на столі, хоча й не заслужив на перекур, і пішов на балкон. Відтоді як ми з Емі одружилися, я не курю в хаті. Попервах вона терпіла, бо й сама колись палила, проте з часом почала купувати освіжувачі й закочувати очі, варто мені було взятися за запальничку. «Заборона» вступила в силу непомітно, майже лагідно, і пішла мені на користь, тож я був і не від того. Можна було скільки завгодно курити на роботі, а наші гості були позбавлені можливості обвинуватити мене у спробі масового вбивства шляхом примусового пасивного куріння, тож життя стало легшим для всіх.

Я зіперся на перила. Світ поринув у тишу, лише шурхотіли дерева. Небо над головою було чисте, холодне, глибокої опівнічно-синьої барви. Пахло сосною і димом далекого домашнього вогнища — напевно, з боку наших сусідів, подружжя Цимерманів. Тут було добре: крутий дім, дикий пейзаж, незмінність. Бірч-Кросинг був шикарним і водночас непретензійним місцем. Дорогі бездоріжники сусідили зі старими пікапами, а хто хотів, міг придбати лижі чи сноуборд. До Цимерманів було п’ять хвилин їзди, проте ми поки що тільки двічі обідали з ними. Вони — професори з Берклі на пенсії, і спершу розмова не пішла, проте під час другого візиту пляшка односолодового віскі виявилася добрим каталізатором бесіди. Як на людей за сімдесят, вони були дуже енергійні люди. Боббі слухала все від Моцарта до рокерів «Спарклгорс», а Бен майже не мав сивини у чорнявому волоссі. Ми з ним приязно спілкувалися, зустрівшись на вулиці, проте я підозрював, що його дружина від мене все-таки не в захваті.

Тиждень тому я теж стояв отак на балконі, і сталося дещо дуже дивне.

Крізь скло я дивився, як Емі на кухні шинкує овочі й наглядає за соусом на плиті. Пахло томатами, каперсами й материнкою. Був ранній вечір, надворі було чудово, в будинку затишно. Замість сидіти в офісі до дев’ятої, моя дружина готувала пироги на кухні й була чарівна, звідки не глянь. Сфери перебували у цілковитій гармонії, і дев’ять людей з десятьох без вагань помінялися б зі мною місцями.

І раптом на якусь мить світ ніби накрила хмара. Спочатку я просто нічого не зрозумів, потім зрозумів, що не знаю, де я. Я не пам’ятав ні назви міста, ні назви штату, не знав, що, як і коли трапилося зі мною, як я прийшов до цього «тут і тепер». Будинок здавався незнайомим, дерева ніби хутко прибігли і завмерли на своїх місцях, поки я дивився в інший бік. Жінка по той бік шибки була мені чужа, її рухи — дивні, несподівані.

Хто вона? Навіщо вона стоїть там, нащо в її руці ніж? Чому вона дивиться на нього так, ніби не розуміє, що то за предмет? Відчуття було надто летким, щоб назвати його панікою, проте я відчув, як волоски на шиї стають сторч. Я озирнувся, шукаючи, за що б зачепитися. То не був ефект нового місця — я подорожував раніше і за Лос-Анджелесом не скучив. Я погано спав і почувався втомленим, але й це не було причиною. Це не були якісь тіні минулого, відчуття провини чи жалю за чимось. Це було щось безпричинне, невловиме.

Просто все, абсолютне все здавалося не таким.

А далі хмара пройшла — і все. Емі підняла голову і підморгнула мені крізь шибку, і це точно була жінка, яку я знав і кохав. Я усміхнувся у відповідь, потім повернувся до гірського краєвиду і докурив цигарку. Ліс був як ліс, і все було гаразд.

Потім був смачний обід, і я слухав, як Емі розповідає про свою нову роботу. Вона працює в сфері реклами, і її професія полягає у тому, щоб робити так, аби одні люди витрачали більше грошей, а інші люди завдяки цьому купували більші будинки. Щось на кшталт організованої злочинності, тільки робочий день довший. Одного разу я сказав Емі, що їй варто порадити клієнтам замість створення реклами й вивчення ринку просто погрожувати споживачам вбивством чи заподіянням шкоди, якщо ті не куплять їхній товар. Емі попросила більше такого не казати, особливо при її колегах, бо вони ще сприймуть ту пораду серйозно.

Специфіка її професії мала значення, оскільки на новій посаді мандрівного креативного директора величезної компанії — з офісами у Сієтлі, Портленді, Сан-Франциско і нашому Лос-Анджелесі — вона вже не була прив’язана до останнього, і ми змогли поїхати. Для неї, каліфорнійки з голови до кінчиків нігтів, яка звикла бути поруч з родиною, це була велика зміна. Вона казала, що згідна на переїзд через свою нову зарплатню. Проте я знав, що Емі ніколи не переймалася через гроші, тож думаю, що головно вона переїхала заради мене, щоб забрати мене з міста. Коли ми їли десерт, я подякував їй.

Вона, закотивши очі, звеліла мені не клеїти дурня, проте дозволила поцілувати себе на знак вдячності. А потім ще. І ще.

Докуривши, я дістав з кишені телефон і подивився, котра година. Було пів на дванадцяту. По роботі Емі часто вечеряла з клієнтами, особливо тепер, тож могло бути, що вона ще не повернулася до готелю. Я знав, що вона відповість на повідомлення, коли тільки зможе. Проте я не чув її цілий день і дуже, дуже хотів почути.

Я вже хотів знову її набрати, коли телефон цвірінькнув сам. На екрані з’явилися два слова: «ЕМІ МОБІЛЬНИЙ». Я усміхнувся, радий цьому збігові, та приклав телефон до вуха.

— Привіт! Геть запрацювалася?

Проте відповіла мені зовсім не моя дружина.

Розділ 5

— Хто це? З ким я говорю?

Гучний, грубий чоловічий голос. Чути його з номера Емі було просто дико.

— Це Джек, — вимовив я, наче ідіот. — А хто…

— Це її дім?

— Що? Хто ви?

Голос на тому кінці промовив якесь слово — ніби ім’я, а ніби й просто набір звуків.

— Що? — перепитав я. Він повторив. Російська? Польська? Марсіянська? Чи то він просто кашляє? Фоном звучав якийсь гул, наче машини.

— Це її дім? — знову прогавкав незнайомець. Здається, інших питань він не знав чи не хотів ставити. — Написано «дім».

До мене зрештою дійшло. Я зрозумів, чого він хоче.

— Так, — сказав я. — Там справді має бути «дім». Ви телефонуєте з мобільного моєї жінки. А де…

— У таксі. Знайшов.

— Ага. А коли знайшли?

— П’ятнадцять хвилин тому. Подзвонив, як став нормальний сигнал. Тут з телефонами біда.

— Цей телефон належить жінці,— голосно й чітко пояснив я. — Біляве волосся, коротка стрижка — боб; одягнена, певно, в діловий костюм. Ви таку підвозили?

— Цілий день. Цілий день таких возив.

— А ввечері?

— Мабуть. Вона там? З нею можна поговорити?

— Ні, я не в Сієтлі,— відповів я. — Вона в Сієтлі, ви в Сієтлі, а я ні.

— А, окей. Тоді… не знаю. Що треба? Робити що?

— Зачекайте хвилинку. Тільки не відключайтесь.

Я збіг вниз, у кабінет Емі. На екрані її комп’ютера, точно в центрі плаского екрана, був стикер з назвою готелю. Готель «Мало».

В телефоні було чути лише завивання далекої сирени. Я почекав, поки воно стихне, і сказав:

— Готель «Мало». Знаєте такий?

— Звісно. Діловий центр.

— Можете туди відвезти телефон? І лишити його на ресепшені?

— Їхати далеко, — відповів чоловік на тому кінці.

— Мабуть, далеко. Але відвезіть його туди і попросіть, щоб покликали власницю. Її звати Емі Вейлен. Розумієте?

Він промовив якісь два слова, віддалено схожі на ім’я Емі. Я повторив ще і ще, потім сказав по буквах.

— Відвезіть, прошу. Вона вам заплатить. Я їй подзвоню і скажу, що ви приїдете. Гаразд? Відвезіть телефон у готель.

— Окей. Двадцять доларів.

Коли він повісив слухавку, моє серце калатало. Ну, принаймні я тепер знав, що до чого. Емі не відповіла на моє повідомлення, бо не чула, з чого можна було зробити висновок про час, коли вона загубила телефон. Десь дев’ята… а може, і раніше, просто вирішила не шукати, поки не повернеться у готель. Так чи так, треба було розповісти їй про цього хлопа — якщо, звісно, він не набрехав мені. Справа в тому, що інколи крадії телефонів дзвонять на який-небудь номер з переліку контактів, прикидаються добрими самаритянами і кажуть, що знайшли загублений телефон. Жертва тоді не блокує телефон, чекаючи, що його повернуть, і злочинець має купу часу, щоб за чужий рахунок дзвонити хоч у Занзібар. Якщо мій новий знайомий був з таких аферистів, я нічого не міг вдіяти — не міг же я заблокувати телефон Емі, не зв’язавшись із нею. Номеру готелю на паперовому стикері не було — коли Емі була не вдома, ми завжди зв’язувалися по мобільному, тому мій номер і був позначений як «дім» у її контактах.

Десять секунд, і я знайшов «Мало» в інтернеті. Набрав телефон, терпляче вислухав завчене вітання ресепшеніста, який, крім іншого, ознайомив мене з меню. Коли він замовк, я спитав про Емі Вейлен. На тому кінці заклацали клавішами. Потім голос:

— Боюся, що зараз не можу вам допомогти, сер.

— Чому? Її ще немає? — я глянув на годинника. Майже північ. Запізно навіть для найважливіших клієнтів. — Добре. Я лишу повідомлення.

— Сер, я хочу сказати, що у нас немає такої людини.

Я роззявив рота. Стулив. Може, я щось наплутав з датами?

— Пробачте, а коли саме вона встигла вибути?

Знову клацання. Голос чоловіка на тому кінці прозвучав стримано, обережно:

— Записів про людину з таким прізвищем немає. Вона у нас не зупинялася.

— Тобто сьогодні її вже не було?

— Такої людини не було протягом усього тижня.

— Вона пробула в місті два дні,— терпляче пояснив я. — Приїхала у вівторок. Має лишитися до завтрашнього ранку, до п’ятниці.

Мовчання.

— Пошукайте, будь ласка, Емі Даєр.

Це було її дівоче прізвище. Запросто могло статися, що років сім тому колеги вперше забронювали для неї номер ще під ним, і так вона й лишилася у базі готелю. Запросто. Напевно.

Клацання.

— Ні, сер. Прізвища Даєр теж немає.

— Тобто вона навіть не вселялася?

— Чи можу я чимось іще вам допомогти?

Я більше не знав, що питати. Ресепшеніст почекав хвильку, потім назвав мені адресу сайту готелю і відключився.

Я зняв стикер з екрана комп’ютера. Почерк у Емі дуже розбірливий, його можна розібрати з навколоземної орбіти. Було чітко написано: «Мало».

Я знову зателефонував у готель, попросив з’єднати зі службою замовлення номерів, перевірив усі три імені: Емі, Вейлен, Даєр. В останню мить схаменувся, попросив зв’язати з ресепшеном і повідомив (цього разу зі мною говорила жінка), що принесуть знайдений мобільний. Попросив зберегти його і назвав своє ім’я та номер кредитної картки, щоб виплатити двадцять баксів таксисту.

Далі я знову вийшов у інтернет і почав шукати готелі в діловому центрі Сієтла з назвами, які нагадували б «Мало». Знайшов «Монако» практично на сусідній вулиці. За фотографіями місце було схоже на те, куди вселилася б Емі: стильні й позитивні інтер’єри, каджунська кухня, у номерах акваріуми.

Я знову подивився на стикер. Звісно, те слово могло насправді означати «Монако», просто записане поспіхом чи там під час епілептичного нападу. Можливо, вона просто не розчула назви, коли замовляла номер, і тому неправильно записала. «Мал-о» / «Монак-о». Наче схоже.

У «Монако» я натрапив на чуйну, приязну пані. Вона швидко і з численними вибаченнями встановила, що моя дружила не зупинялася в їхньому готелі ні цього тижня, ні взагалі ніколи. Я подякував і поклав слухавку.

Все це я робив дуже спокійно, так ніби у тому був сенс. Ніби я справді міг щось не так зрозуміти у записці, чи могла помилитися сама Емі, ніби була найменша вірогідність, що вона помилково зупинилася у готелі «Монако» по сусідству з «Мало».

Я підвівся, потер руки, хруснув кісточками. Будинок здавався просто величезним. Нагорі заклацало — морозилка видала порцію льоду.

У мене не те щоб жвава уява. Коли у мене і траплялися в житті якісь інтуїтивні прозріння, вони стосувалися конкретних речей і загалом базувалися на раціональному сприйнятті. Проте зараз я почувався таким самим розгубленим, розчавленим, як і тоді на балконі. Я розмовляв з Емі вчора приблизно об одинадцятій вечора. Двоє людей, які кохають одне одного якийсь час, перекинулися кількома словами: як ти, а ти як; не забудь те, зроби се; цілую, цілую, добраніч. Я буквально бачив, як у тому готелі «Мало» вона сидить на ліжку, підібгавши під себе босі ноги, попиває каву чи, може, чекає на неї, а її дорогі й, понад сумнів, дуже тісні туфлі валяються посеред кімнати.

Але тепер я знав, що вона не в «Мало».

Я поклав руку на мишку її комп’ютера і після секундного вагання відкрив її персональний органайзер. Це було вторгнення, непроханий гість у її особистому просторі, але я мусив перевірити. На екрані з’явився файл зі щоденником. Чотири дні позначено записом «Сієтл». На кожен день розписано якісь зустрічі, сніданки, ланчі, вечері з клієнтами. Але на сьогоднішній вечір не планувалося нічого. Після 6.30 було порожньо.

Чому ж тоді вона не зателефонувала раніше?

Хтось, звісно, дзвонив на домашній, але Емі завжди користувалася мобільним. Вона знала, що я працюю вдома, але знала також і те, що ми з моїм письмовим столом були мов магніти з однаковим полюсом, і мене відштовхувало від нього. Крім того, Емі завжди лишала повідомлення. З іншого боку, у неї було чітке уявлення про правильні готелі. Може, вона приїхала в той «Мало», вирішила, що місце їй не подобається, і вселилася в інший, а в розмові про це не згадала, бо то дрібниці, незначущі речі в плині нашого спілкування. Суцільні зустрічі, замовлення столиків, аналітика і статистика до кави — Джекові подзвоню, як буду в готелі. Далі в таксі мобільний вислизає з кишені, у готельному фойє вона зустрічає колегу, вони вирішують трохи випити разом, в кімнату вона піднімається пізно, пхає руку в кишеню… ох чорт, а де ж телефон.

Мабуть, так і було.

Я знову оглянув її стіл. Чужі робочі столи — ніби руїни забутих цивілізацій. Не збагнеш, чому саме ці речі покладено саме на ці місця. Незбагненний навіть стіл Емі — сліпучо чистий і охайний, ніби ілюстрація в посібнику з ідеальної організації робочого місця. Загалом стіл мав такий вигляд, ніби вона повернеться за дві хвилини — але дивно, що органайзер на місці. Емі — єдина відома мені людина, що дійсно користується органайзером, а не просто купила собі таку штуку. У неї там списки, щоденник, адреси, записи, і вона постійно все те переглядає і бере його з собою, коли їде у справах.

Цього разу залишила. Я взяв його у руки, ввімкнув. Те саме, що і в файлі на комп’ютері. Переліки справ. Нариси слоганів. Я відклав органайзер. Емі просто вирішила взяти в поїздку трохи менше техніки, ото й усього. Взагалі Емі дуже системна людина. В її світі все сплановано, все має своє чітко визначене місце і мусить лишатися на своєму місці, якщо не хоче проблем.

Просто сьогодні її самої на місці не було.

То що ж діяти? Про телефон я вже подбав. Спробував зв’язатися з нею в усі можливі способи — не зміг. Напевно, нічого такого не трапилося. Раціональна частина мене знала, що Емі скоро зателефонує, втомлено вибачиться, пояснить щось про заплутану систему бронювання номерів у готелях, пожаліється про загублений мобільник. Я вже майже чув, як дзвонить телефон, і думав, чи не покурити на балконі, поки він не задзвонив насправді.

Але я не пішов на балкон, а пішов у вітальню і з опущеними руками завмер біля дзеркала. Минали хвилини, та я стояв непорушно. В будинку панувала надзвичайна тиша, яка дедалі посилювалася від того, що телефон не дзвонив і не дзвонив. Тихий шурхіт кровотоку у вухах потроху почав здаватися мені оглушливим, схожим на гудіння шин на мокрій дорозі — спочатку далеке, потім все ближче, все гучніше.

Я ніяк не міг відкинути ідіотську думку, ніби з моєю дружиною щось трапилося, ніби їй загрожує небезпека. Я дивився на своє віддзеркалення, на відображення силуетів дерев на тлі чорно-синього неба в мене за спиною, і дедалі більше вірив, що ота невідома машина невідворотно наближається до мене.

Що вона давно обрала мене за мішень, і сьогодні нарешті зіб'є.

Розділ 6

Оз Тернер сидів за заздалегідь замовленим столиком коло самих дверей. Стійка для пальт приховувала його від поглядів інших відвідувачів «Блізард Мері». Крім того, звідси йому було добре видно парковку, заповнену легковими авто й пікапами, об’єднаними лише однією рисою — всі вони були не нові. Вчора він уже двічі заходив у цей бар — готувався. Відвідувачі — офісні працівники з ланчами, молоді мами з салатиками вдень, а проти ночі — самотні чоловіки й подеколи мовчазні подружні пари середнього віку з алкоголем. Машини чекали на них надворі, ніби старі собаки, бліді привиди у нічній пітьмі. За парковкою лежало містечко Генлі. Трохи далі, за історичним районом, котила води широка спокійна ріка — чи то Міссісіпі, чи то Блек-Рівер. Оз точно не знав, та й не прагнув знати.

Щоб не вигнали, Оз купив келих пива і ще місцеву страву, та майже не торкнувся тих липких крилець бафало. Почасти через те, що нервував, проте насправді його звички за останній рік докорінно змінилися. Свого часу він був майже гурманом у тому сенсі, що цінував кількість: коли пив каву, заливав водою аж три великі ложки, брав найбільші порції у закладах. Звісно, смак їжі йому теж подобався, але суть задоволення була у розмірі страви. Але тепер їжа не заспокоювала. Коли офіціантка забрала його недоїдені крильця, він не відчув жодного жалю.

Оз укотре подивився на годинник. Запівніч. У барі панувала напівтемрява, яку розганяли лише настільні лампи й неонове сяйво реклами. Телевізор показував без звуку.

Лишилося з десяток-півтора людей. Оз вирішив почекати ще чверть годинки, а тоді йти.

Тільки-но він це собі сказав, на парковку в’їхала машина.

Чоловік, який зайшов у бар, був одягнений у старі джинси й пошарпаний бомбер. Мав вигляд людини, що ціле життя прожила на великих рівнинах, коло сільськогосподарської машинерії. Бомбер, щоправда, видавався трохи недоречним, проте географія одягу — штука варіативна. Крім того, це, як розумів Оз, міг бути знак — спеціально для нього. Він відвернувся до вікна і простежив за віддзеркаленням прибульця у темному склі.

Той підійшов до барної стійки, взяв пиво, перекинувся з персоналом кількома порожніми люб’язностями. А потім рушив у бік Оза. Вочевидь, він теж вивчив, кімнату за відображенням у дзеркалах за баром, тож ішов так, ніби підходить до старого друга, а не до незнайомця.

Чоловік сів навпроти. Оз відірвався од вікна.

— Містер Джонс?

Чоловік кивнув, оглядаючи Оза. Оз знав, що той бачить: людину, набагато старшу за свої роки; сіру щетину на сухих щоках, що були круглими, коли ця людина важила кілограмів на тридцять більше; грубе пальто, яке, вочевидь, також виконувало функцію собачої підстилки.

— Добре нарешті зустрітися віч-на-віч, — мовив чоловік. — Хоч я і не чекав.

— Двоє в барі,— відповів Оз, — тільки ті двоє мусять знати. Мейли. Хто завгодно може прочитати. Навіть коли ви двоє будете мертві.

Чоловік задумливо кивнув.

— Якщо тебе хочуть знайти, то знайдуть.

Оз це знав з власного досвіду — минулого року вони вже нападали на нього, хоч він і не знав докладно, що то були за вони. Він спромігся виправити завдану ними шкоду, нічого незворотного не сталося, проте йому довелося поїхати з міста. Відтоді він кочував, полишивши роботу в місцевій газетці й небагатьох своїх друзів. Нехай несе течія. Так краще.

Звісно, нічого з цього Джонс не знав. Він мав на увазі, що кожен відісланий електронний лист, кожний пост будь-де, кожнісінький завантажений файл лишається десь на якомусь сервері. Машини нічого не бачать і нічого не розуміють, та пам’ять їхня бездоганна. В інтернеті немає анонімності, й рано чи пізно чимало поважних громадян дізнаються, що їхні листи коханцям і коханкам не приватні, так само як і години, проведені начебто наодинці з образами оголених тіл. За тобою стежать, стежать повсякчасно. Інтернет — то не величезна пісочниця, а яма з сипучим піском, який тільки і чекає, щоб тебе заковтнути.

— Чому Генлі? — спитав він, озираючись. Пара за сусіднім столиком про щось пошепки лаялася, перекидаючись докорами, ніяк не схожими на діалог. — Я трохи знаю Вісконсин, але про це місце навіть не чув.

— Тому що зараз я тут, — пояснив Оз. — І все. Де ви взяли мою електронну адресу?

— Ми почули ваш подкаст і вирішили поговорити. Трохи покопали, майже навмання. Це було неважко.

Оз кивнув. Колись дуже давно він вів нічне радіошоу на рідному сході, але покинув і це, коли поїхав. Проте в останні кілька місяців він почав записувати коротенькі треки на ноутбук і викладати їх у мережу, поновивши розповсюдження правди. Він був такий не один, є й інші, що займаються цим.

— Мене непокоїть, що мою адресу так легко знайти, — мовив він.

— Варто було б непокоїтись, якби я того не зміг. Але ж я не якийсь дилетант, га?

— Що ви хотіли мені сказати?

— Спершу ви, — відповів Джонс. — У подкасті ви говорите натяками. Я підкинув кілька кісток у листі, щоб ви зрозуміли, що й ми дещо знаємо. Але я хочу спочатку трохи вашого знання.

Оз мав кілька заготовок на такий випадок, коли треба буде виказати дещо важливе, але не все одразу. Він пригубив пиво, потів відкинувся на спинку канапи і глянув чоловікові навпроти просто в очі.

— Неандертальцям, — промовив він, — були відомі сопілки. Питання: навіщо?

— Мабуть, грали музику, — знизав плечима чоловік.

— Це не відповідь, а парафраза питання. Навіщо їм було відтворювати певні звуки, коли добування харчів вимагало тяжкої праці?

— І навіщо?

— Тому що у звуків є призначення, нині забуте. Протягом мільйонів років звуки неможливо було записати. Тепер можливо, але ми зосередилися на очевидних значеннях. У той час як музика — це штука побічна. І мова теж побічна. Всі інші види на планеті хто гавкає, хто цвірінькає — і тільки нам чомусь потрібні тисячі слів.

— Ну, в людини життя складніше, ніж у собаки.

— Так, але це через слова — а не слова виникли через це. Наш світ — це суцільна мова, радіо, телебачення, пустопорожні балачки. І ми забули, чому насправді контроль звуку віддавна мав для нас таке значення.

— І чому?

— Мова розвинулася з доісторичних релігійних ритуалів, зі співу без слів. Питання в тому, чому ми співали. До кого тим співом зверталися.

Чоловік слабко всміхнувся.

— Далі, якщо подивитися на споруди європейської кам’яної доби, стає ясно, що їх зробили заради звуку. Ньюгрейндж в Ірландії, Карнак у Бретані, та що там, сам Стоунгендж, — зовнішній бік стоячих каменів необроблений, а от внутрішня поверхня цілком гладенька. Щоб проводити звук. Певні частоти.

— Озе, та це ж було казна-коли. Що нам з того?

— Почитайте «Syntagma Musicum», старовинний каталог музичних інструментів за авторством Преторіуса.

В шістнадцятому столітті всі великі собори в Європі мали органи з трубами по десять метрів заввишки. Ті монстри видавали інфразвук — надто низький для людського вуха. Навіщо, як не заради певних ефектів, що їх мають такі частоти? Чому в церкві люди почувалися настільки незвично, відчували зв’язок з чимось потойбічним? І чому нетрадиційна медицина так цікавиться вібраціями — тобто всього лише ще одним різновидом звуку?

— Давайте далі,— тихо попросив Джонс.

— Тому що стіни Єрихону, що впали від звуку сурем, — то не справжні стіни, а фігуральні,— відповів Оз. — То стіни між тут і потойбіч. Звук — це не лише щось, що ми чуємо. Це видіння.

Джонс схилив голову, погоджуючись, хоч і з явним застереженням.

— Я чую вас, друже, даруйте за такий собі жарт. Чую дуже добре.

Оз знову відкинувся на спинку канапи.

— Цього досить?

— Поки вистачить. Ми одне одного розуміємо, це однозначно. Тепер мені цікаво, а коли вперше про це почули ви.

— Кілька років тому зустрів одного чолов’ягу на конференції. Конвенція дослідників аномалій, на півдні, в Техасі.

— ВірдКон, ні?

— Саме так. Ми тримали зв’язок. У нього були певні ідеї, і на дозвіллі він працював над однією штукою. Час до часу ми обмінювалися мейлами, я йому писав про свої міркування з використання звуку доісторичними людьми. А потім, десь із місяць тому, він зник. Жодних звісток.

— Не думаю, що з ним щось трапилося, — сказав Джонс. — Люди, буває, лякаються, мають трохи відпочити. Ви обговорювали ці речі на якихось публічних форумах?

— Та ви що! Тільки приватно.

— Ви комусь іще про це писали?

— Та ні.

— Бо ніколи не знати, де «вони» чатують на тебе, так?

To був жарт і не жарт водночас, і Оз хмикнув. В середовищі шукачів правди було складне ставлення до них як концепції. Всі знали, що хтось таки існує — іншого способу пояснити все те дивне, що відбувається на світі, не знаходилося, — проте ясно було й те, що розмови про них робили з тебе хворого на голову. Тож слово «вони» заведено було промовляти з іронією. Дехто вимовляв його ніби великими літерами чи з підкресленням, і то була ознака, що людина не професіонал чи просто несповна розуму. Але якщо в голосі співрозмовника звучали такі собі іронічні лапки, була надія, що та людина… що ця людина — нормальна.

— Ну, якось воно так, — підіграв Оз. — Справді ж не знаєш. Навіть коли їх і не існує.

Чоловік усміхнувся.

— Я поговорю з друзями, і тоді спробуємо зібратися всі разом. Радий знайомству, Озе. Я дуже довго чекав на когось на взір вас.

— Я теж, — кивнув Оз, раптом відчувши страшенну самотність.

— Ну, зв’яжемося. Бережіть себе.

З цими словами Джонс пішов.

Оз подивився, як той сідає в машину, виїжджає з парковки і звертає на шосе. Потім повільно допив пиво. Поспішати — аж дивно — не було куди. Йому майже здалося, що він просто сидить собі в барі, а не ховається тут. Біля стійки точилися розмови, хтось сміявся. Пара за сусіднім столиком припинила сваритися й цілувалася взасос, м’ясиста рука жінки обхопила шию чоловіка. Оз подумки побажав їм щастя.

Коли він нарешті вийшов у холодну вітряну ніч, вулиці спорожніли. Нормальні люди з нормальним життям давно лягли спочивати, й Оз збирався незабаром приєднатися до них. Сьогодні його домівкою був якийсь мотель на краю міста, але й така домівка краще, ніж ніякої.

Дорогою він думав про свого нового знайомого — що той за один. Пошуком прихованої правди цікавилися численні групи. Були поведені на вбивстві Кеннеді, які щомісяця збиралися помедитувати над фотографіями розтину. Були звернуті на 11 вересня і Вежах-близнючках, вони намагалися вирахувати справжню траєкторію польоту тих злощасних боїнгів; були самопроголошені кандидати у Пріорат Сіону, і дослідники Голокосту, і спостерігачі за тим чи тим таємним товариством — реальним чи ні. Джонс і його друзі на цих персонажів були геть не схожі, в іншому разі Оз, власне, не пішов би з ними на контакт. Це була невелика група чоловіків і жінок, що підходили до фактів без упереджень, зустрічалися таємно і замість зациклюватися на одній темі цікавилися загальною картиною. Саме такі люди потрібні були Озові — цілеспрямовані, зацікавлені.

Чорт, та йому були потрібні хоч якісь люди!

Здається, після місяців самотності й пустки життя нарешті почало налагоджуватися. Оз пришвидшив ходу, міркуючи, чи є в його мотелі автомат з харчами.

Такого автомата не було, а той, що з водою, не працював. Встановивши ці факти та змирившись із ними, Оз зайшов у свою кімнату, спершу пересвідчившись, що шматочок прозорого скочу, який він наклеїв між дверима й луткою, цілий.

Усередині Оз ненадовго завмер, не знаючи, що робити. Вже пізно. Час спати. Вранці треба бути вже в дорозі, затримуватись не можна. Проте він досі почувався піднесено після зустрічі, і якщо лягти зараз, він не засне, а вранці буде розбитий, з хворою головою.

Тому замість спати він увімкнув старовинний аналоговий телевізор, що був тут у кімнаті. Величезний екран повільно зажеврів і видав епізод якогось серіалу, такого старого, що Оз ледве розумів, про що він. Чудово. Нехай буде фоновий гамір, який тихенько входить у голову і заспокоює страхи й тривоги. Втішний, добрий звук.

У двері постукали.

Телевізор наче працював тихо, навряд чи хтось міг прийти скаржитись. Та й узагалі всі мали б спати — годинник на стіні показував другу тридцять три.

Знову стукіт, цього разу тихіший.

Оз знав, що миготіння телевізійного екрана буде видно знадвору навіть крізь завіси. Отож він підвівся і підійшов до дверей. Це був його великий страх — перспектива, думка про яку не давала йому спати вночі,— і раптом він збагнув, що, попри все, готового плану дій на такий випадок він не мав. Ось тобі й Самотній Воїн на шляху в Невідоме.

— Містере Тернер? Це містер Джонс.

Людина по той бік дверей говорила дуже тихо.

Оз кілька секунд тупо дивився на двері, потім приклав до них вухо.

— Чого вам?

— Можна зайти?

Повагавшись, Оз відчинив. Двері зарипіли, і за ними справді виявився Джонс. Він трусився.

— І що вам у біса треба?

Джонс не затуляв йому шляху надвір, стояв доволі далеко від дверей.

— Я проїхав кілька миль і раптом згадав, що хотів вам ще дещо сказати. Я повернув назад, побачив вас на вулиці, рушив слідом.

Оз впустив чоловіка в кімнату, дратуючись на себе за неуважність, за те, що дозволив комусь прослідкувати за собою.

— Джонсе, ви мене до чортиків налякали, — сказав, замикаючи двері на замок. — Йсусе, до чортиків.

— Я розумію. Вибачте, будь ласка. Просто я так далеко їхав заради цієї розмови. І ще мені здається, що це все дуже важливо для нас обох. Що це початок чогось нового, великого.

— Ну, якось воно так, ага.

— Так. І тому я думаю, що нам треба розкрити ще деякі карти.

Оз трохи розслабився.

— І що там у вас за карти?

Чоловік зам’явся.

— Мені трохи ніяково, але треба сказати, що насправді я не Джонс. У мене інше ім’я.

— Ну гаразд, — трохи здивовано відповів Оз. Він так і думав, що це ім’я несправжнє.— Це нормально.

— Так, нормально. Але все одно б ви потім дізналися… тож краще зараз.

— Нічого.

Оз почувався обеззброєним. Треба було б налити гостю випити, та в нього нічого не було. Навіть кавоварки. У цьому мотелі й рушники не дуже міняли, причому навіть не пробували збрехати, що це, мовляв, вони так піклуються про навколишнє середовище.

— То як… як вас звати насправді?

Чоловік повільно пройшов углиб кімнати.

— Я Шепард, — повідомив він.

Оз подивився гостю в очі, вперше відзначивши, які ті темні.

— А я і є Оз Тернер. Так, з номенклатурою з’ясували. Що далі?

— Оце, — відповів чужинець і штовхнув Оза у груди.

Спокійний, впевнений удар заскочив Оза зненацька. Він не зміг втримати рівновагу, надто коли чоловік завів праву ногу йому за щиколотку і знову штовхнув. Оз, змахнувши руками, впав на спину, зачепивши телевізор.

У голові запаморочилося. Він безуспішно силувався щось сказати. Чоловік схилився над ним, обіруч учепився в пальто — не торкнувшись при цьому голої шкіри — і припідняв Оза.

— Що… — зрештою вичавив той. У нього сіпалося око, тілом розливалася слабкість. Нападник, помітив він, був чомусь у рукавичках. — Що ви робите?..

Чоловік підтягнув його ближче і вимовив просто в обличчя:

— Просто знайте: вони справді існують. І передають вам свої шанування.

І кинув Оза назад на підлогу, мимохідь викрутивши йому плече. Оз знову вдарився об телевізор головою — точніше, скронею, у якій щось неприємно клацнуло.

Шепард всівся на край ліжка, чекаючи, поки чоловік на підлозі перестане рвучко втягувати в себе повітря й затихне зовсім. Знічев’я глянув на екран. Він не пам’ятав, як називається той серіал, але твердо знав, що всі актори вже померли. Привиди світла грають для присмертного. Яка іронія!

Впевнившись, що Тернер відійшов, від дістав з кишені пляшечку горілки і вилив її вміст Озові у рота, розбризкавши ще трохи йому на руки й на пальто. Потім поклав пляшку на підлогу, ніби та випала з рук мерця. Сумлінний судмедексперт міг би виявити, що ні в крові, ні в шлунку померлого такої кількості алкоголю немає, проте Шепард сумнівався, що до цього дійде. Не в цьому Богом забутому закутку. Тим паче що Тернер вигляд мав точнісінько як людина, яку рано чи пізно мав спіткати саме такий кінець.

Менш ніж за три хвилини Шепард уже знайшов ноутбук і записник небіжчика. Вийнявши їх зі схованки, він поклав туди натомість ще кілька пляшок з-під горілки. Вийшов, тихо причинивши двері, й ненадовго спинився біля машини Оза, щоб вийняти з-під приладової панелі приклеєний на скоч зовнішній диск. До світанку і це, і записник з ноутбуком будуть знищені.

Здається, все.

Всівшись за кермо власного авта, Шепард почув сигнал мобільного. Поліз під сидіння по телефон, але не встиг прийняти дзвінок.

Перевірив вхідні. Номер був незнайомий, але він упізнав код місцевості.

Перші цифри 503, Орегон. Кеннон-Біч.

Грюкнувши дверима, Шепард швидко виїхав з парковки.

Розділ 7

Якщо лежати дуже, дуже тихо, можна чути хвилі. І це, подумала Медисон, найкраще в перебуванні в «хатинці». Коли лягаєш спати і телевізор у великій кімнаті вимкнений — а його рідко вмикали, бо на узбережжя їздять, як казав тато, читати і думати, а не дивитися всоте одне й те саме (погане слово), — то можна лежати і слухати океан. Але спершу треба було налаштуватися на хвилю. Від хатинки відділяли дюни, та й вода, в залежності від припливів і відливів, могла бути далеченько. Потрібно притишити дихання, лягти горілиць, не рухатися і слухати, слухати дуже уважно, й чекати — і тоді почуєш далекий шурхіт і поштовхи, які скажуть, що сьогодні вночі ти спиш на краю світу. І ти заснеш, і хвилі підкочуватимуться ближче й ближче, лизатимуть твої п’яти, і м’яко, ніжно потягнуть тебе у темряву, у супокій.

Чути їх і тоді, коли прокидаєшся серед ночі. Тоді навіть краще, бо крім хвиль не чути нічого. Вдома в Портленді завжди були якісь звуки — машини, собаки, перехожі. Тут не так. Інколи хвилі хлюпотіли ледь чутно, майже не перекриваючи дзвону у вухах, проте у вітряну погоду вони аж ревіли. Одного разу Медисон страшенно налякалася: гуркотів шторм, і здавалося, що океан вже увірвався просто до сусідньої кімнати. Звісно, нічого такого насправді не сталося, і, як сказав тато, статися не могло, бо їх захищала від хвиль велика дюна. Тож тепер Медисон насолоджувалася тим гучним звуком серед ночі, почуваючись сміливою і убезпеченою, знаючи, що хаотичний усесвіт вирує зовсім поруч, та не здатний їй зашкодити.

Тож плюскіт хвиль був першим, на що звернула увагу Медисон, коли прокинулася. Далі вона зрозуміла, що надворі дощить — по даху стукотіли краплі. То прийшла буря, наближення якої вона спостерігала вдень на пляжі. Завтра пісок буде сірий, вкритий дрібними ямками, у ньому буде повне водоростей. Водорості завжди виносило з моря на суходіл у негоду, і ходити по них було дивно, м’яко. Якщо тільки вони підуть завтра гуляти…

Раптом вона сіла на ліжку.

Якусь хвилю вона сиділа непорушно, просто дивлячись перед собою. По даху так стукотіло, ніби то був не дощ, а град. Медисон глянула на годинник біля узголів’я: 1:12. Чому вона не спить о такій годині? Інколи вона прокидалася вночі, бо хотіла в туалет, але зараз не хотіла. Загалом у такі моменти вночі вона почувалася сонною, ніби й не прокидалася, — а тепер ніби й не засинала. Взагалі ніколи не спала. У її голові крутилося питання, на яке негайно треба було знайти відповідь.

Що вона тут робить?

Біля годинника на тумбочці лежало щось маленьке й кругле. Вона взяла ту річ у руку: невеличкий панцир морського їжака. Медисон пам’ятала, як знайшла його вдень… але здавалося, що трапилося це не сьогодні, а минулого разу, як вони приїздили, чи, може, навіть минулого літа. Вона понюхала його. Пахло морем.

Вона пам’ятала пляж, пам’ятала наближення бурі. Вона сиділа на піску і знала, що ось-ось повернеться до хатини. А потім… вона якось не могла пригадати… Відчуття було ніби під час довгої поїздки машиною, коли ти оп — і розумієш, що вже минуло чимало часу. От щойно до дому ще було хвилин двадцять, а ось уже й дім. І ти ніби й не заснула, а просто якось не помічаєш, замріялася чи що, а на світі все йде як ішло. Ти точно не спала, ти щось робила в той проміжок часу, але просто не помічала, не думала. Як коли тато майже не стежив за дорогою на швидкісній трасі, а потім бум — і знову був зібраний і уважний на звичайній дорозі, знову тримав події під контролем.

Утім, Медисон пригадувала вечір у хатинці. Вона прийшла з пляжу, мама сиділа у кріслі, але не читала і не дивилася телевізор, а дивилася на свої руки. Знову. Коли Медисон зайшла, мама привіталася, але більше нічого не сказала — що було дивно, бо Медді запізнилася. Щонайменше на півгодини. Насправді… ні, тепер вона пригадувала, як дивилася на годинник на кухні, й той показував сьому — тобто вона запізнилася на цілу годину.

Вона пішла у душ, щоб змити пісок, а коли вийшла, мама сказала, що не хоче сьогодні нікуди йти — може, замовимо піцу? Медисон вирішила, що це чудова ідея, бо в «Маріо» у Кеннон-Біч випікали, говорячи татовими словами, «реальні пироги» — тому що це була незалежна піцерія, а не мережевий ресторан. Дивно, що мама таке пропонувала, бо як правило вона казала, що в «Маріо» кладуть забагато сиру і не можуть підтвердити, що їхня піца зроблена з натуральних продуктів без ГМО… та хіба не байдуже, якщо єдина відповідь на цю несподівану пропозицію була «так».

Але спочатку мама не знайшла меню, потім довго збиралася подзвонити, надходила ніч, і зрештою Медисон зрозуміла, що піци не буде. Вона знайшла на кухні розчинний суп і приготувала його. Мама відмовилася їсти. Медисон теж не дуже хотіла, але змусила себе проковтнути десь півмиски, а потім сіла гортати книжки з історії. Їй подобалася історія, подобалося читати про речі, які трапились у далекому минулому.

Потім вона пішла спати. Вдягла піжаму, залізла в ліжко і, здається, швидко заснула.

А тепер прокинулася.

Розтуливши долоню, Медисон знову поглянула на морського їжака. Вона пам’ятала, як нахилилася й підняла його. Потім сиділа з ним на піску. Але чому вона не може пригадати, що сталося після того? Морські їжаки — це вам неабищо. Вона мала побігти з ним до мами одразу — може, це б маму трохи підбадьорило. Чому вона не могла пригадати, як зробила це?

Медисон знову лягла, підтягнувши ковдру під самісіньке підборіддя. Пам’ять у неї добра. Вона чудово писала всі контрольні в школі й вигравала в усіх іграх, що вимагали швидко пригадувати речі — дядько Браян казав, що якби був чемпіонат з найкращої пам’яті, вона б перемогла. Але тепер світ здавався ніби великим телевізором, по якому водночас показували дві передачі — або ж тільки одну, та зі звуком від зовсім іншої. І хоча Медисон начебто з’ясувала причину свого перебування в цьому місці, ті спогади нічого не пояснювали. Вона була тут, бо це пляжний будиночок, бо вона приїхала з мамою, бо вона лягла спати у ліжко.

Але чи це вона хотіла згадати?

Її дихання пришвидшилося, ніби вона знала, що почує щось погане — неприємну новину чи, скажімо, звук, який повідомить, що з нею трапиться щось страшне. Щось було не так, неправильно, десь ховалася хиба.

Так… там ще був чоловік.

Він щось їй дав, і вона поклала ту річ у шухляду тумбочки? Картку, схожу на таткові візитівки, але просто білу, без жодних малюнків?

Ні. Нічого такого не було.

І чоловіка теж не було. Вона в тому цілком певна. Тож картки теж немає. Перевіряти немає потреби.

Але все-таки вона перевірила — і картка знайшлася в шухляді. На ній було надруковане ім’я і від руки написано номер. З другого боку виявився малюнок. Начебто спершу намалювали цифру «9», потім трохи повернули картку і намалювали ще одну «9», і так малювали дев’ятку по дев’ятці, аж поки не повернулися до першої.

Ледве розуміючи, що вона робить, Медисон взяла з тумбочки телефон і набрала номер з картки. Лунали дзвінки — один, другий, десятий — ніби вона дзвонила на той бік місяця. Ніхто не взяв слухавки, і Медисон теж поклала свою.

Далі вона змусила себе знову лягти. Спробувала послухати дощ, розчути плюскіт хвиль за стіною бурі: заспокійливе хлюпотіння води, що омиває, окреслює край світу. Заплющивши очі, Медисон слухала і чекала, що хвиля понесе її назад у темряву. Завтра вона прокинеться, і все минеться. Просто вона втомилася і має спати. Все гаразд. Все як зазвичай.

І жодного чоловіка не було.

Коли о 2:37 Елісон О’Доннел прокинулася, найперше вона помітила дріботіння дощу, проте вона знала, що розбудило її щось інше. Відкинувши ковдру, вона звісила ноги з ліжка і потяглася по халат. Вона була ніби в тумані після недоброго, неспокійного сну, та ноги матері працювали окремо від її розуму. Немає значення, чи ти втомлена, чи бажають твої розум і тіло загорнутися у ковдру і спати ще тиждень чи, може, решту життя. Є звуки, що промовляють до твоєї підсвідомості й не зважають на твої бажання.

І біль твого дитинчати — один з таких звуків.

Вона почовгала з кімнати в коридор. За вікном дерева скажено хиталися під натиском вітрів, по шибці тягнулися білі потічки води. Черговий порив кинув дощ у вікно, ніби пригорщу камінців.

Знову почувся той звук.

Дочовгавши до дверей у кінці коридору, Елісон помітила, що вони зачинені не до кінця. Вона тихенько зазирнула всередину.

Медисон була в ліжку, лише наполовину прикрита ковдрою. Лежала її донька неспокійно, її голова повільно рухалася з боку в бік. Очі були заплющені, та вона стогнала — глухим, низьким голосом.

Елісон увійшла до кімнати. Вона добре знала цей звук. Кошмари в доньки почалися, коли тій виповнилося три роки, і мучили її кілька років. Був час, коли Медді просто боялася спати, переконана, що те, що їй сниться (прокинувшись, вона не могла пригадати, що то було таке) прийде по неї, буде тиснути, душити. Десь із рік тому все припинилося, відійшло у минуле. А тепер повернулося знову.

Елісон розгубилася. Вони так і не придумали, як з тим упоратися. Медисон можна було збудити, але потім вона дуже довго засинала, й інколи кошмар майже одразу повертався.

Раптом Медисон вигнулася на ліжку, перелякавши Елісон. Такого вона ще не бачила. З вуст її дитини вихопився довгий хрип, який поступово зійшов нанівець. Голова швидко смикнулася, Медисон зітхнула. Її губи ледь помітно поворушилися, та звуку не було. А потім вона завмерла. Перестала стогнати і завмерла.

Елісон ще трохи постояла над донькою, аж поки зрозуміла, що та міцно спить. Вона обережна накрила Медисон ковдрою. Ще трохи постояла, вдивляючись у її лице.

Спи, спи, маленька, подумала вона. Це просто кошмар і нічого більше. Ти ще нічого не знаєш про справжні печалі.

Відвернувшись, вона помітила на підлозі якусь річ. Та лежала на голому паркеті, біля самого краю старого килима.

Нахилившись, Елісон розгледіла панцир морського їжака. Крихітний, сірий — і розламаний навпіл.

Вона підняла половинку. Звідки він узявся? Напевно, Медисон знайшла його вдень. Але чому не сказала? Адже за такі знахідки вона отримувала винагороду…

Раптом Елісон зрозуміла, чому донька нічого їй не сказала, і відчула ядучий сором. Половинка панцира в її руках була міцною. Щоб розламати його навпіл, знадобилося чимале зусилля. Ненавмисне такого не зробиш.

Вона поклала половинку панцира назад на підлогу і вийшла з кімнати, так само лишивши двері прочиненими. Потім пішла у свою кімнату, лягла в ліжко й довго лежала без сну, дивлячись у стелю і дослухаючись до дощу надворі.

Розділ 8

До «Мало» я доїхав десь о десятій. Прокинувся я взагалі o шостій і тільки потім усвідомив, що не зможу зв’язатися з офісом Емі ще кілька годин. Тому я вирішив діяти. О сьомій (раніше було би просто дико) я зайшов до Цимерманів і позичив машину. Вчорашній візит Фішера надихнув мене збрехати, що подзвонив друг і я їду пообідати з ним у місті. Боббі дивилася на мене якось пильніше, ніж треба. Бен просто пояснив нюанси управління їхнім авто.

Я рушив на захід, в’їхав у місто саме в розпал години пік і поповз по Джеймс-стріт. Це був знайомий маршрут — ми ним скористалися, коли в часи переїзду заїхали ненадовго у Сієтл перед тим, як рушити далі на північ. Емі показала мені місцеві цікавинки — Пайк-Плейс-маркет і Спейс-Нідл, — хоча загалом вона більше зналася на тутешніх офісах, а не на пам’ятках. Небо було низьке, невблаганно-сіре — таке саме, як і минулого разу. Врешті-решт мені вдалося вибратися на Шосту авеню — широкий середміський каньйон, оточений високими бетонними скелями офісних будівель, до яких тулилися доглянуті деревця, прикрашені жовтими вогниками.

На парковці біля «Мало» я додав машину Цимерманів до ряду чорних легкових автівок. Тент над входом у готель був смугастий, червоно-охряний. Паркувальник у формі хотів був послужливо переставити кудись мою машину, та я переконав його утриматись. У вапняковому холі було багато килимів і великий камін. Грав тихий нью-ейдж — ніби легкий аромат ванільного печива, яке ось-ось виймуть з духовки.

Ресепшеністка була та сама, з якою я говорив запівніч. Дивовижно, але вона справді мала для мене пакунок і рахунок на двадцять баксів. Крім того, вона з власної ініціативи записала ім’я таксиста і назву його компанії. Звали його Георгі, прізвище було геть іноземне, а компанія називалася «Ред кеб». З того, як вона переказала мені цю інформацію, можна було зробити висновок, що зазвичай гості їхнього готелю користуються вибагливішим транспортом — не знаю, пересуваються у паланкіні чи космічним кораблем. Я ще раз попросив її перевірити бронювання, натякнувши, що я — колега Емі по роботі та збираюся дати прочухана помічникові, якщо виявиться, що бронювання не було. Бронювання таки не було.

— Зробіть мені ще послугу, — попросив я (згідно з планом, розробленим у дорозі). — Я цілком упевнений, що ми бронювали для неї номери й раніше. Перевірте, будь ласка, записи за останні місяці.

— Так-так, — вона торкнулася екрана. — Місіс Вейлен таки зупинялася у нас три місяці тому на дві ночі. До того у січні — три ночі. Далі шукати?

Я подякував і вийшов. Дійшов до рогу, де швейцар та його посіпаки — які досі хижо поглядали на машину — мене б не побачили. Я не був певен, що адекватно сприймаю ситуацію — я взагалі схильний зразу тиснути на газ там, де варто просто посидіти й почекати. Проте тепер я знав, що раніше Емі бувала в цьому готелі, й це знання все докорінно змінювало. Не в тому плані, що тепер я знав, що вона й раніше бувала у Сієтлі — цього я був певний і раніше. Тепер було відомо, що вона добре знайома з «Мало» і навряд чи б ні сіло ні впало взяла б і проміняла цей готель на інший в останню мить. Вільні номери у готелі були, я бачив на сайті. Тож помилки з бронюванням теж не могло бути.

Давши швейцарові трохи готівки, я повідомив, що зараз повернуся, і попрямував до готелю «Монако» на Четвертій авеню. Емі той готель би точно сподобався — я не знаю, кому б він не сподобався, — але коротка розмова з персоналом виявила, що й тут вона не зупинялася.

Коротше кажучи, мої готельні пошуки — це глухий кут, час це визнати. Рішення поїхати шукати Емі я прийняв о першій ночі, впевнивши себе, що їй буде приємно отримати назад свій телефон. На північному заході Тихоокеанського узбережжя Штатів сто-двісті кілометрів — не відстань. Та справа, звісно, була в іншому. Емі їздила у справах по шість-сім разів на рік, і ми мали стандартну процедуру на такі випадки. Ми щодня зв’язувалися і розмовляли, хай зовсім недовго. І… власне кажучи, вона просто не вселилася у свій звичний готель. Я мав тільки цей факт, і за білого дня він не здався мені таким уже значущим. Я відчув сором за те, що сюди приперся: внутрішній голос підказував, що я просто хотів утекти подалі від робочого столу.

Повернувшись у «Мало», я сів за столик біля великого вікна і вийняв з пакунку телефон Емі. Точно він — хоча вона змінила тему на екрані. Звичайний мобільник: дивна річ, Емі вчинила спротив корпоративному тиску і не погодилася на крутий «Блекбері», як у всіх. Я натиснув зелену кнопку. У вихідних дзвінках першим ішов мій номер, потім учорашній дзвінок таксиста, далі незнайомі мені номери й імена, і нарешті мій позавчорашній вхідний.

Я відкрив меню контактів і почав шукати номер офісу «Керрі, Крейн і Гарді» — скорочено «КС&Н» — у Сієтлі. Звісно, такого номеру там не було. Вона знала працівників офісу на ім’я, з кожною значущою особою була на «ти» і не потребувала дзвонити на ресепшен.

Індикатор заряду підморгнув, і телефон помер.

Зі свого мобільного я набрав довідку і отримав номер «КС&Н». Набрав. Бадьорий голос на тому кінці проспівав ці три літери. Я попросив зв’язати з кимось, хто працює з Емі Вейлен. Якийсь асистент, який знав графік Емі, допоміг би мені її знайти. Може, вона й сама там зараз в офісі. Тоді можна буде разом пообідати.

На тому кінці стало тихо, а потім я мав розмову з асистенткою, яка повідомила, що її начальник — такий собі Тодд — міг би мені допомогти, але наразі зайнятий. Але подзвонить мені, тільки-но звільниться, може, навіть трохи раніше.

Далі я набрав «Ред кеб» і запитав Георгі на прізвище Так-Одразу-Й-Не-Вимовиш. Він був вихідний, і диспетчер без особливої охоти пообіцяв переказати йому, щоб зв’язався зі мною, щойно буде на лінії. Відключаючись, я був абсолютно певний, що цього не буде.

Вийшовши з готелю, я пройшов до кав’ярні й сів на вулиці з великою чашкою міцної кави й цигаркою. Пішов дощ. Я чекав на дзвінок — бодай чийсь.

Об одинадцятій тридцять я вже змерз і почав дратуватися. Магія десяти баксів, що я вручив швейцарові у «Мало», розвіялася, і моя машина перед входом у готель знову перетворилася на проблему. Бюджетний бездоріжник Цимерманів не робив готелю доброї реклами. Я взагалі не уявляю, яке б місце він собою прикрасив. Професура на пенсії, вочевидь, чхати хотіла на бруд і подряпини, зате дуже полюбляла великі, яскраві антивоєнні наліпки на скло. Врешті до мене підійшов паркувальник, і я мусив прибратися разом з машиною.

Проїхавши квартал, я знайшов підземну парковку. Її покинув уже пішки і постояв хвилин десять, вивчаючи мапу ділової частини міста, яку добув у готелі. В ній були зазначені переважно крамниці та заклади харчування, тож агенцію я знайшов не одразу. Місце мене трохи здивувало — я очікував, що така організація має базуватися на трильйонному поверсі одного з бетонних левіафанів, що мене оточували, проте мапа вказувала на невеличку вуличку на околицях Пайк-Плейс.

Вказівник, на якому було написано «Паблік Маркет Центр», я знайшов за два чи три каньйоноподібні квартали, там ще спитав дорогу в газетяра. Він спрямував мене на вузьку вулицю, що огинала власне центр і різко звертала ліворуч. Ще один вказівник підтвердив, що це вуличка Пост-еллі. Виглядала ця Пост-еллі як ідеальна місцина для розвантажування фур з рибою і збуту наркотиків, але за кілька метрів раптом відкрився квартал у стилі ностальгійно-модернізованих дев’яностих — кошики з квітами, суші-ресторан, гастроном зі столиками, за якими відвідувачі їли салати. Скоро я побачив стриману вивіску, підвішену на дерев’яну балку, і зрозумів, що прийшов.

Заходячи в приміщення, я думав, як обіграти ситуацію. Наші з Емі професійні життя мало перетиналися. Її асистентку в Лос-Анджелесі я трохи знав — інколи доводилося спілкуватись, — але вона пішла у декрет незадовго до того, як Емі перевелася у Сієтл. Кілька імен її колег я сяк-так міг пригадати, і здається, про Тодда теж щось чув, але хто це — докладно не знав. Я думаю, в кожній рекламній агенції працює такий собі Тодд — за спеціальною тоддівською квотою. Телефоном усе було б простіше — я би вдав, що спокійненько сиджу у своїй глушині й шукаю Емі звідти, — але чекати на дзвінок просто не було вже сили.

Ресепшен вигляд мав ідеальний і, напевно, тут вклали силу грошей у те, щоб не було видно, як дорого обійшовся дизайн; вочевидь, це потурання специфічним смакам рекламників. Кожне крісло тут коштувало більше, ніж панянка за стійкою заробляла за місяць, проте вона тим, здається, не переймалася. Довготелеса, з великими очима і вся в чорному — і надзвичайно розумна, це було очевидно, — вона мала вигляд істоти, що посідає найкраще місце у найкращому зі світів і охоче поділиться радістю свого буття з кожним.

Я спитав про Тодда. Вона спитала, чи мені призначено.

— О ні,— знизав я плечима з найчарівнішим виглядом (принаймні спробував). — Я так, зазирнути на хвильку.

Панянка заясніла, ніби кращої відповіді й чекати не могла, і взялася за слухавку. Говорячи з людиною на тому кінці, вона кивала так енергійно, що я засумнівався — чи то я так вдало зайшов, чи вона трохи того.

Минуло п’ять хвилин, й інша, моторошно схожа на цю панянка з’явилася з-поза дверей матового скла в дальньому кінці кімнати. Поманила, і я рушив за нею через офісні краї. Ця панянка, вочевидь, жила в світі, що трохи поступався найкращому, тому ні осяйної гостинності, ні порожніх люб’язностей я від неї не дочекався — зате дізнався, що звати панянку Б’янка. Ми проїхали два поверхи на ліфті й попрямували довгим коридором зі скляними стінами повз стильні закутки, в яких коротко стрижені особи так запекло креативили, що мені закортіло викликати пожежників — можливо, зчинивши для цього справжню пожежу.

Панянка прочинила двері в кінці коридору й підштовхнула мене всередину.

— Тодд Крейн, — оголосила вона.

Ой. Здається, я говоритиму з людиною, чиє ім’я стоїть третім у назві компанії.

По-спартанському оформлений кабінет мав двоє великих вікон, кожне на цілу стіну, з яких відкривався чудовий краєвид на причали бухти Еліот. Решту стін густо вкривали свідоцтва, світлини з важливими людьми й винагороди; до деяких з цих трофеїв, як я знав, доклала руку Емі. В центрі кімнати стояв стіл завбільшки з баскетбольне поле, а з-за столу мені назустріч підвівся елегантний чоловік років п’ятдесятьох. У його колись чорному волоссі проглядала сивина, а обличчя загалом було настільки стандартно вродливе, що його можна було знімати у рекламі будь-чого якісного, солідного і справедливо дорогого.

— Добридень, — привітався він, простягаючи мені руку. — Я — Тодд Крейн.

«У житті б не здогадався», — подумав я, потискаючи її, і зразу відчув до нього антипатію.

Проте манери у нього були приємні. Вочевидь, частина його роботи полягала в тому, щоб гості почувалися комфортно. В кутку столу було фото в рамці — студійний портрет Крейна, доглянутої жінки, яку він обіймав за плечі, та трьох дівчаток різного віку. Прикметно, що фото «дивилося» не на його крісло, а на відвідувачів — ще один трофей на додачу до свідоцтв на стінах. На підлозі стояв ретро-радіоприймач, річ сімдесятих років; це теж, вочевидь, був знак для поціновувачів.

— Що ж, Джеку, — сказав Крейн, відкидаючись на спинку крісла. — Приємно нарешті зустріти особисто того, про кого стільки чуєш уже кілька років. Аж дивно, що цього не сталося раніше.

— По переїзду сидів у Лос-Анджелесі не вилазячи, — відповів я.

— То чим зобов’язані тепер? Ви ж пишете, так?

— Маю тут зустріч. Та ще Емі, як виявилося, загубила вчора мобільний у таксі. От і подумав, що вб’ю одразу двох зайців і завезу їй. Вона, певно, нервується.

Тодд засміявся: ха, ха, ха. Три чітко окреслені склади — проінтоноване, добре відтреноване, відшліфоване за роки використання речення.

Далі він замовк, чекаючи, що я скажу щось іще. Мабуть, я видався йому диваком. Я натомість чекав, що він перший мені щось повідомить.

— Тож як би це найкраще зробити? — нарешті спитав я.

— О, гадки не маю, — Крейн здавався збентеженим.

— Я сподівався, тут хтось у курсі її графіку.

— Та ні,— він склав руки на грудях і надув губи. — Емі у нас нині вільний стрілець — ну, ви знаєте. Вона тримає руку на пульсі всіх подій, збирає загальну картину, будує стратегію і все таке. Проте загалом вона підзвітна офісу в Лос-Анджелесі. І якщо треба її знайти, то це до них.

Він замовк, ніби подумки щось складаючи, й обережно глянув на мене:

— І… е-е-е… цього тижня Емі в Сієтлі немає, Джеку. Принаймні ми не в курсі такого візиту.

Я опанував себе дуже швидко, проте якусь секунду — чи, може, дві — сидів з роззявленим ротом.

— О, так, — відповів я нарешті з широкою усмішкою. — Вона до друзів приїхала. Я просто подумав, що вона і до вас могла зазирнути. Коли вже в місті.

Тодд повільно похитав головою.

— Цього не заведено робити, та хтозна. Ви не питали в готелі? Ми зазвичай бронюємо номери у «Мало». Чи вона зупинилася у тих… друзів?

— Я лишив там для неї повідомлення. Просто хочу якнайшвидше віддати телефон.

— Зрозуміло, — знову заусміхався Тодд. — Без мобільного в наші дні як без рук. Шкода, що не зміг вам допомогти, Джеку. Якщо вона зазирне, я перекажу, що ви її шукали. Залиште, будь ласка, свій номер.

— Та я вже.

— О так, даруйте. У нас тут зранку божевільня. Клієнти, знаєте. Нестерпний народ, але відстрілювати їх суворо заборонено. Такий жарт.

Він поплескав мене по плечі й повів назад коридором, співаючи дифірамби Емі та її талантам, які з цією її новою посадою виведуть компанію на інший рівень. Я легко міг уявити, як такою самою мовою — позитивною, ефективною, вилизаною та вичитаною персональним помічником — він звертається вранці до дружини й дітей.

Біля дверей він попрощався, і ресепшен я пройшов уже сам. Перш ніж вийти назад у сірий світ, я озирнувся. Здається, за мною хтось стежив з-поза дверей матового скла, але я не був того певен.

Я повільно йшов вулицею. Докладно вмісту жінчиного органайзера я не пам’ятав, проте там точно були три розписані дні — зустрічі, справи. Звісно, в деталі я не вчитувався, і те все могло бути і в Лос-Анджелесі, і в Сан-Франциско, і в Портленді — до якого їхати всього три години, — проте неможливо, щоб я сплутав місто. Емі точно приїздила сюди, і до вчорашнього вечора ми підтримували зв’язок як зазвичай. Проте тепер виявляється, що її тут не було. В готелі її не бачили. На роботі не знають, де вона, — а коли знають, то не зізнаються.

І я теж. Теж нічого не знаю.

Пост-еллі завела мене в глухий кут — у прямому сенсі — над яким починалася естакада, що тягнулася до бухти і там звертала ліворуч, щоб злитися з Аляскінським віадуком. Бетонні опори, як і роки тому, були вкриті графіті: «Rev9», «СКОРО», «ПОВЕРНУТЬСЯ» тощо.

Тупо дивлячись на ці написи, я раптом відчув якийсь свербіж між лопаток.

Озирнувся — повільно, спокійно, ніби саме це я збирався зробити. В тіні естакади туди й сюди пройшло кілька людей, хтось виходив з машини, хтось сідав у машину, хтось ніс вантаж. Далі була ширша вулиця, причали, блиск води — то вже бухта Еліот.

Ніхто навіть не дивився в моєму напрямку. Всі кудись рухалися, йшли, їхали. З естакади над головою линув гул машин, вібрація по опорах йшла вниз, у тротуари, і здавалося, що всеньке місто виводить одну довгу низьку ноту.

Розділ 9

Далі я розшукав бар, сів біля вікна і замовив горнятко кави. Застосувавши залишки приязності, вмовив офіціантку поставити телефон Емі на зарядку в розетку за барною стійкою. Поки чекав на каву, роздивлявся людей за іншими столиками. Раніше у барах ховалися від світу. Тепер — полюють на безкоштовний вайфай і говорять по мобільному.

Нічого цікавого, нічого, що могло б мене відвернути від прокручування в голові сьогоднішніх розмов. Що Емі була в місті не в справах своєї агенції — це нормально, цьому є пояснення, і я маю його знайти. Я тримав себе в руках. Зрештою, це я себе сам накрутив — як рік тому, коли Емі раптом почала розмовляти уві сні, а потім припинила. Спочатку вона щось мугикала, потім з’явилися слова, уривки речень. Ми обоє почали погано спати. Емі виключила деякі харчі з раціону, відмовилася від кави, більше тренувалася ввечері — нічого не допомагало. Далі все раптом минулося, але я ще тижні зо два не міг нормально спати — лежав у темряві й думав. Як, яким чином мозок робить такі штуки? Всі функції свідомості вимкнені, й усе-таки якась частина продовжує видавати слова. Чому так відбувається? До кого говорить сплячий мозок?

Просто зараз мій мозок теж із кимось розмовляв, не питаючи мене. Свідома частина мене перебирала раціональні пояснення ситуації: можливо, Емі приїхала в місто як незалежний мисливець, щоб потім несподівано видобути для «КС&Н» козирного туза з рукава і всіх вразити. Вона жила цими складними офісними інтригами. Здається, навіть щось таке розповідала напередодні від’їзду, а я не слухав.

Та інша, менш мені підконтрольна частина мозку була в паніці. Десь усередині людини завжди живе недовіра до впорядкованості нашого світу і готовність щомиті радо прийняти руйнівний хаос, який ховається за буденністю. Принаймні вони живуть у мені.

Коли телефон Емі трохи зарядився, я його забрав. Дивно було сидіти отак, тримаючи його в руці. Це був єдиний засіб зв’язку з моєю жінкою — а тепер я мав його в руці, а вона була хтозна-де. Мобільні телефони й інтернет подарували людині шосте чуття — постійне усвідомлення існування інших людей, навіть коли вони не поруч. Коли це чуття покидає людину, приходить паніка, сліпота. Раптом мені спало на думку подзвонити додому — та з того боку йшов сигнал по сигналу, а потім ввімкнувся автовідповідач. Я лишив повідомлення — де я і що я — на той раз, якщо Емі приїде додому раніше за мене. Це наче був розумний, раціональний хід — та відчуття було таке, ніби ще один слід змило дощем.

Кнопки на мобільному Емі були менші, ніж на моєму, тому перший дотик випадково вивів мене на плеєр. Дуже дивно, але там було аж вісім треків. Дивно, бо у нашу добу високих технологій в Америці хіба що аміші[2] не мають айподів — і Емі теж його мала. Навряд чи вона стала б слухали музику з мобільного — хіба що це були стандартні треки, завантажені виробником… але все-таки вісім — це забагато. Сім було просто пронумеровано: 1, 2… 7, а назва останнього складалася з довгого ряду цифр. Я запустив трек номер 1. З навушника полився джаз — хрипкий, старий, ніби просто у двадцяті й записаний. Зовсім не в дусі Емі — вона неодноразово казала, що ненавидить джаз, і взагалі історія музики для неї починалася з «Блонді».[3] Я послухав інший трек, потім ще один — те саме. Ніби я в підпільному барі часів сухого закону.

Далі я прокрутив «Контакти», шукаючи цього разу не номер «КС&Н», а бодай якусь зачіпку. Нічого: жодне ім’я до мене не промовляло. Втім, це було нормально. Робота коханої людини — ніби чужа країна. Все незнайоме.

Тоді я почав читати есемески. Емі підхопила звичку писати есемески у молодших колег і часто щось писала мені, а я — їй; як правило, тоді, коли вона була на зустрічах чи коли інформація не потребувала негайної відповіді. Зазвичай це було спілкування кшталту «ти як». Серед повідомлень чотири було від мене, одне — від її сестри Наталі, яка жила в Санта-Моніці, рідному місті моєї жінки.

Й одинадцять невідомо від кого.

В моєму випадку й у випадку Наталі ім’я відправника висвічувалося, було внесене до списку контактів. У тих одинадцяти був лише номер — щоразу один і той самий.

Я подивився останнє з повідомлень: порожнє. Тобто есемеску відіслали, а тексту немає. Наступне теж порожнє, і наступне, і наступне. Навіщо слати порожні есемески? Дехто, звісно, просто не опановує текстове спілкування за допомогою мобільного з першого разу, та на третій-четвертий вже можна б і розібратися. Я продивлявся ці дивні повідомлення далі й уже так звик до порожнього простору, що аж здивувався, коли в шостому з’явилися літери. Втім, сказали вони мені небагато:

ТАК

Ні крапки, нічого. Потім знову порожні повідомлення, а далі останнє:

назви хоч як троянду не зміниться в ній аромат

солодкий… :-D

Я відклав телефон і налив собі ще кави. Одинадцять есемесок — це дуже багато, навіть якщо більшість без тексту. При цьому Емі не така людина, щоб тримати в своєму телефоні продукти чужого технічного невігластва. Вона не сентиментальна і зберігає тільки корисну інформацію. Моє позавчорашнє «скучив», на яке вона відповіла, вона вже стерла. Те повідомлення від Наталі вона, судячи зі змісту, зберегла тільки для того, щоб принагідно дошкулити сестрі.

Який сенс зберігати порожні есемески? І що за обставини можуть змусити приймати стільки повідомлень від людини, та не вносити її у список контактів? Інші есемески були всі підписані: «Дім» — ті, що від мене, «Наталі» — ті, що від Наталі. А тут тільки номер. Якщо часто спілкуєшся з людиною, чому не внести її ім’я до контактів? Хіба що коли хочеш приховати це спілкування?

Я подивився вхідні/вихідні дзвінки. Цього номера серед них не було. Тобто спілкування було лише текстове — чи принаймні не було дзвінків цього місяця.

Я подивився дати есемесок — перша отримана більш ніж три місяці тому. Наступна — за місяць після першої. Ще наступна — через два тижні після другої. Далі вони стали приходити частіше, оте «ТАК» надіслали шість днів тому. Остання, про троянду, датувалася вчорашнім днем. Емі встигла її побачити, в іншому разі вона була би позначена як непрочитана. А ввечері того-таки дня — вільного, якщо вірити її розкладу, від справ — вона загубила телефон.

І загубилася сама.

Від вхідних есемесок я перейшов до вихідних, відправлених самою Емі. Їх було дуже мало. Зо дві до сестри, одна до мене. І ще одна — відіслана через дві хвилини після тої останньої про троянду. Текст був такий:

нмр 9. чек. на тебе — сьогодні, за тиждень, за рік.

цьом

Підійшла офіціантка і спитала, чи хочу я ще кави. Я попросив пива.

Мій батько мав талант: відповідати на запитання. Не те щоб у нього було безмежне терпіння, та коли я питав щось у нього — звідки взявся місяць, чому коти повсякчас сплять, чого в того дядька немає руки, — він завжди давав серйозну, «дорослу» відповідь, крім хіба що випадку з дядьком без руки. Й от мені було дванадцять, я почув, як старші хлопці зі школи випендрюються, і вирішив і собі випендритися: прийшов додому і теж спитав у батька, який сенс життя. Питання, як мені здавалося, гідне було людини принаймні шістнадцятирічної. Батько роздратувався і сказав, що питання ідіотське. Я не зрозумів, що не так. «Дивися, — сказав тоді він. — Приходиш ти додому, а за столом сидить хлопчина і їсть твої харчі. Ти ж не будеш його питати, якого біса він оце їсть твій обід, — бо він ще просто скаже, що голодний. Тобто ти, може, й спитаєш саме це, але тебе не цікавитиме, голодний він чи ситий. Справжнє твоє питання інше. Тебе цікавитиме, що він взагалі забув у тебе вдома».

Я так і не зрозумів, до чого він те сказав, хоча й пригадував час до часу ту розмову з року в рік. До певної міри це допомогло мені у поліції — я не ставив людям своїх запитань, а просто слухав, що вони мені кажуть. І от тепер, сидячи в барі в Сієтлі вже не з кавою, а з пивом, я знову згадав ту розмову.

Голова була важка, я почав мерзнути. Ясно було, що нічим добрим цей день не скінчиться. Здається, годі думати, де Емі зараз. Краще подумати чому.

Розділ 10

У той сам час у залі очікування аеропорту стояла дівчинка. Великий годинник, підвішений до стелі, показував за двадцять чотири хвилини четверту. Дівчинка дивилася, як 16:36 змінюється на 16:37 і далі, поки не стало 16:39. Цифра «9» їй чомусь подобалася, але чому — вона гадки не мала. Раз у раз звучало прохання до пасажирів не палити у залі — що, мабуть, дуже дратувало курців.

Медисон погано уявляла, що робити далі. Кілька хвилин вона навіть не була певна, де опинилася, але тепер пригадала — це аеропорт у Портленді. Ну звісно ж. Вона вже декілька разів тут була, востаннє — навесні, коли вони літали до бабусі у Флориду. Вона ще тоді зайшла у маленьку книгарню і пила сік у кав’ярні, а за вікном сідали й відлітали літаки. Мама нервувалася перед польотом, батько намагався розважити її жартами. Вони тоді багато жартували. Не так, як тепер.

Але навіщо вона тут сьогодні? Медисон пам’ятала ранковий похід у гастрономчик у Кеннон-Біч, потім розмову ні про що з мамою, далі коротку прогулянку пляжем. Було холодно, вітряно. Вони, власне, і не гуляли. Сякий-такий обід у хатинці. Мама більше нікуди не хотіла йти, тому Медисон пішла на пляж сама.

А далі… а далі провал. Як-от вчора, коли вона прокинулася серед ночі й не могла згадати, що робила на пляжі. Ніби цей час затуляла від неї якась хмара.

В аеропорту вона сама, без мами: це очевидно. Мама б не кинула Медисон отак посеред зали очікування. Далі, Медді точно не ходила б на пляж у цьому новому пальті — вона вдягла б старе, його не шкода. Отже, вона точно повернулася з пляжу, переодяглася — і вислизнула назовні знов?

І? Як вона потрапила аж у Портленд? Дядько Браян знав гарне слово для таких ситуацій: бентежно. Все було ясно й просто, крім цієї білої плями на її пам’яті. Як тепер бути?

Раптом вона щось намацала у кишені. Дістала: записник. Маленький, з коричневою шкіряною палітуркою, видно, що старий. Сторінки були заповнені рукописним текстом. Перший рядок був такий:

На початку світу була Смерть.

Подекуди літери розпливлися; чорнило було брунатно-червоне. У записнику були малюнки — мапи, діаграми, переліки імен. Один з малюнків — точнісінько як той символ на візитівці, яку вона знайшла вночі у тумбі,— такі самі дев’ятки, зчеплені хвостиками. Почерк теж здавався схожим. Із записника випав довгастий папірець: авіаквиток.

Ого! А оце вона де взяла?

Всі ці питання зовсім її не лякали, навіть навпаки. Ситуація в цілому була наче сон. Очевидячки, зараз їй просто слід дістати пункту призначення, а вже далі перейматися. Гарний план. Легкий і простий.

Медисон зморгнула, і коли вії її знову злетіли вгору, вона вже не хвилювалася про дрібниці — як вона проїхала ті вісімдесят з гаком кілометрів від Кеннон-Біч до Портленда, на які гроші придбала квиток — він же коштував не менше сотні доларів — і чому вона тут сама-самісінька.

Натомість вона почала вивчати табло: треба дізнатися, куди вона летить.

Сенс буття — річ геть не таємнича. Про це Джим Моргай довідався від свого дядька Клайва. Брат його батька — страшний мов мрець — усе життя пропрацював сторожем на складі компанії «Реді шип» у Тайгарті. П’ять днів на тиждень протягом більш ніж тридцяти років він перевіряв вантажівки на в'їзді і на виїзді, і все. Батько Джима — молодший менеджер у банку — не приховував, що вважає себе набагато успішнішим за старшого брата. Та ось цікавий факт: Джимів батько тільки й робив, що скаржився на життя, а дядько Клайв був життям цілком задоволений.

Коли Джимові було тринадцять, одного разу він цілий вечір слухав, як дядько Клайв розповідає про свою роботу. Власне, розповідь він чув не вперше — і його батьки щоразу виразно закочували очі, варто було лише дядькові почати — проте цього разу він уперше слухав, що той каже. Слухав про графіки поставок, процедури тощо. Складалося враження, що кожного божого дня з восьмої до п'ятої на тому складі «Реді шип» товстого верблюда проштовхують у вушко голки, а та голка — це дядько Клайв. Хай хто ви були, хай що ви везли, хай як ви поспішали, хай скільки разів дядько Клайв вас бачив доти — слід було показувати документи і говорити ввічливо, з повагою до дядька Клайва. Інакше він просто не пропускав — а якщо й пропускав, то спочатку довго-довго говорив з кимось по рації і хитав головою, і назад людина йшла, почуваючись бовдуром. Та вона й була бовдуром — бо що ж неясно? Треба показати документи, і зась. Такі правила. Якщо ви не здатні їх осягнути своїм куцим розумом — дядько Клайв не винний.

Через п'ятнадцять років Джим пригадав ту історію і прийняв її близько до серця. Є два шляхи — тернистий та істинний — і Богові й державі завжди потрібні люди, що наставлятимуть інших на істинний шлях. З цього випливало ще одне: отримуй максимум на тому місці, де опинився, і царюй там, де тебе короновано, неподільно. Амінь.

Джимовим престолом була служба безпеки Портлендського аеропорту. Все було організовано дуже чітко. Люди сумирно стояли в черзі — чи наражалися на Джимів гнів. Він легко міг припинити перевірку документів чергового пасажира, повільно підійти до паскуди, що здійняла бучу, і спокійно пояснити, у чому саме той неправий. Для тих, хто вже стояв перед ним з документами, Джим теж мав підхід.

Людина, з якою Джим безпосередньо працював тут і тепер, мала право наблизитися. Решта — батьки, діти, другі половини, папа римський — мусили стояти за жовтою лінією і не рипатися. Якщо вони рипалися — Джим так само легко припиняв процес перевірки і читав присутнім лекцію про поведінку в аеропорті, нікуди не поспішаючи. Люди в черзі, звісно ж, моментально починали засуджувати порушника спокою разом з Джимом. Їм кортіло якнайшвидше пройти контроль, купити журнал у дорогу, зітхнути з полегшенням. Ті, хто відтягував справдження цієї мрії, природнім чином наражалися на осуд та обурення. «Розділяй і владарюй» — таке було Джимове правило, точніше, таким воно було б, якби Джим спромігся на афоризм. Але йому не треба було формулювати афоризми абощо, не треба було щось комусь пояснювати. Він мав робити те, що робив. Та й по всьому.

О 16:48 усе у Джимовому світі було гаразд. Черга була впорядкована, не надто довга (бо це означало б, що Джим не може впоратися з потоком людей) і не надто коротка (це було б ще гірше — ніби Джим робить своє діло недбало). Люди стояли акуратним рядочком. Джим коротко кивнув вісімдесятирічній пані з Небраски, упевнившись, що в неї немає при собі запальнички, автомата чи атомної бомби, і вказав їй на рамку. Потім повільно, з великою повагою до себе розвернувся до черги.

Наступною була маленька дівчинка. Років дев`ять-десять, довге волосся. Здається, вона була сама.

Джим підняв перед собою долоню, показуючи, що дівчинка може наблизитись. Та підійшла. Він випростався — жест означав «покажіть документи і майте на увазі, що вони мають бути в порядку, бо я зроблю з вас посміховисько перед всенькою чергою».

— Добридень, — всміхнулася дівчинка. Вона мала хорошу усмішку — за таку легко отримати нові іграшки від батьків і взагалі все, що хочеш, від більшості дорослих.

Але Джим був незворушний. Тут служба безпеки, усмішки не пройдуть.

— Пред’явіть квиток.

Дівчинка хутко простягнула йому квиток. Він перевіряв його стандартну кількість часу — тобто втричі довше, ніж реально треба. Не підводячи очей від папірця, спитав:

— Хто супроводжує?

— Перепрошую?

Джим повільно звів очі.

— Хто тебе супроводжує? Де він? Чи вона?

— Що? — здивувалася дівчинка.

Джим приготувався видати щось зі свого стандартного арсеналу на випадок порушень процедури — різку коротку репліку, він на них знався. Але це була дитина, і в черзі вже почали виявляти цікавість до ситуації. Прожувати й виплюнути не вийде.

Він невміло зобразив усмішку і пояснив:

— Тебе має супроводжувати уповноважений дорослий. Такий закон.

— Ой. Правда?

— Правда. Дитину, що летить без дорослих, має супроводити до виходу на посадку хтось із батьків чи уповноважений дорослий. Який потім лишається в аеропорті до моменту, коли дитина опиниться на борту і літак злетить. Крім того, це все потрібно узгодити заздалегідь. Не можна просто прийти і полетіти, розумієш, мала?

— Я… знаєте, я лечу до тітки, — запанікувала дівчинка. — Вона чекає на мене. Вона хвилюватиметься.

— Ну, напевно твоя матуся мала би подумати наперед.

— Будь ласка! Я не сама. Мій… супровід вийшов покурити. Він за хвилинку повернеться, чесно.

Джим похитав головою.

— Навіть якби я тебе тут пропустив — а я не пропущу — на вильоті тебе перевірять знову. Без дорослих ти до літака й близько не підійдеш.

Усмішка дівчинки згасла.

— Вибачай, мала, — сказав Джим, навіть вдавши, що йому не начхати.

Дитина швидко підняла на нього очі й тихо промовила:

— Начувайся.

А потім хутко відійшла і зникла серед натовпу в залі очікування.

Джим дивився, як вона йде, роззявивши рота. На дітях він знався, прямо сказати, погано, й охоти розбиратися не мав. Але… може, треба її наздогнати? Чи послати когось навздогін?

З іншого боку, черга ставала довша, хтось у ній уже нервувався, і зайвого клопоту Джимові не хотілося. Взагалі він хотів просто допрацювати зміну, поїхати додому, випити собі пива і подивитися порно. І ще…

Та ні, це просто дурня. Дитина сказала фразу, почуту в кіно, та й усе. Але те, як вона промовила її… якби вона була хоч на десять сантиметрів вища, він би сприйняв загрозу серйозно. Навіть від особи жіночої статі. Але щось комусь пояснювати йому не хотілося, тому Джим просто покликав наступного в черзі. Це виявився француз, і оскільки документи він мав французькі, а не американські, Джим мав законне право дивитися на них вдвічі довше, ніж у нормі, а потім ще довго вдивлявся в обличчя іноземця — мовляв, ми тут пам’ятаємо Ірак чи де там з вами були проблеми. Наступну особу в черзі він приймав, уже цілком поновивши свій царський гонор.

Про дівчинку йому довелося згадати тільки наступного дня, коли приїхала поліція; і тільки наступного дня він усвідомив, що міг би завадити зникненню дев’ятирічної дитини — і що на світі існують голки з вушками набагато вужчими від того, яке охороняв він, і крізь одне з таких вузьких вушок його тепер вдосталь поганяють туди й сюди.

Медисон тим часом залишила аеропорт і розгублено стояла на тротуарі.

Що ж тепер робити?

Вона хмурилася, не розуміючи, чому так конче треба летіти, а не викликати таксі й поїхати до батька, аж тут побачила пана, що курив цигарку і дивився на неї, явно зацікавившись, чого це дитина стоїть тут сама-самісінька. Здається, це був непоганий чоловік, з тих, що можуть спитати, чи не потрібна допомога; Медді не була певна щодо своєї відповіді на таке питання. Вона взагалі не була певна, що варто говорити з людьми — тому що охоронцю вона тільки-но нагрубіянила, а це було ненормально. Медді завжди була вихованою дівчинкою, особливо коли розмовляла з дорослими.

Вона швидко перейшла на той бік вулиці й зайшла на парковку з таким виглядом, ніби від самого початку туди й збиралася. Чоловік з цигаркою збурив у ній спогади, біла пляма почала заповнюватися подіями. Якийсь інший пан ось так само дивився на неї, коли вона… о, авжеж.

Тепер ясно, як вона доїхала до міста.

Автобусом! «Ґрейгаунд» привіз її на Шосту авеню, потім вона довго йшла — шукала потрібний будинок, знайоме і водночас незнайоме місце. Район був такий собі — вітрини затулені щитами, на щитах — літері, що не складалися у зрозумілі слова. Всюди валялися розтріпані картонні коробки, тхнуло гнилими фруктами. Машини навколо всі були старі. І ще здавалося, що у цьому районі Портленда живуть самі лише чоловіки. Вони визирали з обшарпаних крамниць, спиралися на одвірки. Самі чи у товаристві собі подібних, вони не вели розмов, а просто мовчки стежили за перехожими. Чоловіки трусилися на рогах вулиць. Білі чоловіки, чорні, азіати — всі вони були на диво подібні між собою, ніби жили одними й тими самими речами. Напевно, щось таке мала на увазі її мама, коли говорила, що колір шкіри не має жодного значення. В якусь мить аж двоє чоловіків із собакою на ланцюзі рушили в бік Медисон, але собака почав казитися, і вони швидко перейшли на протилежний бік вулиці.

Чи знайшла вона потрібний будинок? Цього вона ніяк не могла пригадати, але точно пам’ятала, що коли виходила з пляжної хатинки вранці, то записника при ній не було. Отже, його вона отримала десь у тому районі. Гаразд, що є — те є. Принаймні вона знає, що приїхала автобусом.

Тільки-но вона заповнить подіями решту дірок у своїй пам'яті, все стане як раніше.

На парковці було темно й прохолодно. Туди й сюди йшли люди, за ними клацали валізи на коліщатах. З темряви на світло випливали машини. Під'їжджали автобуси — білі, жовті, червоні, з назвами готелів на боках. Це була територія незнайомців, і добре. Медисон вирішила, що знайде місце, де можна буде спокійно посидіти і подумати. Вона рушила по одному з проходів між машинами. Навколо сміялися, розмовляли, платили таксистам, гукали щось до власних дітей. На неї ніхто не звертав уваги, ніби її й не бачили. Це збудило непевний спогад, але Медді не змогла його ухопити.

Помітивши трохи віддаля машину, вона сповільнила кроки. Машина була жовта, дверцята з боку водія були відчинені. Медді рушила назад.

Проходячи повз авто, зазирнула всередину. Водій був немолодий, із сивим волоссям. Сидів, поклавши руки на кермо, хоча двигун був вимкнений. Чоловік визирав у вікно, і складалося враження, що він так сидить уже доволі довго. Медисон задивилася на нього, аж водій наче прокинувся, глянув на неї — який же дивний був вираз його обличчя! — і раптом машина рвонула геть, ніби він за кимось погнався. Завищали гальма. Медді навіть не зрозуміла, що то було.

Але почала заповнюватися остання прогалина в її пам'яті. Спогади заливали її, наче вода. Вона йшла містом, і там була… так, там була китаянка. Вона дала Медисон той записник. Потім Медді вийшла з її дому, біля тротуару зупинилася машина, і якийсь чоловік запропонував її підвезти. Все життя її навчали, що не можна сідати в авто до незнайомців, але вона сіла. Попервах водій був з нею дуже приязний, і до того ж їхав він до аеропорту. Потім він почав нервувати, хихотіти мов школяр, хоча нічого смішного не відбувалося, і зрештою сказав, що вона гарненька дівчинка. Коли таке казав тато, їй завжди було приємно. Тепер приємно не було.

В аеропорту вони разом пішли в касу, і чоловік, прикинувшись її батьком, купив їй квиток на гроші, що вона йому дала. Але після того він потягнув її назад на парковку, в машину, почав говорити, що він їй допоміг — хай і вона йому допоможе, схопив її за плече.

Що сталося далі, вона доладно не пам’ятала, але пригадала, що чоловік поїхав геть з довгою подряпиною на обличчі. В його машину вона точно більше не сідала, а одразу пішла на термінал.

Медисон витягла квиток з кишені. Сієтл. Що їй там треба? Вона зроду не була в Сієтлі і гадки не мала, що там робити. Хоча ні, знала. Далеко від Сієтла їй погано. Тому доведеться знайти, як каже тато, коли йому телефонують по роботі, «робочий варіант».

Раптом вона відчула, що внутрішня кишеня пальта не порожня. Медисон витягла звідти конверт — запилений конверт — а в ньому величезний стос стодоларових банкнот. Точно не мамині — мама завжди користується кредиткою. На дні конверта знайшлося металеве кільце з двома ключами на ньому.

Медисон повернула конверт назад у кишеню і вирішила подумати про це пізніше. Всі казали, що вона розумна дівчинка, тож вона все з’ясує.

Біля однієї з машин вона помітила жінку, яка ховала у багажник валізу. Медисон пішла до неї і спинилася за кілька метрів.

Жінка обернулася до неї. Вона була молодша за маму.

— Привіт, — сказала вона. — Як тебе звати?

— Медисон. А вас?

Жінка відповіла, що її звати Карен. Вона була дуже приязна й мила, і за кілька хвилин Медисон уже мала робочий варіант.

Коли Карен виїхала з парковки, Медисон була вмощена на задньому сидінні. Поки Карен обирала маршрут — як і мама в таких ситуаціях, вона мала трохи розгублений вигляд, — Медисон вирішила їй не заважати і дістала з кишені записник. Розгорнула на першій сторінці й почала читати.

І дивилися люди, і бачили, що Смерть — то повне лайно, проте вважали, що так хоче Бог — бо ж Бог наш недобрий і зненавидів нас. Думали люди, що Смерть — то остання кара Його після всіх кривавих поневірянь, які складають коротке наше життя: що вкидає Він нас на цю темну й дику площину, аби ми металися між убогим полюванням і вбогим прихистком нашим, дощем поливані, свідомі того, що на наші голови щомиті може опуститися закривавлена п'ята, ніби удар грому, і втоптати нас у кам'янистий ґрунт. Бачимо ми, як конають кохані люди, як хворіють вони і зотлівають, і гаємо пропасне наше життя, жеручи, злягаючись і мріючи, бо знаємо, що на нас чекає те саме, а далі буде темна й сліпа хмарна вічність, — і лише брехня трохи підсолоджує те знання, брехня, в яку ми починаємо вірити, лише тільки навчаємося мови, — обіцянка життя вічного, вічного ув'язнення на горищі Раю чи у підвалі Пекла.

Проте — і тут тобі слід читати дуже уважно —

Ця брехня не зовсім брехня.

Місця ці існують, і дуже близько. Тільки-но люди це усвідомили, вони почали планувати. Жменька людей — людей, які мали волю й снагу. Обранці — обрані самими собою. Ті, хто дізнався, що двері в'язниць вночі відчиняються, і можна повернутись. А з часом зрозуміли, що й удень можливо ходити по землі, знову вселитись у свою домівку.

Ці люди — ми.

Ти — така людина.

— Що ти читаєш? — з видимим полегшенням спитала Карен, коли вони нарешті виїхали на трасу.

— Гадки не маю, — озвалася Медисон.

Розділ 11

Перший бар був непоганий, та якийсь надто респектабельний, а потім ще й увімкнули футбол, і всі почали дивитися — без звуку. Я вирішив, що те місце не для мене, і мігрував у місцину під назвою «Талліз», анітрохи не респектабельну, зате з гучним рок-н-ролом. Утім, не можу сказати, що тут стало краще. Добра і водночас погана риса барів полягає у тому, що вони стирають кордони між людьми. Іноді це плюс: самотня людина може знайти втіху в товаристві незнайомців, відчути хай нетривке первісне тепло посиденьок племені навколо нічного вогнища. Та буває й так, що не розумієш, хто важливий, а хто ні, й близька людина раптом починає дратувати, а хтось геть чужий сприймається як найліпший товариш. У результаті заводиш розмову, без якої краще було б обійтися, — у всякому разі, я заводжу. От і зараз я балакав з якимось типом, і розмова звернула у небезпечний бік. Тип мав темні кола під очима і неохайну зачіску і носив піджак, наче пристойний, та явно придбаний за кращих часів, а нині належав власнику десь так, як джентльменам з тимчасово обмеженими статками належать паркові лави зимовими вечорами.

— Джек Вейлен, — голосно повторив я, нахилившись до чоловіка. — Може, вона вже є тільки під замовлення чи лише на «Амазоні», але книжка існує.

Несхоже було, що я справив на нього враження. Було схоже, однак, що він вважає мене за кінченого йолопа. Мабуть, не розчув, що я кажу. Чи не зрозумів. Судячи з погляду, від був десь так само п’яний, як я, тобто дуже. Я розтулив був рота, щоб нагримати на телепня як слід, та щось у його погляді мене спинило: вираз не просто зневаги, а якоїсь утомленої ненависті.

Ззаду почувся галас, і я випрямив спину.

У туалет забрів чолов’яга у світло-сірому костюмі. На ходу він розстібав ширінку і ледве добрів до пісуара, як почав сцяти мов кінь.

— Хо-хо! — вигукнув він до мене, шкірячись і явно пишаючись своїм хистом.

— Ага, — буркнув я. Відповідь була так собі, та кращої я не вигадав. Витерши руки об штани, я поплівся геть з убиральні, відчуваючи мурашки на шиї.

Музика в барі тепер грала тихіше, світла якось побільшало. І так… я усвідомлював, що тільки-но був у чоловічому туалеті й вів розмову з власним відображенням у дзеркалі над раковиною. Таке зі мною траплялося і раніше, особливо в скрутні хвилини життя. Зазвичай я дивлюся на своє лице у дзеркалі, й воно видається зовсім чужим. Спочатку розмова досить дружня, але іноді виходять конфлікти з наїздами і все таке. Цього разу, втім, я на мить справді забув, що розмовляю сам до себе. Поганий знак. Ще ж тільки восьма, і додому найближчим часом я не потраплю.

Навряд я туди сьогодні взагалі потраплю. Я раптом усвідомив, що до дому сотні кілометрів. Що Цимерманам я пообіцяв повернутися набагато раніше. Що за кермо мені не можна, що ночувати нема де і що я досі не знайшов своєї дружини, зате знайшов підозрілі есемески у її мобільному.

І що я пригадав, що вже думав про всі ці речі на шляху до вбиральні, але так нічого і не придумав.

Виявивши з полегшенням, що пива в кухлі ще вдосталь, я спробував влитися назад у барну атмосферу. Одна з офіціанток була нічогенька: струнка, весела, з ретельно недбалою зачіскою і охайно зав’язаним фартухом. Я звернув на неї увагу без жодної задньої думки, як жінка звертає увагу на пару симпатичних черевичків, які не збирається купувати. Інші відвідувачі, втім, були менш відсторонені: півгодини тому один чоловік зіскочив з табурета і сумно пішов у ніч, а офіціантка, прощаючись із ним, додала:

— Ви дійсно маєте права, якщо ви батько, дійсно.

Так, має, подумав я, але чи ви дійсно думаєте, панянко, що він тут оце скаржився на суку-колишню і патякав про свою любов до дітей заради дружньої поради, а не для того, аби затягти вас у ліжко? Розумієте, я що п’яніший, то мудріший. Отак на мене діє алкоголь.

На місці того невдахи з’явилася молода напівпара. Дівчина гарно вбралася і зробила яскравий макіяж, та видавалася простуватою. Її супутник зі щетиною на щоках мав красиві вилиці та смагляву шкіру і був убраний у джинси і потерту шкірянку червоного кольору. Баки у нього були дуже гострі, на голові — червона бандана. Він мені одразу не сподобався.

— Звісно, я не розізлилася на тебе, як я можу, — казала дівчина. Супутник не до ладу кивав, як буває тоді, коли людина недобре розуміє мову, якою до неї говорять, але не хоче цього показати.

Розмова точилася далі, дівчина говорила, хлопець час до часу зроняв якусь фразу на взір геніально глибокого: «Так, я думаю, що це так». Він був загалом безневинний і навіть приємний на вигляд, і від того ще дужче кортіло дати йому по пиці. Дівчина раз у раз схилялася до нього і потроху підсувала свій табурет ближче і ближче. Він стійко це зносив, і раптом я так ясно зрозумів їхні стосунки, наче перебував поза цією реальністю і міг усе критично оцінити, такий собі п’яний бог-дослідник. Врешті-решт я почав так відверто до них дослухатися, що дівчина звернула увагу і розвернулася до мене.

Несподівано для себе я заговорив.

— Сонечко, — мовив я, — давай я збережу твій час і твоє серденько. Твій юний Карлос намагається сказати — хоча і не каже, — що йому подобалося трахати тебе останні кілька тижнів, але тепер йому час назад до Європи, і там він трахатиме іншу дівчину, напевно, ту, чиї листи він ховав від тебе під ліжком.

Дівчина заморгала.

— Хіба це дивно? — знизав я плечима. — Ти глянь на ті його кляті баки. Ти зрозумій, твій Педро не поет і не тореадор. Свої найкращі роки він згає за кермом, возячи харчі до дядькового ресторану, спатиме з ким попало, поки привабливий, а потім наживе пузо і мішки під очима. Прийми той факт, що цей хлопець — то вже спогад, з яким ти будеш зраджувати своєму майбутньому американському чоловіку з дипломом бізнес-школи і звичкою до гоління і відвідування спортзали.

Тепер на мене дивилися вже обоє. Він усміхався, певно, думаючи, що ці американці дуже привітні, починають розмови у барах, чудово. Дівчина моргала дедалі частіше, ніби й досі не розуміючи.

— О, розумію! — осяяло мене. — Він тебе не трахнув, ага? Але завтра він їде, і ти сподіваєшся взяти своє сьогодні. Вибачай, сонечко. Того не буде. Ви справді просто друзі — хоча він, напевно, і свідомий твоїх бажань… на якомусь інстинктивному рівні.

Дівчина роззявила рота. Я повільно похитав головою, співчуваючи її болю, розуміючи її всім серцем, так, як одна людська душа може розуміти іншу, хай порочну, але все-таки щиру.

А потім дівчина зацідила мені в обличчя попільничкою.

Бар я залишив у тумані. Намагався пояснити ситуацію офіціантці, але через носову кровотечу не зміг, і в результаті вона привела здоровенного афроамериканця, щоб той мотивував мене хутенько забратися з закладу під три чорти. Мотивувати той умів чудово — я покинув бар дуже швидко.

Вийшов я, втім, самотужки. Надворі дощило, шурхотіли машини. Я походив туди-сюди вулицею, героїчно палячи і погрозливо поглядаючи на дерева. Дзвонив додому рази зо три, та ніхто не брав слухавки. Я усвідомлював, що напився для того, аби не думати про ситуацію… але усвідомлення не допомагало. Думати я все одно не хотів. Далі я міг піти хіба що у бар готелю «Мало», але навряд чи мені там будуть раді. Тому я рушив по вулиці під назвою Медисон, сподіваючись дійти до води. Виявилося, що Медисон не вулиця, а довжелезний узвіз. Два квартали я сяк-так пройшов, та попереду лежало ще кілька, і я замислився про те, щоб тут і лишитися — може, поки чекатиму, поблизу відчинять бар. Проте то була явна слабкість — а нас, чоловіків, учать зневажати слабкість, — тому я рушив далі. Замість асфальту вулицю навколо держустанов вимостили бруківкою, і вона справді допомагала зосередитися на процесі ходіння, але за кілька кроків я все одно забув, де яка нога. Впавши на дупу і вдарившись ліктем, я проїхав кілька ярдів вниз вулицею і врізався у смітник.

Насилу зіп’явшись на ноги, я побачив літню пару в однакових флісках. Вони явно робили вечірню пробіжку.

— Слизько сьогодні,— прокоментував хтось із них. Разом вони нагадували двоголову личинку хруща.

— Іди в сраку, — відповів я.

На розі я знайшов мінімаркет і зайшов купити ще цигарок. Китаянка за прилавком намагалася вдати, що мене не існує, але я дуже похмуро вирячився на неї, і жінка вирішила не конфліктувати. Також я купив пляшку води і змив з обличчя кров, дивлячись на своє відображення у склі автомата з напоями. Потім я трохи постояв на розі коло крамниці, аж тут помітив неонове жевріння бару вдалині. Пошкутильгав туди. То виявилося приємне місце, заклад при якомусь готелі. Всередині було темно, тож рану в мене на обличчі не помітили б.

Я взяв келих пива і сів у куточку від гріха подалі. Принаймні я наче не хотів наражатися на неприємності. Був би я у притомнішому стані, то зрозумів би, що пива мені взагалі-то досить, і барів теж досить. Проте очевидно ж, що я сам собі ворог.

Найперше я перевірив, чи не розбився телефон Емі. Наче ні. Падіння мене трохи протверезило — чи, може, це було просто бабине літо адекватності, коли нервова система попереджає людину, що вмиває руки і дає останній шанс схаменутися й піти проспатись — а потім просто вимикається, й ось ти вже валяєшся на підлозі без тями.

Оскільки жодних розумних пояснень тому, що я знайшов у телефоні Емі, поки не було, я вирішив знову перечитати ті есемески. Ще вдень мене осяяло, що існує дуже простий спосіб дізнатися, від кого вони, але тоді я ще не напився, і робити цього не хотілося. Тепер — хотілося.

Я натиснув зелену кнопку, дзвонячи абоненту.

Після кількох секунд тиші почувся сигнал відсутності зв’язку. Я перервав дзвінок з полегшенням і водночас занепокоєнням. Де, де моя Емі? Чи вона жива, здорова? Якщо так, чому не дзвонить? Скільки ще можна почекати, перш ніж іти у поліцію? Я приблизно розумію, що вони скажуть, коли прийти до них з цими сміховинними доказами… але я хвилювався за неї. Від копів думка метнулася до того, що варто би пошукати нашу з нею машину: насамперед перевірити парковки в діловому центрі — це буде довго, але ідея видавалася розумною. Принаймні я не сидітиму отак без діла, ходитиму, щось робитиму. Надворі періщив дощ, але щойно він трохи вщухне, я піду.

А поки тривало чекання, я ще раз подзвонив додому. Ніхто не відповідав; година вже була майже десята вечора. Я порахував, що востаннє ми розмовляли з Емі тридцять шість годин тому: це найбільша пауза у нашому спілкуванні за ці сім років. Годі було й уявити, що все добре, — і водночас думати про погане не хотілося, як-от коли лікар переглядає результати твого аналізу крові й раптом супиться… навіть якщо останні півроку ти почувався кепсько, і це логічно.

Щоб якось розвіятися, я знову заходився порпатися у жінчиному телефоні. Знайшов чотири файли у теці зображень. Треба сказати, за останні чотири роки в Емі виникла дивна відраза до фотографій. Звісно, вона по роботі щодня мала справу з глянцевими світлинами продукції та моделей, проте сама фотографуватися не хотіла й інших фотографувати — теж. З тих фото, що я знайшов, перше раніше було фоновим зображенням на екрані телефону — ми разом, голова до голови, усміхнені. Я зробив цю світлину півтора року тому в Санта-Моніці, коло моря. Мені подобалося це фото; було не дуже приємно знати, що Емі більше не ставить його тлом. Наступні дві світлини називалися «Photo-76. jpg» та «Photo-113.jpg»: темні, зернисті, годі щось розгледіти на крихітному екранчику. Останнє фото було світлішим, і хоча його теж явно робили в сутінках, можна було розібрати, що там на ньому. Чоловік: голова, плечі, стоїть спиною до камери, ніби не знає, що його фотографують. Назви не було, зате був коментар до фото:

Гаразд. Вибач за якість. Але тобі сподобається.

Номер, з якого надіслали цю світлину, був інший, ніж у текстових повідомленнях. Я поклав телефон на стільницю і зробив ковток пива. Здається, взяти ще пива все-таки було непоганою ідеєю. Тобто ні, звісно ні. Але я все одно питиму. І візьму ще. Коли в полі зору з’явилася офіціантка, я почав піднімати руку, аж тут задзвонив телефон — мій телефон.

Номер був незнайомий. Я відповів.

— Хто це? То ти?

Але то була не Емі. То був таксист.

Розділ 12

За двадцять хвилин він приїхав. Яскраво-сині джинси, довгий шкіряний піджак. Волосся коротко підстрижене, кремезний, але невиразний. Таких хлопців повно з’явилося в Лос-Анджелесі десь за рік-два до того, як ми з Емі переїхали. Рушійна сила нового тисячоліття: молодики, що можуть викладати товар на полиці, а можуть торгувати контрабандою у підворітті, радо гаруватимуть на легальній роботі й радо проломлять тобі голову серед ночі — зосереджені, відморожені, не по-американському цілеспрямовані.

Таксист — якраз робота для такого хлопця. Навіть дуже добра робота. Він сів навпроти і кинув погляд на моє пиво.

— Будете? — спитав я.

— Не відмовлюсь.

— Але ж ви за кермом?

Він мовчки глянув на мене. Я підняв руку, кличучи офіціантку. Вона принесла пиво — по келиху мені і йому — дуже швидко, я навіть цигарку запалити не встиг.

Георгі зробив довгий ковток і кивнув.

— Добре! То що?

— Дякую, що привезли телефон у готель.

Він знизав плечима.

— Дякую за гроші. Я на них не розраховував. То що?

— Подумав, що ви можете пригадати щось іще.

Він глянув на свої руки — погляд людини, яка може пам’ятати, а може і забути, тільки скажіть, що саме треба.

— Цілий день за кермом. Пасажири сідають, пасажири виходять.

Я поклацав кнопками телефону і простягнув руку, показуючи йому екран.

— Оце вона.

Георгі нахилився вперед, приглядаючись до фото — те, яке Емі донедавна використовувала як тло.

— Це моя дружина, розумієте? — сказав я. — Оце я з нею, бачите? Я не коп. Я просто шукаю свою жінку.

Георгі взяв телефон у руки, покрутив зображення, ловлячи світло.

— Окей, — сказав він нарешті.— Пам’ятаю таку.

У мене закалатало серце, але роки досвіду у проведенні подібних допитів взяли своє.

— Вона досить висока, — відзначив я. — Десь метр сімдесят п’ять.

Він одразу захитав головою.

— Ні, тоді не вона. Та, що я возив, десь метр шістдесят.

— Добре, — кивнув я. — Тоді точно вона.

Георгі саркастично підняв брову.

— Ти диви, а каже, що не коп. Я тоді не росіянин, а марсіянин.

— Так, ви праві. Я колишній коп. І думаю, що й ви з поліцією спілкуєтеся досить часто. Тож давайте не будемо один до одного чіплятися. Коли ви її бачили?

Він подумав.

— Увечері. Сіла в центрі, вийшла, здається, у Беллтауні.

Я похитав головою, не розуміючи, про які райони він говорить. Він показав праворуч.

— Отам, над рибним ринком. Вона дала завеликі чайові, тому й запам’ятав.

Так, справді схоже на Емі.

— Пригадуєте щось іще?

— Трохи, — він взяв цигарку з моєї пачки. — Був дощ, я стежив за дорогою. Вони говорили, а я…

— Стоп-стоп. Вони?

— Вона і чоловік.

У мене аж серце впало.

— Як той чоловік виглядав?

— У костюмі, здається. Темне волосся. Не пам’ятаю.

— Вони сіли в машину разом?

— Так.

— А потім?

— Не пам’ятаю. Просто говорили собі.

— Про що вони говорили?

— А я знаю? Я слухав радіо.

— Ну давайте, Георгі, пригадуйте. То була серйозна розмова? Чи вони сміялися? Чи що?

Раптом я збагнув, що він дивно дивиться на мене, а сам я кричу. Я глибоко вдихнув.

— Так, вибачте, Георгі. Ви взяли двох пасажирів. Відвезли їх кудись, кудись у Беллтаун. Вона заплатила, ви собі поїхали. Так було?

Він допив пиво і, здається, зібрався йти. У відчаї я знову схопив телефон Емі зі столу.

Ось воно, останнє фото. Я показав йому.

— Часом не оцей чоловік?

Георгі заледве й глянув. Похитав головою, підвівся йти.

— Не знаю. Фото погане. Може, він. Може, не він.

— Добре, — кивнув я. — Дякую. У вас є наразі замовлення?

Він наче засумнівався.

— Ні.

— Тепер є.

Я вийшов слідом за ним під дрібний дощик, сумніваючись, що у «Мало» є вільні кімнати і що вони пустять у номер такого як я о такій годині. Але було цілком очевидно, що сидіння в барі чи на вулиці нічим добрим для мене не скінчиться, а «Мало» — це останнє місце, де принаймні мала перебувати Емі, хай навіть її там і не було насправді.

Таксист звернув за ріг. Цікаво, чому він не припаркувався біля бару?

— Чому ви не зупинилися просто біля бару? — спитав я підозріло. Я вже трохи поганенько вимовляв слова, і межі між світом навколо і світом всередині моєї голови починали танути.

— Поліція, — терпляче пояснив Георгі, не повертаючи голови. — Коли просто з бару сідаєш за кермо, вони прискіпуються.

Ми ще раз звернули за ріг, і ще, і я раптом зрозумів, що ми неподалік Пост-еллі. Я пригадав Тодда Крейна: темне волосся, схильність до костюмів… проте він досить переконливо пояснив, що не знає, де шукати Емі.

Але все-таки…

Ми звернули у провулок, вимощений бруківкою, обабіч якого тягнулися глухі задні стіни старих складів. Там було припарковано червоне таксі. Георгі випереджав мене футів на двадцять-тридцять, і коли він почав порпатися в кишені, шукаючи ключі, я дещо помітив.

З тіней у дальньому кінці провулка з’явилися дві постаті. Попервах вони були задалеко, аби щось розгледіти, проте видно було темний одяг — і цілеспрямованість, з якою вони рушили у бік машини.

— Георгі! — попередив я.

Він ошелешено озирнувся на мене — як я починаю тікати. Потім глянув у інший бік, на тих двох, і завмер.

Ті двоє вже теж бігли — причому обидва у мій бік. Видно, зрозуміли, що проблем насамперед слід чекати від мене. Обличчя обоє мали бліді та спокійні. Один був високий і білявий, другий — нижчий на зріст і рудий. За давньою звичкою я потягся був до пояса, та звісно ж, на ремені нічого не виявилося.

Першого чоловіка я зустрів відставленим ліктем, націленим у горлянку. Той одразу впав горілиць на мокру бруківку і, здається, добряче забився. Георгі та другий чоловік якраз уп’ялися один в одного — і не встиг я нічого зробити, як той хлопець врізав Георгі лобом у носа. Георгі впав, з’їхав по дверцятах свого авто.

Тут мене ззаду схопили за праве плече, і я негайно пригнувся, рвучко розвертаючись ліворуч, хоча більшість людей зробили б рівно навпаки. Я вивернувся, а нападник втратив рівновагу, і я негайно вдарив його кулаком у бік. Наші обличчя були так близько, що мене оббризкало його слиною, коли він різко видихнув повітря від удару.

Тоді я зацідив йому коліном по нозі якраз над коліном, цілячись у нерв. Він упав, а другий перестав бити Георгі й обіруч вчепився мені в горло.

Цей виявився дужчим і завзятішим за першого, зміг розвернути мене і кинути об дах машини. Я вдарився й упав на бруківку — і він одразу ж навис наді мною. Надто швидко.

Не підводячись, я зачепив нападника ногою під коліно, мов гачком. Він втратив рівновагу і мало не впав, і я спромігся, встаючи, зацідити йому плечем в обличчя і повалити його. Тільки-но він упав, я наступив йому на пальці правої руки.

Другий нападник щось витягав з-за пазухи своєї куртки. Я повернувся до нього, відверто провокуючи використати ту річ. Я ледве тямив, що сам зброї не маю. Я взагалі мало що тямив. Я просто нісся у потоці, підхоплений гнівом, гнаний жагою вимістити на комусь розпач за ту несподівану й болючу рану, яка раптом заятріла в самісінькому центрі мого життя.

— Ні,— крикнув «мій» нападник. Він звертався не до мене.

Другий зупинився і витяг з-за пазухи руку — порожню. Потім обидва тихо і швидко побігли геть.

Георгі скорчився біля машини, ховаючи обличчя у долонях. Тяжко дихаючи, я сів навпочіпки навпроти нього й обережно відвів його руки від лиця. Ніс, підборіддя, куртка були рясно залиті кров’ю. Я швидко помацав його ніс з одного боку, з другого. Георгі вилаявся і спробував мене відштовхнути.

— Та нічого, він не зламаний, — сказав я.

Потім підвівся і роззирнувся. Ті двоє зникли безслідно.

— Хто це був? — спитав я.

— Що? — таксист теж уже зіп’явся на ноги і тремтячими руками перебирав ключі. На мене він дивився так, ніби я щойно виповз із затоки і маю луску й величезні зуби.

— Оці двоє. Хто це був?

Він здивовано похитав головою і поліз у машину.

— Та що ти в біса за один?! — закричав я, не даючи йому зачинити дверцята. — Я тільки-но врятував твою дупу. Хто були ці двоє?

— А я знаю?

— Припиняй. Цього разу тобі пощастило, але вони повернуться. Як будеш корчити з себе невинну овечку…

— Та не знаю я! — закричав він. — Я не бандит якийсь! Ні тут, ні вдома. Я взагалі біохімік, кандидат наук!

— Але…

— Так, так, розумнику. Я знаю, що таке поліція, так. Моя сестра була журналісткою у Санкт-Петербурзі. Вбили три роки тому. Тому і знаю поліцію, — він тицьнув пальцем у мене. — А от ти? Ти тут до чого?

Він плюнув мені під ноги, гримнув дверцятами і поїхав геть.

Я лишився сам-один посеред глухого провулку. Раптом стало напрочуд тихо, тільки звідкілясь здаля лунали сирени й сигнали машин. Я був сам не свій. Кулаки боліли.

Я обернувся назад, на темну вулицю.

Розділ 13

Елісон стояла, обіруч зіпершись на кухонний стіл. За вікнами займався сіро-блакитний, непривітний світанок. Вона знала, що треба повернутися до чоловіка і зустрітися з ним лицем до лиця. Елісон уже все сказала йому, але думала, що треба сказати більше — і Саймон, напевно, так само думав про себе. Голова розколювалася, але треба було повернутися. Але як тепер дивитися йому у вічі?

Якось треба. Треба, і все.

Елісон повернулася. Чоловік сидів за столом, змучений, нажаханий, але цілком готовий діяти. Вона добре знала цей вираз. Він з’являвся, коли Саймон знав, що треба щось робити, але не знав, що саме. Сигнал готовності: мовляв, я не знаю, що робити, але глянь — я готовий. Він дивився на Елісон, в очах читалося запитання.

— Ні,— відповіла вона. — Більше нічого.

Голос був хрипкий від розмов, від учорашнього крику. Вона кричала, бігаючи пляжем, кричала, коли шукала по всьому будинку, кричала, метаючись між будинком і трасою, потім за трасою, потім знову в будинку, у дюни, на пляж під пронизливим вітром. Там, на пляжі, вона подумала, що ранком вони не гуляли — може, дитина просто вирішила погуляти сама? Тоді Елісон побігла уздовж смуги прибою, бігла довго, далеко, так далеко, як вони ніколи не заходили. Потім назад і далі так само довго й далеко у протилежному напрямку. Ніде ні душі, нічого, жодного знаку.

Тоді вона пішла додому, спробувала заспокоїтися, зібратися на думці. Прочекала, за власними відчуттями, майже годину — хоча годинник показав, що ледве минуло п’ятнадцять хвилин. Потім наново пішла кружляти пляжем та околицями, шукала довше, ретельніше, стримуючи паніку.

Нарешті пішла розпитувати сусідів, чи не бачив хто дівчинку. З одного боку сусідами було дуже літнє подружжя, яке приїжджало сюди, мабуть, ще за динозаврів. О’Доннели їх ледве знали, але здавалося, що ці люди не помітять і ядерний удар, спрямований простісінько у їхній дім. З іншого боку був будинок на чотири родини, порожній узимку, але й там сторожа нічого не бачила, зате прозоро натякнула Елісон, що за дітьми слід наглядати. Наче вона не знала!

Ні, не знала. Туман, у якому вона провела останні кілька днів — чи місяців — враз розвіявся, і стало цілком очевидно, що це вона, вона недогледіла за Медисон — і прийшла година розплати за недбалість.

Елісон повернулася додому і довго ходила туди-сюди, визираючи у вікна — у те, що виходило на пляж, і в те, яке дивилося в протилежний бік. Потім сіла в машину і поїхала до Кеннон-Біч, де обійшла всі кав’ярні й усі крамниці, питаючи, чи не бачив хто дівчинки. Потім знову додому. Там вона ще раз оббігала пляж, зірвала голос, кличучи свою дитину, свою донечку. Медисон добре плавала, й Елісон не думала, що вона могла полізти у воду і її віднесло течією. Тобто повірити у це можна було, якщо як слід себе вмовити, та Елісон не хотіла у таке вірити, принаймні не зараз. Стало зовсім темно; від крику й біганини вже не буде користі.

І тоді вона почала говорити. Спершу телефоном до поліції.

Потім телефоном до Саймона.

— Отже, востаннє ти її бачила…

— Саймоне, я тобі вже все сказала.

— Так, так, сказала. Але я не спав, я сюди їхав о третій ранку, і я не дуже…

— Десь опівдні,— хрипко озвалася Елісон. — Вона була на пляжі. Потім повернулася, сказала, що почитає у себе.

Я сиділа у кріслі і… і, здається, заснула. Коли прокинулася, то пішла спитати, чи не хоче вона погуляти, і…

Саймон кивав, поклавши руки на стіл і дивлячись у стіну. Як він знав, дружина вважала, що за його позою можна вгадати якісь його думки чи ставлення до певних речей. Проте зараз він тримав руки перед собою і не підводився лише тому, що боявся просто вдарити жінку, з якою був одружений останні дванадцять років. Такого ніколи не було раніше, він навіть і близько не думав про подібне, навіть тоді, коли запідозрив… ні, про це зараз згадувати не варто. Але це вона винна, що його дитина загубилася, вона, і тому… Та ні, він такого не зробить. Це аж ніяк не допоможе, і так просто не можна. Саймон не така людина.

Він міцно стиснув руки.

Вперше з часу його приїзду вони лишилися на самоті. Дружина зателефонувала спершу в поліцію, а потім одразу йому, але це було нічого. Погано було, що вона не зателефонувала йому до всієї тієї дурної метушні, котру влаштувала вчора, що не зателефонувала тієї самої клятої миті, як не побачила Медисон ані в кімнаті, ані на пляжі… але й з цим уже нічого не поробиш. Коли вона врешті подзвонила, Саймон одразу скочив у машину і порушив усі обмеження швидкості на трасі з Портленда — та все одно прибув пізніше за місцевого шерифа та його помічників. Елісон поліція поставила купу запитань, Саймону, піднятому посеред ночі, спантеличеному, — зовсім трохи. Їх передусім цікавило, чи все було гаразд у родині, ніби Медді могла сама утекти з дому. Потім частина поліцейських приєдналася до інших, які вже проводили пошуки в околицях. Є слова, яких ніколи в житті нікому не варто чути. «Пошуки» — саме таке слово, особливо коли стосується воно твоєї єдиної дитини.

Далі до самого світанку, млявого й сірого, копи заходили й виходили, заходили й виходили. Вони ходили двором, ходили пляжем, ставили питання — по два за раз. Принаймні одна особа у формі повсякчас перебувала поруч з Елісон і Саймоном. Проте зараз вони лишилися удвох: він і його кохана половинка.

Половинка, яка дивилася не на нього, а у вікно, за яким бігла геть дорога. Може, вона справді думала, що треба отак пильнувати, і настане мить, коли там з’явиться Медисон з пакетом із супермаркету (бо, як помітив Саймон, вдома харчів не було), і все стане гаразд, і тоді…

— Там хтось іде, — раптом промовила Елісон.

Кроки на ґанку, стукіт у двері. Відчиняти пішов Саймон. За дверима стояв чоловік — високий, у темному пальті. Серйозний вираз обличчя, саме обличчя — невиразне, з нездоровою шкірою.

— Так? — спитав Саймон. Серце важко загупало.

— Дозвольте зайти.

— А ви хто?

— Моє прізвище Шепард.

За спиною Саймона стала Елісон.

— Ви з поліції? — спитала вона.

— Ні, мем. Я — федеральний агент Шепард, Портлендське відділення.

Шепард показав посвідчення, подружжя відступило. Він зайшов усередину, роззирнувся.

— У вас зникла дитина, — промовив він буденним тоном.

Елісон хотіла сказати, що так, зникла, — і раптом почала плакати. Жодний коп не говорив їй цього так прямо й незворушно, і як вона не силкувалася щось відповісти, виходив хіба що шепіт. Саймон узяв її за руку, але від того ридання стали тільки дужчі. Чужинець чекав. Він не намагався нічого сказати, ніяк не хотів їх утішити. Видно було, що йому нудно.

— Коли ви її востаннє бачили? — нарешті спитав він.

— Учора, одразу по обіді,— відповів Саймон.

Чужинець звів на нього очі.

— Ви бачили її на власні очі?

— Hi, мене не було, але…

— Тоді я б хотів почути відповідь від місіс О’Доннел.

Елісон одразу припинила плакати.

— Мій чоловік знає все, що знаю я.

— І це дуже мало, — кивнув чужинець. — Вона просто вийшла і не повернулася?

— Я заснула, і тому…

— Є думки щодо того, куди вона могла піти? У вас є друзі поблизу, родичі, якісь цікаві для неї місця?

— Ми часто сюди їздимо. Усією… усією сім’єю.

Глянувши на Саймона, Елісон побачила, що той теж має шокований вигляд. Отже, їй не здається: агент говорив дивним, недоречно агресивним тоном.

— Чи знайома Медисон з Ніком Ґолсоном?

Елісон заклякла на місці.

— З ким? — перепитав Саймон, не розуміючи, про кого йдеться.

— З коханцем вашої дружини.

Саймон зблід. Потім мовчки розвернувся і вийшов геть. Елісон почула його кроки на сходах.

Вона думала, що гірше вже нікуди, — але стало гірше.

— Я ніколи… — почала вона. — Скажіть, звідки ви…

Шепард незворушно дивився на неї.

— Чи ваша дочка з ним знайома? — повторив він.

Елісон квапливо захитала головою.

— Чи знає Ґолсон, що ви маєте дитину, доньку? Чи він цікавився нею?

— Ні, звісно, ні. Тобто він знає, що я маю доньку… але до чого тут це?

— Сподіваюся, ні до чого, і ваше особисто життя мене цікавить рівно настільки, наскільки це стосується безпеки Медисон.

Шепард вийняв з кишені візитівку — білу й голу, з іменем «Ричард Шепард» і телефоном на зворотному боці.

— Якщо вона повернеться, зателефонуйте мені з мобільного. Якщо спадуть на думку місця, куди вона могла піти, навіть малоймовірні, теж негайно телефонуйте. Винятково з мобільного. І негайно — зрозуміли?

Не чекаючи на відповідь, він пішов геть.

Елісон лишилася розгублено стояти посеред кухні, в якій стільки готувала, сміялася, навіть кохалася колись. Кухня потребувала ремонту. Аж дивно, що вона про це подумала в такий момент. За вікном чужинець перетнув двір, сів у машину, запарковану край дороги, і швидко поїхав геть.

Потім Елісон подивилася на Саймона: чоловік сидів на траві з іншого боку двору, сховавши обличчя у долонях, — і подумала, що, може, найпростішим рішенням тепер буде вкоротити собі віку.

Минуло хвилин двадцять, і в будинок зайшли двоє місцевих копів. Вони мовчали, але було ясно, що нічого копи не знайшли. Елісон розповіла їм про федерала. Поліцейські, здається, здивувалися. Звісно, вони повідомили в ФБР, але ніхто не чекав федералів аж так швидко. Розпитавши її про того Шепарда детальніше, копи виявили, що той не відрекомендувався за формою, і це теж здалося їм дивним. Елісон показала їм візитівку, копи набрали вказаний там номер. Відповіді не було.

Тоді копи заметушилися, швидко розпитали її про машину того федерала, про самого чужинця, почали роздавати інструкції по раціям.

Елісон натомість вийшла надвір, щоб поговорити з Саймоном — але чоловіка там вже не було. Вона вибігла на дорогу і побачила, що той іде в напрямку Кеннон-Біч і вже відійшов досить далеко. Елісон пішла за ним.

Потім побігла.

Розділ 14

Наді мною стояв якийсь здоровило — і це було перше, що я побачив, розплющивши очі. Я змерз до кісток, голова розколювалася, але навіть у цьому спантеличеному стані я чітко бачив, що зі здоровилом щось не так. Тіло його було якесь деформоване, риси обличчя — неприродно різкі, шкіра — груба, пориста. Це було добре видно навіть у тьмяному світлі раннього ранку. І він був ну аж надто здоровенний.

І… і дерев’яний.

Я швидко сів. Мозок не встигав за тілом. Виявилося, що я спав коло якоїсь стіни, і мене присипало листям. Вікна наді мною були затулені щитами, замки на дверях проржавіли: задня стіна занедбаної крамниці, вочевидь. Переді мною простягався невеликий парк — чи принаймні дерева й кущі, між якими вилися вимощені бруківкою доріжки. Далі, на тому боці вулиці, височіли темні будівлі — переважно триповерхові. На лавах у парку спали добродії під картонними коробками: професіонали, не те що я.

Здоровило наді мною виявився тотемним стовпом: високим, дерев’яним, вкритим примітивною різьбою. Навколо височіло ще кілька таких самих, а ще були якісь скульптури чудовиськ, які чи то боролися, чи то скручували одне одному шиї. На ці образи накладалися картини з моїх снів — темних, буремних, повних гучних криків у порожніх просторах. Здається, я шукав батька у домі свого дитинства — і не міг знайти.

Годинник показував десять хвилин по шостій. Дивно, що його не вкрали. Я швидко перевірив кишені й виявив, що мій мобільний на місці, і мобільний Емі, і гаманець теж.

Видно, місцеві злодії мною погребували. Обличчя боліло, боліли руки, але фізичний дискомфорт не міг і близько дорівнятися до морального похмілля. Вочевидь, прокинувся я в Сієтлі, але де саме — я й гадки не мав. Загалом я зовсім не пияк, у такі ситуації потрапляти не схильний, тому стратегії на такий випадок не виробив. Я почувався хворим і наляканим. Вирішив устати — може, від того стане краще.

— Сер, вам зле?

Я повільно повернувся на голос: за два метри стояв велосипедист.

— Скажіть, я в Сієтлі?

— В Оксидентал-парку, сер.

Велосипедист підійшов ближче. На голові у нього був білий шолом, куртка теж біла, і загалом він був світлий, бадьорий і чистий — повна протилежність моєму нинішньому станові.

— Оксидентал-парк — це в Сієтлі? — уточнив я. Дарма: велосипедист не був копом, але явно мав відношення до закону й порядку. От зараз мене заарештують, бодай за те, що я кінчений бовдур.

— Так, сер. За кілька кварталів звідси Піонер-сквер, якщо вам це допоможе.

Мені допомогло: тепер я знав, що від цього місця до того, де я востаннє пам’ятав себе, п’ять хвилин пішки.

— Я в нормі,— повідомив я велосипедисту. — Хильнув учора зайвого, буває.

Той ввічливо, з підкресленим розумінням кивнув і уважно глянув на моє обличчя.

— Здається, ви забилися.

— Послизнувся на Медисон-стріт, влетів лобом у смітник.

— Нічого з речей не загубили?

Я пройшовся по кишенях, щоб він швидше відстав.

— Усе на місці, нічого не зникло, — я говорив діловим тоном, даючи цьому напівкопові знати, що я в такій ситуації не новачок. Здається, стало гірше, бо звучало так, ніби слабоумна бабця намагається сказати, що вона не слабоумна.

— Вам є куди йти?

— Так, у мене тут машина неподалік. Сьогодні їду додому.

— Раджу не квапитися. І поїжте щось.

Видавши це напучення, він сів на велосипед і поїхав геть.

Я вийшов з парку, пройшов один квартал і опинився на Піонер-сквер. Це маленька трикутна площа, на якій сходяться Перша вулиця, Єслер-стріт і власне сама площа. Кожна сторона трикутника метрів сорок завдовжки, і є пішохідна зона, вимощена бруківкою й оточена деревами і чавунним парканом у химерних вікторіанських завитках. Посередині є бювет з різьбленою головою індіанця і стоїть тотемний стовп, вищий і виразніший за ті, що я бачив у Оксидентал-парку.

Я зупинився біля зачиненої о цій годині кав’ярні «Старбакс», роздивляючись площу. Муніципальні працівники підмітали бруківку. Проходячи повз, один з них виразно глянув на мене, ніби запрошуючи приєднатися до сміття в його візку. Ідея гарна, та я вирішив, що краще ні. Почувався я досі кепсько, але від місцини, де прокинувся, вже відійшов, тож можна вдавати, що нічого такого не було. Я слабко пам’ятав завершення минулої ночі, але впізнав бар «Док Мейнард» на тому боці вулиці та пригадав себе, вмощеного на табуреті біля стійки: я тоді вирішив, що все одно вже не оговтаюся, і вийшов у ніч назустріч долі. Бовдур. Шкода, що не можна повернутися в часі, дати самому собі запотиличника і сказати: «Ти заснеш у парку! Ти знаєш, як там холодно, ідіоте?»

Білий велосипедист дав мені розумну пораду: поснідати. Треба пошукати щось гаряче й рідке, бо запах алкоголю стане на заваді в тій справі, яку я задумав. Щоб підготуватися до довгої пішої прогулянку по холоду до Пайк-Плейс-маркет — о цій годині щось може працювати хіба що там — я запалив цигарку. Голова боліла у трьох місцях водночас, а ще боліла спина, шия і права кисть. У роті стояла сухість радіоактивного смітника і приблизно такий самий смак.

Та все то були дрібниці.

Справжня біда полягала в тому, що ось уже півроку як поведінка дружини і її ставлення до мене змінилися, а відучора я почав підозрювати, що вона таки може мати коханця. І якщо та підозра справдиться, я не знаю, що я зроблю.

З нею — чи з собою.

У передпокої я просидів хвилин сорок — вивчав похмурі плакати на стінах і прибирав ноги з дороги, колись хтось проходив повз. Люди ходили різні — сумні, агресивні, хтось кричав, хтось, здавалося, вже ніколи не хотів говорити жодного слова. Я випив багато кави і кінську дозу анальгетиків, тому почувався трохи краще — і набагато гірше. Я почистив зуби, купив і вдягнув свіжу сорочку і загалом сподівався, що схожий на нормальну людину.

Нарешті мене покликав усередину чоловік без піджака, але з краваткою. Я пройшов за ним коридором до кімнатки без вікон. Відрекомендувавшись детективом Бланшардом, він запропонував мені сісти за стіл навпроти нього.

Кілька хвилин детектив вивчав інформацію, яку я записав для них раніше, а я чекав, несвідомо стискаючи металеві підлокітники свого стільця. Стіни у кімнатці були сірі, розради для очей — жодної. Доводилося дивитися на те, як детектив чи то намагається завчити мою заяву напам’ять, чи то подумки перекладає її на мову індіанців чайнук. Він був товстуватий, пастозно-м’який, і мав світле, пухнасто-летке волосся, — таке собі величезне, задоволене собою немовля. Я спробував відволіктися від цього видовища і зосередитися на власному диханні, заспокоїтися. Вийшло поганенько.

— Моя дружина, — повторював я хвилин через п’ятнадцять. — Вона зникла. Що саме у цьому факті вам здається незрозумілим?

— Що значить «зникла»?

— Її немає в готелі, де вона мала зупинитися.

— Мабуть, виселилася.

— Вона не вселялася. Не бронювала номер. Я ж написав про це у заяві.

— Як називається готель? «Гілтон»? У нас їх кілька, ви шукали не в тому.

— Ні. Готель називається «Мало». Там це теж написано… якщо ви справді читали те, що я написав там.

— Ага, «Мало», чудово. Чим займається ваша дружина?

— Працює у сфері реклами.

Він кивнув так, ніби професія Емі надавала йому важливу інформацію про неї чи про мене.

— Вона часто виїздить у справах?

— Сімдесят вісім разів на рік.

— Тобто досвід є. Видно, передумала там жити. Чи, може, була помилка реєстрації, довелося шукати новий готель.

— Я це вже перевірив. Вона зникла.

— Чи ви дзвонили їй цього тижня на номер у «Мало»?

— Ні, оскільки — я вам вже всоте кажу, і скажу ще сто разів, поки не дійде, — оскільки вона туди не вселялася. Зазвичай ми спілкуємося по мобільному. Так простіше.

— Так-так. Але мобільного у неї нині немає.

— Минуло вже тридцять годин відтоді, як її телефон знайшли. Вона б уже знайшла спосіб зі мною зв’язатися, заспокоїти.

— Але ж ви не вдома.

— Я, знаєте, теж маю мобільний.

— І що, вона щоразу набирає вас по пам’яті?

— Ні, мій номер забитий у її телефон, — довелося визнати мені.

Чорт, він був правий. Якщо спитати у мене номер Емі, не знаю, чи я б зміг його пригадати. Але моя дружина — то інша справа. В її голові така інформація тримається краще. Проте після переїзду я змінив провайдера і, відповідно, номер, а переїхали ми не так уже й давно.

— Дивіться. Вона, звісно, хотіла б вам подзвонити, але вашого номера не пам’ятає, а телефон загубила. Стежите за думкою?

— Вона його точно вивчила. Вона знає мій номер.

— Ви певні?

— Я знаю свою дружину.

Детектив відкинувся у кріслі, всім виглядом натякаючи, що у цій ситуації це моє твердження навіть коментувати не треба, бо й так усе ясно.

— Ви знаєте, як отримати повідомлення з домашнього номера, не будучи вдома?

— Ні. Такої потреби ніколи не було.

— Тепер є. У ваших сусідів є ключі від вашого будинку?

Пропозиція була ні про що, але очевидно було, що я нічого не доможуся від товстуна, якщо не гратиму за його правилами. Вен Цимерман не відмовить мені й перевірить автовідповідач, хоча просити його дуже не хочеться. Я кивнув.

Бланшард мене умовив.

— Чудово. Дізнайтеся, чи дружина телефонувала додому. Можливо, вона сама вас шукає і просто зараз подає заяву в поліцію цього вашого… — він глянув у файл. — Бірч-Кросинга. Хай де це є.

— А якщо повідомлень немає?

— Тоді повертайтеся, і поговоримо вже по-іншому. Містере Вейлен, я, напевно, здаюся вам нечуйним бюрократом. Якби моя жінка на кілька ночей зникла невідомо куди, я б теж божеволів. Але просто зараз я не можу зробити для вас нічого, чого ви вже не зробили самі. Водночас, у місті відбувається багато чого такого, що реально потребує втручання поліції й особисто мого зокрема. Ви ж, здається, самі працювали в поліції.

Я мовчки подивився на детектива.

— Так, — усміхнувся той. — Коли людина шукає буцімто зниклу людину, ми цю людину перевіряємо по базі. З радістю повідомляю, що ви чистісінькі, жодних нічних сварок, жодних підозрілих викликів швидкої з травмами. Але я знайшов такого собі Джека Вейлена у лавах поліції Лос-Анджелеса. Пішов у відставку трохи менше року тому. Це ж ви?

— Так, — зізнався я. — І що з того?

Детектив Бланшард нічого не відповів і мовчав так довго і з таким виразом обличчя, що це саме по собі вже стало образливим.

Я нахилив голову.

— Ви недочули? Я спитав, що з того?

— Просто дивно, — відповів він. — Я не можу уявити вас із мого боку столу, тільки з тамтого. Та ще й у наручниках.

— Я майже не спав, — відказав на це я. — Я дуже переймаюся через дружину, а тут ще й такі проблеми з поданням заяви про зникнення особи.

— Наразі у нас немає зниклої особи, — твердо відповів Бланшард. Його голос дивно контрастував з його виглядом. — Маємо лише загублений телефон. Тобто навіть не загублений, а знайдений, бо він же у вас у кишені, так?

— Так.

Я підвівся, випадково грюкнувши столом. От саме через такі речі я не пішов у поліцію ще вчора. Не варто було й сьогодні. Я ідіот.

— Мені от що ще цікаво, — сказав Бланшард. — Не розкажете мені, чому ви пішли з поліції?

— Не розкажу. Але мені от що цікаво теж. Ви тут узагалі працюєте хоч трохи?

Він опустив очі та всміхнувся.

— Я вам ось що скажу, сер. Уся біда в тому, що ваша дружина не сказала вам правди про готель, а потім взяла і не подзвонила, хоча й мала. Тут або є розумне буденне пояснення, або вона від вас ховається. Це, містере Вейлен, не проблема поліції,— Бланшард звів на мене очі.— Це ваша проблема.

Хвилин десять я просто швидко йшов сам не знаючи куди, а потім дістав телефон Емі та проглянув її контакти. Здається, там був номер Цимерманів — у моєму мобільному його точно не було.

Коли відповіла Боббі, у мене аж серце впало. Вона одразу спитала, чи все гаразд із їхньою машиною і коли я її поверну, натякнувши, що взагалі-то машина потрібна їй просто зараз, бо треба везти до шпиталю вмираючих дітей і хвору черницю.

— Машина в нормі,— відповів я. — Але я досі в Сієтлі.

— Ви нам сказали, що повернетеся вдень. Вчора вдень.

— Тут дещо трапилося, вибачте… і чи не могли б ви дати слухавку Вену?

— Ні,— різко відповіла вона. — Розумієте, Джеку, він сьогодні має летіти в інше місто, до нашого старого друга. Який помирає.

— Мені дуже шкода, — сказав я, відчуваючи полегшення від того, що можна шкодувати за чимось, у чому я не винний.

— Бенджамінові довелося взяти іншу машину. А я сиджу вдома і нікуди не можу вибратися, бо ви обіцяли повернутися ще вчора. Про що ви там хотіли з ним поговорити?

— У мене проблеми.

— Це цілком очевидно, — безжалісно відзначила Боббі.— І тим не менш…

— Боббі,— попросив я, — ви можете послухати мене хоч хвилинку? Емі зникла.

Довга пауза на тому кінці.

— Як зникла?

— Зникла, — повторив я. Мені не хотілося про це говорити, але я гадки не мав, як ще до неї достукатися. — Позавчора вона загубила телефон, і я дуже сподіваюся, що не дзвонить вона лише тому, що не пам’ятає мого мобільного. Але, може, вона пам’ятає домашній, і тому я хотів попросити Бена зайти до нас і перевірити, чи немає від неї повідомлень на автовідповідачі.

— Джеку, це що, жарт?

— А це схоже на жарт?! — закричав я, втративши рештки самовладання. — Йсусе, Боббі, які тут жарти?

— Ви хочете, щоб я зайшла до вас і перевірила автовідповідач?

— Так! — вигукнув я. — Але я розумію, що ви без машини, і якщо це надто проблематично, то не треба.

— Жодних проблем. Я зараз навіть краще зроблю.

Стало тихо, ніби слухавку затулили рукою, а потім почувся інший голос:

— Джеку, де ти?

На мить я вирішив, що мені вчувається.

— Емі? Це ти?

— Звісно, я, — спокійно відповів голос. Я ніби чув у телефоні свою матір — а вона померла. — Джеку, що ти забув у Сієтлі?

— А де в біса була ти?

— Тут, — відповів голос Емі.— Переймалася, що ти зник.

— А ти не чула моїх повідомлень? Я сто разів дзвонив додому.

— Ти ж знаєш, я не вмію користуватися тим автовідповідачем. Та й мені на думку не спало, що ти можеш телефонувати додому.

Я розтулив рота, але слів просто забракло.

— Любий, давай ти просто повернешся додому? І будь обережний за кермом.

Вона поклала слухавку на тому кінці, а я лишився стояти з роззявленим ротом.

Почався дощ, та ще й дуже сильний — ніби він мав початися давно, запізнився, а тепер надолужував.

Розділ 15

Машину Цимерманів я лишив біля їхнього будинку, ключі не виймав. Якби вдома був Бен, я б зайшов і подякував, але з Боббі навіть бачитись не хотілося.

Але довелося. Вона, видно, чекала на мене години зо дві та встигла вийти раніше, ніж я вшився. Я набрав повітря у легені. Голова боліла, настрою для бійки я не мав, але якщо вона мене змусить…

— Дякую, — просто сказала Боббі, геть збивши мене з пантелику.

Я витяг ключі з машини і простягнув їй.

— Вибачте за запізнення, Боббі, я просто…

— Я все розумію. Вибачте, що так різко з вами розмовляла.

Я кивнув. Треба було щось і собі сказати.

— Мені дуже шкода вашого друга. Прийміть моє співчуття.

Вона ніби всміхнулася на це, і я пішов геть по доріжці на вулицю, а звідти — на нашу ділянку. Спочатку я йшов повільно, та ближче до будинку майже побіг. Там стояла наша машина — велика, чорна, осяйна.

Нічого підозрілого, сер.

Я зайшов і тихенько причинив по собі двері. Зняв куртку, піднявся сходами, глянув униз на вітальню.

Емі сиділа на канапі: червоний светр, чорні штани, в руках горнятко кави, перед очима якийсь звіт. Навколо неї на канапі, на столику, на підлозі валялися папери. Це була Емі як вона є — еталон Ділової Жінки за Роботою Вдома. Сцена видавалася настільки нормальною, що я відчув себе привидом.

Вона підвела голову, коли я вже пройшов половину сходів, і усміхнулася.

— Привіт. Нічого собі ти запізнився.

— Коли ти повернулася?

— Вранці, як і казала, — вигляд вона мала збентежений, проте не засмучений. — Джеку, що відбувається?

— Мені подзвонили вночі у четвер. Один чоловік знайшов твій телефон у таксі.

— Ага! — переможно вигукнула Емі, скинула з себе папери, підскочила, підійшла мене обійняти. — Я так і думала, що загубила його в таксі. Я ту машину спіймала на вулиці й не запам’ятала назви компанії. До речі, я щойно зварила каву.

— Що?

Емі кивнула у бік кухні.

— Ну, тобі, здається, не завадить кава.

— Та ні,— я намагався говорити спокійно. — Трохи перепив учора пива, а так я в нормі.

— Трохи? А потім ще трохи? У тебе здоровенний синець на щоці, непитущий мій.

— Емі, де ти в біса була?

— Ти чудово знаєш де, любий, — у Сієтлі. А от де був ти? Тобто все гаразд, їзди де хочеш, ти не мусиш сидіти вдома на господарстві, коли я роз’їжджаю країною. Але ти такий… з тобою взагалі все гаразд?

Я не знав, з чого почати.

— Ти хіба не вчора мала повернутися?

Емі взяла мене за руку і повела на кухню.

— Експонат номер один, — сказала вона, вказуючи на календар на холодильнику. Позначки, нанесені її рукою, повідомляли, що Емі їде у четвер і повертається в суботу. Тобто сьогодні.

— Я телефонував у твій готель у четвер. Там сказали, що ти не вселялася.

— Який готель? — спитала вона, простягаючи мені горнятко кави. Воно було гаряче. Кави я не хотів.

— «Мало».

— Любий, я ж казала, що там не зупинятимусь.

Я похитав головою.

— Я цього не запам’ятав.

— Я сказала, що не варто зупинятися у практично корпоративному готелі компанії, коли я збираюся полювати сама. У фойє можна зустріти кого завгодно з колег, навіщо мені та зустріч.

— Тобто як — «полювати сама»?

Вона ніжно і трохи втомлено всміхнулася.

— Любий, ну ми ж про це говорили. Пам’ятаєш, за вечерею? Десь тиждень тому?

Я вдав, що пригадую, хоча й близько не пам’ятав.

— Ось воно! — просяяла Емі. — Славнозвісний мозок Вейлена знову на полі. Найбільша фанатка чекала і дочекалася.

— Чому ж ти не сказала мені, в якому готелі зупинишся?

— Та я наче сказала. І хіба не байдуже? Ми все одно говоримо по мобільному.

— Але ж ти лишила записку з назвою «Мало» на екрані.

— Саме так, Коломбо. Але це записка для мене, а не для тебе. Я там забула книжку. Наче й нічого важливого, але це подарунковий примірник з дарчим написом, і хотілося її забрати. Здається, про це я теж говорила. Мені її подарувала Наталі минулого року.

Я підніс руки до скронь.

— Чому ти мені не подзвонила, коли загубила телефон?

Вона розсміялася.

— Бо не могла пригадати твій номер. От ідіотка, правда? Хоча смішного мало. Здається, це вже старість. Як думаєш, я стара?

— Ні, що ти. Це просто ми всі відучилися запам’ятовувати номери, — пробурмотів я. Перед очима постала самовпевнена пика Бланшарда. Вона просто забула. Вона вже вдома, думає, де ти подівся.

— Ox уже цей сучасний світ. Але! — вона виговорила набір цифр і додала: — Цього ранку я навмисно завчила його напам’ять. Можеш мене час до часу перевіряти.

Я зробив ковточок кави, намагаючись сформулювати наступні десять питань до неї.

— Пробач, будь ласка, — раптом посерйознішала Емі.— Ти злякався, так?

— Так, — відповів я. — Дуже. Якийсь один телефонує і каже, що знайшов твій мобільник. Я дзвоню до готелю, де ти маєш бути, а тебе там немає. Я їду до Сієтла, шукаю всюди, ніде не знаходжу. Я навіть заяву в поліцію подавав.

— Що?

— Так, заяву. І ще… і ще я зустрічався з Тоддом Крейном. Питав, де ти можеш бути.

Емі скривилася.

— А це вже дуже погано.

— Не хвилюйся, все гаразд. Я збрехав, що ти приїхала до друзів, а я просто вирішив пошукати всюди, де міг.

— Так, ти справді шукав по всіх усюдах. Нічого собі за телефоном з’їздив. Тобто це страшенно мило, але я заблокувала номер через десять хвилин після того, як виявила, що його загубила. У понеділок уже привезуть новий.

— Як заблокувала? — здивувався я, дістав телефон з кишені й показав їй. — Я з нього оце дзвонив Боббі.

Емі насупилася.

— Дуже дивно. Треба з’ясувати це питання.

— Все гаразд, він ні в кого, крім мене, і не побував.

— Так, звісно. Але якщо я його хочу заблокувати, то його мусять заблокувати. Замість тебе він міг потрапити до кого завгодно. Нічого хорошого тут немає.

Стара добра Емі! Я все чекав, коли вона почне виявляти дискомфорт через той факт, що я тримав її телефон у себе два дні й навіть користувався ним, але жодних ознак дискомфорту не було. Натомість вона пригорнулася до мене.

— Мені дуже приємно, що ти його шукав, — сказала вона і взяла мене за руку. — І я знаю, що тобі дуже не хотілося йти до копів. І пробач, що я сама не подзвонила. Я не думала, що ти вирішиш, що зі мною щось трапилося.

— А я взяв і вирішив, — відповів я. — На жаль, я живу в жорстокому світі, де з людиною може трапитися що завгодно.

— Розумію, — тихо відповіла вона. — Це все була страшенна дурість. Такого більше не трапиться.

— Та нічого. Просто я…

— Я розумію, — повторила вона, обійняла мене і поцілувала. — Чесно. Обіцяю.

Я довго стояв під душем, тупо дивлячись на дорогий вапняк на стінах. Я мало спав, потерпав на тяжке похмілля, тож не дивно, що почувався я кепсько. Крім того, я від самого четверга не їв, що теж не рятувало ситуацію.

Помившись і одягнувшись, я пішов на кухню готувати яєчню. Старанно з’їв її просто за кухонною тумбою, але навіть не зрозумів, що то їжа. Тіло здавалося закляклим, чужим. Мені спало на гадку, що невелика пробіжка допомогла би провітрити голову, але на саму думку про це потягнуло блювати.

Емі знову сиділа на канапі зі схрещеними ногами, оточена своїми паперами. Вона глибоко поринула в роботу і помітила мене лише тоді, коли я підійшов зовсім близько. Я зауважив, що її папери були дуже щільно заповнені текстом. Ані переліків, ані нарисів, і взагалі здавалося, що ті аркуші вийшли з друкарської машинки, а не з принтера. І на жодному аркуші не було логотипу її компанії.

— Над чим працюєш?

Емі підняла голову.

— Таємні матеріали, — відповіла вона і зібрала розкидані папери в охайний стос. — Таємні — і страшенно нудні.

— Потім розкажеш, як та твоя поїздка?

— Так, звісно. Вибач. У мене голова квадратна, треба якось оговтатися. Вибач, що тут такий розгардіяш.

— Та нічого. Мені б самому попрацювати.

— Як процес, літераторе?

— Ледве просувається.

— Сподіваюся, хоч не в зворотному напрямку?

Я усміхнувся.

— Трохи вбік, я б сказав.

— Ну, тихше їдеш…

— …нікуди не доїдеш. Так і є.

— Я в тебе вірю, — промовила Емі.— Ти дійдеш до мети. Ти ж завжди доходив.

Я пішов у кабінет, але двері тільки причинив. Якийсь час покопирсався в коробках з матеріалами, причому робив це шумно, так щоб Емі чула. Кожна книжка, журнал, газетна вирізка змушували мене мало не вити від нудьги, проте я сумлінно розклав їх на столі. З віком я почав помічати, що люблю складати речі до ладу — книжки, часописи, диски. Люблю порядок, послідовність. Узагалі лад, здається, для мене важливіший за власне конкретні книжки чи диски. Форма для мене превалює над змістом.

Коли справу було зроблено, я пересунув стільця і сів так, щоб екран не було видно від дверей. Якщо буде треба, скажу Емі, що не хочу відволікатися на краєвид у вікні — воно тепер було якраз за спиною, — але Емі не мала звички заходити до мене, коли я працював. Просто я перестрахувався… чи, може, причаївся. Чи поводився як псих. Відчинивши ноутбук, я глянув на знайомий документ із заголовком «Розділ 3». Першого й другого розділів не існувало. Під заголовком «Розділ З» не було тексту. І зараз я не збирався його писати.

Я почекав кілька секунд. Здалеку долинув шурхіт паперів — Емі лишалася в дальньому кінці кімнати. Тоді я дістав свій мобільний, увімкнув блютуз на ноутбуці й почав шукати відповідні дані у телефоні.

А потім посилати на комп’ютер усе те, що я видобув з телефону Емі, коли виїжджав з Сієтла.

Я не думав, що зрозумію з тих есемесок щось нове, тому їх залишив у телефоні. Зате музику, звуковий файл і ті три фото я перекинув на комп’ютер. Ввімкнувши навушники, я завантажив аудіофайл. На нормальній гучності й без фонового шуму це було саме те, що мені почулося тоді в барі: сміх, чоловічий сміх. Я підкручував звук дедалі гучніше, аж поки сміх як такий втратив будь-який сенс, бо я сподівався почути який-небудь фоновий шум, вказівку на місце, де було зроблено цей запис. Нічого. Просто собі сміх якогось чоловіка — і жодних цікавих звуків на фоні. Звучав сміх неприємно, та, може, це було лише тому, що дістав я цей файл з телефону власної дружини. Хоча не виключено, що вона просто бавилася з телефоном і випадково записала звук, який лунав, скажімо, від сусіднього столика у ресторані.

На світлинах я теж знайшов мало нового. На екрані комп’ютера вони стали більшими, ніж на екрані телефону, та лишилися тьмяними і зернистими, і навряд чи я б упізнав цього чоловіка, якби зустрів його на вулиці. Два перші фото взагалі зображали невідомо що — суцільна темрява і кілька світліших плям. Поступово на одному я розгледів щось на взір крамниці на парковці. У крамницю наче заходив чоловік. На другому фото було щось незрозуміле — може, темний бар? — і на тлі цієї темряви ледь угадувалася якась постать.

Я створив для файлів окрему папку і заховав її у глибинах жорсткого диску. Коли я завантажував їх з телефону Емі, то почувався злодієм і боявся, як би з того не вийшло чогось іще гіршого. В голові в мене досі лунав голос Бланшарда, і загалом я почувався ідіотом. Лише одне не дозволяло мені визнати себе повним кретином, одна остання річ, та просто зараз я нічого не міг перевірити.

Почувши звуки, я підвів голову і побачив у кімнаті Емі.

— О, це ти, — аж підскочив я.

— Вибач, — сказала вона. — Не хотіла тобі заважати. Ти такий замислений.

— Ага. Щось трапилося?

— Мені дуже, дуже, дуже нудно, — відповіла Емі.— Хочу поїхати в село щось купити, але що — поки не знаю. Може, тобі щось треба?

Мені стало дивно, що Емі не кличе мене з собою. Потім я згадав, що я ж наче працюю, і вона, мабуть, не хоче вводити мене у спокусу. В цьому, як і в тій картинці Ділової Жінки, — вся суть моєї дружини. Від природи дуже делікатна, вона вміла бути й прямою і жорсткою; вона могла легко завіятися до ванної, коли я голився, і сказати щось таке: «Ну ти, засранцю, ти обіцяв полагодити полицю — чи, може, мені час здати тебе назад у магазин чоловіків і сказати, що ти бракований?» Пораду робити так само я дав одній парі, коли мене викликали рознімати їхню бійку: сказав, що треба прямо говорити, а не влаштовувати незрозумілі розбірки. Тепер на Різдво вони мені надсилають поштівку з такими словами: «Засранці — досі разом». Той випадок, напевно, один з найбільших успіхів за всю мою роботу в поліції.

— У мене все є,— з усмішкою сказав. Я кохав її як ніколи, і мені було соромно за те, що я тепер робив — і що буде робити легше, якщо вона поїде.

— П’яничка ти мій, — усміхнулася вона і вийшла. Потім вона чимось грюкала на кухні, а далі крикнула «бувай» від дверей і пішла.

Я почекав хвилини зо три, потім швидко вийшов з кабінету і збіг нагору сходами. Постояв трохи коло вікна: Емі наче не збиралася повертатися. Впевнившись у цьому, я спустився вниз і пробрався у її кабінет.

За годину я був за дві милі від дому і біг через ліс. Взагалі я не люблю бігати. Думки про біг навіюють депресію, сам процес важкий, жодного вищого сенсу в бігу немає. Людське тіло не створене для довгого бігу, а мій розум тим паче. Проте, хай як неприємно це визнавати, інколи тільки біг може дати справжнє відчуття власного тіла. Перша спроба була болісна, я швидко зупинився і довго відкашлювався, але тепер рухався плавно і швидко. Ця пробіжка була покаранням — чи спокутою — за те, що зі мною сталося вчора. Бачите, бачите — я бігун, а не п'яниця, що ночує в парку.

Я біг для того, аби досягти певної ясності. Коли я зайшов у кабінет Емі, її комп’ютер був вимкнений, і я подумав був його увімкнути, та побоявся, що потім не встигну швидко вимкнути — і не хочу, щоб вона мене заскочила за такою справою. Вона вважатиме це за вторгнення і буде цілковито права. Тому замість комп’ютера я взявся за її органайзер. Деякий час продивлявся ті послужливо надані дані, потім відклав його, знову поставив на зарядку — і пішов бігати.

Холоднішало. Я фізично відчував, як падає температура, бачив, що пара з мого рота густішає. Небо, видиме між кронами, набуло свинцевого відтінку, гаснуче світло додало синяви в темну зелень соснових лап. Час було повертати і бігти назад додому. Скоро стане зовсім темно.

Знайдені мною дані були доволі чіткими. Все як я пам’ятав — позначка «Сієтл» лишилася на місці, й тому я був певен, що вона туди таки їздила. Але тепер останнім днем поїздки стала субота.

Й ось цього я точно не пам’ятав.

Коли Емі показала мені той календар на кухні з позначками, зробленими олівцем, він мені здався неправильним. Я точно пам’ятав, що вона мала повернутися у п’ятницю. Ця інформація засіла в моїй голові, то був беззаперечний факт, і саме тому я спокійно сприйняв позначки, які бачив у її органайзері в четвер — вони підтверджували вже відомі мені факти. Тож чому тепер останній день поїздки з п’ятниці перетворився на суботу? Існувало два пояснення цій дивині. Емі справді мала повернутися вчора, як я й думав. Але сталося щось дивне — гадки не маю, що саме, — і вона приїхала сьогодні й вирішила все приховати. Поставила позначку в календарі на холодильнику — саме тому вона так упевнено і так швидко потягнула мене її показувати. Поки я був у душі, переробила все на комп’ютері та в органайзері — на той раз, якщо я захочу перевірити всі наявні джерела. Ретельно продумана кампанія по забиванню мені баків — і досить ризикована, бо якби я зловив її на внесенні тих змін, був би скандал. Але я не зловив. І взагалі-то не виключено…

Взагалі-тo не виключено, що я сам усе переплутав.

Можливо, вона дійсно мала повернутися в суботу, а я просто був неадекватний, коли передивлявся в четвер її органайзер. На ту мить я чомусь думав, що вона має повернутися у п’ятницю, тож я там і побачив п’ятницю. Я намагався чітко пригадати, як виглядав її органайзер, та пригадував лише сьогоднішній його вигляд — з позначкою на суботі. Чи це було тому, що таким я його бачив востаннє — чи воно так і було минулого разу?

Це не проблема поліції. Це ваша проблема.

За винятком позначки в календарі, я не мав жодних доказів на свою користь — і, може, я справді все переплутав. Добігаючи лісом до нашої ділянки, я дедалі більше в тому впевнювався. По тілу розливалося відчуття полегшення, розслаблюючи плечі. А ще я відчував сором. Знайдене мною на її телефоні було дуже дивним, але такі деталі чужих життів не можуть не бути дивними — а кохана людина, як не крути, все ж таки має і своє, чуже тобі життя. Кінець кінцем, Емі дуже спокійно поставилася до того, що я отримав доступ до її телефону, отже, нічого таємного там не було. Це міг бути затяжний жарт над колегою або ж якісь уривки майбутньої кампанії партизанського маркетингу. Просто у мене в голові царювала темрява, і це на мене щось аж тиснуло.

Я знав це відчуття і знав, з яких подій мого — нашого — життя воно виростало. Останні два роки я перебував у постійному очікуванні хаосу, вторгнення зовнішнього світу: дзвону розбитого скла у глибині будинку, виску шин в ту мить, коли мене збиває машина. Несподіваного дзвінка з лікарні з повідомленням про те, що я чи Емі хворі на рак, хоча аналізів на рак ми ніколи не здавали і не збираємося.

Нічого з того ніколи не траплялося. Траплялися інші речі, теж несподівані. Жодного разу Бог Бід не попереджав мене про свої плани і навряд чи колись попередить — хоча трапитися може що завгодно. Тому немає сенсу жити у постійному напруженні, очікувати найгіршого, вигадувати сценарії один за інший страшніші. Все гаразд.

Я почав повторювати цю фразу про себе у ритмі бігу, пришвидшив крок, підбігаючи до будинку.

Все га-разд, все га-разд.

Чудовий ритм для пробіжки.

Коли я зайшов у будинок, Емі вже була там — лежала собі у ванні та слухала по радіо задля сміху якусь передачу про теорію змови, щось про темні сили, які доклали руку до минулорічного вибуху в Торнтоні, штат Вірджинія, — ніби не вистачало нам звичайних терористів. Я прийняв душ і переодягнувся — я так завжди роблю після пробіжки. Взяв з холодильника пляшку пива і пішов на балкон покурити.

Там автоматично увімкнулося світло, і я, як завжди, через це трохи роздратувався, а потім згадав, що треба повернути вимикач у кімнаті, щоб цього не траплялося, — але в кімнаті я не пам’ятав про світло, а коли виходив, було вже запізно. Емі, навпаки, світло подобалося, але вона о цій порі не виходила, бо мерзла. Я пообіцяв собі розібратися зі світлом, тільки-но зайду назад, і зіперся на поруччя. Здіймався вітер, дерева хиталися, запалений кінчик моєї цигарки яскраво жеврів.

Докуривши, я загасив цигарку об поруччя і поклав бичок до пачки. Повертаючись, я помітив трохи попелу на підлозі — сліди минулого разу, коли я тут курив. Мене раптом вразило те, що якісь особливості цього місця завадили вітру здути цей попіл, і він лишився нагадувати про те, як день вчорашній просочується у сьогодення. Я дивився на ту купку, аж тут черговий подих вітру підхопив попіл і поніс у порожнечу вечора.

Розділ 16

Їхав він швидко, проте без перевищення швидкості. Важливо було не вирізнятися серед інших водіїв. Шепард мав багато привілеїв, але добре знав, що вони даються не задарма. Рано чи пізно доводиться платити — і найдорожчою платою виявляється час. Втрачена хвилина ніколи не повернеться. Якщо його зупинять копи, буде втрачено щонайменше півгодини — розкіш, якої він не може собі дозволити. Тож він спокійно вів машину трасою, сподіваючись, що всі питання вдасться вирішити за цю ніч. План був простий і чіткий. Він і гадки не мав, що справи могли піти настільки кепсько за такий короткий час.

Минула вже доба відтоді, як дівчинка зникла.

Його перше місце призначення не могло принести великої користі, але Шепард жив умінням усе робити системно і скрупульозно, тож спершу треба було зазирнути до О’Доннелів. Перш ніж остаточно покинути Кеннон-Біч, він трохи поїздив туди-сюди трасою і серед дюн, ні на що особливо не сподіваючись. Місцеві копи вже все тут обшукали. Якби дівчинка була десь поблизу, її б уже знайшли. Її тут не було. Вона пішла кудись іще, подалі звідси.

І він мусив швидко зрозуміти, куди саме.

Зупинившись біля будинку в північно-західній частині міста Портленд, неподалік розкішних крамниць Двадцять Другої та Двадцять Третьої авеню, він знову перетворився на агента Шепарда. Спершу постукав у двері, далі зайшов, не дочекавшись відповіді. Всередині він провів шість хвилин. Дівчинки не знайшов.

Повернувся, сів у машину. Посидів трохи, обдумуючи наступний крок. Темнішало. Було одне місце, куди мало сенс поїхати, — небагато сенсу, але принаймні це давало напрямок. Якщо він поїде туди і виявиться, що дитина досі блукає Орегоном у забутті, то рано чи пізно до когось заговорить, щось упустить, введе в цю гру нові змінні.

Шепард не любив змінні. Понад тридцять років свого життя він майже не знав непевності, й так жити йому подобалося. Це був один з його привілеїв — право не зважати на обмеження, якими сповнене життя інших людей. Свобода, звісно, передбачала і відповідальність, чітке усвідомлення того, що ти сам формуєш свою долю, і не треба шукати інших винуватців.

Він пригадав, як сидів у барі готелю на північ звідси й отримав там пропозицію — ризиковану пропозицію, яка означала, що весь його звичний спосіб життя опиниться під загрозою. Проте єдиний погляд на людину, яка сиділа навпроти, вирішив усе. Хай та людина була тепер незначуща, все-таки з її бажаннями не можна було не рахуватися. Шепардові траплялося робити речі, неприємні й неприйнятні для будь-кого іншого, проте тут він чітко усвідомлював, хто насправді у сильній позиції, хто має найменше меж, чия воля переможе.

Крім того, йшлося про гроші.

Великі гроші.

Тож він вислухав усе до кінця і вийшов з упевненістю, що все зробить як домовлено. Останні кілька місяців він розробляв свій власний сольний план, але доти Шепард багато років грав цілком конкретну роль. Йому доводилося спостерігати за цілями, навіть коли вони виїжджали в інший штат. Йому доводилося лишатися на задньому плані, у тіні, підрихтовувати чужі біографії тут і там, тримати долі у своїх руках. Це він десять днів тому видав одному чоловікові попередження — вимогу обірвати дружні стосунки з такою собі Елісон О’Доннел, які тривали перед тим майже півроку, бо та дружба загрожувала перетворитися на ще одну змінну.

Шепард натомість тяжів до констант: скажімо, родина мала залишатися міцною. Саме ця обірвана дружба змусила Елісон вирушити до Кеннон-Біч. Звісно, чоловікові про причини своєї раптової депресії вона нічого не сказала — так само, як містер Ґолсон не пояснив, чому раптом він не може пити з колегою каву після роботи: просто одного дня у «Старбаксі» до нього підсів один чоловік і дохідливо пояснив, що час припиняти — чи сплатити дуже високу й дуже особисту ціну.

Між матір’ю дівчинки та її приятелем насправді нічого не було, проте був ризик, на який Шепард не міг наражатися. Шепард узагалі не любив ризикувати.

Проте тоді, в барі готелю, ризикнув.

То був загалом прийнятний ризик, розумний план забезпечення власного майбутнього. Його позиція не так давно змінилася. Він загалом робив те, що мав робити, лише дуже завчасно — й от усе почало руйнуватися. Він прийшов і взяв своє, в цьому плані все справдилося. Та коли повернувся, щоб виконати другу — коротку й жорстоку — частину плану, дівчинка зникла.

Телефон задзвонив за півгодини. Спершу він проігнорував дзвінок — бо думав, що це телефонує жінка, яка вже кілька тижнів займалася його справою і з якою він не мав охоти спілкуватися. Та коли він зрозумів, що то не вона, хутко схопив слухавку.

Дзвонили з автомата на вулиці, розмова була коротка. Він одразу впізнав голос дівчинки і поставив їй чіткі запитання. Вона явно була налякана й спантеличена, і він встиг лише розібрати «Крік» і «відпочинок», а потім дзвінок обірвався. Пошукавши по мапі, він знайшов місце зі схожою назвою на відстані у межах ймовірного. На його щастя, він уже їхав саме в тому напрямку, бо в іншому разі це була б голка в копиці сіна.

Хоча місце було так далеко, що така можливість досі лишалася.

Він швидко виїхав з Портленда, проїхав Келсо і Касл-рок, лишаючи позаду кілометри й кілометри сірих дерев обабіч траси, величезну пустку, ледь-ледь прикриту ріденьким глянцем цивілізації. Почався дощ, та Шепард не збавив швидкості. Челаліс, Централія і далі, далі цим тунелем у напрямку до Сієтла, до західного краю штату Вашингтон.

Поворот він побачив через півтори години після того, як виїхав з Портленда. З’їхавши з траси на бічну дорогу, він пригасив фари. Дощ так і періщив, й у проміжках між змахами двірників по склу він побачив довгу будівлю в оточенні нечисленних дерев і велику парковку. З двох крихітних вікон будівлі лилося тьмяне світло, що тільки додавало картині занедбаності.

На стіні був напис: «Зона відпочинку для автомобілістів Скетер-Крік».

На парковці була лише одна машина. По широкій дузі Шепард під’їхав ближче, зупинившись метрів за двадцять. То був «форд-таурус», який полюбляють компанії, що здають авто в оренду. Всередині машини було темно. Почекавши дві хвилини, Шепард вийшов під дощ.

Повільно підійшов, тримаючи пістолета на боці. Так, у машині, здається, нікого не було, проте скрупульозний підхід до справи не терпів жодних «здається». Зазирнувши у заднє скло, він побачив на сидінні лише якусь куртку. Обійшов машину, нахилився до бічного скла — нікого, порожньо.

Випростався, відчинив дверцята з боку водія. Всередині було холодно. Або водій не користувався пічкою, або машина стояла порожня вже якийсь час. Ключів не було.

Зламалася, а водій щасливо поїхав геть з дорожньо-патрульною службою? Не виключено. Але в такому разі дверцята були б зачинені, й куртка на задньому сидінні не валялася б. Між сидіннями лежали згорнуті мапи — ще одна ознака орендованого авто.

З боку водія у дверцятах він знайшов напівпорожню пачку цигарок і дешеву запальничку, з другого боку — обгортку від льодяників і коробку від курячих пальчиків.

Шепард зачинив машину. Сам він не курив, проте знав, що коли людина ігнорує напис «Не палити, вашу маму» всередині прокатного авто, то без своїх клятих пальчиків ця людина так просто не піде.

Водій був десь тут, десь поблизу.

Шепард розвернувся і пішов до будівлі. З одного боку облицьована кахлями стінка затуляла вхід до чоловічого туалету, вікно якого було одним з двох джерел тьмяного світла на майданчику. Решту споруди підпирали кам'яні колони. Тут були дротяні контейнери з буклетами про місцеві цікавинки. Був прилавок, за яким вдень торгували кавою, а нині закритий металевими ґратами. Три термінали. Два фонтанчики з питною водою. І холод, холод і пустка.

Придивившись, Шепард помітив, що трубка одного з телефонів-автоматів звисає на своєму дроті.

Шепард вийшов надвір і пішов у вбиральню. Кремово-бежеві кахлі, дві раковини, два пісуари, дві кабінки; все напрочуд чисте. Стінки кабінок починалися за півметра над підлогою, обидві виявилися порожні. Дощ гучно стукотів об металевий дах.

Вийшовши, він рушив до жіночої вбиральні. Тут було три кабінки, а все інше в цілому таке саме, тільки протікала труба, і на підлозі стояла вода. І в останній кабінці хтось був.

Сині джинси, білі кросівки. Людина стоїть навколішках. — Мем?

Він помітив предмет на підлозі: щось маленьке, з блискучого пластику, фіолетового кольору.

Шепард відчинив двері. У кутку кабінки згорнулася клубочком жінка, і на мить можна було повірити, що вона тут просто грається в хованки.

Шепард підняв з підлоги пластиковий предмет: це була батарея з мобільного телефону. Натягнувши рукавчики, він обережно взяв жінку за плечі та припідняв тіло. Вочевидь, причиною смерті стала черепно-мозкова травма: жінку щосили вдарили об унітаз. Під тілом знайшовся і розбитий мобільник. Поклавши тіло на бік, Шепард оглянув праву руку загиблої.

На вказівному пальці виднілися жовтуваті сліди.

Ознака курця.

Вочевидь, машину на майданчику водила вона.

І це вона спонсорувала любительку льодяників і курячих пальчиків, яка, вочевидь, спіймала її в туалеті за спробою подзвонити після того, як маленька пасажирка сказала чи зробила щось дивне, недоречне, дике.

Отож маленька пасажирка підійшла до дверей кабінки, жінка злякалася, послизнулася на мокрій підлозі й невдало впала, як це іноді трапляється з людьми.

Мабуть, так все й було.

Шепард тихо вилаявся і вийшов з кабінки. Прямуючи до своєї машини, він уже складав у голові перелік справ.

Позбутися залишків телефону; витерти відбитки з кабінки, зі стін вбиральні, з підлоги; витерти трубки телефонів-автоматів, а в тому автоматі, яким вона користувалася, прибрати; обшукати машину жертви й витерти відбитки у ній, витерти дверцята навколо ручок. Забрати тіло з кабінки, покласти у багажник машини, відігнати.

Ситуація, звісно, була недобра. Виймаючи зі своєї машини очисні засоби, Шепард оцінив масштаб проблеми. Вочевидь, жертва не встигла зв'язатися з поліцією, бо копів немає. Проте хтось десь міг бачити, що жінка когось підвозить. Їх могли бачити разом на заправці чи у «Макдональдзі». З цього цілком можна починати пошуки.

Діставши останні інструменти та поліетиленовий мішок для тіл, Шепард приготувався до роботи — брудної роботи.

Закінчивши, він обшукав периметр парковки, однак нічого не знайшов. Дівчинка якимось чином залишила це місце. Годі було й уявити, що її вирішив підвезти інший подорожній, купившись на якусь дивовижну історію, — проте дівчинка, видно, вміла вмовляти. Якось же вона дісталася аж сюди, якось вмовила небіжчицю завезти її аж так далеко, якось вигадала, де знайти прихисток у Портленді на минулу добу… якось доїхала до самого Портленда.

Від’їхавши, він підпалив машину. Поки що вогонь горів безшумно, та скоро пролунає вибух. Шепард спалив не прокатну машину, а ту, на якій приїхав сам. Прокатну машину, навіть обгорілу, буде надто легко ідентифікувати, а далі не буде проблемою встановити особу небіжчиці. Її звали, до речі, Карен Ренд, і її гаманець, кредитки та права вже було знищено. Решта ознак, за якими її могли впізнати, лежали в багажнику його нового авто, в пакеті поруч із валізкою, якою Шерпард користувався практично все доросле життя. Він звів відбитки з її пальців за допомогою її ж таки запальнички, і стер з обличчя жінки впізнавані риси. Тіло, позбавлене цих важливих частин, лежало у багажнику підпаленої машини. Залишки з пакета треба буде викинути десь подалі. План не цілковито ідеальний, але що поробиш — ідеальною може бути хіба що смерть, хіба що мертвим можна бути цілковито. В решті випадків доводиться задовольнятися тим, що маєш.

Було далеко за опівніч, і траса була порожня. Шепард вийшов на межу граничної швидкості й увімкнув крейсерський режим. Він ледве помічав, що керує іншим авто: за своє життя він змінив багато машин і не мав звички до них прив’язуватися. Так легше було контролювати ситуацію, і на цей момент він її вже практично контролював. Принаймні зрозуміло, у яке місто треба їхати, і зрозуміло, що треба додати ще пару рук до цього завдання. Треба буде поговорити з іншими, і на цей випадок потрібно вигадати схоже на правду пояснення до всієї низки подій — раптом інші знайдуть дівчинку раніше за нього.

Але нині треба було просто їхати в ніч.

Проїхавши п’ять миль, він відчинив вікно і викинув у темряву перший зуб Карен Ренд.

Частина 2

Ми несвідомо заздримо цілісності померлих: вони вже викрутилися з проміжного становища, отримали чітко окреслені характери.

Андрей Синявський, «Думки зненацька»

Розділ 17

У неділю ми поїхали снідати до Бірч-Кросинг. Після їди випили каву — на веранді, щоб я міг покурити. Емі мужньо терпіла холоднечу і не стала мені нагадувати, що я взагалі-то кидаю. Я погортав газету, але жодна місцева новина не зачіпала уяви. Емі спостерігала за жінкою з дітьми за сусіднім столиком, потім відвела погляд.

Ми просиділи отак з півгодини, аж хтось привітався. Підвівши очі, я побачив Бена Цимермана, який заходив у кав’ярню. Він ніс під пахвою газети, а вбраний був, як завжди, у потерту форму кольору хакі та светр із тих, котрі вдягають на риболовлю після того, як жінка заборонить виходити в цьому на люди. Я подумав, що хотів би мати отакий вигляд у його віці; а саме його привітання дало мені раптове відчуття того, що ми тут таки вдома.

Я кивнув у відповідь.

— Як там ваш друг?

Бен знизав плечима і слабко усміхнувся. Важко було сказати, чи це означало, що друг неочікувано став почуватися краще, чи що він очікувано помер, тож я кивнув ще раз, і Бен зайшов усередину.

Потім ми з Емі пройшлися крамницями. Нас огортали хвилі музики — то нью-ейдж, то класика. У певний момент, залишившись надворі, я у вікно побачив, як Емі всередині роздивляється блузку несподівано рожевого кольору. Чоловіки мого віку загалом бачать мало рожевого, якщо тільки не мають маленької доньки. Більшість жінок не стерплять цього кольору ані в інтер’єрі, ані тим паче у своєму гардеробі. Рожевий стає чимось на кшталт фіолету за Середньовіччя — екзотичний, загадковий колір, яскравий натяк на інакшість серед вічних сіро-чорних чи бежево-блакитнуватих вбрань вишуканих людей.

Вийшовши з крамниці, Емі здивовано на мене глянула.

— Ти чого шкіришся, мавпо ти людиноподібна?

— Гадки не мав, що ти любиш дівчачий рожевий. Але чого там, я не проти. Що будемо робити далі? Ще трохи рожевого шопінгу? Романтична комедія у кіно?

Емі почервоніла, ляснула мене по руці й запропонувала кілька малоймовірних місць, куди, на її думку, я міг запхнути собі кіно разом із шопінгом. Додому ми поверталися мовчки і в чудовому гуморі, оточені ароматами глиці. Це все було геть несхожим на життя в Лос-Анджелесі, й це було чудово.

Вдома Емі знову засіла на канапі з роботою, а я пішов до себе і кабінет. Ноутбука я не чіпав, а просто посидів за столом, визираючи у вікно. Мені дещо спало на думку, і тепер важливо було упевнитись, що та ідея — не повна маячня. І що я не просто хочу позбутися останньої згадки про своє минуле копівське життя.

Бути копом передусім дивно, і загалом ця професія куди прозаїчніша, ніж заведено показувати в кіно. Коп — це просто шкільний черговий з пістолетом, якому доводиться утихомирювати корупціонерів, брехунів і божевільних і час до часу мати справу з екстремальними ситуаціями. Ви такий собі двірник соціуму — тут підмести, там побілити, вивезти сміття, переконатися, що все працює; іноді двірникові доводиться рознімати бійки стінка на стінку, де одна сторона постраждала, а друга завдала шкоди, але водночас кривдника тут і близько не було, він відвідував сестру в лікарні, машини зроду не мав і навіть керувати нею не вміє, і взагалі святе та боже створіння, не бий мене, ти, свиня поліцайська, іди лови справжніх злочинців, а-а-а!..

Найперше, що вивчає коп, — це що світові не треба есперанто, бо вже існує універсальна мова неправди. Всі, абсолютно всі брешуть — всюди, завжди, про все на світі. Коп дуже швидко навчається нічому не вірити, а також усвідомлює, що від жертв клопоту більше, ніж від нападників. Ті жертви або такі самі покидьки, як нападники, і лише за збігом обставин отримали, а не роздали самі (і Богом заприсяглися, що витягнуть з позиції жертви максимум), або респектабельні виродки, що вважають поліцію власною приватною службою охорони і впевнені, що будь-яку проблему можна вирішити за допомогою самовпевненої пики й хабара в кількасот баксів.

Копові доводиться грати роль. У формі ти стаєш іншою людиною. Людиною, яка знає, що саме сьогодні ота безневинна овечка може щомиті так розлютитися на чоловіка, чи на подружку, чи на придбаний лотерейний квиток, який учергове не виграв, аж візьме й витягне з-під сидіння ствол, про який ніхто й гадки не мав. Яка намагається забути, що нас зусібіч завжди оточує зброя: кухонні ножі, пляшки у барах, іржаві леза, заховані у візках бомжів серед смердючого мотлоху… Зброєю може стати місцевий псих-одинак, від якого нікому немає реальної шкоди, але все-таки доводиться реагувати на скарги, бо такий закон, і раптом виявляється, що цьому психові мікрохвильова пічка звеліла стояти проти тебе на смерть.

Майже щохвилини людина перебуває на відстані максимум метра від предметів, якими можна завдати шкоди собі та іншим. Чимало моїх знайомих отримали поранення в цілком побутових ситуаціях. Одному зробила дірку в горлянці штопором жінка, якій співмешканець вибив половину зубів, але все-таки вона не хотіла, щоб покидька арештували. Копа поховали з почестями, жінку посадили, а мурло, яке потовкло їй обличчя в присутності дітей, живе-поживає у будинку нової нещасливиці. Так і бачу, як воно сидить на її запиленій канапі й тихо біситься, бо виплодки його нової подружки його дістають самим фактом свого існування, а та стерва нічого не хоче з ними зробити, та ще й пиво не несе — мабуть, час і їй забити носа всередину черепа. Настане день, коли ще більш кінчений сусіда цього мурла вкраде у нього телевізор чи капці з-під дверей, і поліції доведеться рятувати нещасну жертву від свавілля злочинного світу.

Отак і працюють копи: сморідні провулки в сутінках, стукіт по хлипких дверях, налякані діти, яким треба казати, що все гаразд, коли все дуже погано. П’янючі дівиці, хлопець яких нічого, аж нічогісько такого не робив… ой, офіцере, а що, у мене теж будуть проблеми, ну тоді знаєте, я тут давно підозрюю, що він причетний до злочинів гітлерівського режиму. Сімейні пари, які так давно лаються між собою, що вже й знати забули, хто кого образив перший, і конкретно сьогодні словесна баталія за участі всіх сусідів почалася через не так заварену каву, й от ти сорок хвилин заспокоюєш усіх учасників дійства, потім кожному потискаєш руку, їдеш собі, а за місяць повертаєшся і знову розтягуєш коханих, поки вони не повбивали одне одного через невинесене сміття.

Отак і я працював десять років. Мені платили за те, що я входив у чужі життя слідом за Богом Бід з його невеселими жартами, аж поки власне моє життя не почало розвалюватися на шматки, як воно завжди трапляється з поліцейськими. Головна небезпека роботи копа полягає в тому, що ти надто часто проходишся ігровим майданчиком Бога Бід і зрештою привертаєш його увагу — і дуже неприхильну увагу, бо ти дратуєш його, перешкоджаючи його іграм. Бог Бід, знаєте, та ще паскуда, до того ж паскуда з доброю пам’яттю і широким колом інтересів. Раз тебе помітивши, він уже не відведе очей. Він всядеться тобі на плече, шепотітиме на вухо і сратиме тобі на спину.

Принаймні так я все це бачу. Знаю, що моя філософія звучить як хвора маячня, але у щось таке я вірю.

Після такого досвіду легко стати письменником, і тут в пригоді стало не лише те, що в школі я мав добрі оцінки з мови й літератури. Робота поліцейським на вулиці — професія дуже вербальна. Щодня треба думати, що казати і як, треба вчитися за допомогою самих лише слів достукатися до п’яниць, наркоманів, просто хронічних дебілів. Треба правильно інтерпретувати слова, що вилітають з вуст людей, для яких правда — концепція в кращому разі малодосліджена. Вміння говорити важливе бодай через те, що мовою насильства кожен з твоїх співрозмовників, швидше за все, володіє краще за тебе, й обмежень на ньому відчутно менше, ніж на тобі. Так, щомиті можна викликати підмогу — але на те, щоб забрати твоє життя, піде менше миті; крім того, якщо цього разу над вулицею з твоєї провини трохи покружляють гелікоптери, наступного разу прогулянка цими місцями буде довгою і важкою.

Деякі слова взагалі набувають статусу магічних заклять. «Сер» чи «мем» — це чари, якими заспокоюють і жертв, і зловмисників. «Сер, будь ласка, відійдіть від машини». «Мем, ваш чоловік стверджує, що у вас ніж». «Сер, я змушений ще раз просити вас кинути пістолет і, бляха, лягти на підлогу». Це чари теоретичної поваги, сигнал про те, що люб’язність не вічна, щось на кшталт того, як матері називають дітей повним іменем з прізвищем, щоб не казати на них «ах ти ж стерво мале». Ще одне чарівне слово — це термін «зловмисник», до якого коп зводить усе розмаїття людських натур і гріхів під знаменником єдиного факту: ця особа скоїла щось протизаконне і поставила себе в опозицію до жертви, до поліції і до світу цивілізованих людей загалом. Це дуже важливий, важкий, всеохопний концепт.

«Зброя» — це предмет, за магічного посередництва якого людина стає зловмисником. «Модус операнді», або ж «почерк», пояснює, як саме вона стає зловмисником. «Жертва» — роль, до якої модус операнді зловмисника зводить іншу людину. А «непроханий гість» — то особливий вид зловмисника, і в цьому безневинному на перший погляд терміні криється увесь осуд, якому піддається сторонній у домі: це той чи та, хто порушує святу недоторканість чужої власності й наважується проникнути за стіни, що їх ми зводимо між собою та світом цим. Навіть «убивця» — це просто варіація на тему зловмисника, не більше.

Звісно, не кожен коп про все це замислюється аж так. Проте дехто таки замислюється — бувають же нейрохірурги, що фанатіють від футболу, чи священики, які під час сповіді мріють про піцу: отже, сину мій, ти плекаєш хтиві думки про сусідку свою — та важливо ж не це, а чи замовляти до піци анчоуси, чи краще ні. Робота копа полягає у тому, щоб знайти правильні закляття і розкласти конкретну ситуацію по поличках, повернувши світ на круги свої без смертей чи тюрми. Слова — це зброя, якою ти перемагаєш ніч і робиш із кривди правду. Принаймні у письмових звітах. Потім приходять юристи і знову напускають туману, бо їхня магія слів має іншу мету. Вони оперують чіткими, чисто теоретичними формулами, оскільки не мусять боронитися словами на темних сходах і нічних парковках.

Що ж трапляється, коли коп кидає цирк?

Піти з поліції — це як вийти з в’язниці, але не так приємно. Це ніби бути знавцем мови, культури й географії країни, яка одного чудового ранку просто зіслизнула з поверхні земної кулі разом з усіма іншими мешканцями, і зненацька всі ці знання й захоплення не мають жодного сенсу. Приходить час швидко в’їжджати у події та звичаї реального світу, вчитися говорити з людьми без магічного поліцейського жетона, розуміти, чим жили й дихали ці такі дивні нормальні люди, поки ти та твої співкамерники копирсалися у лайні.

Це дуже серйозні зміни. Серйозніші приносить із собою хіба що смерть.

Ті місця, фото яких склали матеріал моєї книжки, були дуже специфічними місцями. Книжка називалася «Непрохані», а на палітурці було фото будинку, де знайшли мертвою жінку на ім’я Лі Вілсон. Звичайне вбивство, скоєне невідомим чи невідомими, проте чимось воно мене зачепило. Фото на сторінках книжки теж зображали приміщення, куди проникли «непрохані гості» та скоїли там злочин — пограбування, зґвалтування, вбивство. Там були домівки й гаражі, кухня фаст-фуду, кімнати дешевих і дорогих готелів, кав’ярня на набережній. Жертв на жодній світлині не було, і наслідки вторгнення як такі я не фотографував. У супровідному тексті я дав описи подій, що мали місце, — так докладно, наскільки міг, не будучи очевидцем, — плюс кілька слів про околиці. Я намагався розповісти про ті місця та про місце, яке вони займали у світі, до того, як ззовні у них увірвалася біда і змінила все назавжди. Я навіть можу пояснити, навіщо я це робив. Усе моє професійне життя було пов’язане з наслідками. Ті фото самі по собі були неправдивими, фальшивками, як і всі подібні картинки.

Ідея, яку я зараз плекав, була дуже проста. Я й раніше про таке думав, але не замислювався, оскільки завжди думав, що у «Непроханих» не буде продовження. Вчергове на цю думку мене навів візит Фішера, хоча загалом я був упевнений, що то Вілл Андерсон убив свою дружину й сина, а не хтось сторонній.

Коротко кажучи, я думав про те, щоб написати ще одну таку книжку, але не про Лос-Анджелес — а, скажімо, про Сієтл.

Звісно, тепер я не матиму доступу до інформації, та й околиці я добре не знаю, проте ніхто мені не заважає провести власне розслідування, розпитати сусідів. Досить поговорити з редакторами місцевих кримінальних хронік, щоб уже дещо дізнатися. Можна навіть — коли не забракне мужності — звернутися до Бланшарда: врешті-решт, зникнення осіб нерідко пов’язані з кимось стороннім. Що довше я дивився у вікно, то реалістичнішою видавалася ця ідея. Я завжди думав про себе як про людину, не здатну повторити власний успіх, та що там казав Фішер про успіх і прапори?

Збігло достатньо часу, і треба вже визнати, що я — таки колишній коп.

Думаючи всі ті думки, я раптом почув музику з вітальні. Емі щось слухала — отже, не надто глибоко поринула в роботу. Треба спитатися її думки про ідею нової книжки.

Підійшовши до дверей, я спинився: музика була не просто музикою. Спершу я не повірив власних вухам, але потім довелося повірити. Я вийшов у вітальню і побачив, що Емі так і сидить на канапі. На колінах у неї був стос документів, та вона навіть не дивилася на папери. Вона дивилася перед собою порожніми очима, спина її була трохи згорблена, і здавалося, що сидить отак вона вже давненько.

— Люба?

Я почувався некомфортно. Десь півтора року тому вона вже так робила — сиділа отак з невидющими очима. Емі зморгнула і глянула на мене.

— Щось я десь не тут, — мовила вона.

— Що це ти слухаєш? Наче ти таке не любиш.

— Люди змінюються, коханий. Будеш чай?

— Тобто каву?

Емі насупилась, але якось неуважно.

— Ні, мені б чаю.

Я знизав плечима, непевний того, чи у хаті взагалі є чай, і рушив до балконних дверей, а Емі вийшла на кухню. Чекаючи на її повернення, я дивився на сосни та ялини й кущі кизилу за вікном, на небо, яке з вранішньо-синього ставало морозно-сірим. До такого пейзажу підійшло б чимало різних жанрів музики.

Але не ретро-джаз.

За годину я знову пішов на пробіжку лісом. Біг давався важко: я зазвичай не тренуюся по кілька днів поспіль, і нині організм не дуже розумів, що це я від нього хочу. Правду кажучи, я й сам не знав. Мені просто хотілося побути не вдома.

Я намагався думати про книжку, але й це виходило погано. Думки раз у раз верталися до музики, яку слухала Емі. Тому я спробував викинути з голови будь-які думки, зосередитися на звуці власних кроків, запаху хвої, диханні.

Добігши до великого ставка у глибині нашої ділянки, я почув сигнал мобільного. Намагаючись видобути телефон з кишені спортивних штанів, я спершу сповільнив крок, потім зупинився. Номер був незнайомий. Я пішов берегом ставка, поглядаючи на будинок — чи не Емі дзвонить? — і приклав телефон до вуха.

— Джеку, — почувся чоловічий голос у слухавці.

Я чув той голос вдруге за короткий час, та здивувався не менше, ніж уперше.

— О, Ґері. Я тут на пробіжці.

— Вибач. Слухай, є до тебе розмова.

— Моя відповідь і досі «ні», — сказав я, не дуже його слухаючи. Я добре бачив будинок — до нього було метрів сто з гаком — і постать на балконі.

— Я з трохи іншого приводу, — не здавався Фішер. — Я тут дізнався, що ти днями був у Сієтлі.

— Звідки ти знаєш? І до речі, звідки в тебе мій мобільний?

— Будь ласка, їдь назад до Сієтла. Чимшвидше.

— Ґері, якщо ти за мною стежиш, то це дуже погана ідея. Краще сам сюди приїзди і розкажи, що і як…

— Мені не можна до тебе додому, — швидко відповів Фішер.

— Оце вже дуже дивно, — мовив я підкреслено спокійним тоном. На балконі стояла Емі… та хіба там міг бути хтось інший? — Надай мені дуже серйозний аргумент на користь того, щоб не покласти слухавку і не заблокувати твій номер. І не викликати поліцію.

Мовчання з того боку. Емі на балконі дивилася на ліс, не знаючи, що я дивлюся на неї. Вона вийшла без куртки, отже, не збиралася стояти довго. Емі ненавидить холод, а зараз було дуже холодно. Я бачив, як з її рота вихоплюється пара.

— Справа стосується Емі,— нарешті промовив Ґері.— Вибач, Джеку, але ти мусиш знати правду.

Розділ 18

Не можна спинятись, у жодному разі не можна. Коли ідеш — ідеш кудись. Коли маєш куди йти — ти людина пристойна, і ніхто до тебе не причепиться. Тому не можна спинятися, навіть якщо дуже погано, навіть якщо не пам’ятаєш, куди йшла і звідки. Як зупинишся бодай на хвильку — люди витріщатимуться. Питатимуть, чи ти не загубилася. Чи не голодна, не налякана, де твоя мама. Наче неясно, що від цих питань тобі боляче.

Медисон дуже раділа, що має пальто, — і не лише тому, що на вулицях Сієтла було холодно. Просто пальто було недешеве, і всі це бачили. Люди, які б залюбки до неї причепилися, не наважувалися цього робити. В пригоді стало й те, що вона висока на зріст, як матір.

Добре було й те, що прийшов день. Ніч була дуже довга. Її висадив неподалік ділового центру той чоловік на пікапі. Він зупинився у Скетер-Крік попісяти і з радістю згодився підвезти дівчинку, яка пропонувала за цю нехитру послугу тисячу баксів готівкою. Тепер вона у Сієтлі й гадки не має, що робити. Чітке усвідомлення кінцевої мети, яке не полишало її від самого Кеннон-Біч, зникло. З ним усе було інакшим, простішим. Ніби робиш усе, що звелить старша дівчинка, бо хочеш із нею дружити. Ніби з’їла два печива на кухні й більше не можна, аж хоп — і бачиш у себе в руці третє, надкушене. Ніби всередині твоєї руки — рука непроханого гостя, що рухає нею, робить те і робить се, бере печиво. Та коли приходить мама — виявляється, що крім тебе й печива, на кухні нікого не було.

Татко за вечерею, бувало, казав, що це останній келих вина на сьогодні, та потім брав і наливав собі ще, ніби й не знав, що діє. Мама робила схожу штуку, коли ходила по крамницях, і не тільки тоді. Останні кілька місяців Медді часто бачила маму сумною й тихою, ніби та прийняла якесь важке рішення. Аж раптом вона знову ставала весела — ніби те рішення взяла й скасувала. Якось Медді зайшла до кімнати, де мама говорила по телефону, і вигляд у неї став такий, ніби це її спіймали за третім печивом. Напевно, в усіх у житті траплялися якісь такі штуки, не тільки в неї однієї. І лишалося тільки сподіватися, що гірше не стане.

Принаймні Медді була не голодна, не хотіла пити. Чоловік на пікапі дав їй кави і половину бутерброда. Коли Медді давала йому гроші, то розуміла, що інша людина могла би просто вдарити її по голові й потім подивитися, що ще ця дитина має при собі. Та той чоловік був не з таких. Вона була впевнена в тому, коли витягала гроші. Він мав червонуваті очі, багато усміхався і здавався людиною, що шукає простого життя. Мама часто говорила, що Медді добре розуміється на людях. А тато додавав — і вміє домагатися від них того, що хоче. Він усміхався, коли так говорив, тож не мав на увазі нічого поганого.

Медді кілька годин блукала нічними вулицями, звертаючи назад, коли чулися кроки чи крики. Вона пробувала телефонувати додому з вуличного автомата — мала монети, які дістала з маминого гаманця перед від’їздом з Кеннон-Біч, і дуже тим переймалася. Вона ж не злодюжка! Але телефон дзвонив, дзвонив, дзвонив, а потім на тому кінці у портлендському домі відповідав автовідповідач. Так, була ніч, але батьки мали телефон у спальні просто біля ліжка. Чому татко не бере слухавку? Мамі вона теж пробувала дзвонити, але чомусь щоразу неправильно набирала номер. Вона його наче й знала, тобто знала напевне — вона дуже довго, старанно його завчала свого часу — та зараз він ніби стерся з її голови. Вона пробувала і так, і сяк, збудила кількох чужих людей дзвінками — та мамин номер набрати не виходило.

Тож доводилося просто йти. Здається, вона щось шукала, і був момент, коли Медді піднялася на високий крутий пагорб і опинилася серед великих, красивих будинків. Вона постояла кілька хвилин перед одним з них у темряві, а потім розлютилася й засмутилася водночас. Стало дуже холодно, вона повернулася у діловий квартал і всілася там біля якихось дверей, щільно загорнувшись у пальто. Смерділо сечею. Медді почувалася виснаженою після кількох годин на ногах і брехала самій собі, що не боїться.

Потім вона заснула, та то не був здоровий сон. Їй раз у раз, коло за колом приходили картинки. Деякі були приємні — гарненькі усміхнені дівчатка, глибоке крісло, у якому вона сиділа, красивий дім з краєвидом на затоку. Інші — страшні, сумні. Вона засапано бігла по доріжці до води. Загалом Медді любила сни, вважала їх цікавими. Але не ці. Ці були наче незнайомий канал, який вона випадково наклацала у телевізорі. Деякі здавалися віддалено знайомими, ніби походили з тих років, коли мама й тато підхоплювалися серед ночі й бігли дивитися, чи вона не виє уві сні знову. Інші були геть чужі, надто темні, гучні, дорослі… негарні. Нічого такого, що їй не варто було б бачити, Медді поки не побачила, та чомусь була впевнена, що як дивитися довго — побачить.

Більшу частину часу, проведеного під тими дверима, Медисон навіть не знала, чи спить вона, чи марить. Потім у якийсь момент вона вирішила, що все-таки не спить. Почало розвиднюватися, і Медді встала й пішла.

Коли відчинилися крамниці, стало легше. Слідом за натовпом вона просто дійшла до площі, на тому боці якої була книгарня. Медді зайшла всередину, знаючи, що на якийсь час тепер буде в безпеці. Дитина у пристойному пальті може годинами роздивлятися книжки й журнали. Коли чоловік з бейджем працівника підійшов спитати, чи в неї все добре, Медисон кивнула та вдала, ніби махає комусь за його спиною. Працівник усміхнувся і дав їй спокій. Приємний чолов’яга, схожий на дядька Враяна.

У книгарні були дівчатка її віку, та після тих снів вони видавалися якимись неправильними. Здається, вона аж надто на них витріщалася. З книгарні Медді рушила до кав’ярні «Старбакс», купила води, кави, їжі. Вона це зробила без задньої думки, та в процесі усвідомила, що ідея дуже вдала. Гляньте, яка я доросла дівчинка — сама підійшла до каси, роблю замовлення, плачу… он і мама за отим столиком мною пишається! Медді випила каву, з’їла морквяний пиріг, поклала воду і злаковий батончик у кишеню, яка від того почала помітно випирати. Треба мати запаси про всяк випадок.

Запаси вона тепер мала. Все складалося непогано.

Потім вона повернулася до дитячого відділення книгарні, сіла там і почала читати записник, який вклала всередину тутешньої книжки.

І чимдалі Медисон читала, тим дивніше почувалася. Чому — вона не розуміла. Нотатки у записнику не складали жодної оповіді, там не було початку, не можна було стежити за перебігом подій, не було закінчення — яке, наскільки вона знала, буває в усіх книжках. Крім, звісно, зовсім дитячих, від яких татко просто скаженів. Мишка Моллі устала з ліжка, мишка Моллі пішла на заквітчаний пагорб, мишка Моллі пішла зі своїм другом нарвалом Невіллом подивитися на море… кінець! Татко над такими книжками біснувався: мовляв, де сюжет, де той Невілл узагалі взявся? Записник був книжкою з цієї серії. Просто собі слова, ані форми, ні початку, ні кінця. Відмінність полягала лише в тому, що в книжках для малечі все було розписано так просто і ясно, наскільки можна. Пагорб високий, квіти великі й яскраві, нарвал нізвідки на ймення Невілл намальований аж на цілу сторінку. Їх писали з метою навчити дитину читати, розуміти слова.

Нічого такого записник на меті не мав. Загалом здавалося, що його написали так, аби нічого не можна було зрозуміти, якщо тільки ти від початку не знаєш, про що мова.

Я тут був завжди.

Довго-довго не було нічого, окрім дерев.

Потім прийшли загарбники, Зламали двері та вдерлися всередину, ніби й знати не знали, що тут уже хтось живе. Розкажу про це коротко, хай деталі лишаються на розсуд не такого вже й любого читача.

1792 — Ванкувер і його команда вступають у П’юджет-Саунд, 1851 — права на землю заявляє група Денні, Місцеві племена дуваміш і сакваміш забезпечили поселенців їжею під час суворої зими 1851–1852 років. На той час вони могли б уже вивчити урок про білих, але, видно, ті індіанці були не вельми розумні. Принаймні вождь Сієтл володів мудрістю багатьох життів і запросив Дока Мейнарда приєднатися до поселенців у 1852 році, знаючи, що той обізнаний з місцевими звичаями і таємницями і допоможе зберегти цілісність цього особливого місця, Мейнард обрав глинисті рівнини, на місці яких нині стоять Піонер-сквер та Інтернешенел-дистрикт, Дивний вибір, еге ж? Денні, Белл і Борен взяли скелясту місцевість поблизу бухти Еліот (нині діловий квартал, Денні-траєнгл і Беллтаун), а у жовті 1852 року прибув такий собі Генрі Єслер, який шукав місце під тартак. У грудні 1852 року заснували округ Кінґ, а у 1853 році прибув перший губернатор Території, полковник Айзек Стівенс, місією якого було вигнати звідси племена, У 1854 році Сієтл виступив з промовою, у якій підійшов до правди так близько, наскільки можна було говорити про неї вголос. Блідолиці не почули його. Блідолиці ні чорта ніколи не чують.

У 1889 місто спалахнуло. Пожежа начебто почалася в майстерні червонодеревника, хоча логічніше було би подумати, що тут просто намагалися не допустити появи постійного поселення. Проте було вже запізно. Нікому й на думку не спало, чому індіанці звали це місце Джіджіла’летк — «місце переходу», — бо всякому було очевидно, що йдеться про можливість перетнути протоку під час відливу. Те місце нікуди не ділося, воно й досі там, щедро напоєне кров'ю загиблих хазяїв.

Я радий знати, що своє зробив.

І так далі, і тому подібне — думки й факти списком. Враження було таке, що воно писалося похапцем, в деяких словах були зайві літері — особливо «і» та «й» — і ще апострофи там, де наче їм не місце.

Проте Медді читала далі, бодай тому, що на червонувато-брунатні рядки було на диво приємно дивитися. На деяких сторінках були переліки імен та адрес, але вони нічого для неї не означали.

Потім вона опинилася посеред площі. На тому боці був невеликий торгівельний центр. Медисон подумала, що буде дуже дивно увійти туди самій, без мами — і відчула себе більш собою, ніж будь-коли за ці два дні, й почала плакати.

Відчуття було таке, ніби всередині неї довго-довго щось тримали, а тепер випустили на волю, і очі її наповнилися слізьми, обличчя перекривилося, у грудях заболіло так, ніби ось-ось їх розірве.

Все звалилося на неї водномить. Усвідомлення того, що вона за сотні миль від дому, мами, тата, і де саме — жодної гадки. Тепер вона пригадала купу всього, що трапилося за останні два дні, причому геть інакше: що тоді здавалося нормальним, тепер лякало і обурювало. Вона прослизнула повз маму, поки та спала, вкрала гроші, сіла на автобус до Портленда — було цікаво і водночас моторошно й гидко, — а потім та мила жіночка погодилася підвезти її до Сієтла, бо Медді забила їй баки дивовижною історією. Але потім жінка щось запідозрила, і пішла у туалет з мобільником у руці, а тоді…

Ні, далі вона не пам’ятала. Отой момент не пам’ятала, а все інше — цілком. І навіть…

І навіть номер маминого мобільного.

Вам — і він сплив у її пам’яті, ніби туман розвіявся.

Медисон припинила плакати й огляділася, шукаючи телефон. Побігла тротуаром, роззираючись навколо — звідки б подзвонити? Нарешті помітивши телефон на тому боці вулиці, чкурнула навпростець через проїжджу частину. Загуділи машини, жовте таксі хильнулося вбік, аби не наїхати на неї, але Медисон не спинилася. Там, з того боку вулиці, були телефони, і треба було добігти до них раніше, ніж вона знову забуде номер, встигнути до повернення того туману. Не спинилася вона й тоді, коли з кишені випала пляшка з водою, добігла до крайнього телефону, схопила слухавку, подумки повторюючи цифри — знову, знову…

Але тільки-но вона набрала перші дві, решта зникла.

Вона аж закричала від люті та жбурнула слухавку об стіну. Де подівся номер? Чому він зник?

— Агов, — озвався до неї перехожий з великим животом. — Ти там полегше, бо…

Медисон розвернулася до нього, і чоловікові відняло мову.

— Йди куди йшов, жирдяю, — рикнула вона. Чоловік вирячився на неї і поспішив геть.

Медисон нажахалася. Вона зроду не говорила так грубо з дорослою людиною — взагалі ні з ким. Ніколи, навіть подумки. Цього разу вийшло навіть грубіше, ніж до охоронця в аеропорту. Та що це з нею?

Якусь мить вона не могла поворухнутися.

Потім моргнула й акуратно поклала слухавку на місце. В голові у неї раптом прояснилося. Ні, мамі телефонувати не треба. Був ще один номер — номер, записаний на білій візитівці, яку вона вклала у записник. Але вона вже дзвонила тому чоловікові, у він щось дуже розкомандувався. Крім того, Медисон сумнівалася, що можна йому довіряти.

Відвернувшись від телефонів, вона кинула погляд на площу. Дивно, що кілька хвилин тому вона плакала, бо тепер усе було наче гаразд. Вона була далеко від дому, мами, тата, від усього, що робило її маленькою дівчинкою, якою командують дорослі. А їй уже кілька місяців здавалося, що це неправильно. Що насправді вона має силу, і це вона мала б указувати іншим, що робити. Так, треба буде зателефонувати Елісон і Саймону, попросити те й се. Але точно не тепер. Медисон знову відчула голод, але злакового батончика не хотіла. Ні, їй би ото справжній чоловічий сніданок — велику яєчню, смажених сосисок, гострий соус. І вона знала, де дістати таку страву.

З вулиці вона звернула на ринок. Йшла Медисон широкими кроками, голову тримала високо, і коли люди бачили її, то не дивувалися, що дитина оце сама-самісінька, без батьків. Вони дивувалися тому, якою впевненою, дорослою, цілісною видається ця маленька дівчина.

Розділ 19

У Сієтл я прибув за годину до зустрічі. Деякий час провів у крамниці на Четвертій вулиці, де торгували книжками й дисками. В секції джазу я підійшов до знудженого працівника і витяг з кишені мобільник. Поставив йому МПЗ, добуте з телефону Емі. Працівник послухав секунди зо дві, нахиливши голову, й енергійно закивав.

— Бейдербек, — повідомив він. — «Доброго чоловіка важко знайти». Класика як вона є.

Він підвів мене до полиць із дисками, ніжно пробігся по них руками, ніби то була спина коханого чоловіка, і простягнув один мені. На обкладинці було чорно-біле фото ретро-пана з навороченим тромбоном у руках. Я милостиво дозволив продати мені платівку.

— Шкода, шкода, — мовив працівник, поки термінал зв’язувався з моєї карткою. — Я про Бікса. Він був геній. Не знав нот, проте грав мов янгол божий. Помер у двадцять вісім років, власне, допився до смерті.

Він зітхнув так, ніби то була особиста втрата.

Я рушив по Пайк-стріт до ринку і сів за столик на веранді «Сієтлз бест». Досі було зарано. Фішер відмовився щось пояснювати мені по телефону, видно, розсудивши — і недарма — що я не прийду, якщо він усе мені розкаже й так. У голові у мене було порожньо і болісно-яскраво. Вчорашній вечір було невиправно зіпсуто. Повсякчас у мене було відчуття, що Емі навмисно поводиться нормальніше, ніж зазвичай. Вона загалом з тих людей, що можуть взяти сякі-такі дари ланів, вкинути їх на сковорідку — і отримати шедевр кулінарії. Але вчора приготоване нею ледве можна було їсти, і, думаю, не лише тому, що в мене від хвилювання зводило шлунок. Потім вона сіла працювати у вітальні, далі вийшла — вигляд мала відсутній. Курячи на веранді, я дивився через вікно, як вона перебирає книжки на журнальному столику, ніби щось шукає і не може знайти. З нею вже таке траплялося останнім часом, та коли я питав, чи все гаразд, вона казала — так.

Коли вранці я від’їжджав, то сказав, що хочу поспілкуватися з містянами про злочинність у Сієтлі. Емі уважно глянула на мене, ніби хотіла щось заперечити, а потім знизала плечима.

— Щось мені ця ідея не здається хорошою, — мовила вона і повернулася до роботи. Я пробув у дорозі хвилин двадцять, коли він неї прийшла есемеска:

Щасти тобі :-В

Я гадки не мав, що тут думати, і просто сидів за столиком цього холодного ранку, не-думаючи про це. Колись я чув таку собі історію про перших поселенців. Там стверджувалося, що коли європейці нарешті дісталися північно-західного узбережжя Америки як героїчні завойовники нового світу, то з подивом виявили, що місцеві їм геть не дивуються. Так було не тому, що інші білі вже дійшли сюди зі сходу суходолом, а через те, що вже кілька поколінь тубільців час до часу бачили торгові кораблі білих — по одному раз на десять, двадцять, п’ятдесят років — і знали, що то не робота інших індіанців, що то до них наближаються якісь невідомі люди чи нелюди, хай і дуже повільно.

Вперше почувши ту історію, я внутрішньо здригнувся. Не знаю, чи то правда, але воно запало мені в голову: сама думка про ті туманні візити, про дивну форму, що бовваніє вдалині й ніколи не підходить ближче, — але раз її побачивши, вже не розбачиш. Перший натяк на те, що на світі є більше, ніж тобі хотілося б знати, тінь прийдешніх подій, що тобі годі змінити, пришвидшити чи зупинити. Звістка незнаної природи і значення, там, у димці над морем, майбуття, поки невизначене, але вже невідворотне.

Місцеві дивилися і побачили, і тоді відвернули погляди свої від моря і продовжили жити далі.

Але я навряд чи зміг би так вчинити.

Коли нарешті прийшов Фішер, мене вразив його зморений вигляд. Він сів навпроти мене і зробив великий ковток кави зі своєї чашки.

— Дякую, що прийшов, — мовив він.

Я мовчки на нього дивився.

— Гаразд, — він запхав руку в кишеню і завмер. — Я тобі зараз дещо покажу. Потім ще дещо поясню, а тільки потім скажу, що ти бачиш. На це піде кілька хвилин, ти не захочеш слухати, але тобі доведеться, бо інакше ти не зрозумієш, в чому тут мій інтерес. Ясно?

Я кивнув. Він витяг з кишені й подав мені конверт. Я відкрив його і вийняв уміст — два фото шість на чотири. Обидва були каламутні й зернисті, як буває, коли наближуєш картинку сильніше, ніж дозволяє об’єктив.

На першому була жінка на тлі якихось дверей, на вулиці з тих, що можуть бути де завгодно. Двері було відчинено, жінка стояла у профіль до камери, і це була Емі.

Придивившись, можна було побачити ще одну людину на фото — затінений силует у дверях. Судячи з освітлення, фото зробили у надвечір’я.

— Тю, — прокоментував я. Фішер промовчав.

На другій фотографії була інша вулиця — або ж та сама, сфотографована під іншим ракурсом. Там були чоловік і жінка, які йшли поруч, спиною до камери. Вони були досить близько одне до одного, і чоловік пригорнув жінку за плечі. Важко було сказати з такого ракурсу, чи чоловік був той самий, що й на світлинах з телефону Емі. Досить високий, у темному костюмі, з темним волоссям. Облич узагалі не було видно, але одяг на жінці був такий самий, як і на першому фото.

Я підвів очі. Фішер дивився убік.

Фото теж уміють брехати — зокрема, уловлюючи певні миттєвості,— а рекламники — люди дуже тактильні. Емі могла просто йти кудись із клієнтом чи колегою, і той пригорнув її під впливом емоцій, радіючи перемозі чи намагаючись щось довести. Або ж вона поскаржилася, що змерзла, і він зробив такий незграбний жест, вирішивши, що чоловік має в такій ситуації щось зробити і що за цих обставин воно буде пристойно. Схоплені миттєвості, розтягнуті на довше, ніж у реальності, набувають геть іншого значення. Принаймні я хотів у це вірити.

— Звідки це?

— Сфотографовано у Сієтлі минулого тижня, — відповів Фішер.

Я тоді теж був тут, у місті. Я повільно втягнув у себе повітря. Я мав великий досвід видобування фактів зі свідків, і знав — як хочеш, щоб вони говорили, просто дай їм говорити. І не бий їх, у жодному разі не бий.

— Розказуй, — тільки й мовив я.

Фішер підвівся.

— Ходімо прогуляємося.

Фішер вивів мене з веранди кафе і повів на Першу вулицю. Зо два квартали ми йшли просто на північ, потім звернули праворуч, ліворуч, і знову, і знову.

— Як я казав, убивством Андерсонів я зацікавився через нерухомість, — на ходу розповідав Фішер. — Через клієнта, власне. Звати його Джозеф Кренфілд. Чув про такого?

— Ні. Чого б це?

— Не дивно. Це такий собі патріарх бізнесу. Височенний, під два метри, і в свої майже вісімдесят і досі дужий. Почав працювати тринадцятилітнім — ну знаєш, отой тип людей, що вже в підгузках починають повзати, розносячи газети. Інколи дивуєшся — як люди взагалі примудряються отак робити, зразу бачити шанс і хапатися за нього зубами?

Так, я знав таких — людей, що одразу беруть будь-яку справу у свої руки. Але якось ніколи про них не замислювався.

— Ага.

— У п’ятдесяті він скуповував і перепродував збанкрутілі мануфактури в Новій Англії. Коли міжнародний ринок зробив ту справу нерентабельною, він узявся до роздрібної торгівлі та франшиз, щоб тримати фінансовий рівень. Звідти перейшов на нерухомість, став партнером в одному з перших великих торгівельних центрів у Іллінойсі. Він, звісно, не завжди перемагав, але вмів спинатися на ноги і йти далі.

— Американський герой, — прокоментував я. — Всюди мали би бути йому пам’ятники.

Ґері кивнув.

— Типу того. Загалом він, мабуть, найсамовпевненіший покидьок з усіх, що колись дихали повітрям цього світу. Я з ним познайомився, коли тільки-но випустився з юридичного. Мене послали з фірми до його офісу, дати консультацію з якоїсь там дрібниці. Я страшенно боявся. Двадцять три роки, я працюю на славетну компанію. Як провалю цей обряд посвяти, то все, можна на мені ставити хреста. Тож я надягнув найкращий костюм і взяв новенький дипломат, і йшов на ту зустріч як на подію, що визначить подальше життя. В животі й кишківнику, скажу тобі, у мене було порожнісінько.

От історія про те, як Ґері Фішер нервувався, мені подобалася, а до решти, що він там розповідав, мені було байдуже в будь-якому зі світів.

Майже мимоволі я спитав:

— І що?

— Він мене всадовив, пригостив кавою, виклав суть питання. На щастя, нічого складного для мене там не було, і коли він те зрозумів, то звелів просто робити свою справу. За кілька тижнів до фірми від нього надійшла подяка. Від Кренфілда, написана власноруч! З роками я дедалі частіше працював з ним. А потім старший партнер, бувши трохи напідпитку, бовкнув, що Джо, мовляв, питає про мене, називаючи на ім’я. Це була дуже важлива новина, тим паче що тепер я добре знаю — Джо нічого не робить просто так. Якщо він мене згадав, значить, помітив. Через півроку я став молодшим партнером у фірмі.

— Еге ж, з людини, що розплутує твої брудні справи, очей спускати не можна.

— Ти цинік, Джеку.

— Я десять років пробув копом. І все життя — людиною.

— Справа була не в тому, — заперечив Ґері. Ми перетнули вулицю, все далі відходячи від районів Сієтла, позначених на туристичних мапах. — Замолоду Джо, безумовно, іноді грав нечесно — ясно, що самими законними шляхами статку не наживеш, — але від мене ніколи не просив нічого такого, про що не можна було б розказати власній бабусі. Отже, життя йшло собі. Я переїхав до більшого кабінету, почав отримувати вищу зарплатню.

— А потім?..

— А потім був телефонний дзвінок. Джо Кренфілд помер уві сні. Неочікувано.

Ми сповільнили кроки. Ґері трохи помовчав.

— Мої співчуття.

— Так, то був удар. Йому, звісно, минув вісімдесят перший рік, але він був здоровий мов кінь, повір. І от буквально за годину після повідомлення про його кончину нам телефонують з якоїсь невідомої фірми. Виявляється, особисті справи він вів з іншими юристами. Гаразд, і таке буває — але то крихітна контора десь у чорта на рогах, за пів-країни — й отут ми здивувалися. Проте той хлопчина, що телефонував, отримав певні інструкції і хотів зробити свою справу. І тут почалося щось дуже підозріле.

— В якому плані підозріле?

— Заповіт був дивний. Два мільйони дружині, по мільйону кожному з дітей, по двісті п’ятдесят тисяч онукам. Загалом десь вісім мільйонів вийшло.

Я не міг зрозуміти, до чого він ото хилить.

— А які в нього були статки на момент смерті?

— Майже двісті шістдесят мільйонів доларів.

Я підняв брови, а Фішер усміхнувся.

— О, бачу, ти нарешті зацікавився. В глобальному плані це, звісно, не першоранговий мільйонер, але все одно вражає. Грошей було більше, проте виявилося, що в останні п’ять років він багато роздавав різним інституціям, благодійним організаціям, школам. Тут лікарня, там реабілітаційний заклад, сям придбав котрогось зі старовинних майстрів для маловідомої галереї у Європі. Ми в цілому знали, куди йдуть кошти, бо займалися його податками, але тільки тепер підрахували повну суму його витрат. Сімдесят мільйонів.

Моя думка про небіжчика змінилася у кращий бік.

— А куди ж пішла решта статків?

— У тому-то й справа. Після Кренфілдового похорону такий собі Літтон — один з партнерів у тій фірмі — прийшов до нас у контору з купою паперів. Усі наші більш-менш знані юристи зібралися у залі засідань і вивчили ті папери разом. Кренфілд залишив детальні інструкції з демонтажу своєї імперії, і половину справи було вже зроблено зусиллями компанії «Бернел і Літтон», які діяли на правах довірених осіб. Щодо решти Літтон надавав нам інструкцій, ніби секретарям якимсь, — те зробити, се зробити, тепер, швидше. Джо продумав геть усе — аж до того, що робити з придорожньою забігайлівкою у Гаумі, штат Луїзіана. Вона дісталася старій, що була там за головну останні кілька років. Були ще інструкції в такому дусі — передати якесь майно стороннім особам, — але загалом усе мало бути ліквідовано, навіть будинки ми мусили продати. А гроші, отримані від того продажу, за вирахуванням десяти відсотків, треба було поділити між дев’ятьма головними бенефіціарами.

— І хто то були?

— Жінки з сумнівним минулим. Благодійні освітні програми для мешканців неблагополучних районів, антинаркотичні ініціативи. Довгострокові поставки медикаментів у якесь африканське задуп’я. Навіть, чорт забирай, якийсь фонд порятунку морських видр, очолюваний кінченим хіпі у Монтереї — нате вам, друзі, шість з половиною мільйонів баксів, рятуйте тваринок далі. Я тому хіпі сам телефонував з радісною новиною, у нього мало серцевий напад не стався. Він не був знайомий з Кренфілдом і навіть гадки не мав, що той узагалі існує.

— А кому дісталися ті десять відсотків?

— Фондові під управлінням «Бернел і Літтон». Благодійному фондові.

— Як до такого поставилася його родина?

— А ти як думаєш? Вони лютували. Чоловіки й жінки віком за п’ятдесят, які звикли все в житті мати на тарілочці, приходили до мене в офіс і верещали, як ті наркомани під ломкою. І так кілька тижнів, уявляєш? Ці люди все життя прожили з упевненістю, що одного дня отримають чек на величезну суму, а ми їм такі тепер: не все сталося як гадалося, любі. Вони намагалися оскаржити заповіт, та він був підписаний у кількох примірниках при свідках — суддях і священиках явно при здоровому глузді. У нас ціла команда людей, що собаку з’їли на таких речах, і вони ні до чого, зовсім ні до чого не змогли прискіпатися. Тільки його вдова відреагувала спокійно — я до цього ще повернуся. Вона, здається, знала, як збирався вчинити її чоловік, і він так і вчинив. Факт було звершено. Діти поміркували і подали позов проти нас.

Ми зупинилися на іншому роздоріжжі. Мої думки знову повернулися до фотографій з Емі. Я намагався зрозуміти, що зробив той чоловік після моменту, схопленого на кадрі, куди пішла його рука. Ґері міг розраховувати на те, що терплячим і слухняним я буду ще максимум хвилину.

— І що з тим позовом?

Обличчя Фішера набуло напруженого виразу, і я раптом зрозумів, що зморшки у нього з’явилися зовсім нещодавно.

— Процес триває. На фірмі всі відвернулися від справ Кренфілда, ніби ті смердять тепер. А я не зміг. Десь місяць тому я дещо зрозумів, вирішив, що треба з’ясувати, і прилетів сюди, у Сієтл. Пішов до офісу «Бернел і Літтон».

— А там?

— А офісу немає.

— Тобто як?

— Зрозумій, на ту мить я працював з тими хлопцями вже місяці зо три. Я напам’ять вивчив їхні номери й адресу. Взяв таксі просто з аеропорту, поїхав до них. Околиці виявилися трохи дивнуватими для юридичної контори, а коли я дійшов до власне офісу, там виявилася зачинена крамниця. Давно зачинена! Здається, раніше там торгували кавою, але нині крізь дах проросло, чорт забирай, дерево, уявляєш? Жодних ознак офісу компанії «Бернел і Літтон». Домофон доісторичний. Десять дзвінків, і з усіх тільки одним, здається, користувалися після мого народження. Я натиснув його, понатискав інші. Ніхто не відповів.

Тут я вже трошки розгубився. Пішов до кав’ярні на розі, взяв собі каву, набрав офіс, перевірив адресу. Зателефонував у «Бернел і Літтон». Слухавку взяла Літтонова секретарка. Коли я попросив з’єднати з ним, сказала, що бос вийшов. Я вирішив спитати адресу ще й у неї, сказав, що маю важливий пакунок. Вона назвала ту саму адресу. Я уточнив, який дзвінок натискати. Тут вона замовкла. Мовчала, мовчала, а далі питає: «То ви що, тут?» І тон такий владний, ніби вона й не секретарка зовсім.

— Дивина.

— Так, дивина. І я неочікувано для себе відповів, що ні-ні, я не в Сієтлі, то в мене помічник захворів, а я хочу йому лишити максимально чіткі інструкції. Вона знову стала мила й приязна, сказала, що дзвінок значення не має, вистачить і адреси. Я їй подякував, попросив, щоб хтось із її босів мені подзвонив, поклав слухавку. Хвилину сидів, думав, аж тут задзвенів мобільний. То був колега. Виявилося, що їм телефонував Літтон, який шукав мене. На щастя, помічник тільки сказав, що мене немає на місці, а про Сієтл ні слова. Що ж, може, то збіг обставин. Але дуже дивний! Я пішов назад по тій адресі, понатискав дзвінки — ніхто не відповів. Тоді я їх знову набрав. Цього разу слухавки ніхто не взяв, але я дещо почув. Почув, як дзвонить телефон десь у тому будинку нагорі.

— Ти почув, як їм дзвониш?

— Саме так. Я кинув слухавку і набрав номер знову — хотів перевірити свій здогад. Відступив від дверей на кілька кроків — так, дійсно десь у будинку дзвонив телефон. Він дзвонив і дзвонив… а потім я пішов геть і полетів додому.

Він підняв руки, показуючи, що закінчив свою оповідь — і тепер чекає чогось від мене. Я не дуже розумів, чого саме.

— Ти відтоді з ними контактував?

— І неодноразово. У Чикаго ми вели справи як завжди. Треба було закінчити зі спадком Кренфілда, зовсім трохи лишалося.

— Ти говорив про свою поїздку Бернелу чи Літтону?

— Ні,— похитав він головою. — Я просто не зміг сформулювати питання. Агов, чуваче, а як так вийшло, що твоя контора — то занедбана будівля? Я намагався розказати одному зі старших партнерів, але той мало не пальці у вуха собі встромив, щоб нічого не знати. Ніхто не хотів слухати про нові чудеса навколо Кренфілдової справи.

Як я їх розумів!

— Люди знімають дешеве приміщення. Звичайна справа.

— Джеку… от уяви, що ти зібрався вмирати і хочеш владнати свої справи перед тим. Ти станеш довіряти їх юристові, який працює в собачій будці? Маючи кількасот зароблених мільйонів і все життя співпрацюючи з суперпрестижною юридичною фірмою у Чикаго?

— Не думаю. А ти впевнений, що твій інтерес у цій справі ніяк не пов’язаний з бажанням урятувати свої статки за рахунок стариганевого спадку?

— Та пішов ти, Джеку.

— Ґері, просто скажи, що саме ти від мене хочеш почути.

Фішер показав на щось з іншого боку перехрестя, трохи далі на північ.

Простеживши за його жестом, я побачив низку пошарпаних будівель. Подертий плакат повідомляв, що ми в районі Беллтаун. Біля кав’ярні на розі сиділо двійко дуже зморених персонажів, схожих на вуличних злочинців. Далі виднілася крамниця, що наче намагалася зійти за книгарню, та насправді в ній точно торгували порнографією, ба й наркотою.

Ще далі виднілася брудно-брунаста будівля з затуленими картонними щитами вікнами. Над вітриною на нижньому поверсі виднілася облущена вивіска, де білим по чорному було написано «Людина-біб». Ліворуч від довгого прямокутника вітрини були непримітні двері металевого кольору. Я витяг Фішерів конверт і дістав перше фото, хоча й не потребував звірятися з ним, щоб упізнати двері, на тлі яких стояла Емі.

На якусь мить мені здалося, що вона й нині там — стоїть, ледь обернувши голову в мій бік, ніби поглядає на мене, і видається геть незнайомою.

Розділ 20

Я рушив на той бік вулиці, заледве звернувши увагу на вантажівку, що просвистіла повз. Діставшись тротуару, я розвернувся на південь і звірив побачене з другим фото. Так, це був той самий краєвид.

— Так, — кивнув Фішер, підходячи до мене. — Я стояв якраз на сусідньому розі.

Я підійшов до вітрини і спробував зазирнути всередину, але картонки було приладнано на совість. Далі спробував штовхнути двері — не піддалися. Двері були великі, важкі, оздоблені заклепками з усіх боків і щільно прилягали до лутки. Численні прошарки фарби додавали їм неприступності. Придивившись до клямки, я побачив, що коло замкової щілини є скабки блискучого металу. Ці двері нещодавно відчиняли.

Відступивши на кілька кроків, я знову роззирнувся навсібіч. Двері були чудово видимі з відстані у двадцять п’ять метрів з будь-якої точки навколо. Загалом будівля мала грубо-монументальний вигляд, властивий спорудам початку століття, які ніби обіцяли простояти отак солідно і надійно цілу вічність. Кожен поверх мав по три великі вікна. На другому й третьому скло частково побили, і натомість у вікна було вставлено картонні щити. На четвертому поверсі шибка вціліла, і в ній відбивалися хмари — тобто світло всередині не горіло. На вершечку водостічної труби праворуч було видно уламки скла й росло невеличке деревце.

Відірвавшись від споглядання височини, я помітив, що кримінальні елементи біля кав’ярні наче нами зацікавились. Я рушив до них, Фішер — за мною.

Обидва чоловіки були вбрані у поношені кофти з каптурами, брудні сині джинси — і дуже нові кросівки. Риси облич були начебто різні, проте самі обличчя чомусь здавалися цілком ідентичними. Обшарпаний металевий столик, за яким вони сиділи, був порожній. Один з чоловіків ліниво мені всміхнувся.

— Чую запах, — мовив він. — Чуєш запах?

— Запахло смаженим, — кивнув другий.

— Старий жарт, — прокоментував я. — Середньовічний прямо. То ви одне одного нанюхали, бо особисто мені аж сюди тхне. Як піде дощ, постійте трохи надворі.

Посмішка першого згасла.

— Шо тобі треба?

— Отой будинок, біля якого я зупинявся. Що ви про нього знаєте? Хтось заходив у нього, виходив звідти?

Вони захитали головами, ніби хтось одночасно смикнув за нитки.

— Ага, — кивнув я. — Хріна лисого ви знаєте. Ви, бачу, нетутешні. Мабуть, щойно з Парижа за студентським обміном. Прилетіли й одразу в кав’ярню, круасаном похрумтіти з багетами. Правильно я зрозумів?

Обидва насуплено дивилися на мене. Я зобразив байдужу посмішку і відвернувся перший. Витяг з кишені папірець, написав на ньому номер.

— Подзвоніть мені, як схочете заробити.

Ще раз глянувши в їхні тупі червонуваті очі, я рушив назад до будівлі. Варто було пошукати чорний хід.

— І що, таке працює? — спитав Фішер, нагнавши мене. Він, здається, відчув чимале полегшення, коли ми відійшли подалі від кафе. — Отака агресія від самого початку?

— Так, — відповів я, оглядаючи перший поверх уважніше. — І наступною її жертвою станеш ти, якщо тільки не…

Замовкнувши на півслові, я знову підійшов до дверей. Домофон був брудний та іржавий, з решіткою у верхній частині й рядами дзвінків під нею. Я по черзі їх усі натиснув, але, здається, нічого не трапилося. Вони, схоже, навіть не були під’єднані.

Останній дзвінок я тільки оглянув, не натискаючи. Він був не такий проіржавлений, як решта, і не такий тьмяний. Здається, ним, як і казав Фішер, час до часу користувалися. Він був другий згори, і я запідозрив, що зрозумів значення останньої есемески з мобільного Емі.

Тої, в якій ішлося про номер 9.

За будівлею ми виявили парковку. Задня стіна була геть облущена, двері — намертво замкнені. Всі вікна затулені щитами, пожежна драбина добряче відстала від стіни. Насолодившись тим видовищем, я розвернувся і рушив геть. За кілька вулиць нам трапився бар. Спершу я пройшов повз, потім спинився, розвернувся і зайшов усередину.

Там було темно, барна стійка містилася збоку від входу. У тьмяному світлі стара дерев’яна обшивка стін видавалася не стилізацією під старовину, а сучасницею епохи, коли такий стиль був новим. Десь такий самий вигляд мали і відвідувачі цього закладу.

Бармен був худий мов тичка і явно знав життя. Ледь глянувши на мене, він почав вибачатися за якісь гріхи, про які я нічого не знав і знати не волів.

— Слухайте, та не коп я, — негайно повідомив я. — Нам би оце пива. Наллєте?

Далі я пішов і сів за столик у кутку, а Фішер приніс наші напої. Кілька хвилин я мовчки курив. Потім нарешті вимовив:

— Гаразд. Давай розказуй, що у тебе. І швидше.

— Після повернення до Чикаго ця історія ніяк мене не відпускала, — говорив Фішер. — Я загалом добре знав Джо, і він наче непогано ладнав зі своїми нащадками. Клан Кренфілдів був міцний: вони разом проводили відпустки, всією родиною фотографувалися на Різдво. В моїй сфері часто стикаєшся з такими родинами. Буває таке, що патріарх зненацька лишає всі статки казна-кому, але щоб обрубати все отак під корінь — такого не трапляється.

— Але він, вочевидь, сам так захотів.

— Це безглуздо. Моя дружина вже ненавидить цю тему, з дітьми я взагалі ледь бачуся. Я навіть їздив до вдови Кренфілда. Доти я кілька разів уже зустрічався з Нормою, але переважно на родинних обідах, і спілкувався з нею дуже мало. Це не молоденька дружина напоказ. Вони з Джо прожили разом п’ятдесят років. Кілька тижнів тому я говорив з нею. У вітальні їхнього старого дому, яку вже наполовину спакували. Норма розповідала, що переїде до невеликої квартири у середмісті, а погляд у неї був такий спантеличений, ніби вона все чекала, коли ж оцей сон закінчиться. Врешті-решт я спитав, чи вона розуміє, що взагалі відбувається.

— І що вона сказала?

— Спочатку нічого. Потім підвелася, підійшла до бюро у кутку і дістала щось із шухляди. То була поштівка з прикріпленим до неї старим чорно-білим фото якогось пірсу. Я спитав, що це за місце, і Норма сказала, що то Монтерей, де вони з Джо познайомилися. На поштівці був напис рукою Джо: «Не зненавидь мене».

— І все?

— Так, усього три слова. Я глянув на неї, а Норма лише знизала плечима і сказала, що нічого більше не знає. Нікому, крім мене, вона ту поштівку не показувала. Навіть дітям. Від неї я одразу поїхав у офіс і переглянув документи — вже всоте, мабуть. Я намагався зрозуміти, що ж трапилося. Дивився на перелік з тих дев’яти організацій, що отримали величезні гроші, й не бачив нічого дивного. Навіть той фонд морських видр здавався доречним. За словами Норми, десять років тому в Монтереї вони з Джо ходили в океанарій, і він залюбки спостерігав за видрами. Тоді я став продивлятися перелік тих, хто отримав менші суми. Їх там було близько трьох десятків, особи на кшталт тієї жінки, що отримала придорожню забігайлівку. Персонажі з далекого минулого Джо. Загалом я всіх їх зміг якось співвіднести з бізнесом, який Джо вів. Усіх, крім одного. То був чоловік, який не мав до Джо жодного, абсолютно жодного стосунку. Я вирішив погуглити його за іменем, і одразу ж вийшов і на того чоловіка, і на новину про вбивство його сім’ї.

— Білл Андерсон.

— Він отримав чек на двісті п’ятдесят тисяч доларів — таку саму суму, яку отримали, як ти пам’ятаєш, рідні онуки Джо. Підписаний чек був сім тижнів тому, аж за місяць до зникнення Білла, але готівку за ним так ніхто і не отримав. Сума, заради якої треба працювати років п’ять, — і той чоловік не почухався зняти такі гроші? Це ще одна причина, з якої я не вірю у фінансовий мотив для вбивства.

— Розумію, — сказав я. — Напевно, тобі варто було це згадати, коли ти звернувся до мене вперше.

— Це б щось змінило?

— Можливо.

— Білл був моєю єдиною зачіпкою в цій історії зі спадком Кренфілда, він міг би пояснити, чому Джо зробив таке, чого не змогли зрозуміти ні його юристи, ні діти, ані дружина. І так, я справді читав твою книжку ще до цієї історії, пригадав твоє ім’я, а потім зрозумів, що мені знадобиться допомога копа. Я вирішив, що родину Андерсонів убив непроханий гість, сторонній зловмисник, а твоя книжка так і називалася — «Непрохані». Тепер розумієш, чому я пішов до тебе по пораду?

— Розкажи мені нарешті про Емі,— зажадав я.

— Саме збирався. У тебе зараз дуже погрозливий вигляд, тому прошу, не забувай, що я лише повідомляю погані новини. Я повернувся до Сієтла, щоб покопатися у вбивстві Андерсонів. Часу в мене тепер повно. Ти правильно вгадав — історія зі стариганевим спадком катастрофічно вплинула на моє положення.

Я розтулив був рота, але Фішер витягнув руку, зупиняючи мене.

— Джеку, ти все правильно сказав. Просто ти не в курсі, що в моєму світі означають такі невдачі. Світ юриспруденції стоїть у першу чергу на довірі. І тому ти або доводиш, що вартий довіри, або з-під тебе вибивають табурет. Я був на коні за життя Джо і завдяки йому, тож тепер…

— Що ти знайшов, коли дістався будинку Андерсонів?

— Я тобі вже все розповів про це. Не брехатиму, мені чхати, якщо то навіть сам Андерсон порішив своїх. Мені треба лише знати, чому, з якої причини він отримав оті гроші. Я сидів у порожній кімнаті, копався у пошуковику і не знав, де себе подіти. Я почав копати у першому напрямку, який мені спав на думку, — у напрямку тієї занедбаної будівлі, куди я тебе водив.

— Офісу «Бернел і Літтон».

— Атож. Я швидко виявив, що вони не володіють тим офісом, тільки знімають. Про колишню кав’ярню теж нічого не вдалося дізнатися, її давно й слід охолов. Але мені вдалося розкопати, що у середині дев’яностих на другому поверсі була знімальна студія — тоді Беллтаун був зовсім дупою міста, можна було знімати приміщення за безцінь. Студії там більше немає, але компанія, яка володіла нею, володіє будівлею й досі. Називається вона «Керрі, Крейн і Гарді».

Я мало не впустив келиха, якого тримав у руці. Фішер поклав долоні на стіл і нахилився до мене, радіючи, що його нарешті слухають.

— Так! — мовив він. — Спочатку воно нічого для мене не означало. Я погуглив їх, виявив, що то велика рекламна агенція, але жодних зачіпок воно не давало. Я навіть телефонував їм, але не зміг достукатися до достатньо високих осіб, щоб отримати якусь адекватну інформацію. То виявився ще один глухий кут. І тоді я спробував останній варіант, який ще лишався. Як думаєш, що то було?

— Та благодійна організація, якій дісталися десять відсотків.

Фішер усміхнувся.

— От бачиш, — тихо промовив він. — Я недарма до тебе пішов.

— І що ти про них дізнався?

— Називаються вони «Трест Психомахія», штаб-квартира у Бостоні. Ніколи й ніде не проявлялися, не брали внесків ані від приватних осіб, ані від організацій. Керують трестом Бернел, Літтон і ще кілька маловідомих осіб. Що цікаво, «Психомахія» — частина мережі подібних організацій. Благодійні інституції легко знайти через специфіку оподаткування. Цей трест, подібно до таких самих ще в Парижі, Берліні, Токіо, Єрусалимі та інших столицях світу, звітує до первинної організації у Лондоні. Вони дуже старі. Щонайменше дві-три сотні років, ба й старші, далі важко щось розкопати. Загалом це теж виявився глухий кут, але раптом я отримав дещо цікаве про оту нашу будівлю. Копії документів, у яких є імена.

Він витяг з кишені згорнутий папірець, розгладив його і поклав переді мною на стіл. Я не став на нього дивитися, натомість запаливши цигарку, незворушно чекаючи.

— Три імені,— пояснив Фішер. — Один ясно до чого тут — Тодд Крейн, з керівного складу компанії-власника. Другий — такий собі Маркус Фокс, як я розумію, діловий партнер Кренфілда у Сієтлі.

— Потроху розвиднюється.

— Отож-бо. Насправді Фокс перестав вести з Кренфілдом справи десь у дев’яності, і про нього нам мало що відомо. Щодо третього імені, то я не знав, куди його віднести, аж поки не зайшов на сайт «Керрі, Крейн і Гарді», де знайшов людину хай з іншим прізвищем, але з таким самим іменем.

Для мене не стало проблемою побачити те ім’я, хай навіть шрифт на папірці був, як це заведено у юристів, дуже дрібний.

Третє ім’я було Емі Даєр.

Коли я побачив там її ім’я, відчуття було таке, що та машина мене врешті розмазала. Що документ датований 1992 роком — за шість років до нашого знайомства, — я помітив не одразу.

— Коли ти до мене приїжджав, ти вже це знав.

— Так, Джеку. Я дізнався, що Емі Даєр тепер Емі Вейлен, а її чоловік — ти. Але на той момент це було просто ім’я на папірці. Я приїхав проконсультуватися з тобою, почув твою думку і вирішив відступити. Та оскільки я нині все одно майже повсякчас у Сієтлі…

— Далеченько від дому ти заїхав.

— Так, бо намагаюся з’ясувати цю справу. І я завів звичку час до часу прогулюватися біля тієї будівлі. Минулої п’ятниці провів години дві у сусідній кав’ярні — не в тій, де ми були, а в пристойній. Я вже змерз, почуваючись ідіотом — повір, далеко не вперше, — і зібрався йти, коли біля тих дверей з’явилися люди. Я їх сфотографував.

— Є ще фото?

Він похитав головою.

— Я боявся виказати себе. З мене такий собі шпигун, знаєш. До того ж там вештаються оті вуличні бандити, а я, на відміну від тебе, не вмію з ними розмовляти. Я не підходив близько і спромігся тільки на ті два фото. Чоловіка взагалі не роздивився. От чесно.

Двері бару відчинилися, і всередину ввалилася компанія пошарпаних осіб. Вочевидь, починалася обідня година. Фішер сидів мовчки, я наче роздивлявся тих людей — але не бачив їх. Натомість я бачив дві постаті — чоловіка й жінку — що, притулившись одне до одного, йшли вулицею.

Я загасив цигарку.

— Хочу бачити оригінали цих фото.

Фішер хутко дістав з кишені маленьку цифрову камеру, витяг картку пам’яті та простягнув мені.

— Чия правильно розумію, що…

— Так, — відрубав я. — Давай мені все, що маєш на Вілла Андерсона, і йди собі. Мені треба побути на самоті.

Розділ 21

Тодд Крейн сидів у своєму офісі. Стіл було завалено документами, схемами, слоганами й ескізами. Теоретично він мав уже все те прочитати, перетравити і прокоментувати. Креативні команди чекали, чекав стосик дівіді від керівників рекламних відділів. Теоретично Тодд уже мав би передивитися і ті диски й передати свою оцінку відповідним спеціалістам, щоб ті заходилися визначати, як це зробити і скільки це коштуватиме, шукати режисерів, акторів, художників, словом, вести «КС&Н» у славетне майбутнє і змусити ще більше людей купувати всілякий мотлох, який їм ані на що не сів і не впав.

Проте він нічого не переглянув.

Тодд Крейн розвернув крісло до великого вікна і спокійно споглядав краєвид бухти Еліот за ним. З цієї висоти було добре видно пірс, дах критого ринку трохи праворуч і лабіринти доків ліворуч. Далі широчіло сталево-синє полотно самої затоки, а за нею поставали оповиті хмарами Олімпійські гори. Багато років Тодд і його колеги щороку відпочивали у тих горах, гуляли, пили пиво і відверто рахували, хто досяг більшого матеріального успіху. Як давно вони збиралися востаннє? Шість, сім років тому? Десять? Може, й десять. З часом ті спогади займуть своє місце у низці приємних митей життя, стануть ще одним типом життєствердного дозвілля, яке можна собі дозволити, коли маєш силу духу і гроші (а також розуміючу дружину), такою собі рекламою твого власного життя.

Але просто зараз ті миті ніби тікали, марнувалися, як-от мрія довчити нарешті французьку, відвідати скельний храм у Петрі, навчитися грати блюзи на гітарі. Тодд гадки не мав, що ті речі були — чи лишаються — такими важливими для нього. Просто думав, що рано чи пізно вони відбудуться, стануть частиною його життя. Але тепер впевненість його потроху полишала.

В кутку кабінету стояло старе радіо, знайдене ним у нетрях будинку. Його подарували батьки, коли Тоддові було років двадцять. Дуже дорогий агрегат, важливий знак уваги від двох тепер уже небіжчиків. Рік-два воно пропрацювало, потім зламалося. Поламка була наче дрібна, а відремонтувати радіо — справа швидка й дешева, але за тридцять років у нього так і не дійшли до того руки. Радіо жило на полицях і в шухлядах, десь на периферії сприйняття, його так і не викинули, сподіваючись колись усе-таки відремонтувати. Абсурд! Тиждень тому Тодд приніс радіо в офіс, сподіваючись, що хоч тут збереться-таки полагодити його. Але так і не зібрався. Мабуть, не судилося тому радіо ремонту — як і багатьом іншим речам і не-речам у житті.

Тодд роздратовано відвернувся від вікна. Йому було, Господи Боже мій, п’ятдесят чотири роки. В наш час то хіба що початок середнього віку. То звідки оце відчуття, ніби час починає від нього тікати? Чому Тодд почав так гостро відчувати усе, що не встиг зробити, замість бачити силу-силенну речей, яких досягти спромігся? Він погано спав і знав, що це ніяк не пов’язано зі стосами проектів на його робочому столі. Все життя він працював як скажений і спав мов дитина. У чому справа, що не так? Раціонального пояснення не знаходилося, тож його розум, славний своєю креативністю, видав кілька не вельми адекватних варіантів. Нещодавно, скажімо, під час прогулянок містом він почав помічати, що вулиці якось невловимо змінилися. Без жодної причини на них побільшало людей. У Тодда на короткий час навіть з’явилася звичка вдень сидіти у кав’ярнях — начебто для того, щоб спокійно попрацювати, але насправді він рахував перехожих. Тоді він впевнився в тому, що людей не побільшало. Психотерапевт теж нічим не допомогла. Від неї взагалі було небагато користі, навіть протягом тих п’яти місяців, коли вони спали разом. Те, що після того періоду вони зуміли безболісно повернутися до суто ділових стосунків між лікарем і пацієнтом, для Тодда означало, що ані секс, ані сеанси терапії для жодного з них не мали особливого значення.

Візит того екс-копа, чоловіка Емі, теж викликав занепокоєння. В ньому було щось таке, від чого хотілося відгородитися високою стіною. Ба гірше, на думку Тодда, чоловік ще й брехав. Вейлен, здається, гадки не мав, що його жінка могла робити в Сієтлі, а історія про загублений телефон не налазила на голову. Але дуже схоже було, що в Сієтл Емі таки приїжджала — її чоловік навряд чи міг би помилитися в цьому питанні. Тож що вона тут робила? Вела справи поза компанією? Якщо так, Тодд не мав нічого проти. Але справа явно була не така проста, стосувалася інших речей. Він мав певні неясні підозри, тим паче що того самого дня Б’янка успішно позбулася іншого індивіда, який приходив розпитувати про оту будівлю. Тодд підозрював, що саме це викликало важке, млосне відчуття десь у його шлунку, — те, що оці люди стукали у двері тої частини його життя, у якій сам він мало що розумів.

Він ніколи не був схильний сумніватися в собі чи перейматися плином часу. Але нині він робив саме це. І причина могла бути лише одна — минуле, яке почало про себе нагадувати.

Тодд нарешті взявся до роботи, коли його відірвало від справи дзижчання телефону. Він натиснув кнопку.

— Та що там уже?

— Це Дженні з ресепшена.

Тодд подумав, чи не слід їй нагадати, що нікому, крім Б’янки, не можна його турбувати, — хіба що новини надзвичайно важливі. На жаль, він мав репутацію хорошого, приязного боса, тому шпетити працівників можна було дуже, дуже рідко. Тодд давно вже зрозумів, що бути хорошим босом — справа малоприємна, але коней на переправі не міняють.

— Що трапилося, Дженні?

— Тут до вас прийшли зі школи вашої Медоу, — відповіла та.

Тодд нахмурився. Людина зі школи, де вчиться його молодша донька?

— А чого хочуть?

— Міс хоче поговорити з вами приватно.

Тодд наказав провести відвідувачку до нього. Потягнувся був до телефону, щоб спитати у Лівві, чи не трапилося чогось, але пригадав, що у цей час у дружини пілатес чи йога, чи як там зветься та спортивна магія. Нічого. Врешті-решт, він виконавчий директор у найприбутковішій рекламній агенції у всьому північно-західному регіоні тихоокеанського узбережжя, а отже, трохи вміє вирішувати справи самостійно. І навряд чи дванадцятирічна дівчинка могла влізти у щось аж надто серйозне.

Так, навряд чи.

Тодд швидко глянув у кишенькове дзеркальце, яке тримав у верхній шухляді свого столу. Вигляд мав утомлений, але загалом непоганий. Двері відчинилися, впускаючи його асистентку і ще одну особу, яка аж ніяк не могла вчителювати у школі його доньки чи взагалі у школі. Тодд, який почав підводитися, завмер.

— Це хто?

Б’янка звела брову, показуючи, що й сама гадки не має. Особа, про яку йшлося, тим часом спокійно на нього подивилася і відрекомендувалася сама:

— Мене звати Медисон.

Б’янка вагалася. Серед іншого, вона мала оцінювати й акуратно знешкоджувати усі запити від ресепшеністок. Так підтримувалася негласна ієрархія на нижчих щаблях корпоративною світу.

— Чи мені…

— Все гаразд, — кивнув Тодд. Б’янка теж кивнула і вийшла.

— Отже, — провадив він приязно, вийшовши з-за столу і вмостившись на його краю, і вказав на крісло поблизу себе, — ти, як я розумію, зі школи Медоу?

— Ні,— відповіла дівчинка, виховано сідаючи посередині крісла. — І з нею не знайома.

— Але ти сказала…

— Інакше б мене сюди не пустили.

Тодд не знав, що й сказати. Дівчинка вказала на фото на його столі.

— Скільки їй років, тринадцять?

Тодд кивнув, міркуючи, чи не покликати Б’янку. Напевно, скоро доведеться. Дуже скоро.

— Так, майже.

Дівчинка весело усміхнулася.

— А мені дев’ять. Але пані внизу я сказала, що ми однокласниці, й та повірила. Думаю, вона у вас не вельми розумна.

— Вона не знайома з Медоу. Думаю, вона просто проявила ввічливість.

Тодд легко вимовив ці слова, внутрішньо дивуючись: що це вдарило Дженні в голову, що вона пустила в будівлю незнайому дитину?

Дівчинка кивнула.

— Мабуть, еге ж. Ти з нею спиш?

Це питання моментально привернуло увагу Тодда.

— Що?!

— Так, ти підстаркуватий, але для глухоти ще наче зарано. І для чоловічої немочі теж.

Та що в біса…

— Слухай, мала, як там тебе…

— Медисон. Я ж відрекомендувалася.

Тодд обійшов стіл і повернувся у своє крісло. Час було кликати Бянку.

Та раптом дещо спало йому на думку. Рука Тодда завмерла над кнопкою виклику.

— Якщо ти не однокласниця Медоу, звідки ти знаєш її ім’я?

Дівчинка скорчила гримасу.

— Нізвідки. Просто знаю. І що інші твої доньки набагато старші. І що твоя дружина пиячила.

Раптом вона замовкла і повісила голову.

— Вибачте. Я дуже груба.

На якусь мить вона ніби вимкнулася, а коли підвела голову, обличчя в неї геть змінилося. Вона швидко моргала і здавалася надзвичайно збудженою.

— Будь ласка, дайте мені папірець і ручку.

Тодд відвів руку від кнопки і вказав на прикріплений до столу блокнот. Дівчинка схопила ручку і щось почала писати на першій сторінці. Якісь цифри.

Записавши п’ять цифр, дівчинка раптом зупинилася.

— Ні! — зі злістю викрикнула вона. — Ні!

Швидко додала ще дві цифри на початку рядка, відірвала листок і запхала його в кишеню, ставши на мить схожою на безпритульну дитину, яка знайшла ляльку чи комікс. Потім відкинулася у кріслі й затулила обличчя руками.

Тодд витріщився на неї. Дівчина почала плакати — тихо, виважено, скоріше просто часто дихаючи, ніж схлипуючи уголос. Він розгублено піднявся зі свого крісла. Ох, не слід було просити Б’янку вийти.

— Слухай, — сказав він, намагаючись говорити приязно, а не просто збентежено. — Тобі щось принести? Хочеш пити?

Дівчинка нічого не відповіла, і Тодд уже подумав був, що вона його не почула, коли з-за притиснутих до обличчя долонь почулося придушене «кави».

— Кави? Точно? Не содової, не просто водички?

Дівчинка похитала головою.

— Кави, чорної кави.

Тодд пішов до кавоварки у кутку кабінету і налив чашку, приніс їй. Послужливе чекання давалося йому легко — він добре вивчив цю роль, спілкуючись зі своїми доньками. Іноді тільки отака зміна позиції від владної до підлеглої допомагала приборкати дитину і зрештою змусити її тебе послухатися. Діти взагалі дуже політичні істоти; вони, здається, від народження знають, що до чого.

— Тримай, — сказав він, раптом усвідомивши, що дитина його не бачить.

Вона повільно відняла долоні від обличчя. Побачила чашку і взяла її обіруч. Піднісши до губ, зробила довгий ковток, хоча Тодд знав, що в чашці був майже кип’яток. Охопивши чашку долоньками, дівчинка уп’яла очі в залишки рідини в ній.

— Про що це я… — пробурмотіла вона до себе. Потім підвела очі й повільно усміхнулася. — Отже, Тодде. Як ся маєш?

Тодд моргнув. Усе в ній — голос, усмішка — цілковито змінилося. Розгублена дитина змінилася на… він навіть сказати не міг, на що. Але точно знав, що не хоче, аби воно лишалося в його кабінеті.

— Тобі доведеться піти, — сказав він. — Якщо тобі треба додому, ми викличемо таксі.

— Ага, — відповіла дівчинка, дивлячись понад його плечем у вікно. — Щедрий до малечі.

— Та хто ти взагалі?

— А ти вгадай.

— І близько не знаю, — твердо відповів Тодд. — Ти назвалася однокласницею моєї доньки. Але це брехня.

— Будь ласка, — попросила вона. — Будь ласка, скажи, хто я.

— Ти маленька дівчинка.

Дитина раптом засміялася, дуже щиро і дуже розкотисто, аж Тодд налякався.

— Знаю, знаю, — погодилася вона. — І це просто диво якесь, правда?

— Все, досить, — сказав Тодд і потягнувся до кнопки — викликати Б’янку.

— Не роби цього! — миттю зреагувала дівчинка. — Не смій!

— Слухай, ти, — різко відказав Тодд, — мені терпець урвався. Не знаю, що тобі тут треба, але ти якась дуже дивна, і то біда твоїх батьків, а не моя. У мене купа роботи.

— Та цить ти, — відповіла вона. — Я не хочу провести у твоєму товаристві зайвої хвилини, ото вже повір. Пам’ятаєш прислів’я про шарманщика й мавпочку? Що хоч мавпа й танцює, говорити треба з ним, з шарманщиком? То ти навіть не мавпа, ти блоха на її дупі, й нічого більше. Та становище моє скрутне, і тобі доведеться мені трохи допомогти. Тобі пощастило, одним словом.

— Нічого я…

Вона ніби й не чула.

— По-перше, мені треба десь оселитися. Хочу помитися, і мені вже остогиділо те вуличне життя, коли ти ще й мало що можеш. І мені дуже треба поспати — тобі, до речі, теж не завадило б.

Її голос звучав твердо і впевнено, і Тодд уже не дивувався, що Дженні впустила її. Він раптом з жахом пригадав свою кузину, яка у дев’яносто восьмому потрапила в аварію і лежала в шпиталі. Більшу частину часу вона була під морфіном, але інколи виринала з наркотичної безодні й видавала ремарки, які звучали абсурдно, жахаюче адекватно. Від того контрасту й недоречності волосся ставало дибки. Таке саме враження справляла й ця дитина, хоча можна було здогадатися, що вона просто мавпує когось зі знайомих дорослих.

Дитина, здається, сприйняла його мовчання за покірливість.

— Коли повстану я, мов фенікс із темного полум’я Лети, я хочу зустрітися з певною особою. Ми обидва її знаємо. Тобі варто цим зайнятися.

— Не знаю, про кого ти, — мовив Тодд і натиснув кнопку виклику. — 3 бой-бендами й дитячими телешоу справ не ведемо. Така політика компанії.

— Бой-бенди? Ти в біса про що там мимриш?

Чути було, як у коридорі відчинилися двері й по підлозі застукали швидкі кроки Тоддової асистентки. Б’янка отримувала на двадцять відсотків вищу зарплатню, ніж будь-який інший асистент у компанії, і була варта кожного долара.

Дівчинка теж почула і двері, і кроки. Її обличчя потемнішало.

— Тодді, ти ризикуєш утнути величезну дурницю. Не просери свій шанс.

Двері рвучко відчинилися, впускаючи Б’янку.

— Цій особі час іти, — повідомив їй Крейн.

Дитина театрально зітхнула, хитаючи головою. Тодд проігнорував це.

— Якщо вона пручатиметься, викликайте поліцію. Вона прикинулася іншою особою, щоб зустрітися зі знаменитістю.

Б'янка підійшла до крісла дитини і суворо зиркнула на неї.

— Вставай, принцесо, та хутчіше.

— Ох, нестерпні ви люди, — втомлено пробурмотіла дівчинка. Підвелася, ігноруючи простягнуту руку Б’янки і не відриваючи очей від Крейна. — Я не хочу пручатися, але зрозумій — ти сам мене до цього змусив.

Тодд сів, тримаючи спину дуже прямо. Бянка розбереться — он вона вже взяла дівчинку за лікоть і потягла її до дверей.

Він опустив очі на папери, раптом відчувши страшенне бажання зануритися в роботу. Під кінець дівчинка почала говорити речі, які його дивно занепокоїли. Дивно і дуже сильно.

— Прощавай, — буркнув він. Дівчинка підморгнула.

— Начувайся, — промовила вона й рушила геть. Тодд Крейн рвучко підкинув голову і невідривно дивився, як вона віддаляється коридором.

За п’ять хвилин вона з’явилася внизу на вулиці. Повільно йшла, потім спинилася і так само повільно почала обертатися, піднімаючи голову. І хоча Тодд сахнувся від вікна настільки швидко, як міг, вона встигла його побачити.

Коли він знову обережно визирнув з вікна, дівчинка нікуди не ділася — стояла, дивлячись просто на нього. Здається, вона усміхнулася і піднесла руку з витягнутим вказівним пальцем. Рукою вона намалювала в повітрі якийсь символ. Коротку спіраль, схожу на цифру «9».

Потім дівчинка байдуже відвернулася і швидко пішла геть.

Тодд іще деякий час спостерігав за вулицею, побоюючись, що дівчинка повернеться. Чого він боявся — сказати було важко. Та її остання репліка… Від дитини таке мало б звучати сміховинно, але той тон нагадав йому про дещо. Власне, про декого.

Безглуздий збіг і нічого більше. То його мозок з’єднав не пов’язані між собою точки в часі й просторі. На нього тиснули всі ті роки — це Крейн уже зрозумів і так. Треба було якось підмолодитися. Він спробував пригадати, яка зовні ота Дженні на ресепшені, а коли не зміг, то навіть відчув занепокоєння. Але про те можна подумати пізніше. За келихом чогось спиртного.

Його думки поверталися на звичні рейки, робота виконувалася, і поступово Тодд знову почав почуватися собою.

Розділ 22

Будинок Андерсонів стояв на Федеральній вулиці поблизу Бродвей-авеню, з краєвидом на бухту Еліот. Авеню була справжньою артерією міста — широка й довга вулиця з рядами офісних споруд, банків з червоної цегли й численних кав’ярень. Американці взагалі люблять каву, але для жителів північного заходу то якась манія. Дивно, як її ще банкомати не наливають. Федеральна вулиця була тихіша, затінена осінніми жовто-мідяними деревами. Максимальна допустима швидкість тут була всього сорок кілометрів на годину, бо тут справді гуляли. Живоплоти навколо будинків були охайно підстрижені, паркани — пофарбовані, й не сто років тому. Більшість будинків були невеличкі, а машини біля них натякали своїм виглядом, що не треба великих статків, аби жити у цьому приємному місці.

Власне дім стояв неподалік перехрестя. Знадвору особливих пошкоджень від вогню не проглядалося, хоча вікна на першому поверсі були затулені щитами. Я піднявся сходами на невелику веранду, як і личить людині, яка має повне право входити у чийсь дім. Двері були заклеєні поліцейською плівкою, та я мав чим її позбутися і мав чим відчинити замок. Більшість копів уміють заходити в замкнені приміщення, а я це вмію трішки краще за більшість.

Ступивши в темне приміщення, пропахле димом, я зачинив по собі двері.

Кілька хвилин стояв непорушно, даючи очам звикнути до мороку. Зі щілин у щитах на вікнах проливалося надто мало світла, щоб розігнати його. Збоку від дверей я намацав вимикач, і спалахнуло світло. Напевно, рахунок сплачувався автоматично, незважаючи на те, що хазяїн невідомо де.

Найперше я пішов нагору. Ознак пожежі, окрім запаху й темних плям на стінах, там майже не виявилося. В будинку було дві спальні, ванна кімната, комора та чийсь кабінет. Люк у стелі холу вів на горище, присипане густим шаром пилу. Я швидко оглянув спальні, позазиравши у шухляди й шафи, потім продивився класичні схованки у ванній кімнаті. Нічого, крім ознак того, що тут мешкала пара середніх літ із сином-підлітком. Жодних ознак, що в будинку була зброя — ні сейфа, ні чохлів, ні коробки з гільзами.

Потім я повернуся вниз і, спинившись на останніх сходинках, оглянув вітальню. Повітря висіло непорушно, і звідси було добре видно, де саме загинув Джошуа Андерсон: кривава пляма на закопченій стіні, обвуглена чорна пляма на килимі. Я обійшов кімнату, нічого особливого не шукаючи. Важко було сказати, наскільки багато всього посунули після того, яка поліція склала протокол і все сфотографувала. Проте я вже більш-менш зрозумів, що тут сталося, бо бачив таке багато разів.

Я зазирнув до кухні, потім перетнув хол і знайшов меншу кімнату зі ще одним телевізором, ігровою установкою та полицями дисків і книжок. Серед останніх були головно романи Кінга, Кунца та Райс у м’яких палітурках і посібники й журнали з фізики. Вочевидь, це все належало Віллу Андерсону. Кілька томів мене здивували — книги Кремо, Корліса й Генкока, теоретиків альтернативної археології,— але не настільки, щоб обшукати кімнатку ретельніше.

Біля кухонних дверей були ще одні, вужчі. За ними збігали вниз, у підвал, хисткі східці. На підлозі я виявив дріт, який багато що пояснив про пожежу в цьому будинку. Підлогу густо устеляли почорнілі папери, які спочатку горіли, а потім мокли. Під стіною лежали рештки верстака. Серед іншого мотлоху вирізнялися інструменти й електросхеми, а також кілька металевих ящиків для паперів, перекинутих набік. Тут не просто щось шукали. Тут ніби бомбу підірвали.

Іноді прийти на місце злочину дуже важливо, бо інакше не зрозуміти, що там сталося. У звичному оточенні люди роблять дуже дивні речі, які здаються абсурдними поза тим оточенням. Та коли в те оточення вторгається непроханий гість, це помітно, ніби щось пошкоджується десь на найглибшому рівні. Дім змінюється.

Я витяг з кишені телефон, зробив фото і пішов.

На вулиці я побачив, що з дверей сусіднього будинку за мною спостерігає чоловік. Я миттю змінив курс і наблизився до нього.

— Вам можна заходити у той будинок? — спитав він.

— Так. Ви тут живете?

Чоловік кивнув. Йому було трохи за п’ятдесят. Сиве волосся, лисина, сумирний погляд людини, яка спостерігає, думає і тим задоволена.

— Страшна річ трапилася.

— До чого це ви?

— Та вбивство оте.

— Думаєте, це Вілл скоїв?

Він розтулив рота, але нічого не сказав. Ясно було, що він хоче почути дещо від мене.

— Я от так не вважаю, — сказав я. — Думаю, до Джини і Джоша заходив хтось іще.

— Я нікого не бачив, — впевнено сказав чоловік. — І нічого не знаю, от чесно. Я… вони тут жили років десять. Я щодня їх бачив — поодинці, удвох, інколи всіх разом. Вітався і все таке. Менш ніж за тиждень до того, як воно все сталося, дні за два-три, я бачив, як вони вдвох виходили в ніч. Знаєте, вони лаялися, сперечалися про щось між собою. Не дуже гучно, але йшли і сперечалися. І то вже був не перший раз. Розумієте, до чого я хилю?

— Дякую, — кивнув я. — Ви дуже допомогли.

Чоловік кивнув у відповідь, схрестив руки на грудях і повільно відступив усередину свого дому, озирнувшись на будинок Андерсонів.

Я пішов далі Федеральною, минув перехрестя і постукав у двері старовинного і дуже занедбаного бунгало. Дуже довго нічого не відбувалося, потім усередині ввімкнули світло. Це мене здивувало — був ще день і як на Сієтл достатньо світла, — а потім двері відчинилися, і я побачив, що у тому бунгало просто дуже темно, майже так само темно, як в оселі Андерсонів.

Переді мною стояла жінка. На вигляд років вісімдесяти, зігнута вдвоє, з обличчям, схожим на покинуте під літнім сонцем яблуко. Коли вона підвела на мене очі, я пригадав оту будівлю у Беллтауні з вікнами, де в шибках не було нічого, крім відображення хмарного неба.

— Місіс Маккенна?

— Ага.

— Я можу поставити вам кілька запитань?

— Ага.

— Ви сказали поліції, що в ніч пожежі в оселі Андерсонів бачили, як хтось підійшов до будинку, побачив вогонь і втік. Так?

— Нє.

Я зробив паузу.

— Ви сказали — «ні», я правильно почув?

— Ага.

— Наскільки я розумію…

— То був не хтось. То був Вілл Андерсон. Кумекаєте?

— Так, цілком.

— Добре. То до чого ви то хилите?

Я подивився на вікна її будинку.

— Ви завжди отак зашторюєте вікна? Вдень і вночі?

— Так темніше.

— О, розумію. Вибачте, що питаю, але як же тоді ви могли побачити Вілла Андерсона на вулиці?

Стара глянула на мене, і її очі вже не скидалися на вікна порожнього дому. Всередині кипіло життя.

— Ви з отих, чи що?

— З яких?

Вона придивилася до мене уважніше і похитала головою.

— Та бачу, що ні. Ну гаразд. Я на варті. Особливо вночі. Коли чую кроки на вулиці, дивлюся, хто це йде. Повинні бути вартові, розумієте? У цих краях на варті я.

— А кого ви виглядаєте, мем?

— Так ясно ж кого. Невидимців. Отже, чую я кроки, і кроки наче знайомі, та я собі думаю: гляну, бо хто його зна. Зазираю скраєчку за штору, а то Вілл. Білл пристойний хлопець, я проти нього нічого не маю. Проходить Білл кілька метрів і раптом зупиняється. Стоїть, дивиться на щось — на що, мені не видно. А потім отак задкує, розвертається і ну тікати. Доти жодного разу не бачила, щоби Білл тікав. Хвилин через двадцять завили сирени і пішло-поїхало.

Раптом вона дико закашлялася, при цьому навіть не намагаючись затулити рота рукою, а просто випльовуючи все зайве на підлогу. Відкашлявшись і відхаркавшись, стара втомлено похитала головою.

— Диви не підчепи рак, синку, бо то паскудна штука. Ще маєш якісь питання? Бо в мене там серіал.

Я повернувся на перехрестя, зупинився там і закурив, дивлячись, як з дерев падає листя. Свідчення місіс Маккенни навряд чи підійдуть для суду, проте й зовсім відкидати їх не можна. Навіть якби я не заходив у будинок, самої лише бесіди з тим сусідою вистачило б, щоб замислитися. Пари, чиї стосунки дійсно нездорові, не виносять свій бруд з дому. На людях там або мир і злагода, або холодна ввічливість, і хіба що хтось на когось люто зиркне. Всі конфлікти відбуваються приватно, за зачиненими дверима. Плюс те, що сказав мені Фішер, і вже можна повірити, що то не Білл Андерсон порішив свою жінку й дитину. Але поставало питання: хто ж тоді?

І де, власне, Андерсон?

У дільниці мене не змусили довго чекати, що було аж дивно. Або їм не було чого робити, або я їх заінтригував.

Бланшард запросив мене в інше приміщення, не в те, де я три дні тому мучився похміллям. Здається, цього разу то був уже його кабінет. Принаймні бардак на те натякав.

— Хотів би вибачитися, — почав я.

— Дуже мило.

— Ви було цілковито праві щодо моєї дружини. Вона дійсно просто забула мій номер, і дійсно вже чекала на мене вдома.

Він кивнув.

— Тобто у вас усе добре?

— Абсолютно.

— Приємно чути. Ви не мусили сюди приходити, але я ціную ваш учинок.

— Насправді я хотів вам трохи поклювати мізки з іншого приводу.

— Можна було здогадатися. Ну давайте.

— Ви ж у курсі вбивства в будинку Андерсонів? На північ від Бродвею, тижні зо три тому?

Бланшард, здається, здивувався.

— Чув, звісно. Жінка й син загинули неприємною смертю, убивця — чоловік. Більше нічого не знаю.

— Чи Андерсон вважається зниклим безвісти?

— Ні, він розшукується як підозрюваний у подвійному вбивстві. А це інше відділення.

— Ви в це вірите? Що то він убив своїх?

— Я про цю справу нічого не знаю. Чоловік-убивця в таких ситуаціях — майже стандартне явище, ви ж знаєте. А що, ви іншої думки?

— Я саме звідти, — пояснив я. — Опитав там трохи сусідів.

Бланшард насупився.

— Вас можна привітати з поверненням до правоохоронних органів, та ще в Сієтлі? Дивно, що я не чув про це.

— Ні-ні, як приватна особа я провів приватну бесіду з іншими приватними особами.

— Угу. Ну і навіщо воно вам, шановна особо?

— Особисте.

— І що ви дізналися на дозвіллі?

— Що Андерсон — не вбивця.

— Угу, — Бланшард почав малювати якісь чудернацькі кола у своєму блокноті.

— Єдина очевидиця стверджує, що Андерсон підійшов до будинку вже після події. Вона, звісно, не те щоб дуже надійний свідок, але не можна відкидати її спостереження. Інша особа підтвердила, що в Андерсонів були нормальні стосунки, що, як на мене, теж важливий момент. Якщо в них не було якогось давнього повільного конфлікту, то причини для такої жорстокості просто зникають, погодьтеся.

— Ви розумієте, що життя Джини Андерсон застраховане на вісімдесят тисяч доларів?

— Не знав, що аж на стільки, але це не мотив. Якщо Андерсон з тих людей, які здатні за вісімдесят тисяч скрутити в’язи власній жінці, то в поліції про нього вже знали б. Він навіть власником зброї не був.

— Наскільки відомо нам.

— Немає тут жодного мотиву, жодних вказівок на мотив.

— Агов, Джеку, ти ж був поліцейським. Ти знаєш, як воно буває. Ці люди ніби сновиди. Встають зранку, ходять на роботу, на барбекю, на риболовлю з сусідами. Люди собі й люди, як усі. А потім бац — і виявляється, то була людина-шкарлупка, а всередині в неї ховалося щось геть відмінне. І тут тобі кров на стінах і що хочеш. Вісімдесят тисяч — сума пристойна, надто коли в його житті були не тільки родина й робота.

— Саме так, — кивнув я, — в нього справді сталося дещо, про що не знає поліція.

Бланшард припинив водити олівцем у блокноті.

— Наприклад?

— Кілька місяців тому Андерсон отримав у спадок від одного померлого багатія з Чикаго чверть мільйона доларів. Чеком.

Тепер Бланшардова увага належала мені безроздільно.

— Звідки ти це знаєш?

— Від юриста, який мав до цього певний стосунок. Він зламав собі голову, намагаючись зрозуміти причини такого вчинку з боку багатія, і теж упевнений, що Андерсон не вбивця.

— Лише через гроші? То не доказ.

— Знаю, — кивнув я. — Але юрист не коп і не знає. Ти зараз, певно, думаєш, що коли Андерсон отримав гроші, то вирішив почати нове життя, а жінка з дитиною були йому наче тягар на шиї — от він їх і позбувся, звільнив місце для щастя й розкошів.

— Дивно, що ти пішов з поліції,— зазначив Бланшард. — Ти наче непоганий коп.

— Та от біда, — провадив я. — Чек так і не був переведений у готівку. Андерсон місяць протримав його в себе, а потім зник. Навіть якщо вирішити, що з такими грошима час тікати в Мексику і там жирувати на тако з текілою у товаристві темпераментних жінок, спершу треба відкрити рахунок у банку і записати ті гроші на своє ім’я. Бо чек можна загубити, його можуть украсти, його, врешті-решт, може дружина твоя знайти.

Бланшард утупив погляд у стіну над моєю головою — чи просто дивився на мене й не бачив. Він облизнув губи і кивнув.

— Гаразд, припустімо, що все так. Як звати того юриста?

— Ґері Фішер. Назви його контори я не знаю.

— Йому можна вірити?

— Ми дуже давно знайомі.

— Маєш його номер?

— Лишив його в готелі.

Він швидко глянув на мене.

— Звісно. Ну що, небайдужа особо, роби як знаєш. Я теж поговорю з людьми, вкину їм цю інформацію. Може, когось воно зацікавить.

— Дякую, — сказав я і підвівся.

— Нема за що, така в нас робота. А ти поки не лізь у неприємності.

— Що?

Бланшард глянув мені просто у вічі.

— По тобі видно, що ти в них любиш лізти. Минулого разу вже було помітно.

Я і сам собі пообіцяв нікуди не лізти, але ясно було, що сам собі брешу. Проте я зробив останню спробу ухилитися. По телефону призначив Фішерові зустріч у тому барі біля підніжжя Медисон, де бачився з Георгі, а сам пішов у інший бік і довго гуляв. Сутеніло, холоднішало. Ступаючи вулицями, я раптом звернув увагу на те, як усе місто хилиться у бік бухти Еліот. Я прокладав свій маршрут, керуючися природним рельєфом місцевості. Будинки здавалися лише перешкодами на шляху, робота людини — чимось незначним, неважливим. Під час туристичного візиту до міста разом з Емі я дізнався, що протягом останнього століття тут багато що перебудували і розрівняли. Проте пагорбів лишалося стільки, що важко було уявити, з яких міркувань поселенці обрали собі таке місце, — якщо не знати, що принадили їх ліси навколо, джерело деревини. Я зрізав до Першої вулиці й рушив на південь. Обігнувши собор Святого Якова, звернув в бік Єслер-вей, де вулиці йдуть не паралельно воді, а з заходу на схід. Мети у моєї прогулянки не було, але щоразу в Сієтлі здавалося, що місто саме тягне мене у певному напрямку.

На розі Першої та Єслер-вей я спинився, роздивляючись тотемний стовп на тому боці Піонер-сквер. Поруч височіло теракотове громаддя Єслер-білдингу, далі праворуч була величезна парковка — її звели у шістдесятих на місці старого готелю «Оксидентал» і, на щастя, збудували такою страшною, що розпочалася успішна кампанія за збереження історичного вигляду міста і старі будинки не знесли заради нових страшних парковок. Туди-сюди під дрібним дощем човгали бездомні — самотні чоловіки з опущеними плечима. Тут незначущість архітектури ставала навіть більш помітною, бо для цих людей будинків ніби не існувало, вони жили на вулиці. Якщо вони й мали прихисток у цьому місті, то його давала сама земля, і наявність на ній вулиць і тротуарів нічого не міняла.

Потім я постояв трохи під криваво-червоними деревами на самій Піонер-сквер, біля бювету, прикрашеного головою індіанця. Табличка повідомляла, що то Сієтл власною персоною — вождь саквамішей, які жили тут до появи білої людини. Окрім цього бювету, тотемного стовпа та ще самої назви міста, Сієтл нічим не вшанував пам’ять цілого племені. При тому, що купі невдах споруджено кращі пам’ятники. Чи стояв колись вождь Сієтл або його пращури на березі бухти, видивляючись високощоглі кораблі? Що вони думали, коли побачили їх? Чи мали вони змогу зробити інший вибір, і що той інший вибір змінив би?

Площа чомусь не пускала мене, і я ще посидів трохи на лаві. Потім повештався старим містом, зайшов у книгарню, словом, вбивав час як умів. У відділі кримінальної документалістики я замислився, чи здатен буду справді видати щось, що поставлять на полицю поруч з «Непроханими». Я мав великі сумніви, і, правду кажучи, не дуже й кортіло. Зіркою відділу була місцева серія про темний бік життя у місті в останні кількадесят років. Підпали та скандали, убивства й самогубства. Дивні зникнення людей у сімдесяті-вісімдесяті й на початку дев’яностих, серійне викрадення дівчаток — знайшли тільки двійко страшенно понівечених тіл, причому автор з великим завзяттям описав і ознаки численних знущань, і глибокі, аж до кістки, порізи на обличчях жертв.

Я поставив книжку назад на полицю. Такого я писати не хотів, хіба що мене б змусили під страхом смерті. Врешті-решт я придбав невелику брошуру, присвячену історії перших років існування Сієтла, і знову заглибився у лабіринт вулиць, аж поки, вдосталь покружлявши, вони безцеремонно виштовхнули мене назустріч клубкові новіших магістралей, де я геть загубився.

Тоді я розвернувся й рушив у інший бік, сподіваючись потрапити кудись, де я ще не бував. Та в результаті за кілька хвилин до п’ятої я знову опинився на Пост-еллі, неподалік офісу «Керрі, Крейн і Гарді».

Проходячи повз будівлю, я звернув увагу на певні деталі, а далі зайшов у кав’ярню з великими вікнами-вітринами на розі. Взявши каву, я сів так, щоб добре бачити вулицю. Визначити, чи є в офісі Крейн, було неможливо. То й біс із ним. Я трохи посидів, споглядаючи, як люди заходять і виходять. Скоро вони вже тільки виходитимуть, а потім вимкнеться світло і двері зачиняться, знаменуючи кінець ще одного робочого дня. Але Крейн був велике цабе, тож він міг і не бути в офісі, міг перебувати у залі засідань іншої компанії, забивати там баки іншим цабе. Така в нього була робота, і оскільки я зустрічався з ним живцем, то здогадувався, що він на ній добре знається. Так, він, напевно, з клієнтами, чи вдома зі своєю родиною, що ніби зійшла з плакату соціальної реклами про щасливу сім’ю, і то на краще. Скоро й мені остогидне тут сидіти, захочеться чогось міцнішого за каву, і я й собі поплентаюся в ніч.

Я провів у кав’ярні сорок хвилин і дедалі більше вірив, що так воно й станеться, коли з дверей офісу вийшов Тодд Крейн.

Він був сам і вигляд мав стурбований. Я вже сплатив рахунок і був готовий виходити, тому вмить опинився біля дверей. Проте Крейн зробив не те, чого я від нього чекав. Перш ніж засісти у кав’ярні, я навмисно визначив, де тут парковка, бо думав, що він їздить на дорогому авто. Але він ішов пішки, і просто на мене.

Я швидко відступив між вуличні прилавки, але він проминув мене, й не піднявши голови. Руки він тримав у кишенях пальта.

Вийшовши назад на тротуар, я рушив за ним.

Він швидко йшов у напрямку підземного переходу, й оскільки я хотів спитати в цього одного, чи то не він на фото з моєю дружиною, більш-менш приватно, я прискорив кроки.

Задзвонив мобільний, так гучно, що проігнорувати було не можна. Я на ходу витяг його з кишені, впевнений, що то Емі. Але на екрані висвітлилося не «Емі», а «РОЗА».

Я не знав ніякої Рози. Приклав телефон до вуха:

— Що вам у біса…

— Не роби цього, — сказала жінка на тому кінці, дуже швидко й дуже голосно, і зв’язок обірвався.

Я став тиснути зелену клавішу, намагаючись передзвонити, але на тому кінці не брали слухавки. Я тиснув і тиснув, роззираючись навкруги, проте ні на вулиці, ні у вікнах будівель нічого не розгледів.

Поки я цим займався, Тодд Крейн зник.

Розділ 23

Бару я дістався раніше призначеного часу зустрічі з Фішером. Мені треба було поміркувати в тихому місці, а ще — подзвонити додому. Потрібно було сказати Емі, що на ніч я не приїду. Від думки про неї в мені піднімалися обурення й злість, причому якісь непевні, безпричинні. Будинком у Беллтауні цікавився Фішер, а не я, й ім’я Емі на тих паперах для мене нічого не значило. Ми в ті часи навіть не були знайомі. Якась ділова формальність, прізвище працівниці компанії у документах, що належать компанії. Мені було бридко думати про ті речі, й так само бридко від того, що я не здатен був полишити думки про чоловіка на фото. Зібравшись на силі, я натиснув кнопку виклику на телефоні.

— Привіт, — почувся голос Емі. Вона відповіла швидко, ніби вже тримала телефон у руці, коли почула дзвінок. А може, справді тримала? Якщо так, то чому? — Ну, які новини з великого міста? Я думала, ти о цій годині вже будеш удома.

Голос її звучав як зазвичай. Телефон — великий винахід, але він не призначений для справжнього спілкування, тягар міжособистісної взаємодії для нього непосильний. Про важливі речі можна говорити лише віч-на-віч. Ми ставимо питання і даємо відповіді на рівні тілесної хімії, бо людство вже жило і кохало за мільйони років до того, як було винайдене слово. Мова й досі лишається тільки фоновою музикою.

— Поговорив з одним, з іншим — і незчувся, як повечоріло. Можливо, ще зустрінуся за пивом з кількома репортерами кримінальної хроніки.

— Ідея слушна! Лишаєшся в місті на ніч?

— He виключено. Я нічого важливого цим не провалю?

— Хіба що вечеря обуриться, що я їстиму її сама. То як, виходить у тебе щось із новою книжкою?

— Здається, так.

Мені було неприємно їй брехати. Що я, власне, мав, які докази? Кілька есемесок без тексту, два-три фото, де невідомо що зображено, — та й по всьому.

— Оце гарна новина. І, любий, ти мені пробач, що я вчора не сприйняла твою ідею. У мене був якийсь дивний настрій.

— Та я так і подумав… — Я глибоко вдихнув і зробив крок до краю прірви: — 3 тобою все гаразд?

— О, звісно, — запевнила Емі. Чи сказала вона це поспіхом, чи надто повільно, чи звичним тоном? Я так пильно дослухався, що нічого не почув. — То просто робота, як вона мені остогидла. Якийсь безперервний внутрішній монолог.

— Я сподівався, що на новому місці буде легше.

— Буде, буде. Просто має минути час.

Вона щось додала, але я не розчув.

— Що-що?

— Вибач, — швидко відповіла вона. — То телевізор. Тут починається марафон «Сексу й міста», в мене ласощі в мікрохвильовій і все таке.

— То ти в раю.

— Типу того. Чекати тебе додому завтра?

— До обіду буду.

— Добре. Скучила за тобою, офіцере.

Вона промовила ці слова зовсім так, як завжди казала їх Емі, та Емі, яку я знав, з якою був одружений, з якою провів багато-багато днів коротких і щасливих та довгих і нелегких, і важко було повірити, що щось у нашому житті пішло не так.

Проте з відповіддю я завагався:

— Я теж за тобою скучив.

У Фішера все розслідування трималося на Андерсоні, й хоч який хиткий був той фундамент, я не мав і такого. Напевно, варто було просто спитати Емі про ту будівлю в Беллтауні — адже там, мабуть, її і висадив таксист у той вечір, коли я її загубив. Але як? Я ж питатиму насправді не про будівлю, а про зовсім інші речі, і я геть не був упевнений, що готовий відчинити ту скриню. Навіть коли всередині не буде всіх нещасть світу, заново її замкнути вже не вийде. Сказаного не повернути. Питань не забрати назад.

Телефон загудів. То була есемеска від Емі, ось така:

успіху не пия4 :-D цьом

І отримати її було приємно, я навіть усміхнувся, та усмішка швидко згасла. Двох випадків — сьогодні вранці й ось зараз — мені вистачило, щоб помітити, що жінка, яка завжди писала смайлики ось так: «:-)», перейшла на варіант «:-D», а ще почала замість нормальних літер використовувати цифри. Вона завжди дуже педантично ставилася до грамотності повідомлень. Звідки ця нова манера, від кого Емі її підхопила? Чи була то крихта піску, яка окремо не значить нічого, але разом з іншими піщинками — якщо навмисно зібрати їх докупи — може скласти гору, яку вже не проігноруєш?

Я потер обличчя долонями, потрусив головою, скидаючи ману. Треба було повертатися до справи, якою я займався з того самого моменту, як загубив Крейна.

Розібратися, хто така ота Роза і якого хріна її номер робить у моєму телефоні.

До мене вже дійшло, що коли на екрані висвітилося ім’я, то Роза має бути у мене в контактах. Передивившись їх, я справді знайшов Розу. Ім'я великими літерами і номер. Але я їх не записував. Я поміняв телефон з місяць тому, коли ми переїхали у Бірч-Кросинг і я виявив, що мій провайдер для цієї місцевості — не кращий варіант. На цей момент я мав у пам’яті телефону десь зо два десятки номерів і добре пам’ятав, як і чому вони там опинилися, — всі, крім цього. Я взагалі не знав жодної Рози. Зроду.

Я знов викликав цей номер, вже вчетверте з того моменту, як ця невідома особа перешкодила — впевнений, навмисно — моїй приватній бесіді з Тоддом Крейном. І вже вчетверте телефон дзвонив і дзвонив собі, але ніхто не відповідав. Я міг перевірити номер у довідці, але щось мені підказувало, що з того теж нічого не вийде.

Тому я знову почав думати, як же номер цієї Рози міг опинитися в моєму телефоні. Був лише один варіант. Після бійки з тими бандитами, про яких Георгі буцімто нічого не знав, я спочатку сидів у барі, а потім отямився на Піонер-сквер. Між барною стійкою і пробудженням у парку зяяла чимала прогалина. Очевидно, що я напився до нестями. Чи міг я в тому стані записати номер людини, з якою звів знайомство теж напідпитку? Це була цілком струнка версія, окрім одного моменту: «РОЗА» було написано великими літерами, а я завжди використовую великі й маленькі літери, а в есемесках, як і Емі раніше, пишу слова повністю. Можна припустити, що коли я так напився, що записав номер якоїсь жінки і забув про це, то міг і такими формальностями знехтувати, але то ви мене погано знаєте. В коматозному стані я ставлюся до таких речей набагато прискіпливіше, ніж у тверезому.

Бо треба ж, розумієте, довести, що я не п’яний.

Тому лишалася ще одна версія. Хтось інший вніс цей номер у мій телефон. І на тому питання моє повисало в повітрі, бо я не міг відповісти на нього сам і не мав нікого, хто був би на це здатен.

Зразу по сьомій з’явився Фішер. Він був не сам. Удвох з якимось чоловіком вони наблизилися до мого столу в кутку.

— Хто це?

— Пітер Чен, — відрекомендував незнайомця Фішер. — Друг Білла Андерсона. Був з ним у той вечір, коли все те сталося.

Чен являв собою тип худого, вузькоплечого інтелектуала, якому тіло потрібне тільки як підставка під мозок.

Я простягнув руку, і він її потиснув. Відчуття було таке, ніби я потримав за руку дитину.

Чен глянув на Фішера з м’яким докором.

— Ви казали, що він не коп.

— Ісусе! — не стримався я. — Пітере, присядьте.

Той підкорився. Підозріло глянув на піалу з горішками, які офіціантка принесла до пива, хоч я й не просив.

— Чому вам так важливо, щоб я не був поліцейським? — запитав я. — Ви не схожі на людину, яка може мати проблеми з законом.

— Не в тому справа, — відповів Чен. — Просто поліцейські вважають Вілла злочинцем, і я втомився слухати той бруд, яким вони його поливають.

— Нам відомо, що Вілл не вбивав Джину й Джоша.

— Звідки?

— Я достатньо дізнався про цю справу, щоб вважати його нездатним на таке. І я бачив Біллів підвал. То не він підпалив дім.

Утрутився Фішер.

— Ти що, заходив у будинок?

Ігноруючи його, я звернувся до Чена.

— То що, за вашою версією, трапилося?

— Я не знаю, — він, здавалося, трохи заспокоївся. — Я сказав копам, що Вілл в останні тижні чи навіть місяці був сам не свій, і вони вирішили, що то через особисте життя. Але він не мав особистого життя. Тобто були Джина і Джош, і більше йому нікого не було треба.

— То що ж його гризло? Не знаєте?

— Не уявляю, але, певно, то було через роботу.

— Через роботу в коледжі?

Чен знизав плечима.

— Не знаю. Думаю, ні, бо він би сказав. Ми всі там працюємо і обговорюємо такі речі.

— Звісно, перекури з колегами, все таке.

— Саме так.

Заговорив Фішер:

— І все-таки йдеться про роботу?

— Напевно. У нас є власні проекти, такі собі хобі. Про них ми теж часто розмовляємо. Але останнім часом Білл став потайний.

Я кивнув.

— Я так розумію, що новин від нього давно не було? Жодних таємних зустрічей, дзвінків?

— На жаль, — Чен опустив очі.— Я постійно тримаю при собі телефон. Щодня писав йому на мейл перші два тижні після того всього і досі час до часу пишу. Попервах навіть не замикав двері будинку. Джері робив так само, — він знову подивився на мене. — Боюся, Білла нема серед живих.

— На який мейл ви посилали листи? На робочий?

— Так.

— Не думаю, що він би тепер став ним користуватися. І дзвонити побоявся б. У такому разі його швидко знайдуть, і Білл це розуміє. Якщо він не винен, то зараз він наляканий до сказу і переживає на самоті страшне горе і почуття провини, бо лишився живий. Більшість людей вже з’їхали б з глузду. Його параноя наразі квітне на повну силу. Чи він не має іншої адреси в інтернеті, більш анонімної?

— Ні. Тобто я думав про це теж, але ні про що таке не знаю. Дивно, що він її ще не завів і не написав мені.

— Він, мабуть, гадає, що ви вірите поліції і здасте його як убивцю.

— Ні. Він знає, що я такого не зроблю.

— Пітере, з усією повагою, але ви не уявляєте, що за штука та параноя. Можливе, є якісь форуми чи онлайнові гуртки науковців, де він дописував? Які читає?

Чен схилив голову набік.

— А от про таке я не думав.

— Заледве він буде зараз провадити наукові дискусії,— відзначив Фішер. — Згадайте, у якому він становищі.

— Звісно що ні. Проте не забувай: для нас те, що трапилося з Біллом, це просто епізод з життя, а для нього це все, що існує. Якщо він живий, то переховується вже аж три тижні.

Йому, напевно, конче потрібно з кимось поговорити, і він мусить шукати спосіб достукатися до людей. З другого боку, реального спілкування він боїться мов чуми, бо розуміє можливі наслідки. Наша задача — зробити крок йому назустріч.

— Але ми гадки не маємо, де він.

— Десь у місті. Він не Рембо і не піде ховатися у гори, озброєний самим лише ножем. У нього немає грошей, бо банкомат його вмить засіче. Проте він людина розумна і напевно що здатен знайти трохи готівки, аби вийти в інтернет з якогось анонімного місця. З цього й треба починати пошуки.

Я написав номер свого мобільного на серветці та простягнув Ченові.

— Ідіть додому, — сказав я. — Виходьте в інтернет. Пройдіться по сайтах і форумах, які відвідуєте зазвичай з Біллом і Джері. Залишіть там повідомлення, тільки нехай не буде очевидно, що вони для Вілла. Пишіть щось таке, що зрозуміє лише він. І здогадається, що воно від друзів. Впишіть у повідомлення телефонний номер — але не просто отак цифрами, а якось приховано, так, що зрозуміє лише Вілл. Є ідеї, як це зробити?

Чен швидко кивнув. Я цілком вірив, що він упорається, він здавався любителем головоломок.

— Добре. Спробуйте дати йому зрозуміти, що дехто вважає його невинним і що цей дехто його розшукує.

— Гаразд. Але чому я маю писати ваш номер? Чому не свій?

— Бо якщо ми праві, то лишається та людина, яка скрутила в’язи Білловій дружині та спалила живцем його сина. Той, хто вийде на контакт з Біллом, вірогідно, матиме справу з цією людиною, — я загасив цигарку і глянув на Чена. — Хочете?

— О ні,— відповів він.

Розділ 24

Коли Чен пішов, Фішер повернувся до мене.

— Ти не казав, що збираєшся вдертися у будинок. Я б тоді пішов з тобою.

— От саме тому, серед іншого, я тобі й не сказав, — відповів я. — До того ж шукати там не було чого.

— Але ж…

— Авжеж. Ти мене в це втягнув, поманивши іменем моєї жінки. Мене цікавить у цій історії вона, і я зроблю все потрібне, щоб усе з'ясувати. І до речі, ти Андерсонового друга теж привів, не порадившись і не попереджаючи.

— Думаєш, не варто було?

— Варто, якщо він не пов'язаний з убивцею Андерсонів.

— Господи Ісусе… ти справді думаєш, що він?..

— Не думаю. Але ти про це навіть не замислився. Чен же міг сказати комусь, що Андерсона не буде вдома. Міг навіть погодитися зробити так, щоб точно не було. Якщо так, то тепер ця особа зверне на наші пошуки увагу.

Фішер опустив очі.

— Господи. Я про таке і не подумав. Я… ні, я очевидно нічого про ці речі не знаю.

— Постійно собі про це нагадуй. А, і ще дещо. Коли ти дзвонив, то знав, що я їздив до Сієтла. Звідки?

— Просто побачив тебе на вулиці,— знизав плечима Фішер. — Я, правду кажучи, не думав навіть згадувати про це.

— Де саме?

— На Пост-еллі, неподалік офісу «Керрі, Крейн і Гарді».

— І як же так сталося, що ти опинився там водночас зі мною?

— Ненавмисне! — Фішер почав дратуватися. — Я ішов до Крейна, щоб поговорити про ту будівлю у Беллтауні. Сказав на ресепшені, що хочу її купити. Але його не було в офісі.

— Насправді був, — відповів я. — Бо я тоді з ним зустрівся.

— Ого, — нахмурився Фішер. — Як так?

— Напередодні мені подзвонили. Таксист знайшов телефон Емі на задньому сидінні своєї машини, — почав я — і завагався. Говорити з Фішером про Емі — то була якась зрада, ніби я виступав проти неї. Абсурдна думка! — Виявилося, що її не було там, де я очікував, де вона мала бути. От я і пішов до Крейна — спитати, з ким і де вона має зустрічі, щоб повернути знайдений телефон.

— І?

— Крейн навіть не знав, що вона є в місті. Принаймні сказав так.

— Але тепер ти думаєш, що то він на світлинах.

Я промовчав. Не мав що сказати.

— Пробач, Джеку.

— Не впевнений, що тут є за що вибачатися.

— Сподіваюся, ти правий. Але давай уже з’ясуємо: виходить, що протягом півгодини спочатку ти, потім я заходимо до офісу Крейна і називаємо ім’я твоєї дружини, так? Як думаєш, це привернуло його увагу?

— Нічого страшного, коли й так, — відповів я. — Я розмовляв з тим чолов’ягою і не думаю, що він здатний на вбивство.

Тепер промовчав Фішер. На якусь мить я почувся так, ніби мої руки мені не належать.

— Не смій на мене так дивитися, — тихо промовив я.

— Як — «так»?

— Ніби ми в школі, і я верзу дурниці.

— Джеку, тобі здалося.

— Краще б здалося.

— Як думаєш, Андерсон подзвонить?

— Гадки не маю. Можливо, Чен правий, і Андерсона вже немає серед живих. Убивця його родини і до нього міг дотягнутися. Його могли випадково прибити на вулиці грабіжники. Він міг утопитися у бухті Еліот. Почекаємо до завтра. Якщо до обіду він не подзвонить, я кидаю цю справу.

— А якщо він подзвонить пізніше?

— Дам йому твій номер. Андерсон мені байдужий. Тобі загалом теж, хоч я так розумію, що дивною поведінка Андерсона стала приблизно тоді, коли він отримав чек від Кренфілда. Я даю твоїй справі ще добу з доброї волі і ще тому, що ти мені повідомив дещо загалом цікаве. Але після того я поїду додому. Бо якщо справи мої кепські, то вирішувати їх я маю саме вдома.

— Дякую, що прийшов, — сказав він. — Я це високо ціную.

— Чудово. Постав мені за це ще пиво.

Офіціантку, здається, викрали інопланетяни, тому Фішер пішов до барної стійки сам. Я дивився, як він розмовляє з барменкою, як простодушно усміхається їй, і усвідомив, що просто не міг йому не допомогти. Скоро він повернувся, і ми зробили те, що зазвичай роблять чоловіки у барі чужого міста.

Напилися.

Згодом ми поїхали до Фішера в готель. Готель був десь у центрі, але більше нічого доброго про нього сказати не можна. Емі в таке місце і кроку б не ступила.

На барі там працював справжній покидьок. Такий висновок я зробив з того, що він відмовився нам налити. Тому ми пішли нагору. Фішерова кімната була простора, прямокутна, з єдиним вікном, яке виходило, ясна річ, на одну з численних міських парковок. Поки Фішер вмикав світло, я дивився у вікно. Люди ходили парковкою туди-сюди частіше, ніж загалом очікуєш від парковки. У більшості навіть машин не було. Поліцейський інстинкт прошепотів до мене: якби я вирішив сісти на наркотики, можна було би почати десь там. За мить по тому я побачив продавця — не тому, що був знайомий з ним, просто впізнав типаж. Такий собі особливий підвид людини: блідий, худорлявий, стрижений тип, з тих, що рано-вранці спокійно виходять з машини, яку, власне, тільки-но пограбували. Моралі, совісті, співчуття до собі подібних такі не мають. То люди-щури, хоча мушу зазначити, що щур — створіння набагато шляхетніше, і то ми знеславили їх, щоб описати власний вид, дати назву людині, яка легко прогризе собі шлях крізь чуже життя у гонитві за легкою здобиччю.

Міні-бар у номері запропонував нам солідний вибір напоїв. Ми з Фішером усілися у крісла по різні боки кімнати. Після довгої прогулянки я геть змерз. Було близько одинадцятої, і я подумав був, що треба відправити Емі есемеску, але не знав, що написати. Ясно було, що не варто цього робити, принаймні поки не вирішу, навіщо і що писати, тож я відмовився від ідеї. Вже вдруге. Ідея, однак, не готова була відмовитися від мене і не хотіла йти з голови. А пізніше написати вже не вийде, бо Емі ляже спати.

Я розвалився у кріслі, безсило опустивши руки і повісивши голову. Почувався дуже втомленим — і водночас так, ніби вже ніколи в житті не засну.

— Слухай, а чому у вас немає дітей? — раптом спитав Фішер.

— Емі багато працює,— відповів я, передчуваючи щось неприємне.

Повисла мовчанка. Потім знову заговорив Фішер.

— Вона мені інколи сниться.

— Хто? — здивувався я.

— Донна.

За кілька секунд я усвідомив, про кого він говорить. Я глянув на нього уважніше.

— Та Донна, з якою ми ходили до школи? Яка вкоротила собі віку?

— Вона.

Я деякий час не знав, що й сказати.

— Воно мусило про себе нагадати. Та історія перевернула тобі життя, так?

— Так, — кивнув він. — Але я все одно не розумію. Я ніколи про неї особливо не думав. Тобто те, що сталося тоді, жахливе, і попервах я був абсолютно розчавлений.

— То не твоя провина.

— Я знаю, — слабко усміхнувся Фішер. — Ти мені сказав ще тоді, і я був дуже вдячний. Правду кажучи, коли б не та розмова на полі, я тебе не запам’ятав би. Я хочу сказати, що тепер розумію, що не несу жодної відповідальності за рішення Донни. Я був дитиною, тупуватим, егоїстичним хлопцем — але то не злочин, еге ж? Я не вводив її в оману і жодним чином не підштовхнув до самогубства. В коледжі я зо два роки ходив до психолога і зрештою позбувся почуття провини. Я почав жити власним життя, і це, правду кажучи, було дуже хороше життя.

— Було?

Фішер ніби не почув питання.

— Я багато років після того про неї не думав, і той її вчинок лишився у пам’яті лише як історія з чужого життя, котру мені розповіли, як байка, мораль якої я засвоїв і не мусив слухати наново. А потім — десь рік тому — вона мені раптом наснилася.

Фішер поглянув на свої руки. В кімнаті було напівтемно, але, здається, вони трусилися.

— Мені наснилося, ніби я зарано прийшов з роботи. В будинку було порожньо. Я не злякався, бо ясно було, що діти у садочку, а жінка пішла по крамницях чи п’є каву з сусідкою. Мені треба було переглянути деякі папери, тож я одразу рушив до свого лігва, до кабінету. А звідти раптом почув плюскіт води. Спочатку не міг зрозуміти, звідки той звук, потім збагнув, що то нагорі. Це було дуже дивно, бо я був удома сам. Я пішов до сходів на другий поверх. Глянув угору, — його обличчя смикнулося. — І побачив, як там промайнула тінь.

— І все одно пішов?

— Ну звісно. Це ж був сон. Суть була в тому, що я просто мусив піднятися. Я, власне, побіг нагору, бо тінь здавалася низенькою на зріст, а я маю двох маленьких дітей. Я занепокоївся. Навіть злякався. Я побіг нагору, бо вирішив, що моя дитина в біді. Вода лилася все гучніше. Двері у ванну кімнату в кінці коридору були зачинені. Я посмикав ручку, але двері не відчинилися, і це було дивно, бо в нас немає на дверях замків, щоб дитина випадково там не замкнулася. Я вдарив по дверях ногою. Я чув, що всередині хтось є, що хтось ніби скиглить, без слів, мов дитина, якій страшно. То була моя дитина. Я відчайдушно кинувся на двері, щоб їх висадити плечем, і раптом вони подалися, і я буквально сторчголов упав усередину приміщення.

Там нікого не було. У самій ванні — ніякої води. Звичайна собі ванна кімната, жінчині шампуні рядками, книжки над унітазом. Іграшковий зелений кит для дітей. Усе на місці. А потім я почув таке собі тихе «клац».

Повернувся у коридор, побачив, що одні з дверей ніби трохи прочинені. Я взявся за клямку і раптом зрозумів, що не хочу відчиняти. Щілина була достатньо велика, щоб можна було розгледіти шматок килима і частину стіни у кімнаті моєї доньки. І на стіні я знову побачив тінь, але не дитячу, а потім почув шурхіт, ніби хтось забирається у ліжко моєї дитини і вмощується там. Не знаю, звідки, але я точно знав, що та особа гола і що вона чекає на мене, і що коли я почну відчиняти двері, то знатиму одразу, що там, у ліжку, — то Донна.

Він раптом зупинився.

— І стане надто пізно.

— Для чого надто пізно?

Фішер похитав головою, ніби я б і сам уже мусив здогадатися — чи ніби він не міг цього озвучити.

— Відтоді я постійно про неї думаю. Той сон мені сниться що два тижні, інколи частіше. Щоразу двері відчиняються трохи ширше, але я встигаю прокинутись. І я точно знаю, що коли вони відчиняться достатньо, щоб я міг зазирнути їй в лице, я вже не прокинуся. Я зроблю крок, вона усміхнеться мені з ліжка, і з тієї кімнати я більше не вийду.

Я гадки не мав, що тут сказати.

— Ми старішаємо, — знайшовся я зрештою. — Сьогодення надто бентежне й незрозуміле, от ти подумки і повертаєшся до часів, коли все було ніби простішим — хоча простішим воно й не було.

Він коротко, жорстко розсміявся.

— О так, не було.

— Знаю, проте…

— Тут щось інше. Той сон постійно повертається. Я геть виснажений, не можу працювати.

— Ти комусь розповідав?

— Ні. Дружині я ніколи не говорив. Коли ми зустрілися, то вже було давнє минуле. І знаєш… коли в тебе у голові таке коїться, і ти комусь скажеш, а людина не зрозуміє, не сприйме, то стає ще гірше від того, що ти розпатякав своїм язиком такий страшний і темний секрет. Тож…

Він знову замовк. За вікном проїхала, завиваючи, поліцейська машина. Я уявив, як дилер і його клієнтура розбігаються хто куди, ніби налякані миші,— щоб за декілька хвилин повернутися.

— Тож… Гаразд, — Ґері ніби зібрався. — Ти добре пам’ятаєш Донну?

— Трохи. Я з нею був мало знайомий, але вона була доволі приваблива дівчина. І таку смерть важко забути.

Фішер кивнув.

— Протягом терапії, яку я проходив у коледжі, я ледве міг пригадати її обличчя. Але після цих снів я пам’ятаю кожну дрібницю.

— Та це просто тому, що…

— Джеку, помовч і дай сказати. Одного разу у вихідний день я пішов гуляти до парку з Бетані, моєю молодшою. Їй тільки виповнилося два роки. Й от везу я її на триколісному велосипеді, такому, знаєш, з ручкою, щоб дитина не мусила крутити педалі. Я дуже втомлений, бо робота, безсоння, такий похмурий день, і звертає на дощ, і загалом я просто більше не можу. Я кажу їй, що час додому. І тут вона повертається, дивиться на мене — й ось воно.

— Що — воно?

— Навіть не знаю, як описати. Бетані, звісно, дуже розсердилася, бо хотіла ще погуляти, але справа не в тому. Воно на мене аж кинулося. З її… з її очей.

— Не розумію.

Фішер знизав плечима.

— А за декілька днів… ну, діти швидко змінюються, з тижня на тиждень, з дня на день. Знаєш, як воно. Бетані якраз у тому віці. Але…

— Та що «але», Ґері?

— Минуло тижні два чи три, й от ми снідаємо, кругом розгардіяш, аж тут моя дружина нахилилася і придивилася до обличчя Бетані. І питає мене — а це в неї звідки? І показує на кутик її ока. А там така собі лунка, ніби такий собі маленький шрам… у формі півмісяця. Я кажу — гадки не маю, коли я за нею дивився, нічого такого не траплялося. Меган упевнена, що і під час її вахти нічого не було. Ми починаємо трохи сваритися. Й от у розпал тієї дискусії Бетані відводить на мене очі, й воно знову стоїть у її погляді, й раптом я усвідомлюю, що бачив ту відзнаку раніше. Я просто підвівся з-за столу і пішов геть, страшенно розлютивши Меган. І от по дорозі на роботу, в машині, мене осяяло.

Його голос звучав шелестко.

— Я все думаю про ті сни, які вже бачу кілька місяців, що вони приходять не просто так. Там є якийсь сенс, певне послання. Аж шубовсь — і те знання обвалюється на мене. Я мусив зупинити машину, коли пригадав, де бачив такий самий шрам раніше. Уві сні. У Донни.

Я дивився на нього з повною увагою.

— Тільки не кажи, що ти серйозно.

— Не скажу. Але ти точно мав такі прозріння, коли працював копом, коли тебе раптом осявало: так, сталося саме це, або так, це саме той хлопець, — і насправді це знання ти носив у собі вже кілька днів чи навіть тижнів. Просто якісь деталі пазлу вклалися на свої місця, і тепер ти нарешті збагнув те, що вже знав.

— Так, є таке відчуття. Але інколи воно означає, що ти просто так заплутався у здогадах, що тільки сам себе і здатен зрозуміти.

Проте Фішер мене не слухав.

— На мить я подумав, що вона повернулася, — тихо промовив він. — Донна. Щоб цього разу вже бути зі мною.

Я сидів і мовчки дивився на нього.

— Я знаю, що воно звучить дико, — кивнув він. — Навіть гірше, ніж дико. Але звідки ж тоді ті сни?

— Ну… слухай, ти спав з Донною?

— Джеку, я заледве знав, що вона існує. У тому-то й суть. Я так страждав саме через те, що, виявляється, стільки означав для людини, а сам і гадки не мав, що вона живе на планеті Земля разом зі мною.

— Ось що я думаю, — почав я, добираючи слова. — Донна мертва, і те все — просто гра твоєї уяви. Ти й досі підсвідомо віриш, що винний у її смерті. Але правда в тому, що з іншими людьми ми нічого не можемо поробити. Всі людини — ніби кокони. Є те, що інші бачать, і те, що сховане всередині,— та людина, яка існувала, жила до зустрічі з тобою, живе своїм життям, коли тебе немає поруч, і житиме собі далі, коли ти підеш. Та людина, яку ти знаєш, — то ніби відгалуження твоєї власної уяви. А та, яку ти не знаєш, — оце справжня суть людини.

— Так, — кивнув Фішер. — Так, гадаю, це слушно.

Я закопилив губу, такий собі вісімнадцятирічний мудрагель, і на мить виникло таке відчуття, ніби стіни зникли, і крісла, у яких ми сидимо, стоять поблизу бігових доріжок, де нікого немає, бо всі друзі пішли у власних справах, а ми лишилися сидіти і просидимо отак ще якийсь час.

Здається, ми ще про щось говорили, й у певний момент я заснув. Збудило мене якесь дзижчання. Я смикнувся і побачив, що Фішер спить у кріслі навпроти, а годинник біля ліжка показує 3.18.

Дзижчав мобільний. Я так-сяк намацав його і підніс до вуха.

— Га.

— Це Джек Вейлен?

— А хто питає?

Відповіли по паузі.

— Мене звати Вілл Андерсон.

Розділ 25

Врешті-решт Шепард передзвонив Розі. Він мав більше волі, ніж інші, але не варто було нею зловживати. Він сподівався, що Роза вдовольниться телефонною розмовою, та вона наполягла на зустрічі віч-на-віч. Хотіла зустрітися у старому місті, неподалік площі, але Шепард відмовився. Йому там не подобалося. Надто густе повітря. Навіть коли немає людей, почуваєшся ніби у натовпі.

Він приїхав заздалегідь. Віктор-Стейнбрук-парк, на північ від рибного ринку, на краєчку стрімчака понад бухтою. На траві спали бездомні, нечисленні столики для пікніків теж окупували пияки чи обкурені. Але тут були й інші. Відчуття було не таким гострим, як на площі, але вночі воно не полишало його ніде, особливо останнім часом. Шепард сів за столик на брукованому майданчику біля входу в парк, звідки бачив Аляскінський транспортний віадук і холодний простір бухти Еліот. За гожого дня все було видно від гирла П'юджет-саунд до самісінької гори Реньє на півдні. Але нині було темно, хмарно, мертво.

Оце вперше він сидів непорушно відтоді, як прибув у місто. Весь день Шепард провів на ногах. Він побував на житловій вулиці у районі Квін-Енн, у барі готелю в діловому кварталі. Він тинявся вулицями туди й сюди, прочесав центр, Інтернаціональний район, Бродвей.

Але її не знайшов.

Роза прибула за годину. Вона була сама, та Шепард відзначив, як ніхто з покидьків суспільства не наважився навіть глянути на невисоку жіночку, самотню в нічному парку.

Люди марґінесу набагато тонше, ніж середній клас, відчувають, з ким не варто зв’язуватися. Така собі еволюційна схема, закон природного відбору серед незаможних, у світі жорстокості й неякісної наркоти: вони навчаються помічати те, чого ніхто більше не помічає.

Роза сіла за бетонний столик навпроти Шепарда, не привіталася, не всміхнулася.

— Вочевидь, я щось не так зрозуміла, — промовила вона. — Я вважала, що ти маєш передзвонювати одразу. А не, бляха, через три тижні.

— Я був зайнятий. Виконував твої накази.

— І?

Шепард відзначив, що за іншими столиками у парку з’явилися поодинокі постаті — чоловічі й жіночі — вбрані непоказно, непримітно. Ще одна особа стояла метрів за тридцять: чоловік з коротким рудуватим волоссям. Жодного з новоприбулих Шепард не впізнавав, проте він знав, хто то: такі самі як він, люди, які носять своє життя у валізці. Те, що Роза вирішила так подбати сьогодні про свою безпеку, його заінтригувало.

Якщо, звісно, воно все те, чим здається.

Він схрестив руки на грудях, поклавши одну на схований у пальті пістолет.

— Останній наказ я виконав, — сказав він. — Хоча насправді тільки час змарнував. Ніхто б не послухав того Оза Тернера. Та нехай. Люди, які спілкувалися з Андерсоном про його роботу, мертві, його записи знищені, справі кінець.

— За дурепу мене маєш?

Шепард знизав плечима.

— Він зник. Певно, мертвий. Тож…

— Один з твоїх колег його засік. Учора. Він ще й досі у місті.

— Якщо хтось із твоїх людей його знайшов, то чому не подбав про нього сам?

— Бо це твоя відповідальність. Твоя робота.

— Я не винен у ситуації, що склалася, — спокійно сказав Шепард. — Я від самого початку казав, що Андерсона краще не чіпати.

— Дивно. Ти маєш репутацію людини, що вміє рубати з плеча. Ти був такою людиною, коли ми познайомились.

— І досі є. Проте у вмінні рубати важливим елементом є здатність вчасно зупинитися. Достатньо було звільнити Андерсона з роботи. Не варто було втягувати в цю справу одного з Дев’ятки.

— Інші не в курсі. Потому як Джо Кренфілд оте все затіяв, без прибирання стало вже не обійтися. Мені наказано скоординувати процес. Що, чому і як — тобі, Шепарде, знати не треба.

— Облиш оцю зверхність. Я займався цим тоді, коли ти ще в підгузки пісялася.

— Мої вітання. Що з того?

— Те, що з часом знати стає конче необхідно.

— Але навіть як дізнаєшся, все одно робиш як звелено, еге ж? Така суть угоди.

Так, угода. З затоки налетів холодний вітер. Очі Шепарда стежили за машинами, що їхали туди й сюди вздовж Аляскінського віадуку. Віслюки, що біжать за морквиною світла від власних фар. У фантастичних романах з дитинства фігурували авто, що працювали самі, без втручання людини, їздили собі за встановленим заздалегідь маршрутом. Цікаво, скільки людей здогадалося, що те фантастичне майбутнє вже прийшло? І не треба машини, щоб бути його частиною.

— Ти мене непокоїш, — сказала Роза. — Чи все гаразд?

— Нормально.

— Вигляд у тебе так собі.

Шепард відвернувся від краєвиду затоки і глянув у її безжальні сірі очі.

— Зі мною все гаразд, Розо.

— Сподіваюся, що так. Бо не повідомити про проблеми було б з твого боку страшною дурістю.

— Що ти маєш для мене?

Роза простягнула йому папірець, на якому було щось написано.

— Цього разу жодних випадкових жертв. Одним словом, не провали справу.

Шепард повільно звів на неї очі й був задоволений, коли Роза трохи відсунулася назад. Також він відзначив — боковим зором — як за іншими столиками почали підводитися чоловіки й жінки, ніби для того, щоб її захистити. Наскільки ж високо піднялася твоя зірка, Розо?

— Не провалю, — пообіцяв він.

Інші розвіялися, лишивши Розу і Шепарда наодинці. Вони піднялися на парковий пагорб повз високі, тонкі тотемні стовпи, поставлені тут добродіями минулого, які гадки не мали — чи чхати хотіли, — що нічого подібного ані місцеві племена, ані взагалі корінні американці до появи білої людини і її залізних інструментів не робили; які вважали доцільним красти для міста стовпи — і ці, і той уславлений на Піонер-сквер — з індіанських поселень за тисячі миль звідси.

Майже дійшли до Вестерн-авеню, що позначала межу парку, коли Шепард зупинився. Час було дати справі хід.

— Є ще проблема, — недбало кинув він. — Можливо. В Орегоні зникла дівчинка.

— І?

— Я гадаю, вона одна з вас.

— Чого ти так вважаєш?

— Я її вистежив і поговорив. Вона абсолютно спантеличена. Якщо вона почне говорити з іншими, це може бути небезпечно. І вона втекла від мене.

— Як незграбно.

— Навколо були люди.

Роза звела брову.

— Дитина тікає з дому — і раптом нагоджуєшся ти, бо внюхав біду?

— Я давно у цій справі, Розо. Часом воно робиться саме так. Вони починають згадувати, і час ніби пришвидшується. Дитина з гарної родини, безпроблемна — і раптом зникає. Так само і з дорослими. Зникають з лиця землі. Всі вважають їх загиблими, убитими, жертвами наркотиків. Але так трапляється не завжди. Іноді вони з’являються знову — в іншому місці. Живі. Але якісь самі не свої.

Роза обдумала його слова.

— І?

— Я думаю, що вона у Сієтлі. Чи принаймні їде сюди. Вона вилаялася. Шепард знав, що негаразди в місті — це останнє, що треба цій жінці. Надто тепер.

— Ти сказав — час пришвидшується. Скільки їй років?

— Дев’ять.

— Дев'ять? — Роза не зводила з нього погляду. — Шепарде, ти знаєш про це щось іще і мені не кажеш?

— Я? — Шепард витримав її погляд, хоча це було нелегко. — Я служу, нічого більше.

— Убий її,— сказала Роза і пішла геть.

Шепард провів її очима і посміхнувся.

Розділ 26

— Він не прийде.

— Не прийде — то не прийде, — озвався я.

Фішер похитав головою і відвернувся до вікна. Було кілька хвилин по восьмій. Ми сиділи у «Байронз» на першому поверсі Пайк-Плейс. Перетнувши наскрізь ринок, де здоровенні дядьки волають про рибу, опиняєшся у запиленій, з низькою стелею та тьмяним сонячним освітленням їдальні, яка ніяк не може визначитися з головною фішкою: поживна їжа чи міцні коктейлі. Втім, дехто з відвідувачів теж так і не визначився. Навколо острівця відкритої кухні за обшарпаним, замурзаним шинквасом сиділи обшарпані й замурзані чоловіки з порцією місцевої їжі чи питва, часто і того, і того. Деякі були вбрані у несвіжі білі халати працівників ринку і, видно, цілу важку зміну мали справи з морепродуктами й льодом; інші були схожі на клерків, які старанно вдавали, ніби заблукали і потрапили сюди випадково, і кухоль пива о такій годині тримають у руці теж ненавмисне. Одна стіна складалася з суцільних вікон, що виходили на бухту Еліот. Столики вздовж тієї стіни були захоплені родинами туристів, які насторожено озиралися на інших відвідувачів. Патріархи сімейств зі стурбованим, зрадженим виглядом вглядалися у путівники.

Я замовив ціле відро кави, Фішер ризикнув скуштувати сніданок. Він відзначав, що останнім часом мало п’є, і з його повільних, затруджених жестів було видно, що чоловік втратив форму в цьому плані. Правду кажучи, я теж почувався так собі. Коли офіціантка запропонувала підлити кави, я кивнув, а сам пішов покурити на свіже повітря, лишивши Фішера похмуро колупати застигле сало в тарілці.

Телефонна розмова з Андерсоном вийшла короткою. Про своє місцезнаходження він не повідомив, у готель до Фішера йти відмовився. «Байронз», вочевидь, він обрав з тієї причини, що тут повно людей. Я погодився, бо знав це місце. Тут я лікував свою нещасну голову після болісного й холодного пробудження в Оксидентал-парку, а потім пішов повідомити, що Емі зникла.

Кинувши недопалок на бруківку й затоптавши його, я каламутними очима поглянув на людську круговерть навколо. Туристи, торгівці, дорослі, діти. Продають, купують, роздивляються. Наче нормальні, звичні речі, але як же дико воно все виглядало! Тіло рухається, кероване розумом, про існування якого я знаю лише з цих рухів. Напевно, то все через похмілля.

Минуло двадцять хвилин, я наполовину спорожнив ще одну порцію кави і дещо помітив.

— Так, — звернувся до Фішера. — Шоу починається.

Той звів очі. Двері їдальні прочинилися, почав проштовхуватися людський натовп, і у просвітах між тілами я помітив чоловіка. Той стояв десь за тридцять метрів од дверей, приблизно там, де я трохи раніше курив. От він зник, от з’явився знову, трохи ближче. Він був середній на зріст, худорлявий, заморений. Шкіра на щоках була сіруватою й обвислою, але загалом він був як більшість людей навколо — окрім очей. Цей чоловік, вочевидь, або планував самотужки здійснити державний переворот, або стояв на краю невидимої іншим прірви.

— Це він, — мовив Фішер. — Принаймні схожий. Порівняно з фото дуже схуд.

Я спіймав погляд того чоловіка і ледь помітно кивнув йому. Відкинувся на стільці,— те саме зробив і Фішер, — даючи людині зрозуміти, що нас лише двоє, що руки наші порожні, й ось вільний стілець чекає на нього. Далі я повернувся до своєї кави.

За хвилину чи дві Андерсон приєднався до нас.

Зблизька прихований у його очах страх був страшний і для сторонньої людини. Я посунув до нього свою каву, він узяв чашку, зробив великий ковток.

— Як ти?

Андерсон смикнув обличчям — вочевидь, усміхнувся. Правду кажучи, я не знаю, що я відповів би на його місці на таке дурне питання. Проте поставити його було необхідно.

— Я Джек, — відрекомендувався я. — Це Ґері. І я одразу хочу сказати, Білле, що ні я, ні він не думаємо, що ти зробив те, в чому тебе звинувачують. Я був у будинку і впевнений, що то робота непроханого гостя.

— Не готовий про це думати.

Голос його був хрипкий, тихий, ніби у хворої на грип людини.

— Розумію, — кивнув я. Не думати про те, що було скоєно над його жінкою й дитиною, — це було розумно. Напевно, психологи вважають інакше, проте у них є домівки й родини, до яких повертаєшся з роботи ввечері.— Де ти живеш?

— Десь, — відповів він. — Я не залишаюсь на одному місці.

— Маєш гроші?

— Мав п’ятдесят баксів. Купив мило, зубну щітку, дешевий одяг. Трохи поїсти.

Я поклав долоню на стіл біля нього і трохи її припідняв, показуючи купюри. Андерсона аж перекосило.

— Ні,— сказав він, струснувши головою.

— Їсти хочеш?

Він знову похитав головою.

— Кави.

Я покликав офіціантку, і поки вона наливала каву, ніхто нічого не говорив. Андерсону був потрібен час, щоб трохи заспокоїтись.

Ініціативу проявив Фішер.

— Білле, що сталося?

Той знову похитав головою.

— Звідки мені знати?

— Чому ти втік?

— Я злякався.

— Ти не думав зайти у будинок… подивитись, як вони?

— Я б теж утік, — озвався я. — Сусіди здатні зробити все те саме, що і я. Копи їдуть. І ви ж знали, що то не був нещасний випадок чи випадковість?

Андерсон заплакав. Ніщо в його виразі обличчя чи поставі не натякало на те, що він того свідомий. Ось його щоки були сухі — ось вони вже мокрі. Він тремтячими руками поставив чашку на стіл.

— Все одно треба було зайти, — вимовив він.

Так, треба було — за умови, якби він стримався і не став би чіпати жінку чи хлопця, зберіг би докази для експертизи. Проте не слід було йому про це казати.

— Від почуттів ніде подітися, проте це вже минуло, і його неможливо змінити. Вони загинули раніше, ніж ви навіть зайшли на власну вулицю. Ви нічого б не зробили — тільки загинули б теж чи потрапили в руки поліції. Ви ж це розумієте, так? Важливо, щоб розуміли.

Він не сказав нічого. На кухні спалахнув гриль, перевернули бургери. Діти на тому кінці їдальні про щось сперечалися, так голосно й запекло, що можна було навіть повірити, що вони завтра не забудуть тієї сварки.

— Віллє,— сказав Фішер. — Я знаю, це важко, але…

— Ах знаєте? — Андерсон відвернувся від нас, рішуче і, можливо, назавжди. — Та ви гадки не маєте…

Не договоривши, він повісив голову.

Фішер скривився. Я не став порушувати тишу, дав Андерсону додумати ту думку, що заварилася в його голові, й відпустити її.

— Мого батька було убито, — нарешті промовив я.

Дивне відчуття — отак озвучити факт, який маячить десь на периферії свідомості увесь час, але сказати треба, бо більше ніхто не в курсі. Так, у цьому була дивина — і розрахунок. Проте коли існує людина, що мала право отримати зиск з цієї інформації, та людина — я.

Фішер вирячився на мене.

— Я не знав.

— Ти і не міг знати. Це сталося за кілька років після школи. Я був у коледжі.

— Хто його убив?

— Не знаю, — відповів я. Андерсон поїдав мене очима. — Ми так і не знайшли їх. Я був у коледжі, мама поїхала до сестри. Хтось вліз у будинок, батько пішов з’ясувати — він був не такою людиною, що ховатиметься. І його вбили — випадково, навмисне, не знаю — і пограбували дім. Взяли старий телевізор, відеомагнітофон, трохи коштовностей і вісімдесят доларів готівкою.

Фішер мав розгублений вигляд.

— Я не рівняю цю історію з твоєю втратою, — звернувся я до Андерсона. — Я тільки хочу сказати, що не можу повернути батька, і так само ти не можеш повернути своїх близьких. Хтось вдерся у твій дім, не маючи на те права, і забрав у них життя. Цей хтось не мав такого права. Питання в тому, що з цим тепер робити.

Десь хвилину Андерсон непорушно мовчав. Потім повністю повернувся до нас.

— А що я можу зробити? Копи вважають, що то був я.

— Розкажи нам щось, що могло б змінити їхню думку. Скажімо, про оцей чек, який ти отримав. На чверть мільйона доларів.

Очі Андерсона округлилися.

— Звідки ви знаєте?

Я кивнув на Фішера. Страшенно хотілося закурити. Ромова з Андерсоном навіяла на мене невимовний сум, і я більше не хотів, не міг з ним говорити.

— Я працюю зі спадком Джозефа Кренфілда, — почав пояснювати Фішер. — Я юрист. Ти був одним з небагатьох індивідуальних бенефіціарів, і я помітив, що чек не було переведено у готівку. Чому?

— Я не знав того Кренфілда, — відповів Андерсон. — Навіть не чув про нього. Й ось одного чудового ранку — цей ідіотський чек. Я гадки не мав, що з ним робити, куди подіти, що це взагалі. Втім, там був ще лист.

— Знаю, — кивнув Фішер. — То я його написав.

— І після тієї фігні ти ще чекав адекватної реакції?

— Що?

— Після отих умов на отримання грошей.

— Яких умов?

— Ти знаєш, яких, то ж ти писав.

— У листі, якого написав я, були винятково привітання з грошима і пояснення, звідки вони. Нічого більше. У заповіті не згадувалося жодних умов.

Андерсон недовірливо дивився на Фішера. На мить я і сам засумнівався, проте Фішер мав надто збентежений вигляд.

— Про що йшлося у листі? — спитав я.

На сірих щоках Андерсона проступив нездоровий рум’янець.

— Там було сказано, що отой Кренфілд передає мені гроші за умови, що я припиню свою роботу. Що гроші мої, тільки якщо припиню. А коли візьму гроші та продовжу працювати, будуть наслідки. І — між рядків — що краще б мені обрати гроші.

— Яку роботу? Викладання в університеті?

— Ні,— відповів Андерсон, і на мить здалося, що він зараз повністю замкнеться. — Приватний проект.

— Приватний? — перепитав Фішер. — Тобто таємний чи що?

— Так. Цілком таємний.

Я пригадав підвал будинку, дикий безлад у майстерні.

— То як же Кренфілд міг дізнатися про таємний проект?

— Гадки не маю. Я спілкувався про нього з кількома людьми в інтернеті, дещо приватно обговорював. Хіба що оті розмови до нього якось дійшли.

— І ти вирішив не брати грошей?

— Саме так.

— Ти комусь розповідав про це?

— Ні. Просто не носив чек до банку.

— Він і досі у тебе?

— Лишився в будинку.

Погляд Фішера був спрямований у простір. Здається, я знав, про що він думає. Він вважав, що займається спадком Кренфілда — принаймні, якоюсь частиною. Проте його лист до Андерсона підмінили, а за рахунком, з якого мали надійти гроші, стежили. Бо як інакше можна було дізнатися, що Андерсон відмовився від грошей — і три тижні тому відіслати до нього додому візитера?

— Як їм це вдалося? — спитав я. — Підмінити листа.

— Він проходив через офіси «Бернел і Літтон», — тихо озвався Фішер. — Мабуть, там і підмінили.

— Ви втратили все? — спитав я Андерсона. — Тобто в плані роботи, під час пожежі.

— Все, — кивнув він. — Того вечора я не взяв із собою флешку. Вся робота тепер зберігається тільки у мене в голові.

— А що за робота? — поцікавився Фішер. — Над чим ви працювали?

— Я не можу сказати.

— Можете, — твердо заперечив Фішер. — Ми мусимо знати більше.

Напевно, справа була у вранішньому освітленні, але обличчя Фішера тепер було зовсім іншим. Помітніші стали зморшки в кутиках очей, губи потоншали.

— Більше? — перепитав я. — Я думав, ти не знаєш нічого.

Фішер відвернувся, і я зрозумів, що він мені брехав.

— Ґері хоче сказати, — пояснив я Андерсону, — що коли ви бодай натякнете, можна бути дізнатися більше про причини тих подій у вашому домі. Дати копам інший кут зору на ситуацію, показати їм, що там був хтось інший, і не без причини.

— Звідки мені знати, що ти не один з них? Чи що він не один з них?

— Нізвідки, — відповів я. — Ані в мене, ані в нього немає бейджа з написом «Сертифікований хороший хлопець».

Якщо тобі треба такого плану підтвердження, то його видають тільки на небесах.

— Я тобі розкажу, — кивнув Андерсон, дивлячись на мене.

Натяк був зрозумілий. Я безтурботно повернувся до Фішера.

— Ґері. Ти не хочеш принести Біллові ще кави? А я б, може, і поїв.

Вираз обличчя Фішера лишився стриманим.

— Як скажеш.

Він скуто підвівся і рушив до шинкваса. Андерсон всоте роззирнувся, його очі бігали.

— Хочу дати тобі пораду, — сказав я. — Не варто повсякчас отак дивитися навколо. Якщо хочеш, щоб тебе не помічали, маєш виглядати так, ніби рухаєшся з пункту А у пункт Б, і пройти всі відповідні етапи. Якщо тебе за оцим зирканням застукає коп, якому нема чого робити, він тебе перевірить просто про всяк випадок.

— Звідки знаєш?

— Бо я ним був.

— Ти коп?!

— Білле, слухай уважніше. Я кажу «був». Більше в поліції не працюю. І не співпрацюю. Хоча мушу сказати, що копи не всі покидьки. Головним підозрюваним у такій справі ти б став будь-де в Америці. Копи навчаються аналізувати ситуації згідно з найбільш вірогідними схемами. Це зберігає час, а інколи рятує життя. Ти випадково опинився з того боку барикади, але це не означає, що поліція — то сили зла як вони є. Найкраще, що ти можеш нині зробити, — це не ховатись, а подумати, з чим до них піти.

Андерсон затрусив головою.

— Та як же я…

— Розкажи мені, у чому справа, — мовив я. — Я розумію, що це дещо дуже таємне — навіть Пітер Чен не в курсі. Це не моя справа, і, правду кажучи, мені немає до твоїх секретів діла. Але інших варіантів немає, і крім того, через цю таємницю вже загинули люди.

— Ти не повіриш у те, що я розкажу.

— Хтось мусить повірити, — відповів я. — Раптом це буду я. Спробуй.

Він вагався дуже довго. Я поглянув на шинквас — хотів помахати Фішеру, дати зрозуміти, що справа рухається, — але його там не було. Мабуть, пішов у туалет чи подихати. У нього сьогодні важкий ранок, надто з огляду на те, що він нарешті знайшов те, що давно шукав.

Коли Андерсон заговорив, стало ясно: він не просто думає, що я можу допомогти, він ділиться тим, що дуже довго тримав у собі. Неправда, що кожен злочинець підсвідомо мріє зізнатися; але правда, що кожна людина прагне повідати іншим свою історію, припинити ховатися бодай на мить.

— Моя спеціалізація, — почав він, — це динаміка хвиль. Особливо все, пов'язане зі звуком. В університеті я вивчав загальну фізику процесів, але кілька років тому почав цікавитися більш універсальними матеріями. Тим, як саме впливає на нас звук.

— Тобто? — перепитав я. Після тих кількох речень, що він видав, я почав сумніватися у тому, що воно мені буде хоч трохи корисне.

З реакції Андерсона стало ясно, що той сумнів на моєму обличчі від нього не сховався.

— Звук дуже недооцінюють, — серйозно мовив він. — Усі знають таке поняття, як «щось ввижається», але звук у цьому плані набагато потужніший. Мало хто це усвідомлює. Всім відомо, що проти Мануеля Нор’єги застосовували важкий рок, чули й про те, що ФБР вмикала музику під час штурму Маунт-Кармел. Але суть там була не в тому, щоб мучити людей музикою, яка їм не подобається. Коли в ресторані грає гучна музика, їжа не приносить задоволення. Неможливо сконцентруватися на тому, що їси, на власне відчутті смаку. Нібито вимикається частина мозку. А коли чуєш якусь мелодію, то легко подумки переносишся у той момент, коли вперше її почув.

Приходять ті самі емоції, запахи, смак, інші сенсорні відчуття з тої миті. З тобою, напевно, теж так бувало.

— Думаю, так. Так, звісно.

Розмова про важливі для нього речі, здається, на деякий час допомогла Андерсонові забути про решту світу.

— Чи ось. Ти на самоті вночі, у темряві, у незнайомому місці — і раптом якийсь звук. Неважливо, що ти нічого не бачиш — зір узагалі втрачає значення. Не треба нічого бачити, щоб перелякатися до чортиків. Твоє тіло, твій мозок знає, який звук важливий.

— Гаразд, — кивнув я. Я знав, що краще дати йому виговоритись, але з якоїсь причини від цієї розмови почав почуватись незатишно, занепокоївся. Фішер досі не з'явився, і якось ця мандрівка до туалету затягувалася. — Вірю тобі на слові, Білле. Ти вчений. Але в чому суть? Над чим конкретно ти працював?

— Інфразвук. Низькі частоти. Більшість вивчають 18 Гц, але я вирішив зупинитися на 19 Гц. Там є певні… ефекти. Коли людина піддається звуку такої частоти, сльозяться очі, навіть затьмарюється зір. Дивні відчуття у вухах, гіпервентиляція, скорочення м'язів — фізик Владимир Гавро уже довів, що саме інфразвук є причиною постійної нервової напруги міських жителів. Простіше кажучи, від інфразвуку людині страшно. А якщо частота звуку збігається з резонансною частотою людського ока — що відбувається десь при 18–19 Гц, — людина починає ще й бачити усяке. Завжди вважалося, що то фізіологія, побічні ефекти фізики нашого зору, але це не так. Усе значно складніше. Інфразвук робить з людиною дивні речі. Дуже, дуже дивні. Завдяки йому можна побачити те, чого ми в нормі не бачимо.

Я раптом збагнув, що бігаю поглядом по залі, тобто роблю саме те, проти чого застерігав Андерсона. Нічого з того, що я бачив довкола, не могло пояснити того дивного відчуття, що мене охопило. Я навіть не зміг би описати те відчуття. Я глянув через відчинені двері на натовп надворі. Просто собі люди, ідуть туди, ідуть сюди.

— Що за дивні речі, Білле? Про що ти говориш? Що саме ти дізнався?

Я змусив себе глянути на нього. Андерсон дивився на свої руки. Коли він заговорив, голос був дуже тихий.

— Я побудував машину привидів.

У цей момент я побачив у натовпі високу темну постать, яка впевнено прямувала в наш бік. Довге пальто, очі втуплені в Андерсона, наче бачать тільки його.

— Лягай! — видихнув я.

Андерсон здивовано на мене глянув. Я спробував устати і штовхнути його на підлогу, та зачепився за стіл. Краєм зору біля прилавку я побачив Фішера з двома чашками кави. Чоловік у пальті ввійшов у ресторан і запхав руку у внутрішню кишеню.

Перемігши стіл, я сильно штовхнув Андерсона, волаючи:

— Білле, швидко, хова…

Запізнився.

Темний чоловік зробив три виважені, повільні постріли з пістолета з глушником.

І розчинився у натовпі, перш ніж я навіть зрозумів, що жодна куля не дісталася мені. Пострілів не було чути — тільки кров Андерсона бризнула на віконну шибку — і всі почали кричати і бігати, а я схилився над тілом Андерсона, почав шукати рани. Я не чув, що він намагається мені сказати, бо з рота й носа у нього струменіла кров. Я тільки бачив, як він розтулив рота, потім стулив — і я зрозумів, що то востаннє.

Розділ 27

— Він мертвий.

Звівши голову, я побачив Бланшарда. Минуло дві години відтоді, як застрелили Андерсона, і весь цей час я просидів на пластиковому стільці у лікарні, назви якої не знав. Далі по коридору товпилися копи. Двоє з них мене вже допитували.

— І що це для нас значить?

— Гадки не маю, — відповів він. — І жодних «нас» тут не існує. Зарубай собі на носі. Я тут лише тому, що один з головних детективів по справі — мій напарник. А ти — з великої ласки і ще тому, що свідки дуже однозначно описали твої дії при появі стрільця. Де твій приятель Фішер?

— Вийшов подихати повітрям.

Бланшард важко всівся на стільця поруч зі мною.

— Що насправді там трапилося? Якщо чесно?

— Я вже казав. Ми лишили для Андерсона повідомлення через одного з колег. Він прийшов на зустріч.

— Але чому? Ось цього я ніяк не второпаю. Чому ви?

— Ми дали зрозуміти, що не вважаємо його убивцею. Домовилися зустрітися у тій їдальні. Вибирав Андерсон. Як його знайшов той тип з пістолетом, гадки не маю.

— Що ви витягнули з Андерсона?

— Він навіть розкритися як слід не встиг. Сказав, що отримав той чек, про який я згадував, але нічого не зробив, бо там були вимоги, на які він пристати не міг.

— А саме?

— Він мав кинути роботу над приватним проектом.

— А саме?

— Він саме почав розповідати, аж тут ось вам.

Бланшард обернув голову і подивився на мене — мовчки.

Я знизав плечима.

— Хочеш вір, хочеш не вір. Я просто допомагав Ґері. Але тепер Андерсона знайшли, і справі кінець. Цю халепу доведеться сьорбати вам.

— Халепу?

— Після цієї ситуації Андерсон менше схожий на подвійного убивцю, як гадаєш?

— Між двома подіями може не бути зв’язку.

— Чиста випадковість, еге ж. Так і бачу, як усі в департаменті запевняють одне одного у цьому. Це ж настільки простіше, ніж визнати, що вони цілий місяць полювали на безневинну людину — і не спіймали, бо прийшов чорт лисий і прибив його.

— Андерсон сам винен. Йому варто було здатися. Чи бодай якось озватися.

— Ти б на його місці здався?

— Так.

Я повільно кивнув. Правду кажучи, мені й самому не було зрозуміло, чому Андерсон вчинив саме так. Я втрутився, коли Фішер почав на нього тиснути, бо розумів: не варто ятрити Андерсонове почуття провини, бо він не розкриється. Але якщо взяти до уваги його небажання говорити про роботу плюс свідчення Чена та інших, що він, мовляв, був сам не свій, ставало очевидно, що Андерсон почувався в небезпеці ще до ночі подвійного вбивства. Той лист з вимогами мав здатися йому дуже зловісним. Чи пояснює це його втечу? Чи, можливо, причина ховається у його роботі? Наскільки сильно він уже був наляканий?

— Еге ж, — кивнув я. — Я б теж здався.

Я підвівся. Мою справу тут було зроблено.

— Я вдячний за те, як ви повелися у цій ситуації.

— На здоров’я. Тільки не змусь мене про це потім пошкодувати.

— Ти про що?

Бланшард глянув на свої складені руки.

— Я дещо знаю про обставини, за яких ти пішов з поліції Лос-Анджелеса, — сказав він. — Нам тут таких історій не треба.

— Все насправді було не так.

— Я тільки знаю, що там були трупи. І ти.

— Мене не посадили.

— Не посадили. Але я маю на увазі саме те, що сказав.

— Зрозумів.

Я пішов геть.

— Джеку, — покликав він, коли я відійшов ледве на п’ять метрів. — Наскільки міцно ти пов’язаний з Фішером і його колами?

Зупинившись, я обернувся до нього.

— Взагалі не пов’язаний. А що?

— От і не зв’язуйся. Я говорив з його колегами. Як думаєш, чого він тут?

— Розслідує ситуацію для своєї компанії.

— Аж ніяк. Його силоміць відправили у відпустку, з особистих причин. Людина, з якою я говорив, була сама делікатність, але в мене склалося враження, що вона воліє триматися від Фішера якнайдалі. На твоєму місці я б теж так зробив. Здається, у чоловіка в голові таке, в яке ліпше не лізти.

Я пішов, пришвидшивши кроки. Фішера біля лікарні не побачив. Можливо, справа була в тому, що збиралася преса — зрештою, вбивство трапилося у залюдненому місці,— але його телефон теж не відповідав.

А коли я зайшов у його готель, ресепшеніст повідомив, що Фішер виїхав півгодини тому.

Забравши машину з парковки, я виїхав з міста. Дорогою до траси зупинився неподалік Піонер-сквер — імпульсивне рішення — і пішки пройшовся до неї. У мене трусилися руки. Не знаю, чому саме. Через Андерсона. Через те, що Бланшард згадав про ті події в Лос-Анджелесі. Хвилин зо двадцять я сидів на лаві та просто дихав, аж поки заспокоївся.

Потім я виїхав з міста і рушив до гір на сході. Спочатку ранок був ясний, у небі висіло лише кулька хмарок для оздоби. Машин було небагато, і я рухався вперед аж надто легко, ніби світ допомагав мені скоріше втекти від місця, де я посприяв смерті людини.

Каскадні гори ближчали, повітря холоднішало. Пейзаж ставав тьмянішим, і яскравими плямами серед зимових дерев лишалися тільки кущі дерену, чиї червоні гілки аж надто скидалися на кров. Небо замерзло, хмари спустилися вниз і торкнулися землі, блукаючи між вершечками дерев, мов привиди давно згаслих кострищ, немов вогке й німе відлуння людей, котрі колись жили тут у мирі з лісом, землею і водами.

Чи станеться щось подібне у «Байронз»? Чи будуть відвідувачі бачити там тінь чоловіка, що сидить, зсутулений, за столиком у косих променях вранішнього сонця, чи буде поставати тінь біля дверей чи вікон будинку на Бродвеї, нагадуючи про чоловіка, який заблукав по той бік завіси і шукає шлях додому?

Після батькової смерті його тінь лишилася у нашому домі в Барстоу, це я знав напевне. Мати протрималася п’ять місяців, а потім продала будинок і поїхала жити до сестри, хоча й не дуже її любила. Я за ті п’ять місяців приїжджав додому три чи чотири рази на вихідні, і щоразу відчуття було таке, ніби дім стояв розібраний, а збирали його навмисно до мого приїзду. Мені завжди здавалося, що я маю тут щось наздогнати, надто через те, у який саме спосіб я отримав новину.

В університеті в нас був один прогресивний професор, який, серед інших приємних якостей, мав звичку запрошувати студентів до себе по п’ятницях і дозволяв у процесі інтелектуальної розмови користуватись алкогольними запасами зі свого холодильника. Й от саме після такої вченої пиятики мене збудили стукотом у двері копи. Я потерпав від похмілля і загалом перелякався — у ящику столу лежав невеликий пакуночок марихуани. Від їхньої присутності мені було ніяково, холодно, мучила провина.

Мого батька знайшли на підлозі в кухні, вдягненого у самі лише піжамні штани. Почувши вночі якісь звуки, він пішов з’ясувати, як те личить чоловікові. Отримав безліч поранень від зазубреного мисливського ножа, але помер від того, що йому розбили голову молотком — його власним молотком, який лежав поруч. Ми разом його купили під час однієї суботньої прогулянки, і я неодноразово бачив, як з його допомогою батько лагодив меблі. Як я й казав Андерсонові, непрохані гості, що вдерлися у будинок, забрали небагато. Гроші вдома не затримувалися — їх витрачали на добру їжу на столі, на одяг і підручники для мене. Справді важливі речі не можна вкрасти — принаймні я так думав до батька. Його забрали, щоб купити випивку чи нові шини, чи щоб поставити на коня, який завідомо не прийде першим.

Очевидно було, що життя Білла Андерсона забрали з метою менш прозаїчною. За кілька днів новина вже зійде зі шпальт газет і зникне з радіоефіру, та мого життя вона не покине. Я збрехав Бланшардові. До 8.51 цього ранку існування Андерсона значило для мене дуже мало. Та тепер усе змінилося. Є особлива інтимність у тому, щоб мати на руках кров іншої людини, дивитися в її очі, коли знаєш, що вже поставлено чітку, жорстоку межу тому, що вони зможуть побачити. Душа Андерсона тепер була міцно зчеплена з моєю власною, а отже, я просто мусив розібратися зі спадком Джо Кренфілда і з тією будівлею у Беллтауні. Незалежно від того, як вони пов’язані з моєю дружиною.

Тож коли я звернув на дев’яносто сьоме шосе і крізь ліс поїхав до Бірч-Кросинг, то знав твердо: я цього так не полишу, хай навіть мені чи комусь іще від того не стане добра. Бог Бід знає, де я живу, і не забуде про мене. Навіть коли я не робитиму нічого, рано чи пізно він по мене прийде.

Можливо, час дати йому бій.

Розділ 28

Друга ніч на вулиці здалася Медисон ще довшою за першу. Після візиту до того дурного чоловіка в офісі — цей епізод Медисон пам’ятала ніби крізь туман, — вона деякий час просто ходила. Купила у маркеті поїсти, з’їла куплене в парку, трохи поплакала — і знову ходила, аж поки зачинилися всі крамниці й ресторани. Вона тулилася до стін у провулках, ховалася у тінях. Деякий час постояла перед будівлею з затуленими вікнами, навіть подзвонила у двері. Спробувала відчинити її сама — за палітурку записника було запхнуто ключі, але вони не підійшли. Це її дуже збентежило й роздратувало. Медисон була певна, що її обікрали. Тепер вона знала, де саме.

Відвернувшись від будівлі, вона крадькома рушила назад у діловий квартал — повз довгу будівлю книгарні «Барнз&Нобл», повз дивну металево-скляну Громадську бібліотеку. По діагоналі вона спускалася до затоки по східному схилу пагорба. Йшла так довго, що почало здаватися — воно все їй сниться: сниться, що вона маленька дівчинка, якій не можна спинятися, яка мусить знайти щось важливе — але ніхто не сказав їй, що саме. Врешті-решт вона дійшла до місця, звідки не захотіла йти. Це був крихітний парк навпроти старої будівлі, й наче нічого особливого в цьому місці не було — але будівля називалася «Єслер», і це ім’я було їй знайоме по записнику. В парку не було трави, тільки дерева і лавка під дашком біля тотемного стовпа. Під тим дашком також була скульптура — голова індіанського вождя, з якої можна було попити воду.

Медисон часто доводилося покидати цей прихисток, бо приходили інші — головно безпритульні, які виходили, човгаючи, з прилеглих вулиць. Дехто підходив попити води. Вони явно хотіли побути тут якийсь час, проте не планували лишитися надовго, — а вона хотіла б лишитися, та не могла. Маленькій дівчинці багато чого не можна. Взагалі паскудно бути маленькою дівчинкою. Досі вона й гадки не мала, що можна почуватись аж настільки погано.

Настав момент, коли вона більше не могла лишатися на ногах. Видерлася на невисоку стіну, виявила діру у воротах і крізь неї проникла на парковку, побудовану у вигляді потонулого корабля. На верхньому поверсі знайшлася єдина машина, покинута кимось у самоті ночі.

Зовсім як Медисон. Задні двері були незамкнені.

Вона влізла всередину і влаштувалася зручніше.

Прокинулася зненацька. Минуло менше години. Якусь мить Медисон не могла пригадати, хто вона і що тут робить, зате було дещо, що вона згадала дуже, дуже чітко.

Вона витягла з кишені папір і ручку і записала чотири цифри — страшним поспіхом, бо боялася, що їх у неї знову заберуть, вирвуть просто з рук.

Але цього разу вдалося. Медисон перерахувала цифри, і її серце шалено закалатало. Здається, це був повний номер.

Без вагань вона вискочила з машини і побігла геть з парковки на вулицю. Там почала роззиратися, шукаючи телефон. Жодного не побачила, побігла далі. Так, вона привертала увагу, але діяти треба було швидко.

Медисон бігла і бігла, аж ось знайшла телефон, який працював. Схопивши слухавку, вона почала набивати цифри з аркуша й аж закричала з тріумфу, коли клацнула останню.

Перестрибуючи з ноги на ногу, вона ледь дочекалася, поки на тому кінці взяли слухавку — й одразу, захлинаючись, почала говорити, говорити так швидко, наскільки могла.

Та раптом її зір затопила чорнота, і Медисон перестала чути власну мову. Вона боролася — так само, як боролася вдень в офісі того чоловіка — проти цієї темної хмари, підсвіченої зсередини блискавками думок і спогадів, які нічого не означали і водночас викликали бажання вчиняти погано. Вона подумки закричала, почала відштовхувати, відганяти їх від себе.

Далі Медисон зрозуміла, що йде геть від уже поламаного телефону, а папірець, який вона тримала в руці, подерто, і вітер розносить клапті. Поглянувши на руки, вона побачила здерті кісточки. А коли помітила кров, то здивувалася тому, що цього разу то її власна кров.

За деякий час вона прокинулася через те, що відчинилися дверцята машини.

— Господи Ісусе!

Медисон швидко сіла. Вона була на задньому сидінні машини. Розвиднилося. Здається, вона довго спала. Почувалася трохи краще. Не такою спантеличеною.

Біля машин стояв чоловік і дивився на неї великими очима. Бліда шкіра, волосся кольору піску. Він дивився не в обличчя їй, а нижче, і коли Медисон опустила очі, то побачила, що руки у неї закривавлені. Трохи засохлої крові було й на пальті.

— Нічого, — заспокоїла вона чоловіка, хоча було боляче. — Зі мною все гаразд. Просто телефон розбила.

— Ти що тут робиш?

— Шукала місце поспати, а ви не замкнули двері. Не хвилюйтеся, я нічого не вкрала.

— Та… слухай…

Чоловік явно не знав, що робити у такій ситуації. Він був у костюмі, при краватці, а очі його були трохи скляні, як-от у тата Медисон, коли той був дуже, дуже заклопотаний і мало чого довкола був свідомий. Але ясно було, що чоловік хоче вчинити по-доброму.

— Зі мною все гаразд, — повторила Медисон. — Усе гаразд. Чесно.

— Я… слухай, я маю тебе відвести у найближчий відділок. Давай, ходімо.

— У цьому немає потреби, — Медисон вийшла з машини і всміхнулася чоловіку.

— Я думаю, потреба є. Тільки…

Вона похитала головою.

— Друже, не підкажеш, котра година?

— Що? Майже дванадцята. Але…

— Чудово, — просяяла Медисон. — Дякую за все. Всім друзям рекомендуватиму ваш заклад.

Вона простягнула руку. Спантеличений автоматизмом попередньої відповіді, чоловік мляво її потиснув. Медисон відповіла міцним потиском і пішла геть. На сходах вона обернулася — чоловік стояв на тому самому місці, роздивляючись свою руку. Медисон знала, що за нею він не поженеться. Доти вона й гадки не мала, як легко мати справу з дорослими, коли усвідомлюєш, що вони, власне, тебе бояться. Звісно, мама й тато не бояться власних дітей, хоча й приглядають за ними, бо знають, що ті — некеровані, дикі істоти. І в цьому є сенс, Медисон добре знала, що є. У маленьких дівчаток є власна сила, власне світло. Більшість дорослих цього не помічають — та коли все-таки помічають, не ділитися цією силою важко. Хочеться проводити з ними час, вивчати, пізнавати. Саме цього прагнув той чоловік з Портленда у жовтому авто, так, хоча він не відзначався вправністю. Він гадки не мав, що дівчинка сама може скористатися тим вогником. От би побачити його знову і розказати про все, що вона тепер знає.

Вийшовши з парковки, Медисон рушила до площі з тотемним стовпом і бюветом. Тепер вона багато чого знала, навіть незрозумілі раніше місця з записника прояснилися.

Сім віків життя?

О, звісно ні. Їх, подібно до інших важливих речей, дев'ять.

Минає 9 — час вкоренитися, жити безпечно вгорі чи внизу. 18 — час смикати за нитки. 27 — контролю має бути досить для того, щоб іти до мети. 36 років — зрілість, початок істинної Влади. 45 стають кризовим моментом, якщо не відбулося інтеграції. 54 — вік Сили. 63 — Мудрості. У 72 роки починається новий пошук. 81 — час іти: ми, на відміну від інших, не вмираємо, тож вихід з цього місця теж має бути контрольованим. Складіть цифри, якими записано ці дев'ять віків — 3+6 чи 7+2 — і знову вийде дев'ять. Ось так це число приховане від зору перед самісінькими нашими очима. Трикутник = 180° (1+8+0–9); коло та квадрат — 360°(3+6+0 = 9) — усі правильні геометричні форми зводяться до дев'ятки. Навіть 666 — чи варто говорити тобі, що треба скласти три цифри, а потім скласти цифри їхньої суми?

І це не випадковість. Наша математика вшановує силу дев'ятки. Силу Дев'яток. Проте нині навіть Дев'ятки слабнуть, одухотворяються, самі починають вірити у вигадану ними ж брехню. Ніби ми мусимо обмежити власну силу, приходити у цей світ новонародженими — ховатися, бути деревами в лісі собі подібних.

Та ліси давно вирубують.

Я не впаду разом з ними. Аристотель сказав: «Слабкі прагнуть правосуддя й рівноправ'я; сильні не переймаються ні першим, ні другим». Що трапляється з тими, хто не тримається віри Дев'яток? Хто насмілюється їм суперечити? Ах! — над тими душами, істинно вільними, бажають вони мати владу, судити нас, мов боги.

Святий Фома Аквінський сказав: «За ділами пізнається душа».

Можеш пізнати мою за моїми ділами.

Ліхтенберг сказав: «Ми уявляємо, що вільні у своїх діях, так само як уві сні вважаємо знайомим місце, куди, понад сумнів, потрапили вперше».

Тобі снюся я.

Оберігаю тебе щомиті.

Спрямовую руку твою.

На площі Медисон помітила своє віддзеркалення у вітрині та здивувалася тому, яка вона маленька. Вона довго дивилася на себе, пригадуючи день, коли вони з мамою купили це пальто. Як вони побачили його, як разом обходили так і сяк, розуміючи, що річ дуже дорога, але без неї життя їхнє не буде повним. Медисон не просила, вона знала, що рішення про екстравагантну, імпульсивну витрату мама має прийняти самотужки, бо тільки так воно потішить її розуміння крутого материнства — на відміну від прохання, відкритого чи прихованого, з боку доньки. Медисон тоді не розуміла, що знає про це, але вона знала.

Вони вийшли з магазину і пішли по інших крамницях, шукаючи інші речі, але водночас не шукаючи уже нічого, і Медді знала, що коли мовчатиме і гарно поводитиметься, то вони повернуться у дорогий магазин по те пальто.

І вони повернулися.

Тепер Медисон нарешті зрозуміла, звідки знала у той день, як домогтися свого, і звідки знала це в інші дні. Щось у ній завжди знало, як володарювати над іншими, як непомітно отримувати від них те, чого бажалося. І хтось у ній жив уже тоді.

Він завжди у ній жив.

На площі було приємно, але й близько не так, як уночі. Хоча вдень людей побільшало, здавалося, що їх менше. Можливо, через те, що це були інші люди. Не безпритульні, а туристи, які не збиралися затримуватись. Вони фотографували, але не бачили, вважали, ніби місце належить їм — а не навпаки.

Втім, знайшовся один відмінний від інших. Медді вже півгодини тихенько пила свій американо зі «Старбаксу» в куточку, коли на тому боці вулиці зупинився бездоріжник. З нього з'явився чоловік і рушив просто до площі, не зважаючи на рух машин навколо. Він не мав видимої мети і просто сів на лавку. Високий на зріст, з широкими плечима. Медисон раптом захотіла побігти до нього і попросити допомогти. Цей чоловік відрізнявся від того, у чиїй машині вона спала. Цей, якщо вже має щось зробити, не зупиниться, поки не зробить справу до кінця.

Натомість Медисон підвелася з лавки і швидко пішла з площі геть, не озираючись, поки не впевнилася, що той чоловік її не побачить. Їй, може, і потрібна була його допомога, а от людині з темної хмари в її голові — ні. Медисон приблизно пригадувала нічну історію з телефоном — головно через стан своїх рук, — але не пам’ятала, навіщо й куди дзвонила. Зате подумала, що варто подзвонити ще декому, кого вона досі уникала. Тепер Медисон почувалася сильнішою і була певна, що впорається з ним.

Знайшовши телефон — цього разу у фойє готелю неподалік, дорогого готелю з маркізою у жовто-червону смужку, — вона витягла з записника білу картку з номером.

На тому кінці одразу ж узяли слухавку.

— Це я, — сказала Медисон. — Потрібна інформація.

— Де ти?

— Ти не розчув питання, Шепарде?

— Слухай, — почав чоловік неприємно терплячим голосом. — Я хочу тобі допомогти. Але спершу я мушу знати, де ти. Тобі дев’ять років. Ти… в небезпеці.

— Все сказав?

— Ні, не все. Медисон, ти нічого не отримаєш, поки не скажеш, де тебе шукати. Як скажеш — я прийду, і ми поговоримо. Я дізнаюся все, що тобі потрібно знати. Нині ти тільки утруднюєш мені завдання.

— Ти своє завдання вже виконав, — різко відказала вона. — Й отримав за нього плату. Хоча й зробив не те, що обіцяв, еге ж? У мене немає причин тобі довіряти.

— Що я зробив не так? Я ж прийшов.

— Зарано. Ти мусив почекати, поки мені виповниться вісімнадцять, як заведено, але ти так хотів швидше отримати свою плату, що не став чекати на мою готовність. Однак насправді з готовністю все гаразд. Я завжди з готовністю перебираю владу. Але, думаю, ти про це пам’ятаєш. Для своєї власної користі.

— Слухай, — знову почав він. — 3 тобою трапилася біда, і все. Ти впала на пляжі. Побачила мене, вирішила, що хочу тобі щось заподіяти, почала бігти і вдарилася головою. Забилася. От тепер тебе й вирубає, і саме тому оті дивні…

— Шепарде, стули пельку. Зараз я поставлю питання. Потім покладу слухавку, і через п’ятнадцять хвилин передзвоню з іншого місця. Якщо на той час ти не надаси мені необхідної інформації, причому такої, яка не викличе у мене сумнівів, я почну реально псувати тобі життя. Словом і ділом. Уторопав?

— Медисон, ти маєш мені довіряти.

Голос на тому кінці затремтів, але вона знала, що то омана — він просто хоче здаватися слабким і спантеличеним, аби вона не сприймала його з належною серйозністю. Насправді його голос тремтіти не міг.

— Я зробив усе, що ти просила…

— Ні,— холодно відрубала вона, — не зробив. Але зробиш, ой зробиш. І ти, і всі інші.

Медисон сказала, що саме їй треба, і поклала слухавку, не чекаючи на відповідь. Подивилася на годинник і рушила до ліфта. Готель був чималий. Хвилин п’ятнадцять можна вештатися коридорами, і ніхто не чіплятиметься. Набагато краще, ніж на вулиці.

Заходячи у ліфт, вона перестріла струнку молоду жінку в костюмі з елегантною блузкою — очі сяють, волосся вкладене. Від неї пахло кавою і м’ятною жуйкою, і Медисон зрозуміла, що жінка довго сиділа сама в кімнаті, повторюючи про себе мантри для впевненості в собі, прилаштовуючи маску професіоналізму, намагаючись запевнити себе в тому, що вона доросла, а не маленька дівчинка.

— Гарні цицьки, — сказала їй Медисон.

Двері ліфта зачинилися, заховавши від неї шоковане обличчя жінки.

Ліфт їхав угору, й у той сам час на околицю міста швидко наближалося авто. За кермом був Саймон О’Доннел. Елісон розмістилася на задньому сидінні з двома мапами і мобільним телефоном. Їй тільки-но вдалося додзвонитися до бюро у справах зниклих безвісти поліції Сієтла і поговорити з чоловіком на ім’я Бланшард, який, здається, сприйняв її серйозно. Принаймні запропонував зустрітися.

— Цей заїзд? — спитав Саймон.

— Наступний, — відповіла вона. — Я гадала, що все пам’ятаю, але…

— Розумію, — кивнув він. — Минуло чимало часу.

Минуло, власне, десять років — цифра, яку неважко пам’ятати, бо вони виїхали з міста саме тоді, коли Елісон виявила, що вагітна. Дитину вони вирішили назвати на честь вулиці, де зустрілися. Саймон почав пробиватися крізь ряди машин, обережний, як завжди. Траплялося, що це дратувало Елісон. Нині не дратувало.

Цілу добу вони чекали, перебуваючи у такому відчаї, що, здається, сприйняття ними часу повністю змінилося. Поліція повідомила, що у Портленді дівчинка намагалася потрапити на літак, але її не пустили, і що вони мають лишатися на місці й чекати. Вони чекали. А поки чекали — розмовляли. Від того, що центр, навколо якого крутилося їхнє життя, забрали, виникло бажання відчинити всі шафи й шухляди — хай уже та пустка була абсолютною. Елісон зізналася, що дружила з чоловіком, якого Саймон не знав, однак далі дружби — і це була правда — справа не пішла. І коли вона це сказала, у її голові ніби луснула мильна бульбашка, всередині якої нічого не було.

Втратили значення і багато речей, які не подобалися їй у Саймоні чи в їхніх стосунках. Ні, вони реально існували і нікуди не поділися. Та коли світ зламався як ціле, деякі його складники виявилися незламаними. Все одразу просто не могло поламатися. Саймону вистачило тактовності цього не казати (дивина!), але вона сама дійшла цієї думки після кількагодинної розмови — чи кількагодинного сну слідом за розмовою. Нічого не було вирішено, нічого не повернулося на звичні місця, але принаймні відбувся зсув, якого виявилося достатньо, щоб побачити речі під іншим кутом, в іншому світлі.

Саймон тим часом визнав, що незрідка поводився так, ніби перепади настрою його дружини були навмисними — що було несправедливо. І — але цього він їй не озвучив — що ота ніч, яку він провів з колегою роки зо три тому, насправді могла вважатися подружньою зрадою, тож і він був винний перед Елісон. Тим паче що отой п’яний вибрик зрештою збентежив і занепокоїв його куди дужче, ніж будь-які її вчинки. Можливо витримати чужу зраду — а от свою власну набагато важче. Ненадовго зненавидіти когось іншого — штука тонізуюча. Але себе ненавидіти недовго неможливо.

Обоє розуміли, що все це каяття, озвучене чи приховане, було насправді такою собі офірою невідомій силі, яка тримала у своїх руках їхню доньку. Та хай скільки вони говорили, порожнеча тягнулася, телефон мовчав.

Урешті-решт неможливо стало докричатися одне до одного через ту пустку, і настала тиша, і вони просто мовчки сиділи і вдивлялися у темні вікна.

Потім вони вклалися у ліжко — разом, ближче, ніж будь-коли за довгий час. О 3.02 Елісон прокинулася, бо дзвонив мобільний. Вона підскочила на ліжку, впала з нього, впустила телефон на підлогу. Схопивши його, приклала до вуха і почула швидку, гучну мову. Зо дві фрази — але голос уп’явся у мозок Елісон, ніби вістря ножа. Потім телефон замовк.

Елісон з великими очима обернулася до Саймона, який припіднявся на лікті.

— Хто це? — промимрив він. — Поліція?

— Ні,— відповіла вона, ледь утримуючись від того, щоб не побігти туди, сюди і ще отуди. — Це Медисон. Здається, вона сказала, де її шукати.

Розділ 29

Коли двері будинку не відчинились, я трохи збентежився, але потім подумав, що Емі могла вийти. Відімкнувши засув, я увійшов у простір, порожній тієї особливою порожнечею, яку спричинює фізична відсутність людини, з якою ділиш життя.

Я рушив до вітальні, потай радіючи тому, що маю трохи часу для себе, для того, аби вирішити, як саме почати говорити з нею про ті фотографії, про її ім’я у паперах, які показав мені Фішер. Вітальня була чисто прибрана. Хаос роботи вдома скінчився, а може, Емі вирішила зробити паузу і прогулятися до селища. Напевно, варто їй зателефонувати й запропонувати зустріти на зворотному шляху. Чи разом поїсти. Поговорити з нею — так довго, щоб тіні цього ранку розвіялися, і тоді вже можна буде прийняти рішення. Ми ж можемо говорити годинами, і хай весь світ чекає. Я сподівався, що воно так і досі.

Я піднявся на кілька сходинок і зупинився перед дверима кабінету Емі.

Іншу людину те, що я побачив, не вразило б. Треба добре знати Емі, треба бути з нею одруженим, щоб розуміти, наскільки важливий для неї робочий простір. Вона жила тим простором. І стан, у якому я побачив її кабінет, був неправильний.

Увімкнений комп’ютер — суцільний хаос відчинених вікон. Емі зачиняла вікна з методичністю діда, який пильнує, аби в будинку водночас горіло не більше однієї лампочки. Поверхня столу була завалена паперами й записниками. З полиць повиймано коробки для паперів. Той, хто обшукав її кабінет, не залишив після себе розгардіяшу — для кабінету іншої людини це взагалі могло б вважатися взірцевим порядком, — але шукав він вдумливо. Її ноутбука не було на місці. Зник і органайзер.

Я потягнувся був до телефону, щоб одразу сповістити Емі, аж раптом одразу дві речі спали мені на думку. По-перше, якби вона знала, що в будинок вдерлися, вона б у першу чергу дзвонила мені. Але вона не дзвонила, тож це, напевно, сталося зовсім нещодавно.

По-друге — двері ж були замкнені.

Тримаючи палець на кнопці швидкого виклику, я рушив до вітальні. Постояв, послухав, розтуливши рота. В будинку панувала тиша. Я швидко й безшумно пройшовся іншими кімнатами на першому поверсі, піднявся нагору. Мій кабінет виглядав як зазвичай, ноутбук спокійно лежав посередині столу.

Обшукавши решту дому, за п’ять хвилин я був уже абсолютно впевнений, що тут нікого не було.

«Нікого» — це, власне, Ґері Фішера. Я не міг уявити, хто б іще міг сюди вдертися. Він не тільки знав, де я живу, а й пов’язував Емі зі спадком Кренфілда. Якщо він поїхав одразу, як вийшов зі шпиталю, то міг прибути сюди раніше за мене.

Але ненабагато — і тому мене дивували замкнені двері. Він повинен був мати ключі. Мої були при мені, й жодної можливості зняти з них копію Фішер не мав. Хіба що він украв запасні з миски на кухні, коли приїздив до мене.

Ті ключі були на місці. По той бік обіднього столу були двері у гараж, проте й вони виявилися замкненими. Лишався останній варіант. Я спустився сходами і підійшов до широкого вікна. Схопився за ручку розсувних дверей, різко смикнув — але, всупереч очікуванням, вона не піддалася.

Відімкнувши замок, я вийшов на балкон і нарешті подзвонив. Емі взяла слухавку не одразу, а коли взяла, то здалося, що вона заклопотана.

— Так?

— Це я. Слухай…

— Хто — «я»?

— А що на екрані написано, люба?

Вона відповіла через секунду:

— Ох, не глянула на нього. Вибач, замислилася про своє.

Знову, відзначив я подумки.

— Слухай, ти де?

— Вдома, — відповіла вона. — А де ти?

Я відвернувся до вікна, на мить повіривши, що міг якимось чином її не помітити, а насправді вона була у будинку, займалася буденними справами — працювала, готувала каву або чай, і ми просто переходили з кімнати в кімнату таким чином, що я з нею не зустрівся.

— Вдома?

— Коли ти повернешся?

— Емі, ти не вдома. Я просто зараз у будинку. Тебе тут немає.

Пауза.

— Та не в будинку.

— У Бірч-Кросингу?

— Ні. Я в Лос-Анджелесі.

— Ти в Лос-Анджелесі?

— Ага. В місті, де народилася, виросла, прожила всеньке життя. Що дивного?

— Та про що ти взагалі? Чому це ти в Лос-Анджелесі?

— Я тобі прислала есемеску, — пояснила Емі. Вона здавалася впевненою, наче зрозуміла, що конкретно зі мною не так. — Десь за годину після нашої вчорашньої розмови. Вчора я вилетіла до Лос-Анджелеса.

— Навіщо?

— «КС&Н» скликав велике пау-вау. Зліт усіх вождів і богів нашого народу.

Віднявши телефон від вуха, я побачив на екрані іконку голосової пошти.

— Я не помітив повідомлення. Емі…— слів забракло, і я вирішив розпитати про буденні деталі.— А ти не могла бути присутньою по скайпу?

— Я в них те саме спитала. Відбивалася як могла. Але ні, треба бути присутньою фізично.

— Ти там надовго?

— Збори завтра вранці, страшенно рано, власне. Сьогодні я весь ранок була в офісі, тепер поїду до Наталі. Хочу нагадати малій заразі, що має старшу сестру, а то вона, певно, геть розбестилась.

— Ага.

Метрів за десять від балкона, у заростях, я помітив щось дивне, якусь пляму пісочного кольору.

— Ти мене слухаєш?

— Ага, — я перегнувся через бильце, приглядаючись. — Коли ти їхала, з будинком усе було гаразд?

— Так, звісно. А що?

— Та все нормально, просто… холоднувато трохи.

— То подивися, що там з котлом, печерний ти жителю. Там живе великий дух вогню. Хочу, щоб ти працював у теплі, хрумкий і підрум’янений.

Пообіцявши тримати мене в курсі своїх справ, Емі повісила слухавку.

Насправді я ледь почув, що вона мені говорила. Спустившись із балкона, я біжка рушив униз по сходах до стежки. Стежка вела не на ділянку просто під балконом, бо там схил був надто крутий, а трохи далі, до гарних краєвидів, тож я мусив зійти і продертися крізь чагарники, щоб дістатися потрібного місця.

Перший я знайшов хвилини за дві. Потім ще три.

Повернувшись на стежку, я трохи постояв там, дивлячись на недопалки у долоні. Чотири штуки. Кожен загасили об тверду поверхню і кинули вниз. Колір і загальний стан фільтрів показували, що недопалки недовго пролежали на землі, їх кинули вниз щонайраніше вчора ввечері, а радше навіть цього ранку: якби вони лежали ніч, то просякли б вологою.

Я повернувся на балкон, знайшов те місце, звідки помітив недопалки, і виявив там плями на бильцях. Свої цигарки я завжди гасив об нижню частину поруччя, щоб плям не лишалося. І я не кидав недопалки у кущі, я охайно складав їх у попільничку.

Отже, на цьому самому місці хтось курив.

Я не розумів двох речей. По-перше, той, хто тут стояв, був добре видимий з будинку.

По-друге, Ґері Фішер курцем не був.

Потім постало ще питання. На бездоріжнику я поїхав у Сієтл. Як же Емі дісталася аеропорту? Служби таксі у Бірч-Кросингу не було. Мені спав на думку один-єдиний варіант, яким я сам скористався кілька днів тому. Цимермани. І тут я згадав іще дещо.

Цимермани мали ключі від нашого будинку.

Власне, вони були єдині, окрім нас, хто їх мав. Я й уявити не міг, що хтось із них міг би вдертися в будинок. Але вони завжди раді були допомогти, і якби їм розказали достатньо переконливу історію, вони б заледве відмовилися надати підтримку. Принаймні Бен — Боббі була зліплена з міцнішого матеріалу. Проте якби Бен і пустив сюди когось чужого, то навіть склав би тій людині компанію, щоб нічого не сталося.

Я шукав хвилин п’ять, але не знайшов, де у нас записаний їхній номер, тож вирішено було пройтися. Відповідь на своє перше питання я отримав, тільки-но наблизився до їхнього будинку. Обидві машини Цимерманів були на місці.

Я подзвонив у двері. Ті моментально відчинилися, і з’явилася Боббі з келихом вина. Широка усмішка на її обличчі зблідла, та потім повернулася, хоча вже не така широка.

— О, Джеку, — промовила вона. — Як справи?

Будинок Цимерманів був одноповерховий, на кшталт ранчо. За спиною Боббі я побачив ще людей у великій, просторій вітальні, з якої відкривався краєвид на річку. Там було п’ятнадцять чи двадцять осіб, але Бена серед них я не помітив.

Я зробив крок усередину, намагаючись не звертати уваги на тих людей, на звернені на мене погляди.

— Хотів дещо спитати у вас, — тихо промовив я. — У вас є ключі від нашого будинку. Ніхто не просив їх у вас? Чи впустили ви його у будинок?

Боббі глянула на мене з подивом.

— Звісно, ні. А якби просив, я б не пустила.

— Авжеж, — швидко відповів я. — Я нічого такого й не думав. Просто в нас у будинку наче хтось побував. Бен удома?

Вона похитала головою і почала пояснювати, що їхньому другові знову гірше і Бен поїхав до нього. Я намагався слухати, але дещо відвернуло мою увагу. Я впізнавав декого з гостей. Сем, товстий бородань, власник бакалії. Зморена сива жінка, якої я не знав на ім’я, але, здається, вона володіла книгарнею у селищі. Прилизаний джентльмен, власник «Кескейдз Гелері», ще знайомі обличчя. Я зрозумів, що маю почуватись ніяково, бо прибув до Боббі на зібрання, куди нас не запрошували. Гості дивилися на мене зовсім не як на ще одного гостя. Я почувався ніби дитина, яка випадково зайшла до чужого класу і дивиться на групу дітей, які зі мною знайомі, але дружити не бажають.

— Думаю, то мені привиділося, — сказав я, усміхнувшись. — Вибачте за клопіт. А що святкуєте?

Боббі м’яко взяла мене під лікоть і повела до дверей.

— У нас зібрання читацького клубу, — пояснила вона. — Переказуй мої шанування Емі.

Й от я опинився на вулиці, і двері за моєю спиною зачинилися. Похмуро на них подивившись, я рушив назад. Аж на доріжці сталося щось дивне.

Назустріч мені, явно прямуючи до Цимерманів, ішов шериф. Він кивнув мені, коли ми порівнялися.

Я й уявити не міг, що він великий книголюб.

Потім я стояв на балконі, курив і чашку по чашці пив каву. Намагався поїсти. Намагався вдатися до логічних і звичних речей, та зрештою зробив те, що від початку назрівало у мене в голові.

Спершу подзвонив Наталі у Санта-Моніку. Вона сказала, що Емі щойно пішла, тож у сестри вона пробула заледве годину. Потім я набрав інший номер — номер головного офісу компанії «Керрі, Крейн і Гарді» в Лос-Анджелесі. Серце важко калатало. Мені відповів веселий голос.

— Доброго дня, — привітався я. — Турбує поштова служба з Сієтла. Маю пакунок для… е-е-е… місіс Вейлен, до завтрашніх зборів. Ви знаєте, де вона зупинилася, чи можна доставити просто в офіс?

— Без проблем. А про які збори ви говорите?

— Гадки не маю. Просто написано — «збори, четвер, ранок». Щось важливе, напевно.

Стало тихо, потім дівчина повернулась.

— Насправді не бачу жодних таких відміток у розкладі,— сказала вона. — На завтра взагалі нічого не заплановано. Можете уточнити?

— Зараз спитаю і передзвоню, — пообіцяв я.

Я сів у крісло, споглядаючи ліс за вікном. Намагався тримати себе в руках. Тепер відсутність ноутбука Емі та її органайзера ставала зрозумілою. Так само зрозумілим був і стан її робочого столу — вона від’їжджала поспіхом. І ніякі непрохані гості не заходили. Проте лишалися недопалки, знайдені надворі, й дуже сильна підозра.

Я сів, вперши лікті в коліна і склавши руки трикутником перед обличчям. Не намагаючись побудувати струнку схему, ставити питання, втискувати факти в рамки, куди вони не хотіли втискуватися, я натомість просто відпустив думки на волю, дозволивши їм плисти за течією. Я сподівався, що за певним законом природного взаємного тяжіння вони складуться у картинку, яку я не міг побачити.

Але картинки не виникло і цього разу. Я тільки виявив ще один факт, який додав до купи інших. Коли я виходив на балкон минулого разу, — Емі була вдома, я тільки-но повернувся з Сієтла, — то побачив там цигарковий попіл. Я тоді подумав, що сам його лишив. Але після тих недопалків унизу я вже мав сумніви. Можливо, уже тоді в тінях нашого життя ховався чужинець.

Ховався — і дуже близько.

Я пішов до спальні, зібрав собі зміну одягу, склав у рюкзак. Потім піднявся в гараж.

Запиленими монолітами височіли ряди коробок з нашими речами і речами власників. У деяких були мої особисті речі — зокрема, сімейні альбоми, все, що лишилося від мого дитинства, окрім спогадів. Важко було повірити, що колись мені закортить їх переглянути.

Повз усі ящики й старі меблі я дістався дальнього кутка. Відсунув важкий верстак, відкривши вбудовану у стіну шафу. Щоб її відімкнути, потрібно було два ключі.

Всередині, загорнутий у полотно, лежав мій пістолет.

Він там лишався з того самого дня, коли ми в'їхали, ніби спогад, який я заховав у тінях пам'яті. Колись я щодня мав його при собі на роботі. Я мав його при собі в ту ніч. Я мусив би його позбутися.

Натомість я його взяв.

Частина З

Вночі, коли вулиці ваших міст знелюдніють, а селища лежатимуть тихі, й ви думатимете, буцімто вони порожні, насправді вони будуть повні господарів цієї чарівної землі, що колись жили на ній і досі люблять її. Біла людина ніколи не буде сама. Тож хай вона буде чесна і добра до мого народу, бо мертві зовсім не безсилі.

Вождь Сієтл

Уривок з промови 1854 року в перекладі д-ра Генрі Сміта

Розділ 30

З аеропорту я відразу поїхав до Санта-Моніки, взявши таксі. Попросив водія зупинитися за п’ятдесят метрів від будинку, решту шляху пройшов пішки. У дворі грався хлопчик — зосереджений і серйозний.

— Привіт, — сказав я.

Хлопчик звів очі, оглянув мене, але промовчав.

— Я — дядько Джек, — нагадав я.

Хлопчик поважно кивнув, всіляко визнаючи мою правоту, але не розуміючи, як повідомлений мною факт стосується його світу.

Я пройшов повз нього і постукав у двері будинку. Двері відчинилися одразу, як я й очікував. Хлопчикова мама не залишила б дитину гратися надворі в ранніх сутінках без нагляду.

— Та ви що! — жінка театрально вперла руки в боки. — То жодного з Вейленів місяцями не бачиш, то гоп! — і вони збігаються до тебе всі. То парад планет так впливає? Чи якісь біоритми? Може, наближається комета?

Мені стало незатишно. З сестрою Емі навіть у кращі моменти важко мати справу.

— Як ти, Наталі?

— Не зірка Голівуду, важу на п’ять кіло більше, ніж хотілося б, та загалом — у прийнятному для людини мого культурного рівня й статури стані. Я ж тобі сказала, що ти розминувся з Емі, ще по телефону, га? Кілька годин тому?

— З нею ми побачимося пізніше. Я просто вирішив зазирнути, коли вже приїхав до міста.

Вона глянула на мене з сумнівом.

— Треба повідомити пресу. Будеш каву, коли вже зазирнув?

Слідом за нею я увійшов до будинку. У кухні знайшлася готова, свіжа запашна кава, як завжди, коли я бував у Наталі. Одна з нечисленних рис, спільних для обох сестер.

Наталі налила й подала мені велику чашку.

— Ось так. Емі не казала, що ти пошануєш ці місця візитом.

— Вона не знає. Це сюрприз.

— Авжеж. Щось ви плетете, панове, іще заплутаєтеся. До речі, то мені ввижається, чи старша дійсно якась дивна останнім часом?

— У якому сенсі? — спитав я, старанно ховаючи занепокоєння.

— Приїхала без попередження й одразу питає, чи є чай. Гаразд, чай є. Може, я й домогосподиня з пекла, але я реально стараюсь, а Дон же його любить. Ну, чай. Але щоб Емі пила чай? Це щось новеньке.

— Так, вона його вживає останнім часом. Може, вони роблять рекламу чаю.

— Ага, ну коли так, попрошу Малдера й Скаллі не втручатися. Але це ще не все. В курсі, який сьогодні день?

— Ох, звісно, — кивнув я, гадки не маючи. — Сьогодні…

— Так, так. Ще дві секунди, і ти пригадаєш і місяць, і власне дату. Та я не про те. Дати — то ваш чоловічий час. А наш час — це події. Згідно з календарем жіночого народу, сьогодні шість днів від дня народження Аннабель.

— Аннабель, — повторив я. — Твоя донька?

— Минулого тижня їй виповнилося дванадцять років.

— І це ти до того, що?

— Що від Вейленів ні вітальної картки, ні подарунка.

— Боже, — знітився я. — Мені так соромно. Я…

Вона підняла руку, перепиняючи мої вибачення.

— Джеку, ти не згадав би про день народження моєї доньки, навіть коли б від того залежало твоє життя. Ані про мій день народження, ані мого чоловіка. Ти, мабуть, і про свій пам’ятаєш тільки тому, що потай записав його десь на руці. Проте вітальні картки ми завжди отримуємо. Вгадаєш чому?

— Бо Емі пам’ятає.

Наталі зробила жест у повітрі, ніби ставила «птичку».

— І не тільки про дні народження. Дату нашого з Доном весілля. Дати смерті мами й тата і дату їхнього весілля. Вона експерт з родинної хронології. З року в рік вона пам’ятає і робить все, що потрібно.

— Вона якось це пояснила, коли…

— В тому й річ. Вона приїхала без попередження, випила чаю, піднялася нагору, спустилася, поцілувала сестру — і все, візит закінчено. Загалом поводилася так само, як завжди — така мила, просто вбила б, але ні пари з вуст про те, що вона забула про день народження власної племінниці — хоча вона сто разів уже мусила би про це згадати.

— Вона ходила нагору?

— До своєї колишньої кімнати. Тепер це кімната Аннабель.

— Сказала, що їй там треба?

Наталі знизала плечима.

— Скільки їй цього року — тридцять шість? Може, стареча ностальгія. Збирає мемуари, поки не підкосив Альцгеймер.

— Можна й мені глянути?

— Я вже дивилася. І наскільки побачила, вона нічого не чіпала. Та й що там можна взяти?

— І все-таки.

Наталі схилила голову набік — ось звідки хлопчик, що грається надворі, взяв цю звичку.

— Що відбувається, Джеку?

— Нічого. Просто цікавлюся.

— Вперед, детективе. Аннабель на репетиції. Другі двері праворуч.

Я вийшов з кухні й рушив нагору. Другі по коридору двері були тільки причинені, і я раптом так ясно пригадав сон Ґері Фішера, що навіть завагався. Потім рішуче штовхнув їх.

Коли кімната належала Емі, в деталях вона, звісно, була інша. Постери інших артистів на стінах, іграшки й ляльки з інших фільмів. Проте загалом то була дуже типова кімната.

Дивне відчуття — бути там, де минуло дитинство коханої людини. Знати її зараз — це зовсім не те, що знати її тоді, і ця до-твоя версія людини навіки залишиться незнайомою, навіть коли ви будете помирати в один день. Дуже дивно уявляти людину маленькою, юною, бачити форми, крізь які вона пізнавала світ. Чути відлуння. Губитися у здогадах — чи комфортно їй тепер у новому, більшому світі, чи ваша спільна з дорослою інкарнацією цієї людини спальня здається їй незатишною, бо вікно в іншому місці, на іншій висоті? Уявляти, як вона сидить на краєчку ліжка — рівні ноги, рівна спина — і вдивляється у майбутнє отим жадібним, не до кінця людським дитинним поглядом.

Я одразу ж помітив те, чого не могла побачити Наталі. В кімнаті був легкий безлад — тобто видно було, що тут прибирають, і скоро приберуть знову, але зараз усе стояло й лежало як заманеться. Проте килимок був акуратно вирівняний симетрично до ліжка, розгладжений, без заломів і складок. Навряд чи то Аннабель про нього так подбала.

Посунувши дерев’яний стілець, я підняв килим. Нічого — дощата підлога, яку років десять тому пофарбували у білий колір, як велить дівчачий стиль «шеббі-шик». Я зазирнув під килимок з іншого боку. Те саме, нічого, але треба ще пошукати під ліжком. Я опустився навколішки й обмацав підлогу там, де рама ліжка дотикалася до стіни.

З певним зусиллям частина плінтуса піддалася. Отвір у стіні — ідеальний сховок для дитячих скарбів. Нині порожній, але там очевидно щось було, щось, що забрала Емі.

Наталі стояла біля вікна на кухні, обіруч тримаючи чашку з кавою і спостерігаючи, як грається надворі її син.

— І що?

Я знизав плечима.

— Як ти й сказала — просто ностальгія.

Я відзначив, що вона якось дивно позирає на сина.

— Все гаразд?

— А, так. Просто… таке враження, ніби Метью завів уявного друга. Нічого такого, але які ж чудернацькі речі відбуваються у дитячих голівках.

— Ти його питала про того друга?

— Авжеж. Каже, то просто приятель. Іноді вони граються разом, Метью до нього говорить. Ставити для нього окрему тарілку, як обідаємо, не просить. І це точно краще, ніж кошмари. Пам’ятаю, як Емі від них мучилася.

— Правда?

— Ой, так. Один з перших моїх спогадів — скільки ж мені було, роки чотири? — був отой жахливий галас уночі. Вона ніби кричала, але не просто кричала. Вила. Голосно, потім тихо, потім знову голосно. Жах, та й годі. Потім були татові кроки в коридорі: він заспокоїв її, приспав. Минула година, і знову те саме. І так роки зо два.

— Емі ніколи не розповідала про це.

— Вона, певно, і не пам’ятає. Сон — то в дітей якась зона бойових дій. Надто коли вони зовсім малі. Син моєї подруги собі пальці в очі пхав, тільки б не засинати. Серйозно. Метью теж завдавав був клопоту — треба було кілька годин його колисати, щоб тільки задрімав. При тому він прокидався чотири-п’ять разів за ніч. Ніби якийсь тумблер смикало туди-сюди, туди-сюди. Лежиш собі спокійно, тихо, темно, дитина дрімає, мир на землі. І раптом бум! — і він уже волає так, ніби в кімнаті зграя вовків.

— Тут є сенс. Страшно прокидатися самому в темряві, коли маму й тата не видно й не чути, навіть не пахне ними.

— Ага, це пояснює проблеми з прокиданням. Але чому вони так мучаться від сну?

— Тому що в часи печерних людей усе було інакше. Вся родина спала одним великим клубком, не виганяючи малих до окремих кімнат зі страшними героями мультиків на стінах і якоюсь фігнею, що звисає зі стелі. Малий це все бачить і такий: ой лишенько, люди, та ви подуріли, чи що? Мені незатишно самому! І робить те, що точно змінить ситуацію, — волає мов різаний.

— Отакої, Джеку. Я й гадки не мала, що ти так добре знаєш свою внутрішню дитину.

— Зате з внутрішнім дорослим у мене вічно якісь негаразди.

Вона усміхнулася.

— Не знаю, може, й твоя правда. Діти — дивний народ. Вони беруть пульти від телевізорів, прикладають до вух, мов слухавку, говорять невідомо до кого. Даєш їм іграшковий саксофон — вони його тягнуть до рота, але не смокчуть, а починають дути, хоча до того все тільки обсмоктували. П’ють з порожніх чашок і кажуть — «м-м-м», а ти дивуєшся: де воно взялося? Бо я, здається, зроду таких звуків не видавала. А потім вони беруть і більше нічого того не роблять. Отак вони й крають тобі серце. З’являється якась чарівна звичка, нізвідки, нез’ясовно — і потім зникає так само в нікуди. Й ось дитина наче й перед тобою, та ти за нею скучив і сумуєш. Невід’ємний елемент батьківської любові, правда?

Раптом вона замовкла, і щоки в неї стали ніби помідори. Я ще ніколи не бачив Наталі такою. Навіть не думав, що вона такою може бути.

— Що таке?

— Ох, пробач, — сказала вона. — От я стерво тупе.

Я похитав головою.

— Нічого подібного.

— Але ж…

— Та облиш. Це не проблема.

— Я про Емі. Вона, мабуть…

— Усе гаразд.

— Добре, — погодилася Наталі.— Вірю, що так воно і є. Вона з міцного тіста.

Якусь мить я ясно бачив, як запекло вона пишається сестрою, і навіть пошкодував, що не маю сестри або брата, які б так само пишалося мною.

— Проте останнім часом вона, ну, якась сама не своя. Як гадаєш?

— Щось типу того, так, — знизав я плечима.

Наталі не здавалася.

— Раніше такого не було?

Я здивовано глянув на неї. Вона дивилася просто мені в очі, занепокійливо твердим поглядом, дуже схожим на погляд її сестри.

— Люди змінюються, — невизначено зронив я. — Старішають. Дорослішають. З тобою одного дня теж може трапитися щось таке.

Вона показала мені язика.

— Я тільки одного не розумію, — сказала вона, спираючись на раковину і визираючи у вікно. Хлопчик грався надворі, на відстані обов’язкових трьох метрів від дороги — ніби його тримало у безпечній зоні навколо будинку якесь спеціальне силове поле. Може, там і було силове поле: дівчата з родини Даєрів мають певні суперсили.

— Чого саме?

— Як Емі взагалі потрапила у той рекламний бізнес.

— Ну, всяке буває. Я от став копом.

— Я завжди знала тебе як копа, тож мене це не дивує. І в цьому є певна логіка. Після того, що трапилося з твоїм батьком… Це логічно, так. Логічніше, ніж стати письменником.

— Удар нижче пояса.

— Скажи, що я не права. Але Емі… знаєш, підлітком вона була фанатка всякого залізяччя.

— Серйозно? — нахмурився я.

— А ти не знав? Запекла! Цілі дні щось майструвала. Зачитувалася книжками, з яких від однієї назви нормальна людина впала б у кому.

— Зовсім не схоже на жінку, яку знаю я.

— Авжеж! Вона роками була королевою всіх шкільних наукових ярмарків, страшна, невиправна заучка — і раптом заявила, що піде в рекламу. З її вуст то звучало, як прозвучав би намір стати зіркою Голівуду з моїх! Я особисто гадки не мала, що таке та реклама, а їй тоді тільки-но минуло вісімнадцять, і вона оце заявила за родинним обідом. Я запам’ятала ту історію, бо батьки всіляко підтримували її захоплення наукою, возили до будь-яких гуртків, пишалися — мною так ніколи не пишалися, — аж раптом бум, і вона тим перегоріла. Пам’ятаю, як опали таткові плечі, коли він почув її заяву, — вона усміхнулася, не зводячи очей з хлопчика надворі.— Мені було чотирнадцять, та, здається, саме тоді я усвідомила, що батьківство — справа нелегка.

— Вона пояснювала, що сталося? Чому її раптом так перемкнуло?

— Вона не мусила нічого пояснювати. Вона була свята.

— Наталі…

Вона всміхнулася.

— Та жартую. Ні, не пояснювала. Я одного разу її про те спитала, і тоді вона відповіла, що познайомилася з одним хлопцем.

Серце важко гупнуло у грудях.

— У школі?

— Ні. То, власне, був дорослий чоловік, мабуть, сам рекламний хоча я можу тільки здогадуватися. Думаю, він їй сподобався, але взаємністю не відповів… а вона не змогла з тим змиритися. Знаєш сам, яка вона. Яка вперта. Не має значення, як довго доведеться домагатися свого — вона доможеться. Емі завжди була дівчинкою з відчуттям довгострокової перспективи.

Я відвернувся до вікна, хоча нічого для мене цікавого за ним не було. Я просто не хотів, щоб Наталі бачила моє обличчя, коли я ставитиму наступне питання.

— Вона не говорила, як того хлопця звати?

— Говорила, і, дивна річ, я навіть пам’ятаю. Через чистий збіг обставин. Розумієш, у нас за два чи три місяці до того помер собака. Він мене фактично виростив, тож я ще й досі за ним сумую. Тому я і запам’ятала.

— Хлопця звали так само, як собаку?

— Та ну, любчику. Собаку звали Вупер. Людину назвати Вупером — то навіть у Лос-Анджелесі злочинний намір і скалічене життя. То через породу. У нас була німецька вівчарка.

Правду кажучи, я був настільки впевнений, що собаку звали Крейном, що аж перепитав:

— Хлопця звали Шепард?[4]

— Ага, — на якусь мить вона ніби втратила зв’язок з реальністю. — Дивина. Стільки років минуло, а я все сумую за тим собакою.

За десять хвилин приїхали її чоловік і донька з кларнетом під пахвою. Мої стосунки з Доном будувалися переважно навколо його бажання розпитувати мене про роботу копом, і нових тем для розмов після того, як я пішов з поліції, ми поки не знайшли. Донька привіталася зі мною з урочистою ввічливістю, як і личить юній особі, що звертається до практично діда. Я не знав, що сказати про її знехтуваний нами день народження, тому не сказав нічого.

Дуже скоро Наталі проводила мене до дверей.

— Рада була тебе побачити, Джеку, — раптом сказала вона, прощаючись.

— І я радий був зустрітись.

— У вас з Емі правда все гаразд?

— Наскільки мені відомо, так.

— Ну, як знаєш. То що, куди ви з нею сьогодні йдете? Емі була дуже вишукано вбрана.

— То секрет, — відповів я.

— Ясно, ясно. Хай не згасає магія кохання. Братимемо з вас приклад. Заходьте до нас якось, бо ми самі до вас приїдемо, а вам такого точно не треба. Ой, і ще одне, — вона розсміялася. — Ви точно переїхали у штат Вашингтон, а не у Флориду?

— Тобто?

— Емі нафарбувала нігті яскраво-рожевим лаком. Що за південна мода?

Я пішов, не знаючи сам куди, брів вулицями крізь теплий ранній вечір. Люди паркували машини і від’їжджали, заходили в будинки, виходили з них. Я бачив їх у вікнах кухонь і верхніх кімнат, на газоні з поливним шлангом. Мені кортіло зайти у двері тих домівок, на ті кухні, сісти посередині кімнати у велике крісло й спитати: «Ну що, люди, як ся маєте? Як живете? Розкажіть!» Життя інших завжди здається цікавішим, стрункішим, врешті-решт, просто реальнішим за моє власне. Телевізор, книжки, зіркові новини, просто плин світу навколо: все вселяє тугу за прямотою та простотою, котрих наше власне життя не має, все сповнене істинності, цілісності, яких бракує нашим уривчастим, побганим дням. Усім нам іноді хочеться стати кимось іншим. Повірити в те, що то просто якась обставина, нещасливий збіг заважає нам жити так, як ми насправді мали б.

У мене задзеленчав телефон.

— Алло?

— Га? То хто?

Голос був хрипкий, слова — нерозбірливі.

— Я — Джек Вейлен. А ти хто в біса такий?

— З приводу будівлі отієї.

— Якої ще будівлі?

— Чорт. А казав, заплатиш.

До мене нарешті дійшло, хто дзвонить.

— А, ти той один з кав’ярні в Беллтауні.

— Він, він. Треба інформацію про будівлю?

— Ні,— відрубав я. — Та справа мене більше не цікавить.

Мій співрозмовник явно дуже засмутився.

— Ах ти ж пес брехливий. Пообіцяв гроші, я йому дзвоню, а він сука поліцайська.

— Ну гаразд, шановний. Кажи, що знаєш.

— Та пішов ти! Звідки я знаю, що ти заплатиш?

— Підловив. Проте розумієш, я нині не в Сієтлі. Тож або кажи, що знаєш, зараз, а потім я заплачу, або я кладу слухавку і блокую цей номер.

Він не думав довго.

— То все та дівка, брате.

— Що?

— Мала така. Вчора вночі бачу, стоїть під будинком, наче пробує відчинити ключем. Щось не вийшло. Ну, вона й пішла, і все.

Я зареготав.

— Тобто ти побачив під будівлею дитину, яка постояла трохи й пішла? І за цю «інформацію» хочеш грошей?

— Ти сказав, що…

— Добре, добре. Дякую. Пришлю чек поштою.

Я обірвав дзвінок, заблокував номер і присів. Колись я таке робив щотижня. Спершу давав свій номер людині, щоб вона подзвонила і розповіла те, що знає, коли почуватиметься впевненіше. Потім блокував її — бо люди вирішували, що тепер мають друга, який допоможе позбутися штрафу за неправильну парковку чи витягне їхню тітоньку з в’язниці. Я не сумую за тими людьми. Чорні й білі чоловіки, молоді й старі, розгублені, дратівливі, одружені з нещасними й галасливими жінками, в’язні наркотичних мрій, бідності, лихої долі, власної ліні. Не здатні тримати себе в руках, не здатні зосередитися, болісно спраглі легкого життя — і та спрага не давала їм жодної надії на легкість.

Я йшов собі та йшов, зрештою опинився на Головній, проминув «Рікс таверн» і «Кофі бін», «АйБод», «Шатці», «Сей суші», «Серф ліквор». Колись усі ці заклади були моїм звичним оточенням. Навіть Емі я зустрів у барі неподалік. Убивав вечір у товаристві колеги, аж тут п’яниці почали чіплятися до жіночої компанії за сусіднім столиком. Якщо бар подобається поліцейським, у ньому заведено поводитися пристойно (принаймні якщо ви самі не коп), а до кого не доходить, тому копи, які тут відпочивають, швидко це пояснять. Я спокійно підвівся, пройшов повз той столик до чоловічої вбиральні, а дорогою дохідливо натякнув хуліганам, що їм варто переключити увагу на інші справи. Один з них хотів був щось заперечити, та його приятель усе чудово зрозумів, і обійшлося без бійки. Коли я повернувся, виявилося, що хтось купив мені пиво. На тому й усе.

За кілька місяців я займався невеличкою аварією неподалік. В одній машині був приємний чоловік років сімдесяти, геть обдовбаний; він визнав свою провину одразу ж, як випав з машини на тротуар. В іншій сиділа жінка, яку я впізнав — бачив її за тим столиком у барі. Вона була твереза, спокійна і дуже симпатична. В барі вона не звернула на мене уваги, а от тепер — помітила. Я мав здатність упоратися з різними ситуаціями швидко й ефективно, і, думаю, їй сподобалося саме це. Як я зрозумів, Емі Елен Даєр любила швидкість та ефективність в усьому.

Ще за кілька тижнів я знову зайшов у той бар і побачив там її. Ми впізнали одне одного, і я коротко привітався. Хоча шанс позалицятися до жертви злочину вважається приємним бонусом поліцейської професії, я такого ніколи не робив, тож і від зустрічі нічого не чекав. Емі з подругами пішла геть, поки я курив косяк з кухарем біля чорного ходу, проте бармен передав мені записку.

«Зателефонуй мені. Якнайшвидше!»

Ми зустрілися за кілька днів. Було побачення того типу, коли починаєш в одному закладі, потім опиняєшся в іншому — але чому і як, гадки не маєш, бо поринув у розмову, бо загубився у відчутті свободи, коли не треба думати, як захистити свій статус чи настрій. Під кінець то була вже гра, ми пропонували одне одному, до якого б іще дивного чи маловідомого місця піти, і врешті-решт опинилася на лаві у якомусь дуже туристичному районі, й це було абсолютно природно, бо того вечора ми не почувалися місцевими. Було так відчуття, ніби наші життя створилися просто перед нашими очима тільки тепер. Власне, то було навіть не відчуття, а правда.

Коли зустрічаєш своє кохання, змінюєшся докорінно. Саме тому кохана людина ніколи не познайомиться з тобою-колишнім, а ти ніколи собою-колишнім не станеш знову. І саме тому тоді, коли кохана людина починає від тебе віддалятися, глибинами серця ти відчуваєш надірваність світу набагато раніше, ніж усвідомлюєш початок кінця розумом.

Було важко не згадувати про той вечір, коли я вже опинився тут, і про інші вечори — хороші й погані. Я повільно спустився по Ашленд-гілл до набережної Оушен-Фронт, проминув готель «Шаттерз», пройшов під довгою естакадою, що з’єднує пірс з Оушен-авеню, потім рушив бетонною доріжкою понад пляжем. Будинки на піску в цьому районі — найстаріші в місті. Вони завжди здавалися мені дивними, ці недоречні псевдо-англійські маєтки на пляжі, сховані в тіні прибережних стрімчаків, ніби чортенята на грудях сплячого велетня. На пірсі ввімкнули ліхтарі. Я дістав телефон і набрав Емі.

— Привіт! — сказала вона. — Вибач, що мовчу. Затрималася у Наталі, тільки тепер вийшла. Ти ж її знаєш… — (Я не коментував). — Як там справи вдома? Впорався з опаленням?

— Я не в Бірч-Кросинг, — сказав я.

— О?

— Я в Санта-Моніці. Прилетів сьогодні вдень.

Повисла пауза.

— І навіщо ти це зробив?

— А ти як думаєш?

— Гадки не маю. Якийсь ідіотизм, як на мене.

— Я не бачив тебе вже цілий тиждень. Подумав, що було б добре побачитися. Піти разом у якісь старі добрі місця.

— Любий, це дуже мила ідея, але в мене повно, просто повно роботи. Треба купу всього розібрати перед завтрашньою нарадою.

— Чхати я хотів на ту роботу, — відповів я. — Я твій чоловік. Я тут, у місті. Приїжджай. Давай хоч кави вип’ємо.

— Де?

— Ти знаєш, де.

Вона розсміялася.

— Ні, не знаю. Я думок не читаю.

— Тож вибери місце сама, — відповів я. — І приїжджай якнайшвидше.

— Ти справді не скажеш, де на мене чекаєш?

— Ти сама маєш обрати. І приїхати.

— Джеку, це ідіотська гра.

— Ні,— твердо відповів я. — Не ідіотська.

Розділ 31

Гурти туристів блукали пірсом у надвечірньому світлі, заходили до сувенірних крамничок й виходили з них, підозріло вивчали ресторанні меню. Я зіперся на огорожу, чекаючи, а вузол у мене в шлунку стискався дедалі тугіше. За двадцять п’ять хвилин я побачив жінку, яка прямувала бетонною рампою. Ось вона наближається, ось іде через натовп до чіткої мети. Їй десь тридцять п’ять, та видається вона молодшою, а вдягнена дуже елегантно. Не озирається ні праворуч, ані ліворуч — очі зосереджені на тому, до чого вона прямує. В руці вона тримає предмет настільки недоречний, що вся картинка раптом здається несправжньою. До мене доходить, що я все неправильно зрозумів.

Я дозволив їй пройти повз мене, потім піднявся і рушив слідом.

Коли я наблизився, вже вона стояла, зіпершись на огорожу і дивлячись на воду. Ліхтар заливав її обличчя жовтим світлом. Навколо були люди, але небагато — ми опинилися поза зоною ресторанів і крамничок, так далеко від землі, наскільки можна. Зазвичай люди доходять сюди тільки для того, щоб кивнути морю і попрямувати назад, туди, де можна купити сувеніри.

Емі озирнулася.

— Таки знайшов мене. Ти молодець.

Вигляд вона мала дивний. Була наче вищою, зібранішою. Ніби вона пройшла процес редагування і стала версією Емі 1.1 — не проконсультувавшись зі мною.

— He те щоб, — озвався я. — Просто це було єдине логічне місце.

— Саме так. То де твоя маска й шпага?

— Я просто хотів пересвідчитися, що ти пам’ятаєш.

Вона закотила очі.

— Ох, Джеку. Тут відбулося наше перше побачення. Просто на цьому місці ти зробив мені пропозицію. Ми… та ти сам знаєш. Як же я забуду?

— Добре, — кивнув я, почуваючись сумно та втомлено, вже нездатний пригадати, навіщо я те все затіяв. Зіперся на огорожу поряд з нею.

— То що трапилося? — спитала вона. — Мені приємно тебе бачити, але в мене сила-силенна справ. Треба дотримуватися обіцянок. Працювати.

Я похитав головою.

— До чого це ти?

— Немає в тебе справ. Немає роботи.

— Ти про що?

— Перш ніж вилетіти сюди, я дзвонив до тебе в офіс.

Вона різко випросталася.

— Любий, припиняй набридати моїм колегам. Це виглядає, знаєш, не дуже…

— Завтра не буде ніякої наради.

Вона характерним даєрівським жестом схилила голову набік. Я просто бачив, як вона обдумує подальші дії. Врешті-решт вона кивнула.

— Саме так.

Ось воно. Так, я тобі збрехала. Я ніби відчув удар холодного вітру у спину, хоча вечір був теплий і тихий.

— То що ти тут робиш?

— Приїхала до Наталі.

— Ні, якщо вірити їй. Вона сказала, що ти зазирнула на хвильку і що вона й не зрозуміла навіщо.

Переді мною був стрімчак, я добре бачив його край — і крок за кроком наближався до того краю.

— Ти її що — допитував? Ого! Шкода, що ти не практикував ті таланти, коли був полісменом, Джеку.

— Я ніколи не хотів у детективи. Ти ж знаєш.

— А тепер захотів? Коли стало запізно?

— Думаю, мені просто не байдуже.

— Тобто?

— Справа стосується тебе. Відбувається щось, чого я не розумію. А ти не відповідаєш на мої питання.

— Нічого не відбувається, любий мій.

Я дістав цигарки. Витягнув одну собі, потім простягнув пачку їй — чого не робив жодного разу за час нашого знайомства. Емі глянула на мене.

— Побачив цигарку в тебе в руці,— пояснив я. — Знайшов попіл на балконі після того, як ти повернулася з Сієтла, хоча тоді не зрозумів, що то ти його залишила. Бачив, як ти курила, коли я бігав — тоді, правда, теж думав, що то просто пара від холоду. Але то був дим.

— Джеку, це абсурд. Я не…

Брехня була млява. Мені не довелося підвищувати голос, щоб її перебити:

— Потім знайшов купку недопалків у кущах. Думав, що в будинку був хтось чужий, а потім зрозумів, що курила ти. Правда ж?

Вона відвернулася. Власна правота не принесла мені приємності. Вона здавалася дівчинкою-підлітком, яку сварили за порушення батьківської заборони виходити з дому ввечері — несправедливої, образливої заборони.

— Це через те саме, через що ти почала інакше писати есемески?

— Що?

— Ти розумна жінка. Ти здатна зрозуміти, про що я говорю, — наполягав я.

— Слова я розумію, а от до чого ти хилиш — ні. Щось дуже дивне робиться в твоїй голові, любий.

— Не думаю. Це тобі треба визначитися, що до чого. З тобою відбувається щось не те.

— Все зі мною добре, — заперечила вона. — То в тебе якісь химери.

Вона сказала це з таким убивчо самовпевненим виглядом, що мені закортіло просто відвернутися й піти геть. На якусь мить — просто штовхнути її, скинути з пірса у воду. Покарати цю самозванку, що зайняла місце моєї коханої.

Натомість я сказав:

— День народження Аннабель.

Вона насупилася. Коли заговорила — чутно було, що вагається:

— А що з ним?

Ось воно. Емі потерла лоба.

— Ох, чорт!

— Саме по собі це нічого. Але в світлі всього іншого…

— Як це нічого! Чорт! Чому Наталі нічого не сказала?

— Не хотіла, щоб ти почувалася ніяково.

— Наталі не хотіла? Ти сам віриш у те, що сказав?

— Правду кажучи, ні. Але до того, як ти поїдеш, варто було би привезти дитині якийсь подарунок.

— Боже, так. Що ми їй купили того року?

— Гадки не маю, — відповів я. — Подзвони Наталі, перепроси і заразом дізнайся, що можна подарувати.

— Хороша ідея.

Деякий час ми обоє мовчали. Розмова звернула не туди, і я не уявляв, як повернутися до початкової теми. Тому зробив це прямо:

— Емі, якщо ти й далі збираєшся ігнорувати мої питання…

— Нема про що говорити.

— Відколи ти почала слухати Бікса Бейдербека? — спитав я, почуваючись ідіотом.

— О Боже, ти ніяк не заспокоїшся. Почула по радіо, сподобалося, вирішила не перемикати. І звідки ти, власне, знаєш, як його…

— Бо в тебе повний телефон його треків.

— Ти копався в моєму телефоні? Господи! Коли?

— В Сієтлі. Коли думав, що ти зникла.

— Вміст мого телефону — це моє і тільки моє.

— І навіть мені знати не можна? Відколи це ми маємо секрети одне від одного?

— Люди завжди мають секрети, Джеку, не будь дурним. Тільки так можна пам’ятати, що ти окрема, незалежна істота.

— У мене секретів немає.

— Правда? Це тому ти всім говориш, ніби пішов з поліції, бо втомився? Чому ти не кажеш, що насправді одного чудового вечора просто взяв пістолет і…

— У мене немає секретів від тебе. І що, ти справді хотіла б, щоб я розповідав, що усіх їх…

— Звісно, ні! Але…

Вона важко зітхнула. Вечір густішав, холоднішало. Ми дивилися одне на одного і на мить ніби лишилися самі в цілому світі, й будь-які розбіжності між нами втратили сенс.

— Не хочеш кави?

Вона кивнула.

— Чи нині ти більше любиш чай?

Вона коротко, ніби мимохіть усміхнулася.

— Кава згодиться.

Каву ми купили у кіоску метрів за тридцять у бік суходолу. Почали були рухатися до крамниць, але знову опинилися на кінці пірсу, не змовляючись. Щоразу як ми приходили у ці місця удвох, ноги самі несли нас на те місце.

Несподівано для себе я сказав слова, від яких негайно відчув ніяковість, недоречність.

— Як думаєш, його сліди ще є тут?

— Чиї сліди?

Вона знала, про кого я говорю.

— Пам’ятаєш вітер? Як він… як трохи висипалося на нас тоді, коли вітер раптом почав дмухати у бік пірсу?

Емі відвернулася.

— Немає жодних слідів. Ні тут, ні деінде. Два роки минуло. Справа закрита.

— Ні,— відповів я. — Нічого не закрито.

— Для мене — закрито, — твердо сказала вона. — Це вже в минулому.

Лише одну мить я бачив, як у неї затрусилося підборіддя — раз, другий. Я раптом усвідомив, що давно не бачив, щоб вона плакала. Дуже давно — надто після того, що сталося.

— Ми про це не говоримо, — сказав я. — Ніколи.

— Нема про що говорити.

— Та як же це…

Вона похитала головою, обличчя її стало жорстким.

— Я була вагітна. Плід загинув на п’ятому місяці, і протягом якогось часу я носила всередині труп. Труп вийшов назовні. Його кремували. Ми розвіяли попіл над морем. Моя матка тепер пошкоджена, і дітей я вже не народжу. Що тут ще сказати, Джеку? Все сталося як сталося, тепер це в минулому.

— Чому ж ти змінила заставку на телефоні?

— Це очевидно. На тому фото я вагітна, а треба жити далі. Тобі теж варто, до речі. Облиш про це думати. Не можна, щоб минуле керувало тобою. Люди інколи вмирають. Наші діти, наші батьки. Треба жити далі. Той ідіотський Бог Бід існує лише в твоїй голові, Джеку. Нема чого ловити, нема за чим гнатися. Нічого не поробиш.

— Не можна вдавати, ніби нічого не сталося.

— Я не вдаю. Я просто не копирсаюся в минулому. Мені не треба тих страждань. Я хочу бути іншою людиною.

— Вітаю — ти вже інша.

— Ти говориш як покидьок.

— А ти поводишся як стерво.

І все, ми перетворилися на розлючених дітей: двоє дорослих людей кричали одне на одного на кінці пірсу, а перехожі з подивом на нас поглядали. Хто змінював маршрут, щоб не мати справи з сімейною сваркою, хто, навпаки, сповільнював кроки, щоб вловити репліку чи дві, гадки не маючи, що ото перед їх очима руйнується всесвіт.

Те, що таке відбувалося, і до того ж відбувалося на тому самому місці, так мене засмутило, що я ледве міг говорити. Ледве чув, що говорить мені Емі.

— Емі, просто подивись мені у вічі та скажи, що то не інший чоловік.

Спитавши це, я відчув лють, сум, власну вразливість. Це питання того ж роду, що й «Мамусю, чому ти мене більше не любиш?» Мені наче знову було чотирнадцять. Але найгіршим було те, що вона не відповіла.

— Джеку, це ідіотизм.

— Це Тодд Крейн?

— Господи Ісусе.

— Не смійся з мене, Емі. Я поставив доросле питання. У тебе роман з Крейном?

— Слухай, я… дуже, дуже давно, ще до нашого з тобою знайомства, я зустрічалася з Крейном. Недовго. І все. В того чоловіка порожньо в голові, Джеку.

— То хто це тоді? Отой Шепард?

В очах Емі з’явився подив. Це ще не був нокаут, але я однозначно вивів її з рівноваги.

— Що… що ти про нього знаєш?

— Так чи ні, Емі?

Вона з затьмареними очима відвернулася.

— Звісно ж, ні.

— Стосунки з Крейном ти мала приблизно тоді, коли компанія купила ту будівлю в Беллтауні?

Емі вигляд мала дуже збентежений, і я зрозумів, що принаймні в одному Ґері Фішер був правий: та будівля все-таки мала значення.

— Джеку, ти… тобі не варто у це влізати. Це не має до того жодного стосунку, і ти просто не зрозумієш.

Я був уже просто нездатний зупинитися — і вирішив спробувати останнє ім’я, яке почув кілька днів тому, яке стояло у паперах поруч з іменами Емі та Крейна.

— А як щодо Маркуса Фокса?

Емі зблідла — в буквальному сенсі. Я кивнув — і раптом перестав вірити в усе, що вона мені сказала. Перестав вірити Емі. Крапка. Те, що трапилося з нами за останні кілька років, перестало здаватися чимось таким, що ми витримали разом. Той час раптом загуснув між нами, мов прошарок льоду, який ставав дедалі твердішим, дедалі непрозорішим з кожним днем, що минав.

— Останній шанс щось виправити, — промовив я. — Кажи, що відбувається.

Вона витягнула з сумочки пачку цигарок. Руки трохи трусилися. Діставши останню цигарку, вона жбурнула порожню пачку в море. Коли ми познайомилися, ця жінка брала участь у волонтерських прибираннях міста.

— Я погано сприймаю погрози, — сказала вона.

Її очі стали спокійними, ніякими, холодними. Нігті пальців, що тримали цигарку, були пофарбовані рожевим лаком. Я усвідомив, що не знаю цієї жінки. Інша людина, яка до того ховалася в тінях, силоміць вдерлася в моє життя. Вдерлася, зруйнувавши все, що було мені дороге, вкравши, змінивши любі мені речі настільки, що мені вони більше не могли належати. Я думав, що не пускав у свій дім загрозу ззовні, та я помилявся. Емі повсякчас була всередині, й от крізь неї і ввійшов ворог.

Ввійшов — і забрав її.

Я відчув, як думки затьмарює щось темне, страшне, якісь судоми, які я навряд чи буду здатний стримати.

— Ти більше не ти, — вимовив я.

— Ні, Джеку, це я. Вибач. Але це — я.

— Сподіваюся, що ні. Бо я не знаю цієї людини. І вподобати її неможливо.

На тому й пішов геть.

Лишив її стояти там, де вона стояла, і на негнучких ногах швидко рушив до дальнього, нижнього краю пірса, звідки я не міг її бачити. Я швидко, механічно зморгував, притискав кулаки до стегон. Руками й плечима наче керував хтось інший.

На самісінькому кінці я змусив себе зупинитися і почав глибоко, повільно дихати. Пірс ніби хитався в мене під ногами, хоча зрозуміло було, що це не так. Хитався цілий світ, і я зрозумів, що саме ці думки були в моїй голові, коли я стояв на балконі у Бірч-Кросинг і не міг збагнути, де це я.

Саме це відчуття — що протягом багатьох років я жив уві сні, а от тепер мусив прокинутися.

Коли я повернувся, вона вже пішла.

Я рушив до суходолу. Гнів ущух. Доводилося маневрувати, огинати гурти веселих людей, пари. Я почувався привидом. Побіг.

Діставшись початку пірса і глянувши на набережну, метрів за шістдесят, майже на Оушен-авеню, я помітив когось, схожого на Емі. Голосно покликав її на ім’я.

Якщо вона мене й почула, то не озирнулася. Вона підійшла просто до машини, яка чекала на розі, відчинила задні дверцята і сіла. Машина швидко від’їхала. Спіймати її не було жодного шансу.

Витягши телефон, я набрав номер. Потрапив на голосову пошту. Емі відмовлялася приймати мої дзвінки.

— Емі,— попросив я. — Зателефонуй мені. Будь ласка.

Потім я набрав іншу людину і попросив дещо для мене перевірити. Поки чекав на відповідь, пройшовся до початку Авеню, там важко опустився на паркову лаву. За п’ять хвилин задзвонив телефон.

— Що ти знаєш про цю людину? — спитав Бланшард на тому кінці.

— Тільки ім’я. А що?

— Фокс був бізнесменом. Доволі помітною фігурою у місті протягом якогось часу.

— Був.

— Зник безвісти дев’ять чи десять років тому.

— Завинив комусь гроші?

— Ні. Але, здається, ним почав цікавитися відділ убивств. Свідок повідомив, що бачив його на місці зникнення маленької дівчинки, в районі Квін-Енн, за чотири-п’ять кварталів від його помешкання. Протягом п’яти років до того в місті зникло ще кілька дівчаток. Навіть не кілька — чимало. Детективи отримали доступ до підвалу Фоксового дому і виявили, що там надзвичайно чисто.

— Підозріло чисто?

— Не виключено. Але сам Фокс зник. Я поговорив з одним з хлопців, що займалися тієї справою, і він сказав, що в будинку Фокса було як на борту «Марії Селести». Відкоркована пляшка вина, свіжообрізана сигара і все таке. Справа й досі не закрита, але ніхто нею не займається, і мушу сказати, що нічого на Фокса не знайшли. То що тобі до нього, Джеку?

— Не знаю, — чесно відповів я.

— Не впевнений, що готовий у це повірити, — втомлено відповів Бланшард. — Колега, з яким я говорив, повідомив, що цим Фоксом уже цікавилися кілька тижнів тому. Якийсь юрист, як він сказав. Хочеш знати його ім’я?

— Ні,— відповів я.

Потім набрав останній номер.

— Ти мені брехав, — сказав я, не даючи Фішеру й слова промовити. — Я їду в Сієтл. Ти зі мною зустрінешся, або я сам тебе знайду. Якщо дійде до цього, ти пошкодуєш і шкодуватимеш решту свого життя.

На тому я обірвав дзвінок і пішов ловити таксі, щоб на ньому рушити в аеропорт, у мотель, у бар, будь-куди, де я зможу отаборитися на ніч, аби зранку полетіти на північ.

Розділ 32

Рейчел стояла на розі, роззявивши рота. Глянула в один бік, в інший. Обернулася навколо себе мелодраматичним рухом — ніби це могло допомогти. Звісно ж, не допомогло. Сука!

Вона реально поїхала.

Просто чудово.

Дякую, Лорі. Ідеальне закінчення ще одного зіркового вечора.

Звісно ж, між жінками було погоджено, що коли котрась підчепить солідну рибину, то може їхати зі здобиччю, не попереджаючи про це подругу. Проте страждала від цієї угоди головно Рейчел, оскільки Лорі завжди була за кермом, а отже, не лишалася покинутою й самотньою біля дверей найкрутішого (цього тижня) бару Сієтла. Їй не треба було пішки йти додому — довго, дуже довго, надто коли спаде ефект від останнього келиха вина… Та ще у сукні, яка для пересування ногами не призначена. І без такого-сякого пальта.

— От бляха, — втомлено промовила Рейчел. Що ж, чого тепер ридати за пролитим молоком — чи за пропащою подругою. Ха! Смішний жарт чи сумний дотеп? Чи взагалі не дотеп?

Утім, жартувала вона сама з собою — тож начхати.

Вона обернулася на «Ваннабі», завагавшись. Можна було повернутися до бару і спитати, чи не знають вони ритуалів швидкого виклику таксі, проте не відомо, скільки доведеться чекати. Та й не дуже хочеться пробиватися крізь охоронця, високого, доглянутого чорношкірого чоловіка, від якого аж смерділо відчуттям власної важливості. Навіть не думає про те, що за місяць роздаватиме флаєри пиякам на вулиці, аби діра, що згодиться його найняти, не прогоріла.

— Бляха, — ще раз буркнула Рейчел. Так-сяк затуливши горло коміром тоненького пальта, вона коротко помолилася Господу Богу про те, щоб новий приятель Лорі виявися хворим на голову, та ще й з членом завбільшки з горішок кеш'ю. Сказала третє, останнє «бляха».

І пішки вирушила додому.

— Двадцять сім, — пошепки рахувала Рейчел.

Підрахунок вона вела з усією сумлінністю. Не хочеться плавати у цьому питанні. Ні, треба точно знати, яку цифру назвати у фразі «Мені довелося пройти (…) кварталів пішки, хай тобі грець», яку вона напише Лорі, тільки-но опиниться вдома.

Скориставшись нагодою, Рейчел зупинилася перепочити. Ще зо два квартали, і вона опиниться на потрібному перехресті, і звідти буде хвилин п’ятнадцять до її оселі, благенького житла у напівмаргінальному кварталі, в оточенні таких самих сумнівних домівок. Її дім, де вона тримала речі, спала і їла, вдивляючись в екран телевізора. Добре, що вона взагалі його мала. Без татової допомоги довелося б тусуватися в протхнілому марихуаною лігві, винайнятому навпіл ще з трьома двадцятирічними невдахами.

Відпочивши, рушила далі, вже повільніше. Вулиці були порожні, тільки зрідка пролітала машина чи траплялися інші пішоходи, заклопотані своїми справами. За охайними палісадниками виднілися ряди пристойних будинків. Вікна в усіх були темні. Ця публіка не має звички сидіти допізна. Ті люди вже знайшли своє і не мусять шукати долі у модних барах-одноденках, де повно світла й галасу, але атмосфера все одно приблизно як у порожній шафі. Кому вона треба, отака доля, коли вже маєш гараж на дві машини? Всі сплять у тих будинках — під теплими ковдрами, спокійним сном. Усі, крім…

Крім того, чиї кроки лунають оце вулицею.

Рейчел роззирнулася, зла на себе за те, що отак перелякалася якихось там кроків, але було пізно й темно, і вона нічого не могла з собою вдіяти.

Ззаду нікого не було. Кроки, здається, лунали здаля, тихі, легенькі. Рейчел відчинила сумочку і витягла телефон.

— Ага, — сказала вона у нього. — Ну це ж пінгвіни, що від них чекати? Більшість навіть машиною керувати не може. Тільки оті з чубом, ті можуть. Їх ЦРУ спеціально виводить для участі у ралі.

Вона завагалася — було щось дурнувате у тому, щоб імітувати розмову, аби відігнати нічного сталкера, проте подруга Лорі розповідала, як ця стратегія не раз і не двічі витягала її з халепи.

Стало тихо. Людина, якій належали кроки, пішла в інший бік. Чудово. Телефон, утім, Рейчел так і тримала біля вуха. Ось і ріг вулиць, від якого до її дому всього шість кварталів. І тут її рука з телефоном повільно опустилася.

Попереду, метрів за двадцять від неї, хтось стояв.

Наче невисока постать — але розгледіти ту людину краще Рейчел не могла, бо з-за її спини бив у очі вуличний ліхтар.

Вона пройшла ще кілька кроків, напружуючи зір.

Невисокий силует виявився маленькою дівчинкою, яка стояла точно посеред тротуару.

— Я заблукала, — сказала дитина.

— А де ти маєш бути? — запитала Рейчел.

— Не тут.

— Ну гаразд. Як так вийшло, що ти на вулиці о такій годині?

Дівчинка не відповіла. Рейчел не здивувалася: вона розуміла, що з дітьми не вміє спілкуватися, хіба що з молодшою сестрою. Дітей не було ані в її офісі, ані у спортзалі. Ні у барах, куди вона ходила. Малих вона бачила хіба що в гостях у старшої сестри, але й та не лишала дорогоцінних діточок з нею наодинці, ніби боялася, що Рейчел попросить у них гроші чи навчить курити.

Хай там як, Рейчел трохи нахилилася вперед, щоб здатися приязнішою.

— Твоя мама знає, де ти?

— Ні.

— Де ти живеш, люба?

— Я тільки хочу забратися з вулиці. Додому я не хочу.

О-хо-хо, подумала Рейчел. Усе дуже складно. Одна справа — дитина, що загубилася. Це шанс виявити громадянське сумління. А от дитина-втікачка — геть інша справа. Проблемна родина. Дядечко Боб з дивними звичками. Що хочеш.

— А чому не хочеш? — спитала вона. — Вже пізно. І холодно. Вдома було б краще, хіба ні?

Дитина терпляче дала Рейчел закінчити.

— А ти сама де живеш? — спитала вона.

— Прошу?

— Ну де?

— Неподалік, — машинально відповіла Рейчел. — Але…

— Забери мене до себе.

— Так, — твердо промовила Рейчел. — Я допоможу тобі знайти твій дім. Твої батьки, мабуть, уже божеволіють від страху. Але…

І тут дитина на неї кинулася.

Рейчел не була до цього готова. Вона випростала руку, щоб пом’якшити падіння, а сила атаки була такою, що голова аж гупнула об бетон. Усе відбулося за якусь секунду. Її думки заповнило щось біле, ніби по нічному небу розлилося світло.

На тлі цього світла виникла непевна тінь дівчинки.

— Візьми мене до себе.

— Нікуди я тебе не візьму, стерво ти мале.

Дівчинка завагалася, потім вдарила її ногою в живіт і побігла геть. Рейчел встигла помітити, як вона заскочила на невисокий паркан котрогось із будинків — і зникла.

Тільки-но Рейчел змогла звестися на ноги, то пішла дуже швидко. Десь через два квартали її почало трусити. Вона подумала, що варто викликати копів — хай привезуть велику сітку і спіймають ту дрібну паскуду, — але вирішила спершу дійти додому.

Потім почалися дивні речі. Спершу Рейчел знову почали вчуватися кроки. І якщо першого разу вона збентежилася машинально, для проформи, то тепер усерйоз перелякалася і зупинилася, дослухаючись. Нічого, тиша. Вона повільно роззирнулася, очікуючи побачити невисоку постать у світлі ліхтаря.

Нічого.

Здалося. Просто страх.

Вона прискорила кроки. Було таке відчуття, ніби вуха в неї стали як у зайця. Плечі боліли — мабуть, забилася, коли падала. Проте ступала вона впевнено, ритмічно. Цок-цок-цок — підбори торкаються тротуару. Вона старанно дивилася вперед і тільки вперед. Треба йти, просто йти…

Здригнувшись, вона глянула убік.

Два будинки, майже ідентичні, звичайні собі псевдо-ранчо, розділені невисоким парканом. Мовчазні й непорушні у місячному світлі. Та хіба не перескочив хтось тільки-но через той паркан? Розум Рейчел не був у тому впевнений, але серце калатало достатньо сильно, щоб повірити. І злякатися.

Вона завагалася. Швидко обернулася. Між парканом і стіною наступного будинку було п’ять, шість метрів. Чи здатна маленька дівчинка так швидко здолати таку відстань? Напевно, то був кіт з нічним обходом своїх мисливських угідь. Скочив на паркан, впав їй в око, а далі розчинився в темряві, як це здавна заведено у котячих.

Але… якщо то справді була мала, то тепер вона випереджала Рейчел. Вона може чекати попереду, за кілька будинків, схована за парканом.

Ні. То був просто кіт.

А коли не кіт — то що робити? Пробігти бозна-скільки кварталів у зворотному напрямку, щоб попросити чорношкірого охоронця біля бару допомогти? Чи подзвонити копам? Так-так, мем, і скільки ж ви сьогодні випили? Скільки? Ого!

І врешті-решт, то ж лише дитина. Просто на її боці була несподіванка, а тепер Рейчел уже не дозволить ненормальній малечі себе побити.

Однак останній квартал вона проминула бігом, пильнуючи паркани. В її районі будинки були такі собі, і власний її двір був крихітний. І — слава Богу — очевидно порожній.

Вона підбігла до дверей, відчинила їх ключем, який уже тримала в руці. Міцно замкнула двері по собі.

І зареготала. Господи Ісусе, ну й нічка.

Одразу ж налила собі великий келих вина і випила половинку одним ковтком. Ех, не дорахувала вона пройдені квартали — та нічого, соковитих деталей для Лорі у неї й без того повно. Може, та навіть вибачиться для різноманітності. Рейчел пішла до вітальні, трохи постояла, не знаючи, що б таке зробити. Шок і виплеск адреналіну миналися. Що ж тепер? Посидіти в тиші? Ввімкнути телевізор? Лорі точно займається чимось геть іншим.

Рейчел ковтнула ще вина. Новий алкоголь активізував той, що вже був у її організмі. Вона відчула себе п’яною. П’яною й злою. І нажаханою. Що за фігня трапилася з цим світом, що тепер маленькі дівчатка ночами нападають на безневинних дорослих жінок?

І що сталося з самою Рейчел, що тепер вона може назвати себе таким словосполученням? Їй не слід вештатися самій уночі. Не слід стояти на самоті в самотньому домі. Це не життя.

Вона відсалютувала собі келихом, подумавши, що може допити цей і налити собі ще — хто їй що скаже? — коли дещо почула.

Тихо задзвеніло скло.

Вона розвернулася так швидко, що недороге «Мерло» виплеснулося з келиха на килим.

Дзвеніло нагорі.

Обережно поставивши келиха на стіл, Рейчел швидко вийшла у хол. Серце шалено калатало. Вона зупинилася біля підніжжя сходів, постояла так, тримаючи руку на бильцях. Знову подумала, що варто викликати поліцію — але вони їхатимуть надто довго. Подумала, що можна втекти на вулицю — але чий це дім, га?

Рейчел повільно піднялася нагору, ступаючи так, щоб не рипіли сходинки. Їй вдалося це зробити безшумно. Вона почекала хвильку. Нічого. Рейчел піднялася ще на дві сходинки і, перетнувши коридор, штовхнула двері власної спальні.

Й одразу побачила, що нижню половину вікна розбито: у склі нерівна діра. Уламки лежали під вікном на підлозі. Вона уважно оглянула кімнату. Рейчел чудово знала, що в її шафу не влізе навіть ще одна блузка, не те що людська істота. Ліжко щільно прилягало до підлоги, тож і під нього сховатися не було можливим.

Потім вона дещо помітила. Біля шафи лежав на підлозі камінець.

Хтось жбурнув його знизу у вікно. Скло розбилося, камінь опинився всередині. То хто ж міг це зробити? Кандидатів було небагацько.

Рейчел підійшла до вікна. Притулилася до стіни, так, аби її не помітили знизу, і повільно визирнула у двір, готова сховатися щомиті.

Унизу нікого не було, але вона все одно вирішила, що справа зайшла задалеко. Час викликати копів. Вона вилетіла зі спальні і збігла вниз сходами.

Дівчинка стояла на тому кінці коридору — силует, обрамований світлом з кухні.

Рейчел одразу зрозуміла, що саме сталося.

Дівчинка змусила її піднятися нагору на звук, а сама тихенько розбила скло у задніх дверях, просунула руку й відчинила двері зсередини. Та хіба дитина здатна таке спланувати? Що це взагалі за дитина така?

— Вимітайся, — наказала Рейчел.

Її голос був хрипкий і надто тихий.

Дівчинка тримала в руці якийсь предмет. Рейчел його впізнала: професійний ніж шеф-кухаря, нагадування про часи, коли вона намагалася опанувати французьку кухню. Вона тоді придбала купу книжок і кухонний камбайн, спалила вщент качку і на тому покинула цю справу. Ніж загалом і у вжитку ніколи не був. Він анітрохи не затупився, а за розмірами відверто не пасував невеличкій постаті, яка його тримала. Дитина такого віку з отаким ножем у руці має видаватися кумедною. Але ця дитина, на жаль, кумедною не видавалася.

Рейчел розвернулася і побігла до центральних дверей. Схопилася за ручку, посмикала. Двері не піддавалися.

Вона ж сама їх замкнула, коли зайшла.

Дівчинка вже була у вітальні.

— Ти мені допоможеш, — повідомила вона.

— Так, дорогенька, — тремким голосом озвалася Рейчел, впираючи руки в боки. — Ми вже награлися. Не знаю, що з тобою не так, але я викликаю поліції. Справді викликаю.

Дівчинка підняла ножа і притулила його вістря до власного горла.

— Ні, не викликаєш, — заперечила вона.

— А от і помиляєшся. Геть з мого дому.

— Не змушуй мене цього робити, — сказала дівчинка. Тепер вістря ножа помітно впиралося в шкіру в неї на горлі.

— Що ти…

— Хочеш, аби поліція побачила оце?

— Слухай…

На очі дитині раптом набігли сльози. Вона трохи підштовхнула ніж, і на вістрі, що торкалося її шкіри, з’явилася темна крапля. Рейчел бачила, як напружується рука дитини, готуючись устромити ніж у плоть. І розуміла, що вона не зупиниться.

— Будь ласка, — попросила дівчинка. Її голос був тихий, наляканий, зовсім не такий, як усього лише мить тому. — Допоможіть мені. Це не я роблю.

— Господи Ісусе, — швидко промовила Рейчел, виставляючи руки перед собою. — Гаразд. Ти перемогла. Просто… не роби цього.

Дівчинка зробила крок уперед. Вона опинилася на світлі й на мить видалася не такою божевільною. Ніби той ніж опинився в її руці випадково — мама відвернулася, коли вони разом щось готували, — і його зараз заберуть.

— Обіцяєте?

— Та ще б пак обіцяю, — видихнула Рейчел.

Дитина повільно відняла ножа від горла. Несміливо усміхнулася. Усмішка в неї була приємна, і Рейчел дозволила собі трохи розслабитися. Дитина з такою усмішкою не може бути такою вже поганою. Не мусить.

— Гаразд, — промовила вона спокійним, приязним тоном. — От ми й заспокоїлися. Не скажеш, як тебе звати?

Дівчинка перемінилася лицем.

— А навіщо вам?

— А як же мені до тебе звертатися, сонечко? Мене от звати Рейчел. Бачиш? Нічого складного.

Дитина тепер тримала ножа недбало, ніби й забула про нього.

— А я Медисон, — сказала вона. — Здебільшого.

— Чудово, — усміхнулася Рейчел. — Красиве ім’я. Медисон і Рейчел. Будемо дружити?

Дівчинка трохи помовчала, завмерши. Потім зморгнула.

— Мені твоє ім’я було відоме й так, — сказала вона.

І знову всміхнулася, але щось змінилося. Ніби дівчинка — її обличчя, тіло, одяг — раптом стала неважливою. Тільки вираз її очей мав сенс і значення. У Рейчел усе перевернулося всередині. Вона хотіла відвернутися, але не змогла.

— Час, — промовила дівчинка, оглядаючи Рейчел з ніг до голови, — жорстокий. Ти була просто ідеальна, якраз мені до смаку. Віриш чи ні, але то була майже закоханість. Ох. Що було, те загуло. Зрозумій дещо, вже зовсім не крихітко Рейчел. Ти надто доросла, дружити нам не судилося, а коли ти й була б мені подругою, порізати тебе мені б це не завадило. Тому найкраще тобі буде робити те, що я звелю.

Рейчел кивнула. Як іще тут бути, вона не знала.

— Добре, — сказала дівчинка. — А тепер ми зробимо один телефонний дзвінок. Тобі він буде цікавий. Принаймні повчальний.

За ніж дівчинка знову трималася міцно. Помітивши це, Рейчел відволіклася і тому не побачила, як друга рука дівчинки підлетіла до її голови.

— Чудово! — весело вигукнула Медисон, коли Рейчел непритомною впала на підлогу. — А тепер час дізнатися, наскільки сильно могутній Тодд Крейн любить свою донечку.

Розділ 33

Це все вже було. Багато разів я програвав подумки цю сцену, але то було зовсім не те, що бачити все насправді.

Я в Лос-Анджелесі. Сиджу в поламаному кріслі, у темряві, оточений запахами, що полишили інші люди. Чекаю на двох чоловіків, чиї особи я встановив за допомогою… мабуть, чогось на взір розслідування, хоча детективом мені не бути. Чоловіків, які бували у будинках, котрі їм не належали, де крали, принаймні двічі ґвалтували і один раз убили. Я вже вважаю на той момент, що бути людиною — це значить бути соціальною твариною, і якщо хтось не розуміє, що не можна вдиратися в чужі будинки без дозволу, то він нехай і гомо сапієнс, але все-таки не людина.

Я свідомий того, що скоюю нині такий самий злочин, як і вони, і як ті, хто убив мого батька — за сотні миль і багато років від поточної миті. Я не маю права перебувати в цьому будинку. Я маю бути вдома, з Емі, яка геть розбита і потребує моєї підтримки. Але я тут. Я не можу зарадити її горю чи своєму власному, я вже пробував — і не зміг. Тому я сиджу в цій руїні в глибині каньйону, без вікон і без повітря. Що ж саме я тут роблю? Збираюся арештувати двох чоловіків, чиї особи мені відомі,— чи схопити двох незнайомців з далекого минулого, про яких нічого не знаю і яких не схоплю ніколи?

Я не замислююся про це. Замислитися — значить пригадати обличчя медсестри, яка надто довго дивилася на екран апарата УЗД, а потім покликала старшу. Пригадати, як моя дружина повільно ходить по будинку, марно чекаючи на те, що та істота покине її тіло. Пригадати, нарешті, той дрібний пил, який жбурнув мені просто в обличчя вітер на пірсі в Санта-Моніці — всього лише два дні тому, — так ніби цілий світ вирішив запевнити мене в тому, що ніколи, ніколи я не буду вільний від цих подій. Те, що вийшло з Емі, було кремоване, було розвіяне — то був не він. Наш син так і не побачив зовнішнього світу. Він залишився всередині та блукає тими внутрішніми залами — тінь у нашій свідомості, яка підтримує зв’язок зі світом крізь нас. Ті, хто ділить своє життя з мерцем, знають, як голосно звучать у голові всі ті речі, які ніколи не будуть сказані, спогади про події, які ніколи не відбудуться.

Шляхи до відступу мені відрізано. Тому я й сиджу тут — не маючи куди йти — і чекаю. Хоч хтось має відповісти хоч за щось. Десь, колись, за щось хтось має заплатити. Двері будинку нарешті відчиняються. Я чую голоси, чую важкі кроки й розумію, що їх не двоє, а четверо. Голоси їхні грубі, чужинні, сповнені того самого токсичного розпачу, яким повнюся я.

Мине ще три хвилини, і я застрелю всіх чотирьох.

Не хочу, не хочу переживати це знову. Коли я нарешті перемагаю кошмар, то страшенно лякаю нещасного, якому трапилося стати моїм сусідою на борті вранішнього рейсу в Сієтл; закричавши, я усвідомлюю, що звук, який здавався мені кроками, — то насправді літак заходить на посадку.

Ми приземлилися майже опівдні, й одразу ж увімкнув телефон. За півхвилини він загудів. Повідомлення було не від Емі, як я сподівався, а від Ґері. Адреса.

Його готель розташувався в західній частині ділового кварталу, неподалік того місця, де траса Інтерстейт-5 проходить через центр міста. Готель був десь із тієї ж самої цінової категорії, що й попередній. Після ранкової бесіди з Бланшардом я розумів причину: Фішер платив за себе сам, а не з кишені багатого клієнта. Я запаркував машину, затримався біля багажника, а потім рушив усередину.

Ґері обіцяв зустріти мене у фойє, та натомість я дізнався на ресепшені, де його номер, піднявся й постукав. З того боку дверей нерозбірливо відповіли.

— Служба обслуговування міні-бару, — сказав я, дивлячись убік.

— Мені нічого не треба.

— Я маю перевірити комплектацію, сер.

Тільки-но двері відчинилася, я рвонув усередину, схопивши його просто за обличчя, і грюкнув дверима, замкнувши їх.

— Джек, що за…

Я щосили стусонув його у груди, поваливши на підлогу. Він впав на спину, а я притис коліно йому до ребер, а дуло пістолета — до лоба.

— Замовкни, — наказав я. — Не говори взагалі нічого.

Він розтулив рота.

— Ґері, я не жартую. Мені остогиділи твої і будь-чиї інші вибрики. Розумієш?

Він тільки моргнув.

— Це ти навів убивцю на Андерсона?

Він вирячив очі.

— Що?

— Тільки троє людей знали, де ми збираємося зустрітись. Ти, я, він. Я більше нікому не казав. Думаю, він теж навряд чи. Лишається тільки одна особа. Ти.

На обличчі Фішера з’явилася паніка. Він спробував підвестися, глянув на мене — й передумав.

— Джеку, ти мусиш мені повірити.

— Не мушу. Я не мушу вірити тому, хто спокійно вийшов з лікарні, де померла людина, застрелена в нього на очах. Хто швиденько виписався з готелю та зник.

— Джеку, я мусив. Ті… люди, вони за мною стежили. Хтось був у моєму номері.

— Заради Бога, Ґері. Звернись до психіатра і цього разу вже його послухай.

— Зі мною все…

— Та ти що? Тоді як так виходить, що ти мені розповідаєш про свою роботу на компанію, звідки тебе вигнали?

— Як ти дізнався?

— Що то за «особисті причини», Ґері? Що за лайно з тобою трапилося? Хоча мені загалом байдуже. Маю важливіші справи.

Дивлячись на цього чоловіка на підлозі готельного номера, я мимохіть замислився: як це я дійшов до такого життя? Яким чином шкільний стадіон перетворився на… оце?

— Так, чхати, — повторив я. — Мене не цікавить Андерсон, Кренфілд і все таке інше. Розкажи мені все, що знаєш про Емі, а далі лети з мого життя під три чорти.

— Джеку, — вимовив він. — Так, я дещо від тебе приховав. Але я мусив. Будь ласка, дай мені пояснити.

Мабуть, треба було підвестися і піти до дверей. Відчуття від пістолета у руці було надто приємним. Але куди я піду, окрім як до Тодда Крейна — що теж погана ідея? Мені хотілося простих рішень. Кортіло заподіяти комусь шкоду.

— Будь ласка, — попросив Фішер. — Дай мені п’ять хвилин.

— Навіщо? Для подальшого забивання мені баків?

— Зазирни у валізу.

Я глянув на відчинену валізу, яка лежала на кріслі.

— Навіщо?

— Просто зазирни. Я буду тут. Не вставатиму.

Я зазирнув. Копії контрактів, якісь довідники. Обтріпана Біблія, вся в закладках-маркерах.

— І що, Ґері?

— У бічній кишені.

Я витяг невеликий прямокутний предмет. Міні-відеокасета.

— Там Емі?

— Ні. Зовсім ні.

— Тоді мені не цікаво.

— Джеку, я тебе прошу. П’ять хвилин — лише п’ять. І я розповім тобі все, що знаю.

— А те, що ти розповіси, стосується того, що цікавить мене?

— Так.

Я кинув касету йому на груди.

Я сів у крісло, не випускаючи з рук пістолета. Фішер підвівся. Дістав з валізи камкордер і тонкий чорний кабель, устромив один кінець у роз’єм ззаду телевізора, а другий під’єднав до камкордера. Вставив у нього касету.

— Мені треба час, щоб знайти потрібне місце.

— Нема проблем, — відповів я. — Піде за рахунок твоїх п’яти хвилин.

Він зігнувся біля телевізора, чаклуючи над камкордером. Зі свого місця я не бачив екрана.

— Все, — сказав він за якусь мить. — Готово.

Фішер зробив крок назад, відкривши екран. Той був чорний. Пішов до вікна, запнув фіранки.

— А це навіщо?

— Касета доволі темна.

Він присів на канапу. В кімнаті тепер було достатньо темно, і стало видно, що телевізор увімкнено, що екран трохи світиться. Фішер натиснув кнопку на крихітному пульті.

На екрані виникла картина. Парк, холодний день. Трава, дерева ще з листям, бігуни вдалині, шурхіт кроків по гравію.

Камера смикнулася і сфокусувалася на дитині — зовсім маленькій дівчинці, яка чеберяла доріжкою, помахуючи дрючком.

— Бет? — сказав голос. Голос Ґері.— Бетані!

Дитина обернулася не одразу — їй явно ще треба було трохи часу, щоб пов’язати звуки, які злетіли з батькових вуст, зі своєю особою. Вона усміхнулася на камеру і помахала другою рукою, в якій не було дрючка.

— Дивися! — покликав голос Ґері.— Що то?

Камера посунулася вліво, показуючи великого собаку, який повільно тупцяв доріжкою в бік дівчинки. Обличчя дитини засяяло.

— Гав-гав! — сказала вона. — Гав-гав!

— Правильно, сонечко! Собачка. Гав-гав.

Дівчинка впевнено рушила назустріч собаці, простягнувши руку просто перед собою, явно повторюючи жест, якого її навчили. За собакою йшла літня пара.

— Все добре, — сказала жінка. — Він не вкусить.

Дівчинка глянула на неї, потім на її чоловіка. Показала пальцем.

— Дідо, — твердо вимовила вона. — Дідо!

Ґері розсміявся, камера спустилася до її обличчя.

— Дідо? О ні, сонечко. — І додав, звертаючись не до неї: — Розумієте, вона думає, що кожен, хто…

Літній чоловік приязно всміхнувся.

— Приймає за дідуся кожного чоловіка з сивим волоссям. Розумію. І чорт забирай, я і є дідусь. П’ять разів уже!

Він схилився до Бетані, яка плескала собаку по спині.

— Як тебе звати, сонечко?

Та не відповіла. Ґері голосно повторив:

— Бетані, як тебе звати?

— Батні? — перепитала дівчинка.

Вона плеснула собаку ще раз — мабуть, надто сильно — і швидко побігла геть.

Відео зупинилося, потім екран почорнів.

— Дуже мило, — прокоментував я. — І навіщо…

— Секунду, — перебив Ґері.— Ти мусив це побачити. Але це ще не воно.

На екрані знову з’явилося зображення — з чорного він став приглушено-фіолетовим. Здається, в кадрі було дуже погане освітлення.

Коли мої очі звикли до темного зображення, я зрозумів, що світло йде від нічника, а світлі цятки з того боку екрана — то підвішені на довгі нитки фігурки тварин. Я дивився на затемнену дитячу спальню.

— Що за…

— Прошу тебе, просто дивися, — озвався Ґері.

Якийсь час камера не рухалася. Вочевидь, знімали з коридору. Я міг чути дихання оператора, хоча він явно намагався не створювати шуму.

Далі камера почала повільно рухатися вперед — оператор заходив усередину кімнати — і трохи вбік. Почувся тихий свист, клацання. Стало ще темніше.

Камера почала рухатися по колу, знімаючи кімнату. Слабке холодне світло з-за штор дозволяло роздивитися непевні, зернисті обриси намальованих на стіні джунглів, дитячі стільчик і стіл, охайно розставлені на полицях іграшки. З’явилися двері, тепер зачинені, і знову більш освітлена ділянка під нічником. Камера показала дитяче ліжечко, вид зверху.

Ґратки з усіх боків показували, що це ліжко дитини, якій ще зарано самотужки пізнавати зовнішній світ. Можна було бачити й саму дитину, що спала у ньому, — маленьку. Чути було, як вона розмірено дихає.

Хвилину чи дві нічого не відбувалося. Зрозуміло було, що камера знімає в реальному часі, бо чутно було дихання двох людей і тихе дзижчання самої камери, що переборювала темряву.

Втримати мою увагу таке видовище аж ніяк не могло. Я вже зібрався підвестися, коли з колонок телевізора почувся якийсь тихий звук.

— Що це? — спитав я.

Ґері жестом попросив мене мовчати.

Камера змінила позицію. Вона швидко відсунулася від ліжка, сахнулася вбік, різко спустилася на півметра. З’явилося зображення двох штаб на ґратках і дитячої голівки між ними.

Я подався вперед, вдивляючись у каламутний екран.

Спочатку нічого. Потім — знову той звук, довгий подих-схлип. Абсолютно зрозуміло було, що він іде не від оператора — як я зрозумів, то був Ґері. Ще хвилину — нічого. А потім дуже тихе:

— Я не знаю.

Я зморгнув, усвідомлюючи, що саме тільки-но почув. Ще секунд п’ятнадцять-двадцять було тихо.

— Хтось мене чує?

Цього разу сумніву бути не могло. Слова були непевні, дивно наголошені. Очі дитини — міцно заплющені. Тіло нерухоме.

Дворічна дитина.

— ’ди геть, — промовила вона, і цього разу це була мова дитини, яка ще не вміє добре говорити.

— Ні, — відповів інший голос, що лунав також від Бетані,— я нікуди не піду.

Дитина раптом повернулася обличчям просто до камери. Це був різкий, гнівний рух.

Операторові перехопило подих — видно, боявся, що вона зараз прокинеться і закричить.

Але очі дівчинки були заплющені. Почувся тихий плач, груди дитини почали підніматися й опадати швидше.

— Я почекаю, — повідомив голос.

Дівчинка швидко перевернулася на спину. Ще один довгий подих-схлип — і вона затихла. За мить екран знову став чорний.

Я обернувся до Фішера.

— Ще раз.

Він перемотав касету назад. Жодного разу камера не давала чітко роздивитися вуста дитини у ті моменти, коли лунав голос. У кімнаті було надто темно, і загалом її обличчя затуляла ґратчаста огорожа ліжка. Проте навряд чи голос додали пізніше — він надто вже органічно поєднувався з іншими звуками в кадрі. Й неможливо було зігнорувати те, як дитина рухалася. У тих рухах була якась дратівлива, дуже доросла різкість. Хіба діти так можуть?

Я не знав. Натиснув паузу, зупинивши касету на зображенні Бетані в її ліжечку.

— Як це стосується Емі?

Він недовірливо глянув на мене.

— Ти жартуєш? Я навіть назву їхню дізнався від тебе. З твоєї книжки.

— Чию їхню?

— Ти тільки-но одну з них чув. Говорила вустами моєї дитини.

Тепер я глянув на нього з недовірою.

— Ти думаєш у усередині твоєї дитини хтось інший?

— Не тільки в ній. Невже не розумієш? — він посунувся ближче до мене. Очі світилися. — Це непрохані гості, Джеку. Оті люди всередині.

Розділ 34

Поліцейські добре знайомі з одним дуже конкретним відчуттям: усвідомленням того, що людина, з якою ти говориш, тобі брехала. У чомусь серйозному чи в дрібницях — немає значення. Просто ти раптом розумієш, що картина світу, яку ця особа намалювала, щиро дивлячись тобі в очі, несправжня.

Я не думав, що Ґері бреше, але загалом відчуття було те саме. Хочеться, щоб невроз був героїчним, щоб він надав містичних, шаманських рис заплутаному внутрішньому космосу, з якого декому немає втечі. Але він не такий. Немає там красивих рис. Тільки сум і розпач.

Фішер розгадав мій погляд.

— Ні, Джеку. Ти ж сам усе бачив. От щойно, на екрані!

— Я бачив сплячу дитину. Чув якісь репліки.

— Деякі з них вона просто не здатна вимовити.

— Якась частина розуму твоєї дитини просто випереджає інші, Ґері. Ото й усе. Розвивається вона, вочевидь, уві сні. Уві сні багато хто говорить. Емі теж якийсь час так робила в дитинстві. Й зовсім нещодавно теж.

Ґері дивно, якось надто самовпевнено посміхнувся.

— О, справді.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Хто такий Моцарт, Джеку?

— Перепрошую?

— Він почав писати музику в чотири роки, але ніхто не лякається цього факту, всі такі: ой, як круто, вундеркінд. Але як, як він міг це робити, якщо тільки не прийшов у світ з певним багажем?

— Ти говориш про реінкарнацію, Ґері?

— Ні. Це не людина, яка повертається з небуття в нове тіло. Це один розум, усередині якого живуть двоє людей.

— Ти вважаєш, що у Бетані є додаткова особистість.

— Я в цьому впевнений. Я навіть знаю, хто та особистість.

— Господи Боже, та ти сам мені сказав, що не віриш у ту маячню про Донну. Я й подумав, що ти був п’яний.

— Ти просто не придивлявся до мене у той вечір. Я й половини того пива не випив. Я взагалі не п’ю. Я хитрий.

— Ага-ага. Молодець. Але який стосунок воно все має до моєї дружини?

— Джо Кренфілд теж мав непроханого гостя в голові, Джеку. Власне, він був тим непроханцем, старшою особистістю в тілі людини, яку я знав. Саме тому він був такий успішний фінансовий геній — як Моцарт у музиці. Саме його історія допомогла мені збагнути, що відбувається. Саме тому він отак підчистив свої статки — і нічого не пояснив дружині, в якій непроханого гостя не живе. Це система. Ці люди так діють, так живуть.

— Які люди, Ґері? Твоя дворічна донька і покійний бізнесмен з Іллінойсу? Вони у змові між собою? Ти це намагаєшся сказати?

— Та ні, Джеку, ні! Їх багато, вони є в усьому світі. Ціла група людей, яка так усе організувала, що тепер може повертатися з небуття — раз у раз. Вони навчилися це робити сотні, тисячі, може, десятки тисяч років тому! Ти ж сам це сказав, пам’ятаєш? Про Донну, у школі. Що вона прийшла у цей світ, чимало знаючи про нього.

— Ґері, то була просто фігура мовлення. Господи Ісусе, мені було вісімнадцять років. Я просто хотів здатися розумним, та й годі.

— Але ти мав рацію. У тому-то й справа — деякі люди дійсно знають світ краще, ніж мали би, принаймні, світ знає ота друга душа, що живе у них усередині. Колись група людей знайшла спосіб повертатися, підселятися у голову іншого.

Ще раз проїжджати маршрут зайцем. Вони придумали, як собі нагадувати про колишні свої особистості. Вони почали планувати свої повернення, щоб у нових життях бути справді собою, а не якимись непевними думками в чужих головах. Тому-то деякі люди — негідники від народження, Джеку. Це…

— Ґері, послухай фахівця. Негідниками не народжуються.

— Та що ти? І як, багато копів і соціальних працівників поділяють цю думку? Багато адвокатів? Багато батьків, чиї діти абсолютно некеровані й роблять усе, абсолютно все на зло? Деякі непроханці — пристойні, хороші люди. Джо Кренфілд був такий. Але інші — зовсім ні. Вони повертаються тільки тому, що мало шкоди завдали цьому світу минулого разу. Вони чекають, поки не стане ясно, що дитина не помре без причини, як це буває з немовлятами. Потім починають мостити в ній гніздо. Саме тому у два-три роки діти влаштовують такі істерики — то дві душі сперечаються за владу над розумом. І саме тому у старших дітей бувають кошмари — то вони намагаються уві сні прогнати, перемогти чужинця. Налякані, збентежені, несвідомі того, що відбувається в їхніх головах, коли вони слабкі та вразливі. Недарма вундеркінди або помирають молодими, або божеволіють, Джеку. Воно нічого, коли непроханець бере справу у свої руки і свідомо керує долею людини — коли ви ніби в одному човні. Та коли ти гадки не маєш, що з тобою коїться, просто чуєш голоси — то дуже легко допитися чи доколотися до смерті або здуріти.

Я не знав, що йому на це сказати.

— Я досі не почув, до чого тут моя дружина, Ґері.

— У паперах фірми, яка займалася спадком Джо, її ім’я. «Бернел і Літтон» — частина організації, яка підтримує всю цю систему. Непроханцям доводиться щоразу починати свою фінансову історію з нуля, бо в іншому разі з’явиться забагато людей з величезними статками, які вони не успадковували, а це підозріло. Я так розумію, що під кінець життя вони мусять позбутися усіх статків і почати нове життя з чистої сторінки. І саме це…

— Ґері, відсутність чогось — це не доказ.

— Я знаю, Джеку, я, чорт забирай, юрист. Але зрозумій: Емі та Кренфілд пов’язані між собою. Врешті-решт усе зводиться до отих десяти відсотків від його спадку. Я не розповів тобі всього, бо не думав тоді, що ти повіриш.

— Я й тепер не вірю.

— Та благодійна організація, яку підтримують «Бернел і Літтон», «Трест Психомахія». Того слова немає у сучасних словниках, і я був подумав, що воно вигадане. Але двісті років тому його вживали у значенні «конфлікт між тілом і душею» — або між особистістю й чужим елементом у ній. Той трест — просто прикриття. Коли непроханець помирає, то платить десятину — яка у випадку Кренфілда склала майже двадцять шість мільйонів доларів. Гроші ідуть на підтримку системи, на утримання персоналу… ох, насправді я гадки не маю, як воно все працює! — раптом роздратувався він. — Але…

— Так, — я підвівся. — Тепер я точно піду. А ти, Ґері, їхав би додому. От правда. Побудь з рідними, поспілкуйся з лікарем, поки не стало ще гірше.

— Я не ображаюся на те, що ти мене вважаєш… це справді звучить як маячня, — сказав на це Фішер. — Але я маю докази, Джеку, купу доказів. Я провів розслідування. Але ти й сам знаєш, які бувають люди. Невдоволеність життям, прагнення стати кимось іншим, вчинки, про які всі самі знають, що так не годиться, але все одно роблять. Й інші люди, які ніби від народження підтримують зв’язок з якоюсь вищою силою.

Я саме ховав пістолет у куртку — очевидно було, що тут він мені не знадобиться, а розмова з Фішером засмутила мене навіть дужче, ніж розмова з Андерсоном. Я хотів піти.

Але вагався. Все думав про жінку, яка дитиною страждала від кошмарів, а рік тому почала розмовляти уві сні. Яка поводилася як незнайомка. Яка хіба що не пахла геть інакше.

Відтоді як Наталі мене про це спитала, я не міг не згадувати, не помічати, що протягом останніх кількох років Емі повільно, непомітно змінювалася. Це почалося навіть до нашого сина. Чи можна було пояснити ті зміни присутністю іншого чоловіка? Чоловіка, який любить чай і рожевий колір — і який привів у світ іншу Емі? Чи то просто плин часу, крутий поворот у середній вік, коли старе життя просто вилітає за борт?

Чи щось геть інше?

Я потрусив головою. Ні. Я був готовий повірити у що завгодно, що пояснило би поведінку Емі у менш травматичний для мене спосіб, не зникненням кохання і відповідними змінами. Що завгодно краще за ці очевидні причини.

Навіть повне божевілля.

— Чому вони убили Андерсона? — спитав я, розгубивши свою рішучість. — Який він має стосунок до цієї історії?

— Це ти мені скажи. Він говорив з тобою.

— Він мало що встиг сказати до того, як його застрелили.

— Ага. А що встиг? Що такий, як Андерсон, міг зробити, аби хтось зруйнував його життя й застрелив на очах у купи людей? Думаєш, кілер працював один? Я гадаю, ні. То хто ж від цього виграє? Хто достатньо могутній для такого? От ти мені й скажи.

— Я не знаю. Не хочу знати. Я…

Задзвонив мій телефон. Я рвучко його витягнув.

— Алло?

— Стерво поліцайське!

Я вилаявся. Я вже й забув, як деякі люди готові напружитися заради легких грошей.

— Ел-Ті. Збирався ж тебе заблокувати. Зараз зроблю.

— Ти мені завинив. Це останній шанс.

— Або що? Дзуськи я тобі винен. Я вже сказав, що твоя інформація мені не цікава.

— Впевнений? Бо вони тут.

— Хто?

— От просто тут. Троє людей зайшло всередину.

Я швидко зробив переоцінку ситуації.

— В будівлю? Як вони виглядають?

— Що, тепер цікаво?

— Скажи, як вони виглядають.

— Звичайні собі білі вилупки. Один бізнесмен, при костюмі. Інші двоє — я навіть не знаю.

— Лишайся на місці. Подзвони, якщо вони підуть геть.

Я згорнув телефон. Фішер сидів на канапі, втупивши очі у свою доньку на нерухомому екрані. Він видавався дуже старим. Старим, згорбленим, самотнім. На щоках виднілися мокрі доріжки.

— Що таке? — покликав я, похоловши. — Що з тобою, Ґері?

— Я так за нею сумую. За ними за всіма.

— То їдь додому і забудь це все.

— Вже надто пізно, — він звів на мене очі.— Ти мені не віриш, так? Ти в це не віриш.

— Ні,— погодився я. — Пробач. Але тільки-но в будівлю в Беллтауні зайшли якісь люди. Хочеш дізнатися, хто вони?

Він потер обличчя долонями, ніби силоміць повертаючи себе у поточний момент.

Коли він знову на мене глянув, його очі були ясні. Він підвівся, потягнувся по куртку.

— Хіба нас впустять?

Я дістав обойму і клацнув нею, вставляючи у пістолет. Тепер він нарешті був заряджений.

— Я не дам їм вибору.

Розділ 35

Дзвінок пролунав глупої ночі. Тодд опирався пробудженню, опирався щосили. Він кілька годин пролежав без сну, і коли нарешті зміг заснути, не збирався повертатися у світ яви так легко. Дзеленчання телефону було тихим, бо лунало з першого поверху. Телефон на тумбочці Лівві викинула років десять тому, коли їм кілька разів дзвонив серед ночі якийсь псих і розповідав щось про середню доньку, тоді одинадцятирічну.

Нарешті дзвін припинився: увімкнувся відповідач. Але через тридцять секунд телефон задзвонив наново.

Тодд розплющив очі. Дивно. Коли люди помиляються номером, то зазвичай усвідомлюють це після репліки автовідповідача, сказаної не тим голосом. Після того випадкові особи не передзвонюють. Ті, хто має повідомлення, лишають повідомлення.

Він перевернувся. Годинник показував 3.21. Господи Ісусе.

Коли дзвонять о такій годині, ігнорувати дзвінок не можна.

Він накинув халат і поквапився вниз. Поки дійшов до холу, телефон знову замовк.

Тодд почув, як увімкнувся відповідач. Тиша. Автовідповідач вимкнувся. Потім телефон задзвонив знову. Він схопив трубку.

— Слухайте…

— Мовчи, — звеліла трубка голосом маленької дівчинки, від якого у Тодда стали дибки волоски на шиї.

— Хто це?

— Слухай.

Пауза.

— Тату? — інший голос, старший. Наляканий.

Тодд стиснув трубку.

— Тату, це я.

— Рейчел? Що відбувається?

Він почув, як вона хапнула ротом повітря — ніби плакала, але не хотіла, щоб він почув. Він наче примерз до місця. Важка, каламутна сонливість поступалася місцем гніву та страху.

— Вибач! — і дочка зникла.

— Ну гаразд, — сказав інший голос, і Тодд упізнав його, зрозумів, де чув його раніше. Сьогодні вдень, у своєму офісі.— Тепер ти мене слухатимеш, Тодді. Я тепер маю де перепочити. Вгадаєш, що це за місце?

— Поверни мою доньку, бо…

— Саме так. Саме Рейчел тобі зараз змалює ситуацію. Слухай уважно.

Пауза, поки телефон передавали іншій людині, потім — повільний голос його доньки.

— Я прив’язана до столу в себе вдома. Вона стоїть у мене за спиною. У неї ніж.

Знову дитячий голос:

— Лаконізм, достойний Гемінґвея, але картина, здається, зрозуміла? Мені треба, щоб ти зібрався на думці, Тодде.

— Прошу тебе, — промовив Крейн. — Не кривдь її.

— Я можу не кривдити, — задумливо відповів голос. — А можу й скривдити. Це залежить від дечого. Пам’ятаєш, я говорив про зустріч з однією особою? Ти некрасиво мені відмовив. Мені треба, щоб ти переглянув те рішення. Знайшов робочий варіант, як каже одна близька мені людина. Я хочу, щоб ти влаштував мені зустріч.

— З ким?

— З Розою.

Тодд роззявив рота, знову стулив.

— Але…

— О ні. В цьому питанні — жодних «але», Тодде. Навіть не думай про «але», бо твоїй Рейчел кінець. Влаштуй цю зустріч, і швидко. Якщо не зробиш — я вб’ю Рейчел. Звернешся до копів, звернешся до будь-кого — я одразу дізнаюся. І тоді її трохи оброблю, так що вона залишиться з тобою, так. І ти завжди знатимеш, що це ти винний у її стані. Тобі доведеться прибирати дзеркала з її дому і купувати їй інвалідний візок.

Тодд знову розтулив рота, але горло було сухе.

— Просто зроби як я кажу.

На тому слухавку поклали.

За кілька хвилин Тодд уже виїхав. Йому навіть на думку не спало збудити дружину. В цій справі вона нічим не могла допомогти. І він ніяк не зміг би завадити їй подзвонити в поліцію.

Він їхав сонним містом ніби уві сні, навіть не помічаючи, що ігнорує червоне світло. Проїхав повз будинок доньки, не гальмуючи. Всередині було темно. За наступним поворотом він зупинився і замислився.

Чи знатиме ця істота, що він подзвонив у поліцію? Звідки, як? Він був певен, що з тією заявою вона просто блефувала, а от наступна погроза була вже цілком правдива. Голос доньки запевнив його в цьому як ніщо інше. Скільки слів вона встигла сказати — двадцять, тридцять? Достатньо. Рейчел була незалежною, сильною духом — більше схожою на батька, ніж будь-яка з її сестер. В особистому житті їй не щастило, але похитнути її впевненість у собі було нелегко. Однак тепер по телефону вона говорила мов чотирирічна — і дуже, дуже налякана. Людина, яка була поруч з нею, її переконала — і для Тодда це було аргументом. Якщо він подзвонить у поліцію — і якщо вони повірять, що дитина тримає заручницею дорослу жінку, — то все одно вони не стануть вдиратися в її дім. Спершу постукають…

Тодд не міг так ризикувати. Рейчел загине, а її убивця опиниться з того боку паркана, не встигнуть вони навіть зайти.

Якщо він сам підійде до дверей? Це ж не дзвінок комусь чужому, ні? Проте він гадки не мав, чи дівчинка сама у будинку, чи їй хтось допомагає.

Він сидів у машині, мотор працював, а Тодд почувався страшенно нерішуче. Це ж обов’язок батьків, правда? Батьки мають захищати своїх дітей. Приходити їм на порятунок без страху й сумнівів у разі небезпеки.

Але справа стосувалася й інших речей, дивних речей, що перебували десь на периферії його світу половину Тоддового життя, і людей, яким він час до часу робив дрібні послуги, а вони натомість допомагали просувати його кар’єру.

Він не був упевнений у своїй спроможності контролювати цю ситуацію. Він узагалі ні в чому не був упевнений, коли йшлося про Розу.

— Ви мусите мене послухати, — благав він за дванадцять годин. — Мені потрібно з вами зустрітися. Сьогодні ж.

— Кажіть по телефону, — відрубала вона. — Я дуже зайнята.

Тодд поклав голову на руки. Долоні були слизькі від поту, його нудило. Було кілька хвилин по третій дня — і весь цей час він намагався додзвонитися до тієї жінки. Він додзвонився-таки. Тепер не можна було змарнувати шанс.

Він підняв голову. Глянув на затоку й гори за нею, спробував оточити себе обладунком упевненості, яку завжди відчував за цим столом.

— Це неможливо, — сказав він дуже професійним, виваженим голосом. Голосом боса. Людини, яка контролює ситуацію.

— Чому це?

— Боюся, що телефон прослуховується.

Відповіли не одразу.

— З якого б це дива?

— Чую якісь дивні звуки.

— Містере Крейн, ви в нормі? Не пиячите? Не випили забагато за обідом, знаходячи шлях до серця клієнта — або чергової юної леді? Чи ви повернулися до кінських доз кокаїну після того, як ми стільки зусиль доклали до вашого одужання?

— Ні,— він зрозумів, що довго не витримає.— Я просто мушу поговорити з вами особисто.

— Цього не буде, містере…

— Господи! Та це ж я, Тодд. Ви знаєте, що я не підведу вас, не викажу. Я просто мушу вас побачити. Я…

Він затнувся — саме вчасно.

— Ви… що?

Тодд вагався. Він знав, чого не повинен говорити. Але розумів також, що коли не дасть Розі якоїсь зачіпки, вона не зробить того, про що він просить.

— Вчора до вашого офісу заходила… одна особа, — обережно вимовив він.

— Що за особа?

— Маленька дівчинка. З якою щось помітно не так.

На тому кінці повисла пауза.

— Я передзвоню вам за півгодини, — промовила Роза.

Телефон замовк. У Тодда трусилися руки.

Чекаючи, він дивився на радіоприймач і намагався не вбачати у ньому символ усіх тих речей, котрі він мав би зробити, поки ще була нагода. Але варто лише розумові зачепитися за якийсь знак, і він каратиме й мучитиме людину знову й знову. Коли Тодд доїхав до офісу, то пробував дзвонити Рейчел на робочий телефон, але там сказали, що Рейчел немає, що вона захворіла. Пізніше подзвонила Лівві — поскаржилася, що хотіла домовитися про зустріч з Рейчел за обідом, але її мобільний мовчить. Тодд відповів, що нещодавно отримав від неї листа електронкою, мовляв, загубила телефон у клубі, новий у процесі, вибачте за незручності. Він одразу знав, що скаже саме це.

Він усе правильно робив. Поводився добре. І швидко божеволів.

Роза передзвонила за двадцять хвилин.

— Ми можемо зустрітися, — сказала вона без зайвих преамбул. — О сьомій. Ближче до цього часу погодимо деталі.

— Мені треба… — почав Тодд і замовк. Він знав, що не може призначити місце їхньої зустрічі. Не може навіть спитати, яке місце обрала вона. Ще зарано.

— Що вам треба, Тодде?

— Вас побачити. Так.

— Побачите. Сподіваюся, воно буде варте мого часу.

І вона поклала слухавку.

Тодд натягнув пальто і майже побіг геть з офісу. Б’янка намагалася привернути його увагу, коли він проминав її кабінет, та він не зупинився. Будь-що могло почекати.

На Пост-еллі він вийшов, уже тримаючи телефон у руці, але до будинку своєї доньки подзвонив тільки тоді, коли пройшов майже половинку вулиці, відгороджений від світу зібганими плечима.

Вмовляючи особу на тому кінці прийняти той факт, що йому не вдалося заманити Розу у призначене місце, він не помітив, як з-під дашка кав’ярні на розі вийшов міцний рудочубий чоловік. Чоловік, який уважно прослухав усе, що Тодд говорив у телефон, і передав сказане далі.

У готелі, до якого пішки від того місця було десять хвилин, на краю ліжка сидів ще один чоловік. Ліжко було вбоге, кімната — теж убога. Готель загалом був такий собі, але Шепарду було байдуже. Він достатньо часто зупинявся у хороших готелях. Якщо вам не потрібно нагально пройти курс спа і не кортить викласти тридцять баксів за сніданок, відмінність не дуже помітна, надто коли вимикаєш світло. Ти просто людина в чужому місті, серед чужих людей, людина, що сподівається сьогодні поспати.

Задзвонив телефон. Шепард глянув на номер на екрані й не став відповідати. То була Елісон О’Доннелл. Знову. За сьогодні вона вже прислала кілька повідомлень, і її чоловік теж. Вони перебували у збудженому стані. Зв’язалися з якимось полісменом у Сієтлі, котрому вистачило клепки зрозуміти, що буцімто агент ФБР залишив Елісон картку з конкретним номером і звелів дзвонити собі тільки на мобільний через те, що хотів приймати дзвінки тільки від неї. Хоч би хтось пригостив того детектива сигарою: у місцеве бюро зі справ зниклих безвісти набирають не таких тупих, як у відділок шерифа Кеннон-Біч. Але Шепард не мав причин розмовляти з місіс О’Доннелл. Ситуація добігала розв’язки. Не тільки ця конкретна, а взагалі вся. Він просто відчував, як розв’язка стає ближчою щогодини.

За спиною Шепарда лежала на ліжку його валізка. Вона прослужила йому чотири роки. Раніше він мав таку саму, а до тієї — ще одну таку саму. Скільки їх він змінив за час свого життя? Він втратив лік.

Валізка була набита грішми. Саме через них він прийняв умови угоди і продовжував передавати матеріальну допомогу комусь, хто відійшов на той світ. Перше, про що згадала дівчинка на пляжі,— це було місцезнаходження грошей. Використавши символ 9x9, щоб запустити процес, Шепард поїхав до старої китаянки в Портленді, яка їх зберігала. Він порушив первісні умови угоди, бо не міг чекати довше. Він потребував цих грошей тепер. Це була його ставка, його перший дарунок на день народження, його перепустка в нове життя. Так робити було суворо заборонено, але він не був одним з них і не буде, навіть прийнявши умови іншої угоди, укладеної, коли йому було двадцять.

Працюй на нас, такі були ті умови. Роби за нас брудну роботу, і тоді ми влаштуємо так, що тобі теж про все нагадають, коли й ти повернешся. Шепард не просто був присутній у момент смерті: як і всі, хто носив титул Вівчаря, він забезпечував відродження. Він входив у життя людини, коли тій виповнювалося вісімнадцять, і показував нагадування, котре вона зареєструвала у Тресті. То могла була якась фраза, музичний трек, інколи — певний смак чи аромат: пробуджувачі пам’яті, обрані з великою обережністю, щоб людина не натрапила на них випадково до того, як буде готова. До того, як з’явиться Вівчар, який проведе їх через відкриття: це вже вперше ноги їхні ступають по цій землі.

Шепард, утім, знав, що коли порахувати точно, то смертей на своєму віку він побачив більше, ніж повернень. Така в нього була спеціалізація: люди, які щось дізнавалися, бодай дрібниці. Люди, які про щось здогадувалися. А інколи — навіть один з них. Той, хто перетворився на загрозу системі або пройшов процес із помилками. Кому не можна допомагати повернутися.

Вбивства і номери мотелів врешті-решт усі зійшлися в одне суцільне вбивство й одну кімнату. Шепард буквально відчував, як спадок його життя згущується навколо. З машиною Андерсона — якщо вона дійсно працювала — він міг би навіть побачити їх усіх. Люди, яких він відіслав зі світу цього, згущувалися навкруги. Ніби невидимі коти, тільки більші й холодніші за котів, ліниво труться об його ноги й шию. Чекають. Чи далеко вони? Недостатньо далеко.

Потрібно було довести цю ситуацію до розв’язки. Потім розповісти про свій стан Розі й почати якось це все виправляти. Більше, ніж колись, Шепард потребував певності. Час наближався, і дедалі частіше він замислювався про те, що, можливо, не існує жодної угоди. Що таких, як він, просто дурять. Ця підозра вперше прийшла до нього уві сні — або ж наяву, в одну з тих ночей, коли він, безсонний, озирнувся на справи рук своїх. А може, то нашепотіла йому одна з тіней, які тулилися до нього, — не застерігаючи, а знущаючись. Так чи так, однієї ночі він раптом усвідомив, що ніколи не зустрічав такого, як він сам, який повернувся б. Навіть не чув про інших — чув тільки про багатьох таких, що загинули після довгих років служби. Як-от той чоловік, який завербував Шепарда — знайшов неповнолітнього злочинця в маленькому містечку у Вісконсині та зробив йому достатньо заманливу пропозицію, щоб той хлопець покинув усе, навіть кохану дівчину. Той чоловік помер двадцять п’ять років тому. Відтоді ніде Шепард не зустрічав його слідів, хоча між ними було погоджено, що він нагадає про себе, коли повернеться.

Проте на тому боці щось таки існувало.

Тож є й угода. Інакше і бути не може. Ці підозри — просто природні сумніви людини, чия подорож добігає кінця.

З місця, де він сидів, Шепард відчував запах з ванної кімнати. Його шлунок нині постійно бунтував проти нього, але все-таки він намагався їсти. Їжа — звичка, котрої нелегко позбутися. Ніби поранений пес, якого відганяли й били роками, його організм продовжував приповзати до хазяїна, сподіваючись, що цього разу той його приголубить. Він добре пам’ятав останні дні своєї матері. Йому тоді було тринадцять. У ті кілька місяців свого повільного вмирання вона записувала в зошит спогади про своє життя, ніби збираючи опале листя та притискаючи його до грудей, щоб вітер не розвіяв, не поніс усе геть. Сиділа у кріслі на веранді, оточена смородом раку, і нічого не робила — просто чекала з дедалі більшим нетерпінням на свій кінець. Готова повернутися додому самотньою, піти геть, коли поранений пес — її тіло — нарешті вгомониться і здохне, і вона стане нарешті вільна від його потреб, вимог і любові.

Тоді Шепард винуватив матір у тому, що вона здалася. Тепер — розумів її.

Скоро його телефон знову задзвонив. Він глянув на номер і зняв слухавку.

— Ми знайшли особу, яку ти шукаєш, — повідомила Роза. — Деталі зустрічі погоджено.

— Гаразд, — відповів він. — Прибуду на місце.

— Коли я подзвоню, поквапся туди, — сказала вона. — Ситуація потребує негайного вирішення, бо в мене великі підозри щодо того, хто це повернувся.

— Хто ж? — запитав він, бажаючи перевірити її здогади і намагаючись говорити так, ніби йому немає діла.

— Дехто, кого знали ми обоє,— буркнула вона і кинула слухавку.

Шепард підвівся. Вона все знала. Але те не мало значення. Важливо було, щоб Медисон О’Доннелл померла. І якнайшвидше.

Він дістав пістолет з валізи і замкнув її.

Розділ 36

— Гадки не маю, як ми це зробимо, — сказав Ґері.

Ми вже п’ять хвилин вивчали задню стіну будівлі в Беллтауні й поки що впевнилися тільки в тому, що вікна там забиті геть усі, починаючи від першого поверху. Пожежні драбини були наявні лише формально: закінчувалися за п’ять метрів від землі й навряд чи витримали б вагу кішки. Двері на рівні вулиці було замкнено на засуви, відімкнути які можна було тільки зсередини. Щоб відчинити їх, знадобилася б кувалда — але такий варіант привернув би до себе увагу всієї парковки, яка прилягала до задньої стіни будівлі та з якої ми зараз роздивлялися її, визираючи крізь лобове скло машини. Туди-сюди ходили люди, в кабінці сидів наявний працівник. Він уже поглянув на нас із відвертою підозрою. На цій парковці ніхто не торгуватиме наркотиками, ніби говорив його погляд. І дверей не вибиватиме.

Ми вийшли з машини, обігнули будівлю, перейшли на той бік вулиці й роздивилися її звідти. Була вже майже п’ята. Машин було небагато, але їздили вони швидко. Водій би нічого не помітив. Проблему становили пішоходи. Тут їх було багато — привертали увагу бари, старі занюхані й нові з надією на краще майбутнє, та різні ресторанчики. Більшість пішоходів, звісно, не полізуть не в свою справу, але можуть знайтися такі, що полізуть.

— Іди подзвони у двері,— сказав я.

Фішер повернувся на той бік. Поки він натискав усі кнопки по черзі, я дивився на верхні вікна. Небо було затягнуте хмарами й достатньо темне, щоб віддзеркалення у шибці було слабким, але нічого за тими вікнами я не розгледів. Ґері озирнувся на мене. Я підніс праву руку до вуха і кивнув йому. Він дістав телефон, набрав номер. Знизав плечима. Нічого не відбувалося.

Він пішов назад.

— І що тепер?

Я зайшов до крамниці, а опісля ми зустрілися з Ел-Ті перед кав’ярнею на розі сусіднього з нашою будівлею будинку, тією, з якої Ґері зробив фотографії Емі. Ел-Ті тусувався на тротуарі разом з приятелем, високим хлопчиною настільки підозрілого вигляду, що його можна було спокійно арештовувати просто за факт існування. На нас із Фішером він глянув із сумішшю голоду і відвертої антипатії, але не можна було виключати, що так само він дивиться на власне віддзеркалення.

— Я сказав, що ми зустрінемося всередині,— нагадав я.

— Нас звідти викинули, — пояснив Ел-Ті.

Я запропонував йому цигарку. На пачці лежала складена купюра у п’ятдесят баксів. Він узяв купюру, витягнув дві цигарки і підморгнув своєму приятелю.

— Ну?

— Ніхто не виходив, — повідомив він. — Вони досі всередині.

— Хочете заробити ще по п’ятдесят? Кожен?

— Тю, — відповів Ел-Ті, що я сприйняв за згоду.

— Маєте дещо?

Вони захитали головами.

— Так, кажіть чесно.

По паузі обидва кивнули.

— Позбудьтеся. Сховайте десь. Давайте, швидко.

Вони жестом управних фокусників з’єднали на мить долоні, а потім високий побіг за ріг ховати наркотики.

— Так, — сказав я, коли він повернувся. — Зараз ви зробите ось що. Станьте на отому розі й на отому, — я показав на той і той кінець вулиці.

— І що там?

— Просто стійте посеред тротуару. Зиркайте на кожного, хто рухатиметься у ваш бік, але нічого не робіть і не говоріть. На кожного, ясно? Мені треба, щоб хвилин п’ять тут було поменше людей.

— Що за лайно відбувається? — поцікавився Ел-Ті.

— Не твоє діло, — я дав йому гроші.— Коли перестанете нас бачити, можете йти собі.

Ел-Ті сховав гроші й кивнув на Фішера.

— А оцей чувак узагалі говорить?

— Він перебірливий. Балакає тільки до інших копів з відділу наркотиків. І бачив, де ви заховали свої. Второпав?

— А що то за мала? — спитав Ел-Ті.

— Яка мала?

— Ну, я тобі казав про оту малу, шариш?

— Щось не пригадую. І що вона?

— Ми її тоді бачили. Приходила сюди, натискала кнопки. Ніхто не відчинив. А потім бачили її знову, стояла біля бару за кілька кварталів звідси. Чатувала на когось чи що. Для дитинки година була трохи пізня, шариш?

— Чудово, — кивнув я. — Тепер ідіть і стійте там, де я показав.

Ми з Ґері дочекалися, поки вони перейдуть на той бік. Ел-Ті став на тому розі, що ближче, його приятель почимчикував до дальнього. Вже за хвилину люди почали переходити на інший бік, щоб тільки не мати з ними справи.

— Вперед, — сказав я.

Перетнувши вулицю, я опинився перед дверима будівлі. Ґері йшов за мною.

— Діставай телефон, — сказав я. — Вдай, що кудись дзвониш. Час до часу поглядай на будівлю.

Сам я дістав ключі. Я все робив повільно, вдаючи, ніби напівпорожня вулиця й наявність спільника, який буцімто збирався увійти в будівлю на легальних засадах, забезпечували мені невидимість.

— Господи, — сказав через дві хвилини Фішер. — Там поліцейська машина.

— Де?

— Он там, на перехресті.

— Пильнуй її.

Я заходився працювати далі. Сконцентрувався на відчутті металу всередині замка, на тому, як поєднуються його приховані деталі, що треба зробити, щоб вони піддалися. Нічого не виходило. Я спробував гнучкішу відмичку.

— Чорт. Він пішов, — повідомив Фішер, глянувши в інший бік.

— Хто? Поліція?

— Ні, твій друг. Ел-Ті оцей. Просто зник, я навіть не бачив як.

— Що роблять поліцейські?

— Зупинилася біля того іншого хлопця.

— Нічого, впорається.

— Він біжить сюди.

— Лайно собаче! — не стримався я. Озирнувся і побачив, що приятель Ел-Ті мчить вулицею, один коп женеться за ним, а другий говорить у рацію.

— Цей паскуда лишив наркоту при собі,— прокоментував я. — Ну нікому не можна вірити.

— Джеку, він до нас біжить.

— Знаю. Стань спиною до вулиці.

Я розвернувся до дверей і заплющив очі. Я чув тупіт кроків, чув, як коп кричить, наказуючи порушнику зупинитися, але намагався сконцентруватися за металевій смужці у себе в руках.

— Джеку…

— Замовкни, Ґері. Я майже закінчив.

Звук хаосу наближався.

— Він! — волав хтось, задихаючись. — То все він, він!

Приятель Ел-Ті зупинився за десять метрів од нас, показуючи на мене пальцем. Коп, що його переслідував, сповільнив кроки, тримаючи руку на пістолеті. Він явно обдумував новий поворот подій. Його напарник теж рухався в наш бік. Здалеку я почув завивання сирен.

— Він! — повторив високий, вказуючи на мене. Коп повільно наближався до нього, але поглядав і в мій бік. — Він мені заплатив. Сказав там стояти. Нікому я нічого не продавав.

З ними порівнявся другий коп. Його напарник схопив високого за руку, а другий рушив до нас із Ґері.

— Даруйте, сер, — голосно промовив він. — Ви знаєте, про що говорить цей чоловік?

— Пробачте, гадки не маю, — я глянув на нього з неуважною байдужістю законослухняної людини. Почулося тихе клацання: замок піддався. Я штовхнув двері, відчиняючи їх, з таким виглядом, ніби роблю це двічі на день. — Щось трапилося?

Коп придивися до мене, швидко втрачаючи інтерес, і пішов допомагати колезі приборкувати високого, бо той пручався, кричав і здійняв страшну колотнечу.

Я зайшов усередину, Фішер слідом за мною.

Розділ 37

Коли двері зачинилися, ми опинилась у цілковитій темряві. Я не хотів шукати вимикач на очах у копів.

— Господи, — простогнав Фішер. — Це було…

— …нормально, — перебив його я. — Тихше.

Я витяг дешевий ліхтарик, який купив перед зустріччю з Ел-Ті. Спрямував світло на двері, ковзнув променем по стіні на висоті трохи нижче людського зросту. Виявив ряд вимикачів. Підняв їх один по одному. Нічого не трапилося. Я посвітив на підлогу. Там було чисто.

— Немає напруги в мережі,— сказав Фішер.

— Але немає ні сміття, ні пошти. Тут прибирають.

Ми стояли у широкому коридорі з високою стелею. Лахміття шпалер на стінах, нерівна підлога. Колись її було охайно вистелено кахлями, але тепер вони розтріскалися. Деяких кахлів бракувало. Я рушив уперед, обережно ступаючи. Пахло вогкістю, затхлістю, старістю. За п’ять метрів від входу були нещільно причинені двері. За ними я виявив довгу вузьку кухню, робоче приміщення кав’ярні, яка займала цю будівлю останньою. У світлі мого ліхтаря здавалося, що власники просто покинули все однієї чудової миті й не повернулися. Розбиті чашки, іржава машинерія, сморід щурячого посліду — і запах самого Сієтла, запах туману і кави. Будівля була мертва. Наче корабель, що зазнав трощі й лежить на дні океану.

За наступними двома дверима ховався широкий темний простір, заповнений прилавками й вітринами, відсунутими від стін і зваленими купами, знову ніби кораблі на кладовищі суден, — то були залишки давнішого періоду, коли тут була крамниця.

Я повернувся в коридор і побачив двері у дальній стіні. Посмикав — не піддалися. Мабуть, це на оці двері ми дивилися з парковки. Були також двері під сходами. Я відчинив їх; за ними були морок, холод і вузькі дерев’яні сходинки, що вели униз, в підвал.

Далі я рушив сходами нагору, обережно переносячи вагу зі східця на східець і тримаючись за поруччя, поки не впевнився, що сходи витримають. Фішер ішов за мною. Досягти другого поверху, я жестом попросив його завмерти і дослухався.

Ні далекої розмови, ані рипіння підлоги під кроками.

На цьому поверсі всі двері були замкнені. На третьому теж. Хтось подбав про техніку пожежної безпеки і позачиняв їх, щоб у разі пожежі полум’я не перекидалося з кімнати в кімнату. На третьому поверсі я навмання обрав одні двері й тихо зламав замок.

З того боку виявилася велика порожня кімната, яка тягнулася вздовж усієї фасадної стіни. Світилися щілини навколо затулених вікон. Поковзавши променем ліхтаря туди-сюди, я виявив трохи меблів, шнури подовжувачів на підлозі та стінах, запліснявілі рулони тла для зйомки. Мабуть, тут була студія. Я спробував уявити, як юна Емі сидить в одному з тих крісел, попиває каву, спостерігає за зйомками. Не зміг.

Фішер стояв у дверях, його обличчя блідою плямою проступало крізь темряву. Я показав на стелю.

— Набери їх ще раз.

Він набрав номер. Ми почули, як дзвонить телефон поверхом вище, ніби хтось панічно дзеленчить невеликим дзвоником: порохнявий звук, відлуння звуку. Ніхто не відповів. Не ввімкнувся й автовідповідач.

Напруженість у животі та плечах потроху відступала. Я відчув зібраність, якої не знав майже рік.

— Усе гаразд? — прошепотів Фішер. Його обличчя було зморщене, знервоване, він дивно дивився на мене.

Не на лице — на праву руку. Я зрозумів, що напруженість не зникла, просто розійшлася по всьому моєму тілу.

І що я, сам того не помітивши, дістав пістолет.

— Усе гаразд, — відповів я.

Пройшов повз нього в кінець коридору, вигнув шию, зазираючи на наступний проліт сходів. Промінь світла я спрямував на стіну поруч, щоб не виказати себе. Підняв руку, застерігаючи Фішера не наближатись.

Обережно ступаючи, я наполовину пройшов проліт. Зупинився. Дослухався. Не було чути нічого, крім приглушеного шурхоту машин знадвору та крапання води десь у будівлі. Жестами покликавши Фішера, я почав підніматися далі. Почекав його, й ось ми стоїмо на останньому поверсі, на вершечку сходів.

Коридор був такий самий, як і на нижчих поверхах: довгастий, вигнутий, з дверима, що вели у різні приміщення у передній і бокових частинах будівлі. Темрява. Ліворуч від нас коридор нагадував космічну порожнечу.

А от з-під дверей напроти жевріло світло. Фішер теж помітив.

Я тихо наблизився до дверей, сховавши ліхтарик у долоні й відвернувши його в інший бік. Зблизька було видно, що ці двері відрізняються від тих, що були на нижчих поверхах. Нові, міцні… броньовані. З ручки звисав замок завбільшки з мій кулак.

Вимкнувши ліхтарик зовсім, я поклав його у кишеню. Відчув, як великий палець ніби сам собою знімає пістолет з запобіжника, і вирішив йому не заважати. Поклав долоню на круглу ручку дверей і легенько притиснув двері, сподіваючись, що це допоможе відчинити їх безшумно.

Вони були тяжкі, але ручка прокрутилася на повний оберт.

Тримаючи її, я посунувся праворуч і жестом звелів Фішеру сховатися за мене. Потім я потягнув двері на себе. На це знадобилося зусилля, але відчинилися вони тихо.

Коли проміжок став завширшки десь зо два пальці, я зупинився.

Кімната за дверима була слабко освітлена лампою в куті письмового столу — старою складаною лампою з зеленим абажуром. За столом я роздивився книжкову полицю, що займала всю стіну від стелі до підлоги, ряди шкіряних книжкових корінців. Тепер, коли двері було відчинено, я чув легке, швидке клацання.

Спершу я подумав, що то пацюк або кілька бігають дерев’яною підлогою. А потім зрозумів, що то за звук. Я сам такий час від час видавав останній рік.

Перш ніж увійти у двері, не вдихайте глибоко. Просто заходьте.

Я увійшов у кімнату, що, за винятком столу й полиць, виявилася порожньою. Перегородки прибрали, тому вона була дуже велика, у формі літери «L». Гола дерев’яна підлога. Стільці відсутні. Вікна затулені, з освітлення — лише ота лампа.

За столом сидів чоловік. Екран ноутбука кидав синюватий відблиск на його обличчя. Він лагідно звів на мене очі. Я здивовано вирячився у відповідь.

— Бен! — вигукнув я.

Фішер закляк. Бен Цимерман глянув на нього, потім на мене.

— Ой лишенько, — сказав він. — Так і вийшло.

— Що? — не зрозумів я. — Що вийшло?

— Я попереджала, — сказав інший голос. Я розвернувся і побачив біля протилежної стіни Боббі Цимерман.

— Щойно Боббі з тобою познайомилася, — мовив Бен, — то сказала, що з тобою будуть проблеми. Варто було її послухатися.

— О, варто було, — погодилася його дружина.

Бен знову почав клацати клавіатурою. Я збагнув, що стою, наставивши на нього пістолет. Я опустив руку. Бен був якимсь інакшим, ніж я звик його бачити у Бірч-Кросинг.

Замість потертих військових штанів і светра він був вбраний у темний костюм з краваткою. Іншою стала його статура. Зникло відчуття поблажливої неформальності. Він не був схожий на професора історії, і раптом я зрозумів, де я вже таке бачив. Кого він мені нагадує.

— Джеку, — покликав Фішер. — Ти що, знаєш його?

— Це мій сусіда, — озвався я. На щоках у Фішера червоніли плями, зморшки біля очей поглибшали. — Його звати Бен Цимерман.

— Ні! — Фішер говорив, мов уперта дитина. — Це Бен Літтон. Один з Кренфілдових юристів. Він приїздив до нас в офіс у Чикаго.

Я витягнув світлини, з якими не розлучався з того дня, як Фішер дав їх мені — два дні тому, за п'ять хвилин ходу від цього самого місця.

— То як же ти його не впізнав, коли фотографував їх разом з Емі?

Фішер глянув на фото, потім знову на Бена. Здавалося, він був вражений.

— Я був за квартал від них. Я не бачив його обличчя.

Бен не звернув на нашу розмову уваги.

— Котре правильне? — спитав я. — Котре прізвище?

— Цимерман, — відповів Бен, не піднімаючи голови.

— То чому ви тоді назвалися Літтоном? — спитав Фішер.

Пальці Бена клацали по клавішах.

— Така традиція, — пояснила Боббі.— Літтон помер досить-таки давно. Так само, як і Бернел. Фірма дуже стара.

Фішер глянув на неї.

— А ви хто ще в біса така?

Бен звів на мене очі.

— Містером Фішером ми ніколи не переймалися, незважаючи на… його становище. А от з тобою, Джеку, можливі проблеми. Треба вжити заходів.

— Це погроза? Якщо так, пильнуйте за собою.

— Я в курсі твоїх звитяг.

Фішер подивився на мене.

— Про що він?

— Джек — швидка на розправу людина, — пояснила Боббі.— Ви не в курсі?

У мене запашіло обличчя. Я не розумів, звідки цим людям відомі про моє життя такі речі, яких вони не мають права знати. Невже це Емі їм розповіла?

Фішер не зводив з мене очей.

— Про що вона говорить? — наполягав він.

— Стався один інцидент, — сказав я і раптом пригадав, що Емі була у Цимерманів того ранку, коли я дзвонив із Сієтла, і що Боббі дала їй слухавку. — Одного вечора я виявив дещо підозріле. В одному будинку зламали двері чорного ходу. Я зайшов усередину перевірити.

— І що?

— Постраждали люди.

Раптом задзвонив телефон — те саме дзеленчання, яке ми чули внизу. Звук ішов з ноутбука Цимермана. Бен потягнувся, натиснув клавішу.

— Вже їдемо вас забирати, — почувся жіночий голос із динаміків ноутбука. Він був схожий на той голос, який не дав мені поговорити з Тоддом Крейном кілька днів тому.

Бен підвівся і заходився збирати папери зі столу. Боббі підійшла, почала йому допомагати. Здається, вони поспішали.

— Що відбувається? — запитав я.

— Шепард уже тут? — спитав Бен, піднімаючи голову і дивлячись у моєму напрямку. Він коротко всміхнувся, а я зрозумів, що дивиться він не на мене.

— Скоро буде, — відповіли йому. Розвернувшись, я побачив у дверях двох чоловіків. Один був блондином, другий мав коротке руде волосся. Цього разу обидва були озброєні. Так, Георгі мав рацію. У тому провулку вони напали не на нього.

Втім, у цю мить значення мало інше. Між ними стояла ще одна людина — жінка. Моя дружина. У мене захололо серце, а тіло ніби перетворилося на повітря. Я не міг поворухнутись.

— Емі?

Вона й не глянула на мене. Ніби мій голос і не звучав. Цимермани пройшли повз мене.

— З чорного ходу, — сказала Емі. Рудий чоловік звів на мене пістолет.

— Віддайте, будь ласка, зброю, — промовив блондин. — Ага, оту.

Емі нарешті помітила мене.

— Вам краще послухатися, містере Вейлен.

— Емі… що…

Вона простягнула руку, забрала у мене пістолет і віддала його рудому. А потім розвернулася і пішла геть. Двоє чоловіків позадкували з кімнати і зачинили двері. Ми з Фішером, втупивши у двері погляди, почули клацання замка, коли його замкнули.

Розділ 38

Коли телефон задзвонив, Тодд так гарячково вихопив його з кишені, що той вислизнув і покотився по тротуару. Тодд навкарачки кинувся за ним, не звертаючи уваги на переляк і сміх перехожих. Він ледве помічав їх. Уже три години Тодд вештався вулицями, не в змозі повернутися в офіс і мати справу з Б’янкою чи іншими. Додому теж не можна було йти. Але чимось себе зайняти він мусив, от і валандався вулицями, намагаючись розчинитися у тісняві нормальних людей — і не відчувати, що людей на вулицях більше, ніж бачить око, і що пізніша година, то нестерпнішим стає це відчуття.

— Так? — гукнув він у телефон.

Телефонувала Роза. Вона дала йому адресу — саме те місце, на яке і був розрахунок. Тодд добре його знав. Колись він проводив у тій будівлі багато часу, наглядаючи за зйомками з крісла, на якому було написано його ім’я, і обираючи, котру з учасниць запросити на приватну вечерю в дорогому ресторані. Відтоді він не раз і не двічі піднімав питання щодо продажу будівлі — але йому не дозволили. Незважаючи навіть на те, що ніхто будівлею не користувався, і крізь дах почали проростати дерева, її чомусь треба було залишити. Нині, здається, він здогадувався чому.

Поговоривши з Розою, він набрав свою доньку. Поки йшов сигнал, він так стискав телефон у руці, що мало не роздушив його. Нарешті на тому кінці відповіли.

— Тодд, — констатував голос дівчинки.

— Зустріч буде. Найближчим часом.

— Чудово!

— Приїхати треба у…

— Беллтаун?

— Звідки ти знала, що вона обере те місце, яке тобі потрібно?

— Бо я дуже розумна мала. Вони поміняли замки, а там, усередині, є дещо, що належить мені.

— Я хочу поговорити зі своєю дочкою.

— З нею все гаразд. Як же я дістануся без неї до місця? Ти ж пам’ятаєш, як вона виглядає, так?

— Звісно ж, я…

— Не забувай про це.

Тодд закричав з розпачу просто посеред вулиці. Звернув з тротуару у провулок, щоб сховатися подалі від нормальних людей. Тепер він знав, що поліція не допоможе, бо справа стосується тієї будівлі, тих людей, тих дивних речей, які він не знайшов часу з’ясувати. Він побіг.

Опинившись на місці, він був нажаханий присутністю поліцейських машин. В одну з них — за якісь десять метрів від входу в будівлю — поліцейські заштовхували високого чорного хлопця в наручниках, а він волав та опирався.

Після пробіжки у Тодда боліла голова, легені пекло вогнем. Він глянув на годинник — добіг за п’ятнадцять хвилин. Чи встигне поліція забратися звідси протягом наступних двадцяти? Якщо ні… Тодд зненацька став цілком певний того, що в такому разі у нього буде серцевий напад.

Він зупинився і наказав собі дихати повільніше, спокійніше. Перетнув вулицю, став під дашком галереї, яку зачинили на ніч. Чорний хлопець чинив опір закону, а Тодд стояв і молив Бога — хай який бог опікувався справами рекламників середніх літ, — щоб у тієї паскуди в самої стався серцевий напад. От просто зараз.

Бог не слухав, або ж Він діяв через копів із сусідньої машини, які вийшли і допомогли колегам запхати порушника за заднє сидіння. Потім деякий час поліцейські стояли й перемовлялися, показуючи туди й сюди. Тодд дивився на них і не бачив нічого, крім цих людей, з жахом усвідомлюючи, що вони будуть отак з’ясовувати годину, не менше, і це коштуватиме життя його доньці.

Але потім — о диво! — копи посідали в машини і поїхали геть. Усе скінчилося. І лишалося ще п’ять хвилин.

Задзвонив телефон. Тодд гадки не мав, як бути, коли побачив, хто то телефонує, але знав, що вона не відчепиться так просто.

— Привіт, — сказав він у слухавку. — Кохана, слухай, я дуже зайнятий.

— Господи, — засичала Лівві, атакуючи з перших секунд розмови, як уміла лише вона. — Ти маєш бути тут!

Тодд гадки не мав, про що вона говорить. Потім згадав: нові клієнти, японці. Запрошені до них додому на вечерю… за годину.

— Господи Ісусе, я…

— Ні, Тодде. Хай як ти закінчиш цю фразу, ти себе в моїх очах не виправдаєш. Тому просто мовчи. І їдь додому.

— Так, так, приїду. Я… послухай…

На мить йому згадалася Лівві двадцятип’ятирічної давнини, коли життя було світлішим і значно простішим. Він так хотів би, щоб нічого з того, що трапилося відтоді, ніколи не відбувалося. Він так хотів би все почати з чистої сторінки, зробити так, щоб Лівві не була постійно сердита, повернути ту веселу, різку студентку, яку він ніяк не міг викинути з голови; яка зробила, бодай ненадовго, так, що інших жінок він і не помічав. Більш за все йому хотілося розповісти їй про те, що відбувається, попросити допомоги, порятунку. Врешті-решт, саме цього чоловіки насправді чекають від жінок — і не можуть сказати.

Потім він побачив машину — блідо-зелений «фольксваген-жук», свій подарунок доньці на двадцятип’ятиріччя. Той швидко наближався.

— Я маю йти, — швидко сказав він.

Не чекаючи на відповідь дружини, він згорнув телефон і побіг через дорогу.

Машина проїхала трохи за будинок і зупинилася. Тодд побіг туди, серце його важко гупало. Рейчел з порожніми очима сиділа у водійському кріслі й дивилася перед собою. З пасажирського боку опустилося скло. Там сиділа дівчинка.

— Глянь на мою руку, — сказала вона.

Тодд і так уже помітив, що рука дівчинки була притиснута до живота його доньки і що якийсь довгастий предмет заховано у неї в рукаві. А ще — що під носом у Рейчел запеклася кров, а на скроні чорніє синець.

— Донечко, як ти?

— Нормально, — озвалася Рейчел. Її голос був тихий, шелесткий.

— Відчини двері,— наказала дівчинка. — Зайди, але по собі їх не зачиняй.

— Ні. Ти…

— Тату, роби, що вона каже, — попросила Рейчел. — Будь ласка.

Тодд розвернувся і на негнучких ногах рушив до будівлі. Знайшов відповідний ключ — він не користувався ним років шість чи сім. Відчинив двері, зайшов, залишивши їх прочиненими. Обернувся подивитися, що відбувається в машині, знаючи, що навряд чи встигне добігти туди.

Дівчинка говорила до Рейчел. Його донька повільно кивнула. В її рисах він бачив обличчя крихітного створіння, яке тримав на руках колись, привид дитини, яка вже зникла. Чи лишалася така сама дитина всередині Тодда Крейна — мертва істота, не здатна ні осягнути, ні повалити стіни в’язниці, яку він звів навколо себе?

Дівчинка вийшла з машини і рушила до будівлі. Над її плечем Тодд побачив, як у машині його донька безсило опустила голову на кермо. У нього все перевернулося всередині.

Але потім Рейчел знову підняла голову. Її погляд зустрівся з його очима.

Дівчинка пройшла просто повз нього, зачинивши по собі двері.

Від несподіваної темряви у Тодда заболіли очі. Він мимоволі сахнувся, ніби то не дитина була поруч із ним, а хтось більший, старший і дуже небезпечний. Утім, так воно й було. Він уже знав, хто то насправді. Абсурд, але інших варіантів не існувало. Так, варто було дослухатися до внутрішнього голосу, який впізнав останню репліку дитини, коли Б’янка виводила дівчинку з його кабінету вчора. Цей вираз він неодноразово чув від одного чоловіка, з яким інколи мав справу в минулому і до якого відчував інстинктивну відразу.

Щось клацнуло. Промінь світла висвітив обличчя дівчинки, яка стояла між Тоддом і дверима.

Вона схилила голову набік.

— Перевірмо, чи добре ми один одного розуміємо, Тодде, — сказала вона. З рукава свого гарного, дорогого пальта вона одним плавним жестом вийняла довгий ніж. — Чуєш мене?

Крейну стало зле.

— Так, Маркусе, я тебе дуже добре чую.

Дівчинка усміхнулася.

— Радий, що до тебе нарешті дійшло.

Розділ 39

На п'ять секунд пізніше — надто пізно! — я зірвався з місця і всім тілом кинувся на двері, кличучи Емі.

— Зможеш відчинити? Зламати замок? — Фішер рушив до книжкової полиці й почав скидати з неї книжки.

— Там підвісний замок з того боку.

Ґері проглянув ще одну книжку і кинув її на підлогу.

— Просто довідники з права.

— Це кабінет юриста.

— Літтон веде звідси справи. Чи Цимерман. Чи як його звати насправді.

Я безсило дав дверям копняка.

— Або вони достатньо розумні, щоб не тримати тут нічого важливого, або воно все добре сховане.

— Боже, Джеку. А чи не забагато честі?

Я не був уже впевнений ні в чому.

— Двоє озброєних охоронців плюс твоя дружина, — міркував Фішер. — Чи не надмірне прикриття для звичайного юриста?

Для юриста чи для колишнього професора-історика, і я не мав жодних здогадок щодо ролі Емі в цій історії. Єдиним моїм шансом було наздогнати її та спитати. І я рушив до тієї частини приміщення, що виходила у двір. Там двері були такі самі міцні. І теж замкнені.

— Навіщо міняти двері на такій висоті? Навіщо замикати їх? — не замовкав Ґері.— Що вони захищають?

— Чхати мені що, Ґері. Я хочу наздогнати Емі. Решта — твої проблеми.

Вікно у задній стіні було забите фанерою. Я піддів її пальцями знизу і потягнув до себе. Не піддавалася. Відступивши назад, я вдарив по фанері ногою. Після ще двох-трьох ударів вона почала тріскатися.

Фішер і далі переглядав книжки, витягаючи їх з полиці у без жодного ладу, гортаючи і відкидаючи. Він здавався дедалі розгубленішим.

Нарешті мені вдалося пробити у фанері щілину по всій довжині. Ще раз вдаривши, я сильно смикнув нижню половину — чи третину — обіруч. Відірвалося! З дірки хлинуло холодне свіже повітря і шурхіт машин унизу. Тоді я вхопився за верхню половину, посмикав її, і от вона теж піддалася, подарувавши квадратний метр вільного простору.

Я вистромив голову в отвір. Надворі вже зовсім стемніло. Ми були на висоті двох поверхів над парковкою. Кілька машин, залишених на ніч, загороджений ланцюгом в’їзд. У кабінці охоронця не горіло світло. Просто навпроти мене починалася пожежна драбина. Раніше вона мені не сподобалася, а тепер — дуже подобалася.

— Ми забираємося звідси, — оголосив я.

Фішер визирнув теж.

— Та ти здурів.

— Спустимося на поверх нижче.

— Ага або просто на парковку, і дуже швидко.

Я висунув голову ще раз і гукнув. На парковці та трохи далі на вулиці було кілька людей, але жоден навіть голови не підняв. Ми було надто далеко, а парковка — надто глибоко у дворах. Я не міг змагатися з гуркотом машин.

Я виліз на підвіконня. Потягнувся, схопився за хистке поруччя пожежної драбини. Струснув — вони сильно захиталися. Тримаючись за віконну раму лівою рукою, я опустив праву ногу на ґратчастий проліт. Обережно переніс на платформу усю свою вагу. Метал занепокійливо зарипів. Я повільно опустив на платформу ліву ногу.

— Довго воно не витримає,— попередив я. — Будь готовий рухатися швидко.

Я почав спускатися, перебираючи щаблі й поглядаючи на металеві скоби, якими драбина кріпилася до стіни. Всі проіржавіли, деяких просто не було. На наступному прольоті я сполохав великого птаха. Він здійнявся в повітря, й уся конструкція небезпечно захиталася. Вікно на цьому поверсі теж було затулене зсередини.

Поверхом нижче картина була така сама, але там драбина видавалася настільки ненадійною, що я вирішив лишатися там, де був. Шибку у вікні біля мене просто вибили, з рами стирчали нерівні уламки скла. Я вдарив ліктем у місце перетину планок на фанері, потім ще раз.

Планки тріснули. Я повидирав шматки фанери навколо, й утворилася чимала діра. Піднявся на два щаблі, вдарив по фанері ногою. Стало ясно, що вона волога і довго не витримає. Скрегіт металевих скоб натякнув, що драбина не протримається теж.

— Готуйся! — вигукнув я.

Фанера в тому місці, куди я бив, тріснула. Я спустився на щабель і почав пробивати її нижче. Вгорі пожежна драбина страшно завищала. На якусь мить я перестав відчувати власну вагу.

З вікна наді мною визирнув Фішер. Його обличчя було білим, і раптом я гостро усвідомив, скільки мені летіти до землі.

— Джеку…

— Дочекайся, поки я буду всередині,— гукнув я. — Ця штука нас обох не втримає.

Я відірвав уламки фанери рукою, тримаючись за раму, щоб не напружувати скоби драбини. Фанера піддавалася, мені вдалося загнути всередину достатньо великий шматок, щоб просунути голову й руку. Відбивши ногою шматки скла, що стирчали з рами, я поліз усередину.

Я нічого не бачив і не міг дістати ліхтарика, тому просто пхався вперед, поки не впав на підлогу, дзвінко вдарившись у процесі об батарею під вікном.

Швидко звівшись на ноги, я визирнув у дірку, розширивши її.

— Давай. Спускайся.

З вікна вгорі з’явилися ноги Фішера. Драбина знову заскреготіла, але тепер звук був протяжливіший — ніби відчинялися старі рипучі двері. Почулося тумк, і перед моїм обличчям пролетіло щось металеве.

— Чорт, — лайнувся Фішер. — Одна з опор щойно…

Він перескочив через останні три щаблі одним рухом.

Я схопив його за руки і потягнув, а сам він добре штовхнувся ногами і буквально ввалився у вікно, збивши мене з ніг.

— Якщо з цієї кімнати немає виходу, я тебе вб’ю, — пообіцяв Фішер, стираючи кров з долонь.

У світлі ліхтарика ми побачили перекинуті меблі, коробки, чорні тіні й нарешті — двері. Ми швидко рушили до них, перечіпаючись через розкидані по підлозі предмети.

Діставшись дверей, налягли на них разом, почали гамселити. Паніка зростала. Врешті-решт я відсторонив Фішера і зробив правильну річ: згрупувався і вдарив туди, де мав би бути замок, щоб вибити його. Коли він піддався, я підключив до справи ноги.

Фішер знов приєднався до мене, і зрештою ми винесли двері й вивалилися в коридор. Побігли на другий поверх. Я рушив до сходів, щоб спуститися поверхом нижче, аж тут Фішер схопив мене за руку руку.

— Що то? — прошепотів він.

Я теж щось почув. Якийсь звук знизу.

Я наблизився до сходів і дослухався. Важке дихання, тихий стогін.

Але інших варіантів ми не мали. Я почав повільно спускатися, притискаючись спиною до стіни, Фішер рушив за мною. Здолавши половину сходів, я спрямував униз промінь ліхтаря.

На підлозі лежав чоловік. Темна калюжа навколо нього повідомляла, що він майже сплив кров’ю. Коли ми наблизилися, він обернув голову.

Я впізнав Тодда Крейна.

Розділ 40

Було темно і нічого не видно, але затхле повітря й запахи цегли й землі були знайомі. Медисон уже бувала в цьому місці — у снах і кошмарах. Чоловік у її голові штовхав її уперед, проте відчуття було таке, ніби він тягне назад. Маркуса не лякала темрява. Він знав, що там нема чого боятися. Медисон не подобалася його присутність, але вибору, здається, у неї було небагато: схоже було на то, що швидше він випхає її, ніж вона його. Дедалі важче було його контролювати — чи просто вона не могла завадити його діям. Вона не знала, що він збирається вдарити тата Рейчел ножем, — просто усвідомила, що робить це. Маркус дуже розлютився, коли виявив, що жінки, до якої він прийшов, немає на місці, що це, власне, пастка, — але Медисон підозрювала, що він від початку розглядав таку можливість, тож гнів його був частково удаваний. Елемент гри, у яку він невпинно грав з кожним, хто траплявся на його шляху.

Руки й пальто Медисон були у крові, й тепер вона пригадувала, що це вона вдарила ту приязну жінку в туалеті у Скетер-Крік, і та впала й розбила голову об унітаз. По її щоках збігали сльози, проте Медисон цього не помічала. Її тягнуло вперед, вперед, ніби до її рук і ніг прив’язали мотузки і за них смикали, втягуючи все глибше у чорну хмару.

Маркус, здавалося, зовсім не цікавився верхньою частиною будівлі. Він повів їй до підвалу, відчинивши двері другим ключем зі зв’язки, яку Медисон отримала ще в Портленді. Він щось бурмотів сам до себе, і їй гидко було чути такі речі з власних вуст… ті страшні, хворобливі слова, те смакування спогадів. Час до часу він користувався запальничкою, яку взяв у Рейчел, — забирав щось і йшов далі у чорноту.

Десь за дві хвилини відлуння стало іншим, і Медисон збагнула, що вони зайшли в якесь велике приміщення. Маркус потяг її уперед, не звертаючи уваги, коли вона натикалася на щось чи забивалася.

Під ногу їй потрапило щось крихке, і він зупинився, широко посміхнувшись. Проте у цьому місці було щось важливіше, річ, до якої він прагнув усією душею, до якої відчував щось на взір любові — наскільки така людина взагалі здатна відчувати любов.

Маркус продрався крізь нетрі звалених на купи стільців і коробок. Клацнув запальничкою: Медисон побачила, що вони стоять у довгій кімнаті з низькою стелею, щось на кшталт бункера. В дальньому її кінці зяяв чорний дверний отвір. Збоку від нього у кріслі схилилася якась постать.

Коли Маркус побачив ту постать, у нього (у неї) перехопило подих. Він підняв запальничку над головою Медисон і тримав її запаленою так довго, що полум’я почало обпікати руки, і Медисон закричала. Далі Маркус кинувся до того крісла в кутку, ніби людина, що нарешті побачила на обрії рідну домівку.

— Ви маєте її попередити, — ледь чутним голосом промовив Крейн.

— Кого попередити? Про що?

Я сів навпочіпки біля нього, намагаючись розгледіти, куди саме його і чим його поранено. Поки що я бачив тільки кров і розумів, що справи кепські.

— Маркус повернувся.

— Що? — перепитав я.

— Маркус Фокс, — пояснив Фішер, не зрозумівши моєї реакції.— Третя особа в документах на цю будівлю. Чоловік, котрого не можуть знайти вже десять років.

— Його й не знайдуть, — сказав Крейн. — Він мертвий. Ви мусите її попередити. Попередити Розу.

Я завмер і уважно глянув на нього.

— Розу? Звідки ти знаєш Розу? Хто вона?

Його погляд був розфокусований.

— О, ти знайомий з Розою, — з гіркою ніжністю промовив він. — Усі знайомі…

Його обличчя спотворила гримаса, і фраза закінчилася схлипом.

— Куди пішов Маркус?

Обличчя Крейна знову розслабилося. Він смикнув головою ліворуч.

— До одної з тих кімнат?

Він похитав головою. Я освітив променем ліхтарика коридор аж до самого кінця.

— До підвалу, — здогадався Фішер.

Я замислився. Емі й Цимермани, мабуть, уже далеко. Немає жодного сенсу бігти за ними.

— Ґері, вийди й поклич допомогу. Виклич швидку.

— А ти?

— Я знайду того, хто це зробив.

— Я з тобою.

— Ні. Цьому чоловікові потрібна допомога. Лікарська. Негайно.

Фішер відштовхнув мене і рушив коридором.

— Мене це не обходить. Я хочу знати, що там.

— Заради Бога, Ґері.

Я почав обходити Тодда, прямуючи до дверей на вулицю, але той простягнув руку і схопив мене.

— Не пускай його туди самого, — промовив Крейн. — Він загине.

— Тодде, тобі потрібен лікар.

— Іди за ним, — наполягав той. — Я прошу тебе, — на мить його погляд знову став ясним. — Він загине, якщо ти не підеш.

Я завагався.

— Затисни рану руками, — звелів я. — За мить повернуся.

Я побіг до сходів у підвал. Фішер уже спускався.

— Покидьок, — сказав я йому і посвітив ліхтарем, щоб він бачив, куди йде. Він тільки пришвидшив кроки. Сходи були довгі, з поворотом. Під землею тут був цілий поверх, що мене трохи здивувало. В історичній частині міста такі речі траплялися, але тут?

Ми дійшли до кінця й опинилися у великій кімнаті. Ліворуч від сходів були двері, за ними — технічні приміщення, якісь труби, сирість. Праворуч були інші двері — відчинені. Ці були завтовшки сантиметрів сім, броньовані, як на верхньому поверсі. Я посвітив ліхтариком. За дверима лежав коридор, що вів у цілковиту темряву.

Фішер рушив туди, я за ним. Стіни в коридорі були голі, цегляні, цемент у щілинах подекуди розкришився. Проходячи повз щиток з вимикачами, і поклацав ними, але нічого не сталося.

— Ґері, зажди.

Фішер ніби й не чув. Наздогнав я його на перехресті. В усіх трьох напрямках ліхтарик висвітив метри по чотири, а далі лежала чорнота. Пахло камінням, пилюкою.

— Дивно. Ми зараз маємо бути від вулицею.

І тут з глибин одного коридору почувся стогін, дедалі гучніший, вищий.

Ми водночас розвернулися туди. Стогін повторився, наростаючи. Тепер ніби хтось сміявся чи, може, задихався. Потім запала тиша. Звук ішов з лівого коридору.

— Туди, — скомандував я.

Він змусив Медисон підійти до крісла. Те, що сиділо в тому кріслі, було запаковане у пластиковий пакет. Коли Маркус розкрив його руками дівчинки, піднявся сморід — страшний, огидний сморід. У темряві здавалося, що він заповнив цілий усесвіт. На очі Медисон набігли сльози, шлунок скрутило, як при морській хворобі, але Маркус не відсторонився, а смикнув натомість краї пакету, розкриваючи ширше. Запхав руки Медисон усередині, змушуючи торкнутися того, що він вважав рідною домівкою. Запах натякав, що там буде щось тепле, але та штука була холодна. Якась волокниста, масна маса з твердими елементами — кістками. Маркус змусив дівчинку нахилитися, мало не торкнутися обличчям, розтулити рота, ніби хотів скуштувати оте…

Нізащо.

Вона сахнулася, дико розмахуючи руками, і помчала, спотикаючись, до коридору, почала терти долоні об своє нещасне пальто, брудне, закривавлене і тепер ще замащене цією бридкою, страхітливою субстанцією. Вона пробігла попередню кімнату, натикаючись на ящики й меблі, помчала якимось коридором, далі забігла в ще одне приміщення — не знаючи навіть, куди прямує, бо все тут було однакове.

Напрямок не мав значення. Неможливе втекти від того, що у тебе всередині.

Ґері біг лівим коридором. Я почав відчувати інший, відмінний від пилу запах — щось глибше, густіше.

Ми дісталися ще одних дверей і вступили у квадратне, метрів двадцять у периметрі приміщення, заповнене перекинутими меблями, ящиками, якимось мотлохом. Біля однієї зі стіни височіла ціла книжкова шафа. Полиці заставлені старовинними книжками, у більшості своїй не товстішими за зошит. Стіни кімнати були бетонні, повітря — дуже сухе, але смерділо тут дужче, і запах не був схожий на сирість чи плісняву.

Коли ми зайшли в кімнату, я на щось наступив. Воно хруснуло, і моя нога зісковзнула на підлогу.

Я посвітив і побачив довгастий предмет з сірого пластику, завдовжки десь півтора метра і завширшки півметра, з нерівним краєм.

— Що воно? — тихо спитав Фішер.

Я добре знав відповідь, бачив чимало такого раніше. Це був мішок для трупів. Змійка була заклеєна великою кількістю скочу, який трохи відставав на краях, ніби мішок пробув тут дуже давно. Я нахилився до мішка.

— Не відкривай, — попросив Фішер.

Я відклеїв скоч, намацав змійку. Відкрив її сантиметрів на двадцять. Сморід пішов просто неймовірний. Фішер рвучко відвернуся. Я посвітив у отвір. Там було обличчя — залишки обличчя. Вона довгенько тут пролежала, міцно огорнута пластиком. Невисока. Зовсім юна. На обличчі були глибокі порізи, обриси яких складалися у подобу цифри 9.

Я швидко застібнув мішок і приклеїв скоч назад, але сморід не зник. Такий сопух — це не просто запах. Мозок продовжує посилати тривожні сигнали навіть після того, як прибрати джерело. Він знає, що цей запах — ніби ворота до місця, звідки не можна повернутись живим.

Та й не факт, що це було джерело.

Я випростався, пригадавши, що відчув сморід ще тоді, коли ми тільки увійшли в кімнату.

— Джеку, — промовив Фішер. — Воно там.

Я посвітив. Ще один пакет, того ж розміру, на підлозі під столом. Я посвітив у інше місце. Там був ще пакет — і ще, і ще, і ще, і почало здаватися, що їх тут не було, коли ми увійшли, що вони з’являлися просто перед нашими очима, заповнюючи простір, підступаючи ближче й ближче.

Та ось останній з них. Він не валявся на підлозі, а сидів у прогнилому кріслі у дальньому кутку, біля іншого виходу з кімнати. Коли світло ліхтаря торкнулося його верхньої частини, на мить здалося, що там обличчя, але то були просто складки пакета, який надавав своєму вмісту такої-сякої форми. Цей пакет був набагато довший за інші. І він був розкритий, розчахнутий.

Фішер вихопив у мене ліхтарик і швидко посвітив кудись. Там були ще одні двері, за ними — коридор.

Коридором щось бігло, ніби якась тінь, що відірвалася від стіни.

Фішер негайно рвонув туди, відкидаючи з дороги поламані меблі. Над його плечем я знову помітив тінь — на самісінькому краєчку променя ліхтаря.

Тінь, схожу на маленьку дівчинку.

Вона — чи воно — зникла з очей. Було чутно кроки, що віддалялися, зникали у порожнечі. Фішер знову побіг за дівчинкою, вигукуючи дещо абсолютно недоречне.

Ім’я своєї доньки. Спершу він кликав її, потім Донну, потім просто кричав. Мені стало ясно, що Ґері вже навіть не розуміє, де він і з ким.

Я бачив лише обриси його спини, що віддалялася коридором. Стіни були у плямах вологи, зі стелі крапала вода. Підлога була нахилена, ніби коридор вів углиб. Весь цей підземний простір, вочевидь, створили тоді, коли цю частину Сієтла ще тільки рівняли, задовго до будівлі. І коридор, і підвал залишилися з давніших часів.

Навіщо?

Фішер знову закричав. Відлуння не полетіло. Коридор розширювався. Наші кроки теж звучали інакше, і було чути інший звук попереду — крик, повний тваринного страху. Здавалося, що попереду глухий кут, аж раптом коридор різко звернув праворуч.

Стіни по обидва боки раптом зникли.

— Ґері, зажди.

Тепер мій голос теж звучав інакше. Фішер сповільнив крок, ніби теж усвідомив ці зміни. Справа була не лише у звуках. Стало холодніше. Крик, що лунав попереду, перетворився на задушені, тоненькі схлипування.

Ми рухалися вперед — тепер повільніше, обережніше. Десять метрів. П'ятнадцять. Фішер підняв ліхтарик, повільно обертаючись навколо своєї осі. Промені світла прорізали темряву і танули в ній, не знаходячи кінця.

Почувся крик — слів не розібрати. Ґері рвучко спрямував світло в той бік.

У промінь непевно ступила постать. Маленька дівчинка, ніби висвітлена фарами машини на нічній дорозі. Її волосся було скуйовджене, ніби вона смикала за нього. Пальто — закривавлене й замащене ще чимось темним і клейким. Обличчя дівчинки було залите сльозами, брудне, жили на шиї — такі напружені, що, здавалося, ось-ось порвуться.

— Геть! Геть! — вигукнула вона.

Фішер рушив до неї, а дівчинка почала бити себе кулаками по голові, по обличчю.

— Тобі не можна тут бути!

Фішер простягнув до неї руки.

— Ш-ш, — промовив він. — Усе гаразд. Усе…

Дівчинка рвучко підвела голову і подивилася на Фішера як на примару. Зморгнула. Її голос змінився, став низький, хрипкий.

— А ти, — загарчала вона, — хто в біса такий?

— Усе добре, — повторив Ґері, наближаючись іще на крок. — Усе гаразд. Ми…

Почувся брязкіт, і вдалині зажевріло світло, відтісняючи морок.

Крізь темряву повільно проступили обриси великої, дуже великої зали — завдовжки метрів двадцять п’ять і завширшки десь двадцять. Важко було сказати точніше, бо низку стелю підпирали товсті цегляні колони, що не давали добре роздивитися стіни. В центрі приміщення стояв круглий дерев’яний стіл, навколо нього — дев’ять важких дубових крісел. Перед кожним — скляна кружка, каламутна від пилу. Здавалося, всю цю картину законсервували у вікторіанські часи, чи телепортували прямісінько з Середньовіччя, чи транслювали з бункера на іншій планеті.

Обабіч кімнати стояли ряди старовинних дерев’яних парт, схожих на церковні лави. Світло йшло від запилених ламп, що тягнулися вздовж цих лавок, і все загалом нагадувало католицьку церкву, куди зимового ранку не з’явилися парафіяни.

Фішер з роззявленим ротом дивися на це все. Дівчинка втупила погляд у щось за його спиною — туди, звідки ми прийшли.

Я розвернувся і побачив, що ми не самі. У дверях стояла висока постать у пальті. Я її одразу впізнав: це був той чоловік, який убив Андерсона у «Байронзі».

Він повільно рушив до центру зали, навіть не глянувши на стільці чи стіл. Він не дивився ані на мене, ані на Ґері.

Він мав тут чітку мету.

— Привіт, Маркусе, — промовив він, знімаючи пістолет, який тримав у руці, з запобіжника. — Цього разу ти мене впізнаєш, правда ж?

Дівчинка розвернулася і побігла до дверей у протилежному кінці зали.

— Час померти! — закричав їй услід чоловік. — Знову!

Ґері побіг за дівчинкою.

Я розвернувся до чоловіка.

— Хто ти в біса такий?

Він підняв пістолет і вистрілив у мене — мимохідь, не сповільнюючи кроків, ніби заздалегідь вважаючи мертвим.

Розділ 41

Медисон промчала до дверей, назад у темряву, й закружляла у звивах і поворотах чорних коридорів. Тут вона була мов хитрий лис у своїй угіддях. Вона погано розуміла, хто вона, власне, така, ледве відчувала своє тіло, яке натикалося на стіни, вдарялося, падало. Тіло бігло, бігла і вона — внутрішньо, крізь власний розум, що уже не був безпечним прихистком.

Протягом кількох хвилин вона чула позаду кроки, бачила світло, але на цю мить відірвалася від переслідувачів, заховалася в лабіринті коридорів, добре знайомих Маркусові й геть незнаних для Шепарда і для того, іншого чоловіка. Для Шепарда — того, хто підійшов до неї на пляжі та пробив у її розумі діру, крізь яку в світ увійшов Маркус. Тепер Шепард хотів її вбити, і схоже було на те, що він знає, як це робиться.

Тож вона слушно йому не вірила, ха-ха.

Вона перечепилася через щось тверде і впала — долілиць, розкинувши руки.

Ставши на ноги, вона раптом збагнула, що вже була в цьому місці. Впізнала його за запахом.

Що означало, що вихід з цієї будівлі — на волю — лежить за дверима на тому кінці кімнати.

Вона так утомилася від поневірянь останніх днів! Узагалі від того, що живе. Вона рухалася вперед тільки тому, що боялася, а от чоловік усередині неї не боявся. Він не боявся ні темряви, ні мертвих дівчаток, взагалі нічого, він навіть не розумів як слід, що таке страх. У жодному зі своїх життів. Він так багато бачив, він знав це місце ще до того, як воно з’явилося, коли тут були тільки дерева, скелі й води. Це місце належало йому. Все належало йому, все служило його забаганкам. Принаймні він був у цьому впевнений.

Не все, твердо вирішила Медисон.

Продираючись через купи мотлоху, вона зі сльозами зірвала з себе пальто. Більше воно їй було не потрібне. Не потрібна була ця кров на ньому. То не вона вмовила маму його купити. Не треба їй було пальто, їй треба були мама й тато. І якщо вона колись побачить їх знову, то тільки собою.

Вона жбурнула пальто на підлогу і негайно зупинилася, стиснувши коліна.

Ну звісно. Маркус хотів зберегти свого записника, а записник був у кишені пальта. Він не хотів його тут кидати, потребував його.

Медисон зраділа, що змогла його розсердити, і тут їй спало на думку дещо краще.

Вона дістала з кишені запальничку, стала навколішки і піднесла її до пальта, якраз туди, де лежав у кишені той дурний записник з усіма тими словами й підрахунками, які нічого їй не говорили. Коліщатком запальнички вона клацнула незграбніше за нього, бо він палив, а вона — ні.

Головне, що вона трималася. Він намагався відвести її руку, але вона трималася, опираючись його волі кожним м’язом, поки нарешті пальто не загорілося. Кругом усе було сухе, і вона запалила на додачу ще купку сухих, запліснявілих книжок.

Вогонь швидко поширювався. Вона засміялася, закричала, бо голову ніби розкололо навпіл, а потім чорна хмара поглинула її.

Відчуття при цьому таке, ніби тебе вдарили кувалдою, до якою причепили канцелярську кнопку.

Куля поцілила мені у ліве плече, жбурнувши на перший ряд лавок. На мить перед очима все почорніло, удар по потилиці здався болючішим, ніж стріляна рана.

Я сильно вдарився об підлогу і перевернувся, спробував зіпертися на ліву руку, але в ній ніби розбилося якесь суцільне скло. Я схопився за край дерев’яної лави правою рукою, зіп’явся на ноги.

По куртці стікала кров, всю руку пекло. Біль у голові моментально витіснив інший, дужчий, і я знав, що далі справи з плечем ставатимуть тільки гіршими.

Я забіг у коридор у кінці кімнати. Різкий поворот одразу вкинув мене у цілковиту темряву. Проте я чув, як Ґері гукає десь попереду, і рушив на голос.

За наступним рогом мої кроки зазвучали інакше, приглушеніше, і я зрозумів, що потрапив у приміщення десь такого самого розміру, як попереднє. Я витяг телефон і ввімкнув його. Освітлюючи собі шлях слабким сяйвом екрана, поплентався уперед.

У цій залі стільців не було, скоріше тут було щось на кшталт комори чи передпокою іншої зали. Я пробіг її з кінця в кінець.

Там були ще одні двері, що вели у наступний короткий коридор, який мав два виходи. Мабуть, я поблизу тих тунелів, що привели нас із Ґері до великої зали.

З одного з коридорів почувся високий чи то сміх, чи то зойк. Дівчинка. Потім крик — кричав не Ґері. Напевно, той чоловік, що мене підстрелив. До нього я хотів дістатися якнайшвидше.

Я по черзі посвітив у обидва виходи і побачив на стіні кров. У той коридор я й звернув. Здається, він вів трохи вгору. Пробігши трохи, я відчув запах — не трупний сморід, а щось сухе, різке.

Знову почувся шум, і я вирішив, що наздоганяю Ґері чи стрільця, хоча ані на голоси, ані на кроки той звук схожий не був.

Теплішало.

Тут до мене дійшло, що то за запах: дим. Щось горіло. Звук, який я почув, був тріском палаючого дерева. Я зупинився. Зовсім не хотілося потрапити в охоплений вогнем глухий кут. З другого боку, я не знав зворотного шляху і не хотів лишитися відрізаним від виходу пожежею. Хай куди я піду, що довше я блукатиму, то ймовірніше не виберуся. Тож я рушив уперед.

Скоро світло від телефону почало танути в клубах диму, і я вже нічого не бачив. Тому я поклав телефон у кишеню. Стягнув із себе куртку, скрикнувши, коли зачепив рану, і затулив нею рота. Тепер дихати було не так боляче, але очей куртка не рятувала, і я просувався вперед напівсліпим, боком, тулячись до стін. Я знав, що мушу йти вперед, хоча тіло рвалося назад.

Раптом стало зовсім гаряче й голосно, і я опинився в кімнаті, котру вже раніше бачив, ту, де лежали мішки з тілами. Цього разу й увійшов з іншого кінця, ближче до трупа у кріслі. Він так і сидів там. Пластиковий мішок лизало полум’я. Центр пожежі був посередині кімнати.

Я рушив уперед, тримаючись подалі від охоплених вогнем книжкових полиць, скидаючи в той бік меблі та ящики, щоб відігнати полум’я від себе.

Принаймні в один з мішків на підлозі я вступив, зламавши щось усередині. На іншому кінці кімнати у дверях я помітив силует.

Я покликав Ґері на ім’я, але він не почув мене, а як і почув, то все одно побіг далі.

Подумки Медисон тепер бігла вздовж смуги прибою, як часто робила з татом і мамою, коли вони гуляли у Кеннон-Біч наприкінці довгого дня, і батьки вели веселу розмову, сяяло сонце, а вона мчала по мокрому піску на самісінькому краєчку світу. Тоді вона добігала до точки, розверталася і мчала назустріч батькам, розкривши обійми, і татко присідав і ловив її, незважаючи на те, що вона була вже велика. Вони просто вдавали, що це не так.

Але водночас вона бігла вздовж інших вод, іншого разу. Мчала узбережжям бухти Еліот тут, у Сієтлі, десять років тому, в темряві ночі, тікала від тих, хто переслідував її/його, бажаючи їй/йому смерті. Вони знайшли тіла, сховані в підвалі будинку в районі Квін-Енн, й інші, сховані в підвалі у Беллтауні, й вирішили, що далі з цим миритися не можна. Вони прийшли по нього, трохи випередивши поліцію, і він встиг утекти з дому, але знав, що вони налаштовані серйозно і скоро його наздоженуть. Маркус завжди був певний, що ініціатива йшла від Рози, що то маленька протеже Джо Кренфілда розпростує крила. Тепер йому було відомо, що за вбивцю Дев’ятка обрала Шепарда, з яким менш ніж за місяць до того він уклав угоду в одному з барів Сієтла — уклав, бо Маркус із досвіду багатьох попередніх життів зрозумів, що його земний шлях добігає кінця.

Вони загнали його просто в пастку, в якій стояв, чекаючи, Шепард.

Маркус відчував до нього своєрідну повагу. Те, що вибір упав на нього, було логічним, а що він працює на обидві сторони — то що? Та чи знали вони, що Маркус досі живий, коли поклали його у той мішок і залишили у чорноті підвалу кричати до самісінького кінця?

Він гадав, що знали.

То був важкий кінець. Зовсім не мирний. Немає значення, скільки разів ти вмираєш — вмирати ніколи не хочеться. І поки дитина намагалася впоратися з ситуацією, Маркус бачив, що тіні збираються знову — тіні, які він не був готовий побачити так швидко.

Хоча розум її був повний руху й бігу, насправді Медисон нікуди не рухалася. Вона навкарачки повзла коридором крізь попіл і пил і нічого не бачила. В легенях у неї було стільки диму, що здавалося, ніби туди напхали землі. Підпалюючи кімнату, вона обпеклася до ліктя, бо не чекала, що вогонь спалахне так швидко, і біль був нестерпний. Вона не знала, куди йти, і їй просто вже було досить, досить цього всього.

Вона знала, добре знала, що не виживе. І тепер шукала тільки шлях до одного-єдиного місця в глибинах власного розуму, виштовхувала чоловіка геть, відчуваючи, як сильно він хоче лишитися і як слабне його хватка, бо він розуміє, що вона скоріше помре, ніж житиме отак: ця дівчинка не готова стати його домівкою.

Потім вона об щось ударилася. Підвела голову, зрозумівши, що тут трохи світліше і звідкись тягне прохолодою.

Її осяяло: це вже не коридор, це якась більша кімната, а перед Медисон — підніжжя сходів.

Вона підважилася на першу дерев’яну сходинку і поповзла нагору. Тепер треба було тільки підвестися і побігти чимдуж. Там двері на вулицю, у зовнішній світ. Треба тільки вийти за них і побігти.

Вибігти просто на проїжджу частину, не дивитися ні ліворуч, ні праворуч. Вибір сумний, але робочий. Вона добре провчить Маркуса. Хай знає, що не в кожної дівчинки можна вкрасти тіло.

Не кожна це стерпить.

З правого боку кімната потопала у суцільному полум’ї. Я вперто рухався через центр, крізь завали, відчуваючи запах паленого волосся і жар на шкірі. Від стіни відвалилася секція шафи, обдавши мене шматками горілого паперу, дерева, іскор. Я пригнув голову і вперто йшов далі, пробиваючи собі шлях на волю, плескаючи по ділянках тіла, на які перекидався вогонь.

У коридорі не було чим дихати від диму. Попереду хтось блював. Я, перечіпаючись, рушив крізь сірі хмари, затуливши обличчя курткою, як міг. Плече шарпали спазми, і я відчував, яке воно мокре. Рука почала німіти, і я кілька разів стиснув кулак, щоб відновити кровообіг. У голову вдарив біль.

Коли я нарешті дістався підніжжя сходів, то мало не впав, перечепившись об чоловіка, який лежав, скрутившись клубком, і викашлював власні нутрощі.

Це був Ґері. Я підхопив його за комір, підняв і потяг нагору по сходах, волаючи щось просто йому в обличчя. Врешті-решт він пошкутильгав самостійно, і ми разом поповзли сходами. Я ледве бачив його спину перед собою, так сильно мені сльозилися очі. На повороті я впав і забив обидва коліна. Фішер розвернувся і підхопив мене під руку, піднімаючи.

Плечем до плеча ми здолали останні сходинки.

У холі теж було повно диму. Ґері побіг просто до прочинених дверей на вулицю. Я переступив через Тодда Крейна, але ясно було, що я не зможу його просто так покинути. Нахилився, торкнувся його зап’ястя. Коли я підняв його і потяг у бік дверей, він слабко застогнав: був іще живий. М’язи у мене в спині мало не лускали, але я його все одно тягнув, поки ми разом не випали через поріг у прохолодний вечір.

І це було мов народитися заново.

Машини, звуки ночі, спалахи світла. Люди задкували і розбігалися від будівлі, кричали, вказували пальцями. На вулицю вихоплювалися пасма диму. Я почув удалині сирени, що наближалися до нас.

Хитаючись, я трохи відійшов від дверей, лишивши Крейна лежати на порозі. Ґері кричав десь зовсім близько, хоча спершу я не зрозумів, де він є. Здавалося: будь-хто з оточуючих розумів, що відбувається, набагато краще за мене, всі рухалися швидше, і події теж змінювалися так швидко, що осягнув я їх тільки згодом, пригадуючи.

Чоловік з пістолетом наближався до маленької дівчинки, що завмерла посеред тротуару. Навколо неї було порожньо — люди поспішали забратися подалі.

Тільки Ґері не тікав.

Схопивши дівчинку за руку, він намагався відтягти її вбік, за великий бездоріжник, сховати її від чоловіка з пістолетом. Намагався її врятувати.

Дівчинка пручалася. Відбивалася від нього, кричала, дуріла. Ґері теж кричав.

— Бетані! — повторював він — Зачекай!

Чоловік у пальті націлив на дівчинку пістолет.

Ґері це побачив і смикнув її до себе, затуляючи собою. Перший постріл пройшов повз ціль.

У натовпі здійнявся ґвалт. Сирени наближалися.

Дівчинка раптом вирвалася від Ґері. Я гадки не мав, що вона збирається робити. Вона була в пастці, навіть не тікала. Враження було таке, ніби вона хоче допомогти чоловіку в пальті поцілити в неї. Ґері мусив розуміти, що ніяк їй не допоможе, не врятує. Та все одно він кинувся до неї і збив з ніг, затуляючи власним тілом, мов щитом. Вони почали разом падати.

Чоловік у пальті вистрілив чотири рази.

Всі чотири кулі поцілили у Ґері, змусивши його тіло смикатися.

Однак він тримався за дівчинку і впав просто на неї. Дівчинка з такою силою вдарилася об тротуар чолом, що я почув звук за десять метрів від них.

Я на ту мить уже біг до стрільця, готуючись ударити його у груди. Він вистрілив ще, і ще раз. Ми разом влетіли у дверцята машини поблизу.

Чоловік одразу відскочив, а мене скрутило, і я впав між тротуаром і машиною. Повернув голову — і побачив, що в кінці вулиці з’явилися поліцейські машини.

Стрілець зіп’явся на ноги. Глянув на дівчинку — там розповзалася по тротуару калюжа крові. Завагався. Потім розвернувся і розчинився в натовпі.

Я так-сяк вибрався на тротуар і навкарачки підповз до Ґері.

Дівчинка не ворушилася. Її очі були заплющені.

Сорочка Ґері була геть червона, під ним швидко натікала калюжа крові.

Рука перестала мене тримати, і я впав просто поруч із ним. Наші обличчя опинилася на відстані менше метра одне від одного.

Більша частина його потилиці була відсутня. Очі — розплющені, порожні, сухі.

Розділ 42

— Ми його не зловили, — почув я.

Я сидів на стільці у лікарняній палаті. Тільки-но зі мною закінчили розмовляти різноманітні представники закону в місті Сієтл. Я дав вибіркові свідчення про події в будівлі в Беллтауні, не вперше — і, гадаю, не востаннє. У мене були опіки на обличчі й руках, згоріло трохи волосся на голові. Попри дію знеболювального, я гостро відчував і рану у плечі, і проколи від голок, бо її зашили. Низ спини болів так, ніби туди поцілили каменюкою, а біль у серці, мабуть, не минеться ніколи. Я не відчував у собі готовності до новин — будь-яких, — але звів очі. У дверях стояв Бланшард.

— Сподіваюся, самопочуття в тебе ліпше, ніж вигляд, — промовив він.

Він увійшов, присів на бильце ліжка, склав руки на грудях і став мене роздивлятися. Я мовчки чекав на його репліку.

— Могло бути й гірше, — сказав нарешті Бланшард. — Власне, півгодини тому ти був у набагато гіршому становищі, ніж зараз. Вважай себе щасливчиком.

— Тобто?

— Надійшов висновок балістичної експертизи. Кулі, якими вбито містера Фішера, і та, що поцілила в тебе, збігаються з кулями, вийнятими з тіла Білла Андерсона.

— Я казав, що це той самий стрілець.

— Так, казав. Але ж ти розумієш, що висновок балістичної експертизи — це трохи вагоміша штука, ніж слово колишнього копа, тим паче такого, який минулого тижня був присутній у Сієтлі під час усіх убивств із застосуванням зброї.

— І що, той стрілець отак зник? Просто взяв і розчинився в повітрі серед натовпу людей?

— Точно так само, як він спокійно пішов з місця вбивства Андерсона, і з місця вбивства його близьких. Вочевидь, то професійний стрілець — хоча конкретика його професії ще під питанням. Все, що ми знаємо, — це його можливе ім’я: Ричард Шепард.

Я не виказав себе — хіба що зморгнув, але Бланшард спостерігав за мною.

— Щось знайоме?

Я похитав головою.

— Як ви дізналися те ім’я?

— За хвилину скажу. Спершу хочу в дечому впевнитися. Ти точно гадки не маєш, як почалася пожежа в підвалі? В отих «господарських приміщеннях»?

— Ні.— (Це, принаймні, була правдива відповідь). — Наскільки серйозні наслідки?

— Дуже серйозні. Пожежники тільки тепер зуміли спуститися вниз. Там лишилися самі кам’яні стіни. Але чи там справді було що шукати?

Я всім виглядом показав, що не маю жодних коментарів з цього приводу.

— Гаразд, — мовив Бланшард. — Давай я проведу тебе до виходу.

— Я можу йти?

— Поки що так. Я ж кажу тобі,— він підвівся, — ти щасливчик.

Слідом за детективом я рушив коридором. Ходити було боляче, гірше, ніж сидіти. Медсестри старанно не дивилися на нас. Коли мене привезли, біля палати стояло двоє озброєних копів. Тепер їх не було.

— Стрільця не можуть прямо співвіднести з убивством родини Андерсонів, — сказав Бланшард. — Але оскільки він убив і Білла, і Ґері Фішера — єдину людину, що приділяла тому вбивству багато уваги, — їх без проблем спишуть на нього. І ти, отже, гадки не маєш щодо мотивів?

Я знов похитав головою, майже не брешучи.

— А що інший чоловік? Тодд Крейн?

— Лежить у приватному шпиталі через дорогу. Втратив відерце крові, довелося багато зашивати. Ще піде у свій похід.

— Що?

— Він щось таке говорив до своєї дружини, коли його вивезли з операційної. Що треба піти в похід в Олімпійські гори. Отже, то його Шепард порізав, так?

— Якщо він так говорить, то мабуть.

— Завзята особа.

Хоча в лікарні було яскраве освітлення й чистота, оточення діяло на мене гнітюче. Я більш-менш радів тому, що вижив, але загалом не знав, що відчувати. Ніч я пролежав без сну, з розплющеними очима, все згадуючи і згадуючи, як було вбито Ґері Фішера. Нагадував собі раз за разом, що стрілець у пальті, цей Шепард, застрелив його до того, як я зміг би втрутитися. Щира правда — але від того було не легше. Щодо минулих подій завжди виникає відчуття, що ти міг щось змінити, — сильніше, ніж коли йдеться про майбутнє. Не знаю, чому так.

Бланшард зупинився біля сестринської. У палаті навпроти лежала маленька дівчинка, над нею трималися за руки чоловік і жінка. Я впізнав дитину, яку затулив своїм тілом Ґері Фішер, яка лежала в калюжі його крові.

— З нею все нормально, — сказав Бланшард. — Сильний струс мозку, трохи опіків і подряпин. Не пам’ятає більшої частини минулого тижня, судячи з усього, ніби нічого й не відбувалося. Можливо, то вона виштовхує травматичний досвід. Психолог каже, що то, мабуть, назовсім.

— Як вона потрапила в ту будівлю?

— Це, власне, ті обставини, з яких ми дізналися ім’я стрільця. Медисон О’Доннелл викрали з пляжного будинку в Орегоні. Що з нею було після того, не зовсім ясно, але врешті-решт вона опинилася тут. Участь нашого стрільця очевидна, дівчинка вказала на нього — на людину, яка, як ти кажеш, намагалася її убити. Батьки докладно його описали, бо добре роздивилися, він навіть залишив їм візитівку з іменем — реальним чи вигаданим.

Я недовірливо глянув на нього.

— Тобто він викрав дитину — і лишив візитівку? Де сенс?

— Гадки не маю, — знизав плечима Бланшард. — Але ми ніяк не зможемо розплутати цю історію, поки не знайдемо його. А в тому, що знайдемо, я геть не впевнений.

Я придивився до родини в кімнаті. Обличчя дівчинки було все у синцях, але вона широко всміхалася. Її батьки теж видавалися щасливими. Дуже щасливими.

Як же добре мати сім’ю, подумав я, як це природно і наскільки ж тобі має поталанити!

Обернувшись до Бланшарда, я зрозумів, що йому ніяково.

— Що таке?

— Не знаю, що ти знаєш про це, — промовив він, — тому просто розповім як є. Сьогодні вранці прилетіла дружина Фішера з дитиною. Місіс Фішер впізнала тіло. Впізнала — і полетіла додому.

— З дитиною? У нього двоє дітей.

Він повільно кивнув.

— Отже, ти не в курсі. Донька померла. Три місяці тому.

Я не повірив своїм вухам.

— Бетані померла?

— Так, її звали Бетані.

— Як? Що сталося?

Обличчя Бланшарда було незворушним.

— Потонула. У ванній. Коли це сталося, за нею наглядав містер Фішер, тобто її батько. За його словами, він вийшов принести їй піжаму, і поки його не було, дитина впала і вдарилася головою. Він намагався вжити заходів, але не зміг її врятувати, хоча під водою вона пробула зовсім недовго.

— Ти хочеш сказати, що він…

Ніхто нічого не хоче сказати. Але водночас на роботі в містера Фішера була кризова ситуація. Йому висунули позов за недбальство в оформленні чийогось заповіту, причому справа була серйозна. Після того містер Фішер став дуже неуважним і на роботі, і в приватному житті. Відмовлявся спати. Стався цей інцидент у ванній, а за два тижні він просто пішов з дому і не повернувся. Дружина навіть не знала, що він у Сієтлі. Він уже місяць вважається зниклим безвісти.

Мені до нестями закортіло вийти. Я не міг більше перебувати у шпиталі, не міг усе це вислуховувати.

— Зачекай тут, — попросив я.

Я зайшов у палату до О’Доннеллів. Вони всі одночасно глянули на мене. Батьки нахмурилися — підозріло, занепокоєно. Я навряд чи схожий був на людину, з якою хочеться мати справу.

— О, я вас знаю, — сказала дівчинка. — Здається.

— Ага, — підтвердив я. — Я там був. У тій будівлі. Але кажуть, ти мало що пам’ятаєш.

Вона похитала головою, якось сонно й непевно.

— Мало що, так.

— Пам’ятаєш чоловіка? Не отого з пістолетом, а іншого?

— Це має значення? — різко спитав батько. Він намагався захистити свою дитину, і я його добре розумів. Мати готова була його підтримати. Але я не збирався відступати.

— Так, має значення. Медисон, ти його пам’ятаєш?

Дівчинка замислилася, потім кивнула.

— Так, — сказала вона. — Він мене кудись тягнув, так.

— Його звали Ґері Фішер, — кивнув я. — Він урятував тобі життя.

Бланшард спустився зі мною у ліфті та провів до дверей. Поки я запалював цигарку, він постояв поруч, дивлячись на вулицю.

— У тебе немає причин їхати з країни? — спитав він. — Чи зі штату?

— Hi, — відповів я.

— Краще, щоб причин не виникало. Ти щасливчик, але зі свободою пересування можуть бути проблеми.

— Як скажеш.

Він кивнув. Завагався.

— Не винувать себе за те, що сталося, — промовив він. — Здається, кожен отримав те, чого сам хотів. І Фішер у першу чергу.

— Ага.

Я не хотів про це говорити.

— Ну добре, — кивнув він. — А… мало не забув.

Він дав мені папірець.

— Що це?

— Лишили зранку в сестринській для тебе. Тепер пообіцяй мені не сідати сьогодні за кермо.

— Не сідатиму.

— От молодець. Ну, до зустрічі, Джеку.

Я дочекався, поки він зайде назад у шпиталь, а потім розгорнув папірець. Почерк упізнав не одразу — щось у ньому невловимо змінилося. Написано було таке:

Треба зустрітися.

Розділ 43

Спочатку я викликав таксі до Беллтауна, щоб забрати свою машину. Навколо будівлі було повно поліцейських і пожежників. Перехожі зупинялися подивитись, хоча гадки не мали, на що дивляться насправді: то була просто ще одна фонова миттєвість з їхніх життів. Фасад будівлі не здавався пошкодженим, та якщо вигорів фундамент, вона щомиті могла завалитися.

Тут зведуть парковку, потім багатоквартирний будинок, потім знесуть, потім спорудять ще якийсь об’єкт із майбутнього світу. Будинки — і не тільки їх — будують і руйнують, а роки йдуть собі та йдуть.

Забравши машину, я поїхав на Піонер-сквер.

Купивши у «Старбаксі» каву, я вийшов з нею на веранду закладу. Металеві столики всі були порожні. Я обрав той, з-за якого найкраще було видно площу, і повільно сів на стілець. Сідати було боляче. Я вирішив, що почекаю годину, а потім піду.

Чекаючи, я роздивлявся дерева. Світло, яке просочувалося крізь їхні крони, надавало площі якогось нереального вигляду. Для місця, з якого народилося й виросло ціле місто, площа була напрочуд маленька. Купка дерев, лави під дашком, бювет і тотемний стовп — крихітні під тінню кам’яниць навколо, що нависали над площею, ніби мури форту.

Але маленькою вона не здавалася.

Сидіти на вулиці було досить приємно, і скоро я пошкутильгав по нову порцію кави. Повернувшись за столик, я далі заходився роздивлятися людей, що ходили туди-сюди, — туристів, місцевих жителів, безхатченків, які ненадовго спинялися на площі й рушали собі далі.

Я до половини спорожнив другий стаканчик, коли почув, як від сусіднього столика відсувають стільця. Обернувши голову, я побачив, що маю гостю.

— Ти молодець, — сказала вона.

Я не знав, що на це відповісти. Вона зняла кришечку зі свого стаканчику чаю, щоб він скоріше охолонув. Запалила цигарку, відкинулася на стільці, дивлячись на мене.

— Як ти? Фізично?

— Житиму, — спромігся сказати я.

— Це добра новина.

— Радий, що ти так думаєш.

— Тебе не просто так зачинили в офісі нагорі, а для твоєї власної безпеки.

— Шкода, що ти цього не пояснила тоді. Може, Ґері Фішер був би живий.

Вона знизала плечима. Щось змінилося — більше, ніж на пірсі у Санта-Моніці, ніж навіть минулого вечора, хоча тоді я не мав змоги добре її роздивитися. Її волосся було інакше укладене — чи, може, так само, але інший костюм надавав зачісці інакшого вигляду. Все ніби натякало на ретро-моду. Були й глибші, непомітніші зміни. Мова тіла, світло в очах — чи, може, відсутність світла, — змінилося те, що робить людину інакшою, іншою стосовно саме тебе. Хай там як, а я знав, що ця особа — не моя дружина і не та дівчинка, яка займала колись спальню у будинку, який тепер належить Наталі.

З того я і почав.

— Що ти забрала звідти? З дому Наталі?

— Нічого важливого. Дещо на згадку.

— На згадку про що?

— Про те, що я була дитиною. У мене була така собі скарбничка під ліжком.

— Але чому ти повернулася по неї саме тепер?

Вона завагалася, ніби міркуючи, чи вартий я довіри. Що саме мені можна розповісти.

— Коли мені було років вісім, — нарешті заговорила вона, — вже майже дев’ять, ми ходили на антикварну барахолку у Венеції. Ми з мамою і Наталі. Ходили там, роздивлялися весь той мотлох, а потім я побачила його і зрозуміла, що маю глянути ближче. В тієї жінки все було дуже старе й запилене.

Вона дістала щось із сумочки і поставила на стіл. Скляний квадратний флакончик з високою бакелітовою кришечкою. Його вміст колись був яскраво-рожевий, старовинного, немодного нині відтінку, але геть висох, потріскався, почорнів. На вицвілій етикетці літерами з титрів старого кіна було написано «ДЖАЗБЕРРІ».

— Лак для нігтів, — сказав я.

— Оригінальний, двадцятих років. Тоді я цього ще не знала. Просто страшенно його захотіла. Мама вирішила, що я здуріла. Потім я час до часу діставала його зі сховку і дивилася. Навіть не розуміла, навіщо це роблю. Аж поки мені не виповнилося вісімнадцять.

— Що тоді сталося?

— Великі зміни.

— Ти почала думати, що не вперше у цьому світі.

— А, то ти думаєш, що дещо вже знаєш?

— Я не знаю, що й думати.

— Твій приятель Ґері, як я зрозуміла, збудував нічогенький повітряний замок. Але жив він у ньому сам-один. Може, й добре, що вчора сталося так, як сталося. Не ображайся.

— Він був правий? Бодай у чомусь?

— Мені не відомо, що конкретно він тобі наговорив. Але люди інколи здогадуються про ці речі. Інколи то навіть правильні здогади. У психлікарнях по всьому світу повно здорових людей, які просто не зрозуміли, коли треба стулити рота.

— Що таке «Трест Психомахія»?

— А ти як думаєш? Який твій здогад?

— Щось пов’язане з непроханими гостями.

Вона ворухнула бровою.

— З ким-ким?

— Так Ґері називав людей, які забрали собі в голову, що буцімто повертаються з того світу.

— Він це з твоєї книжки взяв, мабуть. Але я певна, що коли б такі люди існували, вони б воліли називатись «поверненцями».

— Підземелля під будівлею в Беллтауні,— сказав я. — Нащо воно?

Вона зиркнула на годинника на руці.

— Для зібрання. Яке буває дуже рідко, але от скоро відбудеться. Саме тому я стільки часу тут і проводила.

— Але ж підземелля згоріло.

— О, ми й не збиралися зустрічатися там. Його приготували заздалегідь, дуже давно, може, сто років тому. Нині світ не такий формальний, і треба йти в ногу з часом.

— А якби хтось знайшов?

Вона розсміялася.

— Що знайшов? Стіл зі стільцями? Теж мені, сенсація. Приховувати — справа аматорів.

— А трупи?

— Це інша справа.

— Ким був Маркус Фокс?

— Важливою персоною — в минулому, — відповіла вона з певною огидою. — 3 ним завжди були… труднощі. Але під час останнього свого перебування там він зовсім зіпсувався.

— Там — це де?

— Там, куди ми йдемо. У проміжку. Це недалеко від нашого світу. Маркус став дуже жорстокий. Почав знущатися з людей. Дітей.

— Я бачив. Але навіщо зберігати тіла?

— Там їх не знайшли б так само, як і якби їх закопали в лісі чи скинули в затоку. Поки ти зі своїм другом не почав пхати носа куди не треба.

— А Фокс?

— Він став загрозою нашій безпеці. Про нього подбали.

— Тобто вбили. Той чоловік, що застрелив Ґері.

— Ще б пак.

— Чому Тодд Крейн сказав, що Маркус Фокс був у будівлі вчора?

— У тебе добрий слух. І голова працює. З цього можуть бути проблеми. Добре, що ми знаємо, де ти живеш.

Я втупив у неї погляд.

— Ти живеш там само.

— Ні. Я там ніколи не жила, містере Вейлен, — вона загасила цигарку й поглянула на мене байдужими очима. — Я думала, ти вже зрозумів. Ти не з Емі говориш. Я — Роза.

Так, мабуть, я вже й сам здогадався. Вчора увечері я усвідомив, що Емі запросто могла ввести у мій телефон контакт «РОЗА» — будь-коли за минулі тижні чи місяці — і я б цього навіть не помітив, поки з того номеру мені не подзвонили. Навіщо? Мабуть, вона хотіла мене застерегти. Або не дати мені зіпсувати щось важливе, про що я гадки не мав. Напевно, з тих самих причин на мене й Георгі напали ті двоє — двоє найманців на службі у непроханців, хай хто ті непроханці були насправді.

— Хто така конкретно Роза?

— Ярлик, що позначає певний стан свідомості.

— Я в це не вірю. Думаю, ти теж не віриш. Чому Шепард намагався вбити дівчинку? Ви думали, що Фокс у неї в голові?

— Він там був. Але, здається, містер Фокс звільнив приміщення.

— Так буває?

— Дуже рідко. Вона була сильна і до того ж надто маленька. Ми радше переймаємося питанням про те, як Маркус зміг повернутися. Можливо, винний хтось із наших помічників, — вона знизала плечима. — Інколи поверненці переселяються в інший розум. Інколи — страшенно рідко — їх просто виганяють. За дівчинкою стежитимуть. Подивимося, що з нею буде.

Помітивши, як я на неї дивлюся, вона похитала головою.

— Ні, зі мною такого не трапиться. Я вже сказала тобі на пірсі. Це — я. Це те, чим я завжди була.

За півсотні метрів від нас на Єслер-стріт зупинився сірий лімузин. З нього вийшов літній афроамериканець примітної зовнішності. Машина від’їхала, а чоловік рушив на площу і сів на лаву — один. Мені це здалося дивним, недоречним.

Емі запалила ще одну цигарку, і моя увага перемкнулась на неї. Найбільше бентежать дрібниці. Мені було цілком очевидно, що поруч сидить незнайомка, чужа, але я не хотів, щоб вона йшла. Якщо ця жінка — хай як вона себе називала — піде, я залишуся геть самотнім. Тож я знову почав розпитувати.

— Що за машину привидів побудував Андерсон?

Вона зітхнула.

— Ти й це знаєш.

— Ну вибач, знаю. Чому так важливо було вбити таку людину, як Білл? Та ще його дружину й сина?

— Він випадково створив дещо, що дозволяло людям бачити певні речі.

— Заради Бога, Емі, говори зі мною прямо. Що за речі?

— А хіба з назви не ясно, містере Вейлен?

— Тобто вона буквально дозволяла бачити привидів?

— Душі. Які чекають на повернення. Вони повсюди, вони живуть у… просто повір мені, що то була шкідлива машина. Нічого доброго вона б не зробила. Людям краще не знати деяких речей.

— Тож Кренфілд заплатив Біллу, щоб той облишив своє дослідження.

— Джозеф був доброю людиною, і коли він отримав багатство та владу, то почав вирішувати справи по-своєму. Інколи навіть такі люди, як він, забувають дивитися на речі масштабно. То була помилка. Те рішення варто було спочатку обговорити з Дев’яткою.

— А це хто такі?

— Люди, які наглядають. Приймають стратегічні рішення. Перші серед рівних. Думаю, ти розумієш.

Я побачив, що на лавці сидить ще один чоловік. Він не спілкувався з першим, просто сидів на тому кінці лавки і дивився, як світ навколо живе своїм життям. З іншого боку, біля тотемного стовпа, стояла самотня жінка років шістдесятьох.

— На жаль, пропозиція грошей тільки запевнила Андерсона в тому, що він на щось натрапив, — розповідала Роза. — Він почав потроху повідомляти про свою роботу людям в інтернеті.

— Й оце його злочин? Спілкування в інтернеті?

— Одного дня інтернет стане для нас надійним союзником. Одного дня в ньому буде сказано все, що тільки можна сказати, буде доведено найбожевільніші, найпридуркуватіші теорії, і тоді межа між брехнею та правдою зникне. Але той час поки не прийшов.

— І ваші люди вбили Андерсона.

— Його родина не мусила постраждати.

— Але тепер і я дещо знаю. Це означає, що…

— Ти тільки думаєш, що дещо знаєш. І я впевнена, що ти розумієш, як це знання прозвучить. Наскільки серйозно ти сприйняв Ґері, коли він почав розповідати тобі про свої відкриття?

— То що зі мною буде?

— Це питання для обговорення — але не з тобою, — вона завагалася. — Я не здатна обрати стандартну процедуру для таких випадків. Мабуть, Емі ще надто сильна. Але воно минеться.

— Я б на це не розраховував, — мій голос тремтів. — Вона — міцний горішок.

— Проте нам відомо, що насправді сталося, коли ти буцімто виявив дещо підозріле в Лос-Анджелесі. Нам відомо, що твої колеги і бюро внутрішніх розслідувань вирішили прийняти твою версію подій за істину, оскільки досі ти взірцево виконував службові обов’язки й оскільки людей, яких ти застрелив, ніхто не оплакуватиме. Але я знаю правду, бо її знає Емі. Ти шукав тих людей навмисне — двох з них — і ти взяв із собою пістолет, але не взяв рацію і значок. Ти мав злочинний намір, і Емі може дати свідчення.

— Вона такого не зробить.

— Можливо. А я — зроблю.

— Тоді я теж не мовчатиму.

— І потрапиш у камеру з м’якшими стінами. Твій послужний список тут не друг тобі. І твоя особистість загалом.

Холодність у її голосі дала мені зрозуміти, що я вже мав справу з цієї жінкою. Того дня, коли зустрівся з Емі на пірсі, частину розмови я мав з Розою. Чи траплялося це ще раніше? Можливо.

Либонь, це почалося з нашої першої зустрічі, це було у ті хвилини, коли моя дружина поводилася дивно, була сама не своя. Як це трапляється час до часу з нами всіма.

Коли Роза захопила її? Коли ми втратили дитину, яка би посилила зв’язок між нами? Чи могла така подія змусити Емі сховатися вглиб себе і лишити сцену порожньою? Чи це просто мало статися, Роза мала посісти трон згідно з заздалегідь укладеним планом?

— Хто той чоловік на фото в телефоні?

Вона усміхнулася — теплою, інтимною усмішкою, від якої її чоловіку стало сумно.

— Якщо ти мусиш знати, його звати Стів.

— Мені не треба імені. Я хочу знати, хто він.

— О, пробач. Він програміст, Джеку. Живе у Сан-Франциско. Йому двадцять чотири роки, грає на гітарі у гурті. Він хороший. Тобі треба знати ще щось?

Я не знав, що ще мені треба.

— Як давно ти з ним зустрічаєшся?

— Ми бачились одного разу. Позавчора, в Лос-Анджелесі.

— Це ти тому туди літала?

— Так.

— Я не розумію, — розпачливо сказав я. — У тебе його фото, і ви ніколи не бачилися?

— Його вистежила наша помічниця. Сфотографувала, надіслала фото мені. Провела з ним попередню розмову, як заведено у вівчарів. Потім ми написали одне одному есемески.

— Все одно не розумію. Що означає — вистежила?

Вона все усміхалася, і я зрозумів, що дуже давно не бачив у ній цього сяйва. Наскільки в тому був винний я? Наскільки таке взагалі можна контролювати?

— Дуже-дуже давно, — почала вона, — одна дівчина шалено закохалася. Він був джазовим музикантом. Надзвичайно талановитим, він умів створювати надзвичайну музику, він міг… треба було тільки його послухати, щоб усе зрозуміти. Але цей чоловік не міг змиритися з власною природою, зі світом у своїй голові. Він боровся з самим собою. Він пив. Він помер дуже молодим. Але я знайшла його знову, і тепер усе буде інакше.

— І він тут? У Сієтлі?

— Ні. Йому треба час, щоб звикнути. Але перша зустріч пройшла добре. Думаю, він скоро приїде. Сподіваюся на це.

— Ти його кохаєш?

— Завжди кохала.

Звісно, в цю мить я її зненавидів — але все-таки не хотів, щоб вона пішла. Останні сім років свого життя я провів з людиною, яка принаймні мала зовнішність цієї жінки. Я знав, що коли підведуся зі стільця, то зроблю крок у світ, доти мені не знайомий.

Тепер вона дедалі частіше поглядала на площу. Там уже було п’ятеро чи шестеро людей — не разом, але поруч.

Я дивився на її обличчя, згадуючи кожний його вираз, кожну мить, кожну обставину, за яких я її бачив.

— Ти щось вирішила з днем народження Аннабель?

Вона широко всміхнулася і на мить змінилася. В її очах промайнула жінка, яку я знав. Вона майже стала нею.

— Виконано, — промовила вона. — Дитина зараз дуріє у «Банана Репаблік».

І на тому зникла.

— He хвилюйся, — сказала Роза. — Емі й далі робитиме свою справу, гратиме свою роль у житті інших людей. Ніхто, крім тебе, нічого не помітить.

— А як же я?

— А що ти? — відрізала вона, і на тому розмова скінчилася. Її стаканчик був порожній. Мій час вийшов.

Та все одно я спитав:

— Що такого в цьому місці? В цій площі? Чому від неї таке відчуття?

— Є місця, де стіни тонші,— відповіла вона. — Це одне з них. Ось і все.

Я порахував людей, що стояли чи сиділи під деревами з незалежним виглядом, ніби вони були вісьмома незнайомцями. Одним з них виявився Бен Цимерман, який стояв скраю площі.

— Я бачу вісьмох.

— Дев’ятим був Джо, — пояснила вона. — Але заміну вже підібрали.

Я кивнув, зрозумівши. Переїзд до Бірч-Кросинг почався одразу по смерті Кренфілда, хоча саме рішення, вочевидь, було прийняте ще раніше: коли Емі стала співвласницею будівлі в Беллтауні.

Можливо, це сталося ще тоді, коли вісімнадцятирічною вона зустріла Шепарда і її життя рушило іншими рейками.

— І що тепер?

— Я прощаюся.

Вона підвелася і рушила в бік в площі.

— Емі! — гукнув я. Жінка сповільнила кроки. — Я ще побачу тебе.

Вона рішуче пішла далі. Досягнувши дерев, вона стала там поруч з іншими. Ніхто з них не заговорив, але на мить усі дев’ятеро схилили голови: випадкові перехожі, що на хвильку затрималися в місці, яке було тут задовго до сучасного міста; яке, можливо, являло собою істинну причину його появи.

Міста посеред колишніх нетрів, яке певні люди обрали собі за домівку: воно було особливим, шанованим задовго до їхньої появи. Під час перельоту до Лос-Анджелеса я гортав книжку з історії Сієтла, яку придбав за два квартали звідси. Мені відомо було, що колись на цьому місці стояло селище під назвою Джіджіла’летк. Цю назву зазвичай перекладають як «місце вузького переходу».

Тобто місце, де можна перейти — звідси кудись іще. І, вочевидь, звідти сюди.

Мій погляд блукав кронами дерев, які ворушив легенький вітерець. Там, де я сидів, я вітру не відчував — мабуть, через близькість будівлі. Втім, день і так був прохолодний.

Деякий час я дивився на листя, дослухався до його сухого шелесту-шепоту. Наче дощило — і водночас ні, мов два різні стани могли існувати в одному й тому самому місці в один і той самий час: два і більше, набагато більше, сховані від очей принадною грою світла.

Коли я опустив погляд, площа вже спорожніла.

Розділ 44

Зайшовши у будинок, я одразу відчув, як усе змінилося. Будинки — прагматичні й невблаганні. Тільки-но щось у вашому ставленні до них змінюється, вони відвертаються. Емі забрала комп’ютер, деякі книжки, частину одягу. Це було навдивовижу бентежно — бачити, що забрано так мало, що така мала частинка прожитого разом життя визнана вартою того, щоб забрати її з собою.

Я пошкутильгав до вітальні, постояв у центрі. Дістав цигарки і закурив одну, подумки — з внутрішнім протестом — говорячи собі: ось і все. Але я не міг так просто це пережити. Відчинив двері на балкон, вийшов туди.

Люди не йдуть, і це найбільший злочин померлих і тих, хто нас кидає. Вони лишають по собі луну, і з цим відлунням тим, хто любить їх, доводиться жити решту свого життя.

Я майже не спав уночі, й наступної ночі теж. Мій розум, може, і здатний був якось заспокоїтися, а от плече — ні. Боляче було лежати горічерева, долілиць, на боці. Боляче було сидіти. Боліло існування у будь-якій позі, загалом.

Дні я проводив у вітальні чи на балконі, куди я врешті-решт просто виніс крісло і повертався у будинок тільки для того, щоб спробувати заснути. Спати надворі було надто холодно.

За два дні нарешті випав сніг.

Його випало дуже багато і вночі. Я проґавив початок справжньої зими, бо нарешті зміг заснути, й ахнув, коли вийшов на балкон.

Усе було біле, все, скільки бачило око. Я знав, що нічого не зникло, що воно там, під снігом, але на мить повірив, що світ створився заново — як це завжди буває.

Я люблю сніг, завжди любив. І в любові цієї миті я страшенно шкодував, що Емі немає, що вона не прокинеться, не закутається в халат і не вийде на балкон подивитися на сніг разом зі мною. Що я не стоятиму поруч із нею, здригаючись і не звертаючи уваги на холод, вдивляючись у білий світ і відчуваючи, що ми народилися заново, в новому житті, яке створимо для себе.

І тоді я нарешті заплакав — дико й невтішно.

Вдень я змусив себе замислитися про поїздку до міста. У мене закінчувалися харчі, на яких я прожив останні два дні,— кава й цигарки. Перевіряючи, чи є у гаманці готівка, я знайшов між купюрами дещо — маленький пластиковий прямокутник завтовшки як кредитна картка і завбільшки десь в одну шосту від неї.

То була картка пам’яті, яку дав мені Ґері,— від камери, на яку він зняв Емі в Беллтауні. Я й забув про неї.

Я пішов у кабінет і вставив її у кард-рідер, під’єднаний до мого ноутбука. На диску було всього чотири файли. Перші два — фото, які я вже бачив. Навіть тепер, при максимальному збільшенні й попри доконаний факт, що це Бен, впізнати його було неможливо. Я не міг себе звинуватити у нездогадливості чи неспостережливості, як не старався. Третім файлом був вордівський документ. Я клацнув на нього двічі, й коли нічого не сталося, вирішив, що файл пошкоджено і він не читається. Аж тут він нарешті відкрився, і я зрозумів, що це він просто величезний — десятки тисяч слів, якісь діаграми.

Я прокрутив документ, намагаючися зрозуміти принцип, за яким його організовано. Здається, жодного принципу не було. Він починався з переліку людей, яких Ґері вважав непроханцями (Френк Ллойд Райт, Йоганн Себастьян Бах, Вічний Жид, Нікола Тесла, Осіріс, вампіри, будівники Стоунгенджа, Томас Джефферсон, усі Далай-Лами і ще купа імен). У перелік було включено й старозавітних пророків, бо вони жили надто довго — по чотири, п’ять, вісім сотень років. Звісно ж, одна людина так довго не проживе, писав Ґері: в Біблії йдеться про одну й ту саму душу, що населяла різні тіла. Далі він переходив до іншої квазіісторичної постаті: людини, що в ранок свого народження отримала від трьох візитерів «дари» — символічне позначення досвіду з попередніх життів. Ґері стверджував, що матері хлопчика насправді обіцяли, що Дух Святий зійде не на неї, а на її сина.

Обіцянка життя вічного. Господь, пастир наш. Отець, Син, Дух Святий.

— Ох, Ґері,— тільки і сказав я.

Я читав далі й розумів, що навіть у день своєї смерті він приховував правду. Він говорив так, ніби непроханці були окремим явищем, групою осіб, які знайшли спосіб прожити багато життів, таким собі ковеном істот, відмінних від решти людського роду. Але вірив він в інше.

Він писав, що слово «кошмар» пов’язане з уявленнями скандинавів про «нахт-мару» — демона, який всідається сплячим на груди, і що довгий час погані сни вважалися ознакою того, що то лихі духи шукають шлях всередину людини. Він стверджував, що первісно повитухи мали відшукувати здорових вагітних жінок, чиї немовлята виживуть, аби в них могли вселитися старіючі непроханці. Він відзначав, що ніхто не знає, як саме працюють антидепресанти, і припускав, що вони просто мають приховати невдало підселеного непроханця — і саме тому після ремісії приходить ще гірше страждання й думки про самогубство, бо самогубство — це несвідоме бажання позбутися непроханого гостя, загарбника, істоти, що росте всередині й загрожує захопити наше життя. Він також вважав, що цим можна пояснити схильність людства до різноманітних наркотиків й алкоголю: вони дозволяють розм’якшити основну особистість і ненадовго випускають на волю непроханця, дають йому змогу керувати нашими вчинками. Непроханець менш стриманий, досвідченіший, просто інша людина, і саме тому ми поводимося настільки інакше в такі моменти. Вочевидь, саме через цю теорію Ґері кинув пити, і саме тому Бог береже п’яних і маленьких дітей. Тільки то не Бог, а наш власний непроханець.

Непроханий гість, який живе в кожному з нас.

Лише невелика група людей свідома цих повернень. Щоб решта з нас не збожеволіла і не втратила себе, друга душа в наших тілах відсторонюється, позбавляється права голосу, викидається за межі свідомості. Коли щось і просочується крізь стіну незнання — якесь дежавю, сон про незнане місце, незвичайний талант до іноземної мови чи певного музичного інструменту, просто відчуття, ніби колись ми були іншими й жили іншим життям, — ми відкидаємо їх, бо то ж просто втома, стрес, емоції, нездатність контролювати себе.

Ґері навіть підвів під свої міркування наукову базу. Це адаптація, і до того ж це справжня причина, з якої людина стала царем природи. На зелених рівнинах Африки чи у холодних горах Європи настала мить, коли наш вид здобув еволюційну перевагу — здатність мати дві душі в одному тілі. Нинішня душа несвідомо могла приймати інтуїтивні рішення — рятівні й тому такі, що забезпечували виживання, — засновані на досвіді душі зі сторони. Та в такого тандему була своя ціна. Людина нормально функціонувала лише за умови, що душі співпрацювали. Якщо цього не траплялося, людина хворіла. Психічні розлади, неконтрольоване насильство, алкоголізм: саме через другу душу дехто з нас божеволіє, страждає на біполярний розлад чи просто не в змозі жити по-людськи, причому від самого народження.

На якийсь час душа відлітає кудись, але потім повертається і вламується у дітей, у наших діточок. Там вона чекає, збирає сили, набирається моці, поки не прийде час.

Чому, питав Ґері, про Ісуса ніхто нічого не чув, аж поки йому не стукнуло тридцять? Тому що саме в цей час непроханець стає достатньо сильним, щоб узяти справу в свої руки. З будь-якою загрозою зсередини система здатна швидко впоратися: як-от Сальєрі прибрав Моцарта, коли той стомився, розчарувався і почав щедро розкидати у своїх роботах натяки, які ми приймаємо за вказівки на зв’язок із франкмасонами. І чому не повернувся Ісус, який обіцяв нам повернення? Він загубився на тому боці, став лише тінню серед інших тіней, які ми могли би побачити за допомогою машини Вілла Андерсона, якби вона вціліла.

Тощо, тощо.

Там було ще багато чого. Забагато, щоб читати чи вірити, забагато доказів, щоб вважати їх правдивими. Я не знав, що думати про людину, яка була мені за дружину, що саме настільки її змінило. Але не міг не думати, що, можливо, вніс свою лепту в божевілля Ґері, сказавши оті слова на шкільному стадіоні багато років тому: мій дурний коментар на смерть Донни весь цей час муляв йому десь у підсвідомості та врешті-решт захопив його розум. Я закрив файл.

Останній файл був картинкою. Відкривши її, я мимоволі затамував подих. На фото був Ґері з Бетані. Згідно зі значком на її сукні, Бетані саме виповнилося два роки, отже, фото зробили за кілька тижнів до її смерті. В руці вона тримала великий шматок торта, на обличчі й у волоссі в неї був крем — і вона усміхалася, так само, як батько, з очима, осяйними від присутності одного з двох людей, що становили всенький її світ.

Фото зробили у приміщенні, зі спалахом, і тому воно було дуже чітким. Я збільшив праве око Бетані й довгий час вдивлявся у те, що побачив.

Вона мала там шрам. Маленький шрам у формі півмісяця.

І коли я заплющував очі, то пригадував — так само, як Ґері,— де бачив цей шрам раніше.

До міста я сходив пішки. Вийшло довго. Від долання високих снігів у мене розболілися плече й шия. Проте я вже змирився з болем. Від нього ніде було подітися.

У Бірч-Кросинг майже не було машин, але «Семова крамниця» була відчинена. Я сам-один походив уздовж полиць, з подивом роздивляючись виставлені харчі. Моя рука потяглася була до квашеної капусти, але я згадав, чому саме про неї подумав, і не став брати.

На касі був Сем власною персоною. Він упакував мої покупки мовчки, та коли я пошкутильгав до виходу, заговорив.

— Вам те все може принести додому кур’єр, — запропонував він. — Коли схочете.

Я зупинився і розвернувся до нього. Пригадав, коли востаннє його бачив — на зібранні в будинку Боббі Цимерман. Я не думав, що колись іще куплю щось у Бірч-Кросинг, але кивнув.

— Дякую.

— Про плече дбати треба, — відзначив він.

Що він, власне, сказав, я зрозумів лише на доріжці, яка вела до будинку. На той момент я вже побачив, що ворота відчинені, а на снігу видно сліди шин.

Поруч із нашим бездоріжником стояла незнайома машина. Я увійшов у дім і з вершечка сходів зазирнув у вітальню.

На канапі сидів чоловік.

Я повернувся на кухню, налив чашку кави. На зворотному шляху я страшенно змерз. Взявши каву, я спустився і сів у крісло навпроти канапи. Перед чоловіком на столі уже була кава.

— Почувайся як удома, — сказав я йому.

— Ключі,— сказав Шепард, киваючи на стіл. — Розі вони більше не потрібні.

— Навіщо ти тут?

Він запхнув руку в пальто і дістав мій мобільний і мій пістолет. Поклав їх на стіл, і тільки потім дістав обойму до мого пістолета.

— Як плече?

— А ти як думаєш?

— Нічого особистого. Мені просто здалося, що ви не стоятимете осторонь.

— Ти вбив мого друга.

— Іще раз: нічого особистого.

— Ти друга людина, що цікавиться сьогодні станом мого плеча.

— Як я розумію, до вас дійшло, що це містечко належить їм? Така собі штаб-квартира?

— Майже. Випадково зайшов на святкування у сусідів і запідозрив. І багато таких містечок?

— У нашій країні — два. Цих людей узагалі небагато.

— І хто, власне, вони такі?

— Гадаю, Роза надала вам туманні пояснення. Вона любить інколи пожартувати. Вони — це просто клуб, містере Вейлен. Як масони, чи ротарійці, чи Богемський ліс. Успішні люди, які підтримують одне одного. Деякі займаються підтриманням певної міфології, але вона нічого не означає. Це ніби Санта-Клаус — виправдання для подарунків на Різдво. І все.

Я подивився на пістолет, обойму, телефон.

— Чому мені їх повертають?

— Це ваші речі, а зібрання клубу вже закінчилося. Вочевидь, рішення щодо вас прийняте.

Він ще раз запхнув руку в пальто і дістав невелику коробочку, яку поклав на стіл поруч з іншими предметами.

— Якщо надумаєте спробувати, підніміться на пагорб і поговоріть з містером Цимерманом. Він усе пояснить.

— Хай що це таке, я проти.

Він підвівся.

— Ваша справа.

Я дивився, як він піднімається сходами. Вже у дверях він зупинився.

— Дозвольте тільки дещо пояснити, — сказав він. — Ці люди приймають тільки «так» або «ні». Якщо ваша відповідь «ні», то хтось інший прийде по вас. І нічого особистого в тому не буде.

І він пішов.

Спершу я схопив телефон. Там не було номера Емі, й так само зник номер Рози. Історію дзвінків стерли. Я, звісно, міг легко дізнатися номер Емі, але в цьому не було жодного сенсу. Якщо колись я й побачу її знову, то не тому, що подзвоню їй. Утім, як саме цього досягти, я поки що не знав.

Відклавши телефон, я підтягнув до себе коробочку. Всередині був стосик візитівок, надрукованих на чисто-білому картоні. На них було лише ім’я — чи, може, назва посади.

Джек Шепард.

Я лишив картки на столі й вийшов на балкон, зачинивши по собі двері. Світ був мертвий, плаский.

І дуже тихий.

Я дійшов до кінця балкона, спустився сходами. Далі не пішов углиб ділянки, а рушив вздовж стіни будинку, вгору схилом, відсуваючи гілки засніжених кущів. Ближче до фасаду я притисся до стіни й обережно визирнув у двір.

Чужа машина нікуди не поділася.

Я вставив обойму в пістолет і зняв його з запобіжника. Пригнувшись, обійшов машину, швидко зазирнув у вікно з боку водія. Нікого. Чорне сидіння, чорна валіза.

Наблизився до дверей будинку. Відступивши вбік, штовхнув їх. Двері повільно відчинилися. Я рвучко виставив перед собою пістолет. Плече не боліло. Притримавши двері ногою, я ступив у дім.

Усередині панувала тиша. Я зробив чотири кроки, п’ять і опинився на відстані шістьох футів від вершечка сходів. Тут я зупинився.

За три хвилини Шепард вийшов з кабінету Емі у центр вітальні, рухаючись тихо, швидко, упевнено, хоча це був не його дім. У руці в нього був пістолет.

Я вистрілив тричі.

Коли я спустився, він був іще живий, лежав, скорчившись, горілиць. Він дивився на щось за моїм плечем — на щось чи на когось, — не помічаючи мене, ніби за спиною в мене був цілий натовп. Спробував знову підняти пістолет. Я не думав, що він зможе, але самі розумієте — обережність не завадить.

Я вистрілив ще раз, і справу було зроблено.

Потім п’ять, десять хвилин я стояв над ним, дивлячись, як по дерев’яній підлозі розтікається калюжа крові. Кров була і на столику, і на канапі — там, де я востаннє бачив Емі в цьому будинку, коли вона сиділа там за робою, як завжди. Я пригадав, як вона піднімала голову й усміхалася мені, коли я спускався сходами, як від тієї усмішки я почувався затишно, вдома. І ще я пригадав дещо, що вона — чи Роза — мені сказала:

«Ми скоріше переймаємося питанням про те, як Маркус зміг повернутися. Можливо, винний хтось із наших помічників».

Мені спало на думку, що, можливо, Роза відіслала Шепарда до мене не лише для того, щоб він прибрав проблему, а з надією, що проблему — іншу — вирішу я. Ніби я вже почав на них працювати.

— Ти вбив мого друга, — повторив я чоловіку, що лежав мертвий біля моїх ніг. Але в глибині душі я знав, що вбив його з іншої причини.

Він з’явився убити мене, і я не мав іншого вибору.

Я не вбивця. Джек Вейлен, син мого батька, не такий. Але всередині у мене живе убивця, і з кожним роком мені дедалі важче його стримувати.

Я знову в дорозі, за кермом Шепардової машини. З дому я не взяв нічого, крім фото, на якому поруч зі мною жінка, котру я колись кохав — і, можливо, кохатиму знову, якщо тільки зустріну. Я зазирав у валізу на сидінні: там є зміна одягу, що має мені пасувати, і велика сума грошей. Гадаю, тепер і валіза, і її вміст належать мені.

Надходить ніч, небо — свинцеве. Ось-ось знову піде сніг. Я дивитимусь, як він падає, на самоті. Тоді я, напевно, буду вже далеко звідси. Куди я їду — не знаю.

Я ніколи цього не знав.

Примітки

1

Популярна закуска мексиканської кухні.— Тут і далі прим. пер.

2

Аміші — члени консервативної християнської секти, що відмовляються від будь-яких сучасних технологій, включаючи телефони, автомобілі, електрику тощо.

3

Культовий рок-гурт, пік популярності якого припав на кінець 70-х — 80-ті роки.

4

Англійською вівчарка зветься «шепард» — тобто, власне, вівчар.

Content

Смит Майкл Маршалл Непрохані

Майкл Маршалл Непрохані

Пролог

Частина 1

Розділ 1

Розділ 2

Розділ З

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Частина 2

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Частина З

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Примітки