Вогнедан, Повелитель…

(роман-фентезі)

Присвячується дивному поету О. Ольжичу,

котрий хотів, щоб вишня стала схожою на сакуру

Передмова

Передмова Безіменного Укладача Сувою, який присвячено пам’яти Вогнедана Ельберійського, і укладено з відома князя Чорногори Влада Парда для сина Повелителя, Принца Світляна.

На тій частині материка-Змія, що зветься Шиєю, якщо довіряти ішторнійським мапам, знаходиться варварська країна, що називається Ельбер.

Взагалі-то, мало хто на Теані довіряє ішторнійським мапам. Тому що є ішторнійці пихатими та зажерливими. А варварами називають всіх, до кого ще не дотягнулися їхні чіпкі руки. І тих, хто не хоче визнавати їхню зверхність… І шоррогці у них звуться варварами, і численні мешканці Крила та Тіла материка-Змія. І вже зовсім темними та непросвіченими звуть сини Ішторну бронзовошкірий народ Ватейли, з яким ведуть війну, або жовтошкірий люд загадкового Лояну Небесного.

Втім, самі ельберійці відплачують сусідам тією ж монетою. Спитайте-но витонченого вельможу-дивного, що він думає про сусідів його країни, які мешкають на півострові Голова Змія, і той відповість переливчастим голосом: «Ах, ці панове… Доки вони не почали називати себе Імперією, з ними ще можна було спілкуватися… А нині… Повна відсутність краси та гармонії…»

Дійсно, в тому, що Ішторн залив свій півострів кров’ю найближчих сусідів і проголосив над ним свою владу, важко віднайти красу та гармонію. Тим більше, що сини Ельберу, а особливо його вельможі, діти зорі Сіллон, гидують і завойовниками і завоюваннями.

Звичайно, ті ж заздрісні ішторнійці ласим оком поглядають за Чорні гори. Бо прекрасною є земля Ельберу з її родючими долинами, лісами та ріками. Ну, і вглиб материка не просунутись Ішторну, бо обминути Ельбер неможливо. Займає ця країна майже всю Шию Змія. Щоправда на сході має вона невеличкий кордон з королівством Белат, а на північному заході — з королівством Мооз, яке колись вирвалося до моря і частина його простяглася вузькою смугою вздовж берега Океану, але Південно-західне Побережжя належить Ельберу разом з величеньким островом, названим дивними Сіллон.

Спитайте будь-якого сучасного ішторнійця-мейдиста про країну за Чорними горами, і він оповість страхітливу історію про те, як колись, під час навали кочівників хото, які рухалися зі Сходу, знищуючи все на своєму шляху, язичники, які тоді ще не звалися ельберійцями, а називали себе своєю мовою сонцеславами, задіяли могутнє чародійство, яке і вивело з пекла кілька тисяч демонів.

Про те, що ішторнійці, гаррасці та інші мешканці Голови Змія самі тоді були язичниками і очікували нападу хото зі страхом і тугою, бо ватажок кочівників оголосив своєму війську, що не зупиниться, аж доки не дійде до краю землі, нині в столиці Ішторну Габідені намагаються не згадувати. Як і про те, що тодішні ішторнійці зітхнули з полегкістю, дізнавшись, що до сонцеславів прийшла несподівана підмога, наче звалившись з неба.

А втім, вони й насправді спустилися з неба — Дана, Веданг, Ігворр… Богорівні…

Сонцеслави, побачивши, як у відповідь на їхні молитви, просто на капище поволі спускається величенький сріблястий диск у сяйві вогнів, окликали тих, хто вийшов з повітряної колісниці Богами. Ельберійці-простолюдини і досі так звуть своїх рятівників та складають їм божеські почесті. А оскільки прибульці неодноразово повторювали, що Богами не є, то знать погодилася називати їх Богорівними…

Освічений ішторнієць, звичайно, скаже, що це однаково. Чорт зостанеться чортом, хоч як його не назви…

Прибулі запропонували тодішньому Верховному Князю сонцеславів Властимилу з Ділу військовий союз. Взамін же вони хотіли зостатися на цій землі разом зі своїм народом. Народ той очікував, чим закінчаться перемовини, у велетенському кораблі, який, за їхніми словами, плив десь високо у небі.

Князь Властимил ладен був обіцяти все що завгодно. У появі Богорівних він бачив ознаку явної милості Богів до відважних. Адже лише він з усіх князів сонцеславів наважився на спротив. Решта зрадила…Або здалася… По власній волі вдягнула на себе та своїх підданців рабське ярмо. Не піддався лише він — Властимил з Ділу… Він відступав під тиском орди, втрачаючи град за градом, але здаватися не збирався. Його волхви йшли до бою разом з військом, а в проміжках між боями кликали на допомогу Бога Грому і Трисвітле Сонце, нащадками якого вважали себе сонцеслави.

І от, перед вирішальною битвою, коли Властимил, зібравши рештки сил, мав боронити стольний град Ділу, що звався Богуславом, Боги послали йому несподіваних союзників. Врадуваний неабияк князь схилився перед Богорівними, щедро винагородив волхвів, а щодо вимоги прибульців — лише рукою махнув: нехай зостаються, мовляв… Землі незміряно, людей у битвах загинуло багато… Та й то — честь яка, серед них, вірних синів Сонця, житимуть Богорівні з неба.

Все той же освічений ішторнієць похитав би головою щодо такої легковажности. Оці язичники… Дбають про тіло, не дбають про дух. Задля порятунку тлінних тіл допустили на свою землю демонів пекла. Відомо ж, що чорт сам не може прийти, його запросити потрібно, як і всяку іншу нечисть. Ну, ось і запросили… А ті і раді…

Бо прибулі, що називали себе «дітьми зорі Сіллон», ну так, тієї самої Блакитної Зірки, що служить провідницею морякам, втрьох розгромили орду хото… Втрьох…Гідні довіри очевидці оповідали про прекрасну Дану, котра метала очима блискавиці, і не був то вогонь жіночих очей, про який люблять писати поети, а справжнє убивче полум’я. І вже співали мешканці Ділу пісень про грізного Веданга-воїна, котрий одним порухом руки розверз провалля перед ворожою кіннотою, а також не забували про волхва-цілителя Ігворра, котрий зцілював поранених у битві сонцеславів накладанням рук…

Сонцеслави, самі неймовірно вражені своїми союзниками, вдарили на кочівників так, що ті розбіглися на всі боки світу. Деякі забігли аж до Крила Змія, в північні ліси, деякі заховалися в болотах Страгійської трясовини, більшість же втекла через сплюндроване ними ж королівство Белат на Схід, і більше не з’являлася на Західних Землях.

Навіть неосвічений ішторнійський простолюдин скаже вам, що лише Святий Мейді, котрий проповідував в Лугербі трохи не одночасно з появою в явному світі пекельного поріддя, міг творити дива волею Єдиного Бога. І передав цю здібність своїм учням. А всяка інша подібна сила — від нечисті, править якою Ігліян, Князь Вогню. От хто метає очима блискавиці… Кажете, Дана Богорівна була жінкою? Правильно кажете, але що варто демону такої міці перекинутися на красуню…

До того ж, саме в такому вигляді нечистій силі найлегше було досягти свого…Той же князь Властимил… Мало того, що славив він поганських Богів, так ще й закохався в оте породження «зорі Сіллон». Атож, в оту саму Дану, прозвану опісля її подвигів Вогняною Ящіркою. І стояв поруч неї на Відрадненському полі, коли з небес почала валитися нечисть у залізних трунах…

Освічений ішторнієць, коли йому натякнуть, що в трунах там, чи в чомусь іншому, але рекома нечисть таки спустилася з неба, а не вилізла з пекельної брами, котра, за словами Святого Мейді, знаходиться на острові Глійод, там, де димить вогнедишна гора, лише усміхнеться поблажливо. Мовляв, що варто лихій силі відвести людям очі…

І справді, у вогні і димі сходили на землю «діти зорі Сіллон». А коли з шипінням відчинялися двері чудних прихистків, то на землю ступали чоловіки й жінки в блискучих шатах, і зі зчудуванням придивлялися до них підданці Властимила, а на дітей ослаблих від довгого шляху через бездонне провалля між зірками, дивилися з жалістю сонцеслави, бо малеча та або забула, що таке трава і вітер, або ніколи не бачила тієї трави і не відчувала на личках подиху Бога Вітрів.

Схожі були прибульці на людей, але мали й відмінності. Які — так і не скажеш одразу… Трохи більші, ніж у пересічної людини, видовжені очі… Високі вилиці… Овальні витягнені лиця… Загострені вуха… Сонцеслави ж вже встигли надивитися і на Дану Ллон, синьооку темноволосу пані, владну і відважну володарку полум’я, і на грізного Веданга Сіллура з чародійськими очима, в глибині яких наче палав багряний вогонь, і на цілителя Ігворра Ллєга, чиє срібне волосся ніби світилося у темряві. Вже звикли до їхніх голосів, котрі звучали, наче музика. Вже перестали дивуватися, що прибулі розуміють їхню мову, хоч і не втямили, яким чином їм це вдається.

Але — одна річ спостерігати трьох чудних істот, а зовсім інша — коли сходить з неба цілий народ, аби поселитися поряд навічно. Бо металеві видовжені прихистки, в яких прийшли нові друзі сонцеславів до цього світу, більше ніколи не піднімались у небо, а згодом хазяї розібрали їх на частини, і лягли на металеві опори мости, перекинувшись через ріки, і багато чого ще було зроблено тоді з зоряного металу. А великий корабель, на якому прибули до цього світу ці створіння, так і зостався в небесах, і часом видно зорю, прозвану Летючою, що пливе по нічному небу.

Сестра князя Властимила, Боговида, котра була жрицею Богині Води і провидицею водночас, мовила, дивлячись на «дітей зорі Сіллон»:

— Які ж вони дивні!

От з того часу і звуть дивними ельберійських вельмож. Самі себе вони називали еллами, а астеонці, морські волоцюги і пірати, з якими згодом немало довелося повоювати новоствореному Ельберу, продражнили своїх ворогів ельфами, бо, коли зіткнулися з ними у битві, то подумали, що проти них вийшли на прю герої їхніх власних легенд — холоднокровні виважені красені, котрі вміли убивати з усміхом на обличчі і ніколи не втрачали погідного спокою.

Але і освічений ішторнієць і останній погонич мулів з Гаррасу розкажуть таємничим шепотом, що на цьому не закінчилася угода сонцеславів з прибулими на їхні землі демонами. Князь Властимил, бувши гнівним на тих своїх вельмож, котрі зрадили його, віддав їхні землі своїм дивним союзникам. Князем став Веданг Сіллур, зайнявши місце князя Бренка з Бренкового Яру, котрий утік з поля битви, покинувши Властимила самого стримувати навалу, князем став Ігворр Ллєг, зайнявши місце князя Чорногори Годислава, котрий вирішив відсидітися в горах і не прийшов з дружиною на місце збору, князем став Іллур Лларан, замінивши князя Зелеміню, котрий перейшов на бік кочівників і розплатився за свою шкуру гойним ясиром з підвладних йому земель.

Ще одним князем тієї землі став брат Богорівного Ігворра, Ллурі Ллєг, дивний воїн, котрий не мав чародійських здібностей, та зате мав незрівняну відвагу і відбив зі своїм загоном напад астеонців, котрі, користуючись замішанням спробували були напасти на Квітанське князівство, правитель якого загинув у битві проти хото разом зі своїми дорослими синами. Тобто, вся влада над сонцеславами перейшла до рук прибульців-чародіїв.

Та мало цього здалося Властимилу… Стольний град свій Богуслав перейменував він у Боговладу, ріку Божу на Дану-ріку, власне князівство на Данаділ, а сам запропонував Дані Ллон стати його дружиною і Господинею Данаділу…

Власне, не дуже і здивувалися сонцеслави, бо оповідали їхні волхви, що кров Бога Сонця в їхніх жилах, а отже нічого принизливого не буде для Богорівної в злюбі з їхнім Верховним Князем.

Однак, відповіла Богорівна, що люди здаються їй дітьми… Навіть такого відважного воїна як Властимил вона сприймає як дитину, а не як дорослого мужа…

І розгубився на хвильку Властимил. А тоді подивився довкола… І наче вперше побачив обіденну залу княжого дому, гамірне зібрання вельмож, котрі їли, пили, плямкали, хвалилися подвигами у битвах, витирали брудні руки об пишні шати і галасували так, що тремтіло полум’я смолоскипів.

А поміж ними сидів Веданг Сіллур, і думав про щось своє, далеке… І інші шляхетні дивні, прекрасніші за квіти зоредиви, теж сиділи за святковим столом і від них струменіла зажура… І зрозумів Властимил, що союзникам важко звикати до життя на чужині, поміж галасливих істот, котрі не мають ніякого уявлення про гармонію світу. Не радує їх влада, не бажають вони багатства а тільки сумують за своїм загиблим Еллоном і вважають, що нічого доброго не очікує тут ні їх самих, ні їхніх нащадків.

Сказав тоді Властимил, що він навчиться розуміти світ так, як розуміють його дивні. Хитнула головою Дана, і мовила, що це можливо лише або шляхом довгих духовних вправ, на які може не вистачити людського життя, або… Є спосіб змінити не тільки його, Властимила, але і всіх його підданих… Аби сонцеслави за допомогою деякої сили стали схожими на дивний народ…

І отут, (в цьому місці оповідач з Ішторну обов’язково зробить багатозначну затримку), князь Властимил і продав душу пекельній дияволиці… Спершу вона випробувала оту силу, котра чаїлася в сріблястому диску, на пардах, великих звірах котячої породи, котрі водилися на верхах Чорногори. Відтоді в пардів вселилися біси, та й досі пребувають в цих небезпечних тварях. А опісля Дана облетіла на отому своєму пекельному пристрої всі землі сонцеславів…

Спершу не було помітно змін ні в князеві, ні в його підданих. Вони відбудовували свій край, понищений хото, прийняли для всіх князівств спільну назву — Ельбер, котра означала мовою прибульців Силу та Славу одночасно, а мовою сонцеславів записувалася відповідними рунами, намагалися зміцнити приязнь між собою та дітьми зорі Сіллон.

Всякого вистачало за ці літа… Відшуміло повстання Бренка-зрадника, котрий намагався відібрати владу над своїми колишніми маєтностями у Веданга Сіллура, провалилася спроба отруїти пана Сіллура, якого місцевий люд все частіше називав Драконом, дослівно переклавши родове прізвище… Відбито було напад гаррасців, яких привів з-за гір вигнаний Властимилом зі свого князівства Годослав Чорногорець… Знищено ще один загін астеонських піратів, котрі підіймалися на своїх кораблях по річці Дані вгору, грабуючи та вбиваючи мешканців Квітану… Дивні воїни билися з ворогами з холодною люттю, страхаючи тим своїх людських союзників, які захоплювалися їхньою хоробрістю, але трохи й побоювалися того крижаного спокою посеред найтяжчого бою.

«Чому ви, мій пане, не радієте з перемоги? — спитав якось молодий воїн-ельберієць у князя Ллура Ллєга. «Бо битва, дитя моє, - відповів такий же юний з вигляду дивний, — є огидною. Це повна відсутність краси та гармонії. І цього не окупить ніяка перемога. Втішаймося тим, що животіти у рабстві ще огидніше.»

Князь Властимил не шкодував зусиль, укріплюючи свою об’єднану країну і у всьому питав поради у пані Дани («Ви ще не забули, — спитає освічений ішторнієць, — що то було втілення демона Ігліяна?»). Про шлюб він їй більше не нагадував, та якось, за переказами, коли вона милувалася навесні тихою ніччю над рікою, названою її ім’ям, то промовила сама до себе мовою сонцеславів-ельберійців:

«Як важко

В сріблі місячного сяйва

Цвіт сливи розпізнати уночі

Хіба що пахощі підкажуть

Де шукати…»

Дивні часто говорили поміж собою віршованими рядками і своєю мовою, і мовою своїх союзників. Але голос, котрий відповів прекрасній пані, не був голосом дивного.

«Набридло плутати

Зі сливи ароматом

Жадані пахощі

Коханої вбрання…

Довіку слив не посаджу край хати…»

Ті ж перекази говорять, що тієї ночі пані Дана погодилася стати Господинею Данаділу, зрозумівши, що їй вдалося змінити людей Ельберу. З тих часів всі ельберійці — і люди, і дивні — відріжняються пристрасною любов’ю до краси і гармонії в усьому… В житті, в мистецтвах, навіть в одежі… І зовсім не вважають, що тішити очі гаптованим вбранням, слух музикою, а мову розпусними, з точки зору освіченого ішторнійця, віршами є гріхом…

І ось промайнули століття зі дня Пришестя, знову заросло травою випалене вогнем Відрадненське поле, і нащадкам дивних про їхнє прибуття нагадувала лише Летюча Зірка, котра час від часу з’являлася в небі над Ельбером, та Сіллон, що палав на небі гострим блакитним вогнем. Зник кудись леаран — корабель-диск, на якому зійшли в цей світ перші троє Богорівних. А ельберійці жили собі, звертаючи увагу на тих же ішторнійців лише тоді, коли цим недобрим сусідам приходило до голови вже вкотре піти війною на кругловухих язичників та їхню гостровуху знать.

Але нині настали тяжкі часи для Коханого Краю… Ми не втрачаємо надії, та втратили багатьох близьких нам істот… Моанські варвари з Півночі, ще гидкіші за ординців хото залили кров’ю Ельбер Прекрасний й оголосили його своєю власністю…

Лише острів Сіллон ще тримає оборону, і не здається Чорногора… Князь Влад Пард, ваш покровитель, пане Світляне, присягнув, що за мури Ігворри не проникне жоден ворог.

Ви, принц зруйнованого Ельберу, маєте право знати правду про те, що сталося з нами. Бо, як це буває завжди, історію переможених напишуть переможці, і нащадки не пізнають в ній пращурів.

Тож прочитайте цього сувоя і зрозумійте — в тому, що сталося не було провини вашого батька. І тяжко засудити батька вашого друга Воїрада за те, що він втратив відчуття гармонії світу.

Але почнемо ми зі світлих часів… З того часу, коли батько ваш, Повелитель Вогнедан, був ще Князем Данадільським, прозваним боговладцями Принцом Яблуневого Саду…

Розділ перший. Принц Яблуневого Саду

Розбійників було восьмеро, дев’ятий — отаман Рибка.

Очікували вони вже досить довго. По зірках пан Рибка визначив, що годинник на вежі Дубна мав би вже вибити дванадцяту. Його товариші — троє кедагів, двоє моозців, двоє зелемінських волоцюг, та його приятель — радинець Зорко вже почали потиху бурчати, що надаремне витрачають час.

— Опісля того, як в околиці вже стільки загинуть, — ламаною мовою шипів моозець Хантс, — тільки божевільна піти вночі до яру… До така яру…

— Так ше і ми ввашами, — за усіх кедагів пробурчав колишній коваль, а нині злодій Шеш, — шого ждря шидіти?

— Ви, хлопці, - холодно мовив Рибка, — є тут чужими. І зовсім не знаєте гостровухих. Хоробрість у них таки й справді нелюдська. І впертість. Тим більше — ці двоє паничиків є приїжджими зі столиці.

— Ви, пане-отамане, — озвався Зорко стиха, — краще скажіть, чим ми зможемо поживитися з тих боговладців. Відомо, що дивні не носять золотих прикрас, і навряд чи виберуться до яру з повними гаманцями. На Заярському хуторі ми поживилися незле, але ж то було всього лише раз. До того ж, зі шляхетської садиби нам не дісталося нічого — все пішло з димом. З позосталих шістьох мандрівників зовсім нічого було взяти…окрім вух. Так, дрібнички, трохи грошей… Не варто ризику.

— Ці двоє — з Гнізда Драконів, — мовив Рибка, — а отже, ми зможемо взяти за них викуп. Повернемо живими, ось тільки вуха підрівняємо трошки.

Радинець від несподіванки аж гикнув:

— Ви що, зібралися напасти на когось з Ведангів? Біля озера Сіллур? Пане Рибко, я завжди був вашим приятелем, хоча мені не дуже подобаються оті ваші штуки з вухами. Але нині ми заробимо не гроші, а спільну яму для небіжчиків. Вельможі-дивні — це вам не панство Заярських з глухого хутора. Вони всі є відьмаками, а тут, під цими водами, поховано їхнього пращура. Аби ви мені сказали про це одразу — я б вийшов з гри.

Рибка побачив, що злодюги, якими він доводив, занадто уважно слухають радинця і пирхнув.

— Дивні, - сказав, — відріжняються від нас лише вухами і пихою. Ми уже позбавляли їх не раз і того і іншого. Можеш забиратися, ледацюго, тільки запам’ятай — здобич зі схованки я поділю на вісім частин. Не на дев’ять… То що — ідеш?

Зорко забурмотів щось собі під носа, але зостався сидіти.

- Їдуть! — гукнув раптом той з зелемінців, що стояв на варті.

— Всім залягти! — скомандував Рибка, — дочекайтеся, доки вони відкладуть зброю і розсядуться на березі. А тоді виходимо, і… І живими брати — за небіжчиків викупу не дочекаємося, хіба що смертного вироку.

Стежиною, котра спускалася до яру від велетенського дуба нагорі, поволі, ступою їхало двоє вершників. Вони зупинилися біля останнього повороту, про щось коротко перемовилися і рушили далі.

Рибка зі своїми розбишаками принишк, доки дивні не проїхали повз них. Вершники зупинили коней на березі, спішилися і підійшли до води.

— Брате Воїславе, — почув отаман протяглий голос одного з них, — подивись-но… На оцей Місяць в глибинах вод… Хіба не може він вважатися за образ погідності духу?

— Воїмир Ведангський, коли писав «Шлях воїна», годинами медитував на березі Сіллуру, доки зрозумів це, — відповів другий, — але знаєш, милий брате, мені більше подобається отой рядок, де говориться, що справжня погідність духу — це дивитися збоку і на Місяць, і на його відображення.

— «…А ти дивишся спокійно і смутно, — мовить перший, — на борню і тіла і духу». Це красиво, друже…

— Але цього дуже важко домогтися, — відповідає йому другий, і тихий сміх дзвенить у відповідь.

Рибка аж зубами скрегоче…Нібито і ельберійською мовою говорять гостровухі, а про що говорять — збагни, спробуй… Ось і вона… Нагідка… І жили вони з матір’ю самі, і на життя заробляли гаптуванням, а він, Рибка, на все Дубне був зброярем. Дві майстерні тримав, учнів, наймитів… Все пішло за водою через кляту шляхтянку. Нагідка Дубовська… Чи й не високого роду. Та ж все Дубне знає, що у неї і по батьковій лінії бабця кругловуха, і по материній точно хтось є з людей, бо пані Лілея навіть з обличчя на дивну майже не схожа — хіба що оті чортові вуха як у вовкулаки. І вони відмовили йому, Рибці… Через його рекому неосвіченість… Таже він не якийсь там варвар з півночі, як оці ось його теперішні підлеглі. Хвала Богам, є письменним, а те, що не дуже до книжок охочий, так то вже вибачайте — працювати треба. Ми не вельможі, ми ремісники. В коханні він, бачте, не вміє освідчуватися… Може ще віршика скласти накажете для злидарки, котра тільки й жила з того, що виробить голкою? Він, Рибка, точно знає — через вуха його відштовхнули. Через те, що не має в лиці отих вовкулацьких трьох ознак, і голиться що три дні. І знайшла ж таки панна Дубовська такого ж злидня… Пан Заярський… Бачили ми таку шляхту, що сама землю оре…

Він, Рибка, ладен був взяти Нагідку до себе навіть опісля того панка, але… Сучий син відстрілювався з горища, аж доки не підпалили хату… Трьох чоловік уклав стрілами… І не вийшли з дому ні він, ні вона. Так і зосталися в палаючій садибі.

Рибка тоді наказав своїм людям зібрати на хуторі все, що було там цінного. Хуторян же довелося перебити, незважаючи на те, що вони кругловухі — опиратися надумали, собачі сини. Ну і злі були його розбійники не стільки за загибель приятелів, скільки за те, що взяли таки менше здобичі, ніж думалося спочатку.

Але тут справа є вірною. Шестеро гостровухих, яких Рибка прирізав опісля нападу на Заярських великих грошей при собі не мали. Відловлював отаман свої жертви просто — озеро Сіллур для дивних є місцем поклоніння. Ходять вони сюди хтозна чого — хіба піде добра людина опівночі до яру, прозваного з прадавніх часів Чортовим, аби подивитися на відображення Місяця у воді? Та ще, якщо оте все є правдою — про похорон Сіллура просто в озерних водах.

А ці двоє вовкулаків не з містечкової злиденної шляхти — один є сином Чорного Дракона, князя Вартислава, а другий — вельможею з Боговлади. І вдалося дізнатися Рибці, що гостює у свого приятеля, Воїслава-княжича, не просто собі хтось — Принц Яблуневого Саду.

Оце ще маячня, людоньки… Ну зветься нелюдь князем Данадільським (а добрим людям таки доводиться жити під владою вовкулацьких князів), то й звалася би собі так і надалі, а то — скажіть будь ласка — Принц Яблуневого Саду. Можна подумати воно отими рученятами, які вовкулаки звуть руками, в землі риється та дбає про той садок. Але ж справа навіть не в тому… Оце воно — єдиний син Повелителя Святослава. Принц-спадкоємець… Останній з Вогняних Ящерів. І їздить він по Ведангу лише у супроводі оцього ж таки княжича Воїслава. Якщо і прибули з ним із Боговлади якісь гридні, то, напевне, пиячать у Гнізді Драконів, бо жодного ще не бачив Рибка.

А хоробрості дурної принц має забагато, бо ризикнув прийти вночі до Сіллуру. Місяцем помилуватися… Це опісля того, як він, Рибка, власноручно прикінчив у яру та біля нього шість гостровухих, а вуха їхні відіслав до Дубненського суду з короткою запискою: «Близький час визволення.»

Двоє дивних тим часом вигідно влаштувалися на гілці старої верби, котра простягла над озером свої віття і затихли. Рибка подав знак своїм людям, і розбишаки почали перебігати від куща до куща, оточуючи вербу півколом.

Рибка вже перед деревом глянув — лежать на землі мечі у піхвах. Це у гостровухих є звичаєм — знімати зброю під час отого їхнього витріщання на місяць. Моозці говорять, що у мейдистів теж такий звичай — у церкву з мечами не пускають. Тільки у варварів зрозуміло чому відбирають зброю — аби не перерізалися просто у храмі. А гостровухі як обімліють від того витріщання, то їх можна брати голіруч навіть зі зброєю — все одно не встигнуть витягнути.

Нахилився Рибка підібрати зброю і тут у нього перед очима щось спалахнуло і згасло. Наче Місяць за хмару зайшов.

Отямився отаман вже у путах. А довкола — вартівники з Дубненського суду.

— Вітаємо, розбійничку, — шкіриться задоволено суддя Лют Дубовий. Він отим Дубовським якоюсь ріднею є, по людській крові. І чував Рибка, що Дубненський суддя присягнув упіймати вбивцю його родички Нагідки і загострити йому вуха просто на голові.

Рибка й слова вимовити не може. А варта тим часом в’яже Зорка-радинця, а той вже голосить, присягається, що тут випадково і ні в чому не винен.

Дивиться Рибка очманіло — двоє зелемінських злодюг, про яких він знав, що бійці то неабиякі, лежать на землі в калюжах крові. Решта його розбійничків полягли від стріл Дубненської варти, онде і Хантс зі стрілою між очей, і Шеш — теж зо стрілою в лобі. Суддя Дубовий хоч і кругловухий, але його воїни майже всі є шляхтичами. А отже — бачать у темряві незгірш за котів.

А біля вбитих зелемінців стоять оті двоє… У одного очі багряним вогнем світяться, у другого — болотяним синім вогнем.

— Пане суддя, — мелодійний ніжний голос з боговладською вимовою, — ми даруємо вам цього поганця. Нехай ним займається правосуддя, бо в цій істоті повна відсутність краси і гармонії, і мене аж нудить від огиди.

Рибка і сам знає, що від сидіння у засідці і повзання яром він є брудним, пітним і має невимовно дурнуватий вигляд. Йому одне незрозуміло — як ці двоє молодиків прихитрилися його провести… Місяць в глибинах вод… Ах собачі діти…

***

— Місяць в глибинах вод! — обурено повторює князь Ведангський.

Його син Воїслав стоїть перед батьком з провинно схиленою головою, ховаючи багряні вогники в очах під густими віями.

— Пане Вартиславе, — Вогнедан Данадільський мило усміхається від вікна розгніваному Чорному Дракону, — це був мій задум. Особисто мій…

- І як ви його поясните, мій принце? — питає Вартислав вже м’якше.

— Любий пане Вартиславе, — лагідно говорить Вогнедан, — я приїхав до вас погостювати, чи не так?

— Авжеж, — говорить Веданг-старший, — напевне для того, аби вас убили на порозі мого дому.

— Найпрекраснішим місцем у всьому Веданзі є озеро Сіллур, чи не так? — продовжує Вогнедан.

— Звичайно, — говорить князь з деякою гордістю, — іншого такого місця немає в усьому Ельбері.

- І ви хочете сказати, що зграя брудних волоцюг могла завадити мені, Вогнедану Данадільському, помилуватися відображенням Місяця у водах Сіллуру?

— На рахунку цього огидного Рибки двадцять шість жертв, — говорить Вартислав суворо, — вісім шляхтичів і вісімнадцять селян з хутора Заярських. Цей чоловік розперезався до того, що насмілився надсилати судді Дубна відрізані вуха вбитих ним осіб. І ви, мій принце, виставили себе в якості приманки для божевільного.

— Пане Вартиславе, — лагідно говорить Вогнедан, — але якщо вся варта міста Дубна на чолі з суддею не здатна була упіймати мисливця за вухами, аж доки цим не зайнялися ми з Воїславом…

— Мій принце, — голос Чорного Дракона вже не суворий і не обурений, але від цього голосу мурашки бігають поза шкірою у жіноцтва, яке підслуховує під дверима великої зали, — я буду змушений доповісти про це Повелителю.

— Але ж я нічого не маю проти, — зітхає гість із Боговлади, — не забудьте написати в доповіді, що ми з вашим сином позбавили князівство від особливо небезпечного злочинця і відзначити заслуги судді Дубового, яко чоловіка, котрий добре виконує свої обов’язки. Рівно, як і його воїнів, які так чудово стріляють з луків.

Вартислав іде до виходу, потім зупиняється на хвилину:

— Як там опинився Дубовий, — питає, - чи не хочете ви сказати, ваша ясновельможносте, що змовилися з суддею, і він погодився на цю виправу?

— Але ж ні, - протягло відповідає данаділець, — однак я надіслав йому зі своїм пажем листа, в якому попередив про те, що цієї ночі буду милуватися місяцем біля озера Сіллур. Пан Дубовий чоловік розумний і одразу підняв по тривозі варту. Чому я і прошу його відзначити.

Князь Ведангський обережно відчиняє двері зали, які людина на його місці розчахнула б ударом чобота. Його дивна кров рятує від синців на чолі двох його доньок, а трьох його дружин — від тілесних пошкоджень.

— Мені відомо лише одне, Ружено, — говорить він до старшої дружини і матері Воїслава, — на жаль чи на щастя, не тільки мені дістався цей клопіт — мати занадто витонченого сина з дуже єхидним язиком. Нехай їх обох судить Повелитель. Я втомився від цієї парочки, і не тільки… І зовсім забув, як відбивається Місяць у водах Сіллуру.

— Завтра якраз повень, пане Вартиславе, — говорить Вогнедан з кімнати, — біля Сіллуру нині безпечно, і тому…

Князь Ведангський не ляскає дверима, як це зробила б будь-яка людина на його місці. Він залишає їх відчиненими і йде до свого кабінету складати звіт для Повелителя.

Жіноцтво Ведангів нарешті заходить до зали. Це головна зала Гнізда Драконів з портретами пращурів на стінах, починаючи від Веданга Сіллура.

Воїслав тільки зараз переводить подих. З Чорним Драконом погані жарти. Рік тому він віддав неслухняного сина до палацової варти. Молодшим гриднем. За подібну пригоду. Ох, не варто було б йому, Воїславу, починати дратувати батька знову. Але ж Вогнедан… Принц Ельберу є найвитонченішим шляхтичем Боговлади. І найвідважнішим з синів Коханого Краю. Ведангам не личить поступатися Саламандрам в хоробрості.

Княгиня Ружена дивиться на обох друзів зовсім не сердито. До шлюбу вона звалася Руженою Дубовицькою, і є тіткою у третіх загиблій Нагідці. Не аби яка близька рідня, але ж кров не вода. Пані княгиня завжди була ласкава до далеких родичів. Вона і нареченого знайшла для дівчини, пана Родослава Заярського. І порадила йому написати до дубненської красуні… З того листування і зав’язалося кохання, як то у пісні співається. А про отого божевільця Рибку якось оповідала їй пані Лілея, Нагідчина мати… Говорила, що зброяр ні старостів не заслав за людським звичаєм, ні листа не написав з віршами та освідченням за звичаєм дивних. А заявився до Дубовських сам, всівся без дозволу на крісло, наче варвар на коня, і почав оповідати про своє багатство. Дивився на них обох при тому так, наче ласку їм велику робив. А коли пані Лілея вказала негіднику на двері, ще й загрожувати почав.

Отоді й звернулася пані Дубовська до вельможної пані княгині за допомогою. А на пана Рибку, зброяра, подала до суду, який і наклав на грубіяна велику пеню.

Нині зітхає пані Ружена… Допомогла… Не допомогла, а погубила молоду пару. Рідна хата стала їм поховальним вогнищем, так, що не було потреби й складати краду. А злочинний Рибка, зібравши ватагу злодіїв, вбивав неповинних людей і дивних трохи не біля Гнізда Драконів. Вже дійшло до того, що мала Зоряниця, донька Ясни Грози, третьої князевої дружини, стала плакати ночами і просити маму Ясну, аби та помінялася з нею вушками.

Тоді і приїхав зі столиці князь Вартислав, до якого дружини написали тривожного листа. Ружена була відважною жінкою, на шляхтянку Владиславу Літавич, що була другою дружиною князя Ведангу, теж могла покластися — чорногорці Чорнобогу роги позбивають, а пані Владислава була родом саме звідти. Та і Ясна Гроза була підданою Драконів з селища Воїданова, а отже не боялася нікого й нічого, окрім гніву Вартиславового.

Однак, вважала старша княгиня, що за таких обставин чоловік має бути вдома. Ну, і суддя Дубовий змушений буде пришвидшити свої розшуки.

А пан Вартислав приїхав не сам, а з сином, утіхою серця старшої княгині. І з вельможним гостем.

Ось їхні дівчатка вже обліпили того гостя. Зоредива на бильце крісла сіла, і аж в очі заглядає юному принцу. Чути, як зітхає Владислава… певно думає, що якби Зоредива була трохи старшою, то тоді… А втім… чотири роки ріжниці — не так і багато. Можливо, першою дружиною їй не стати, але і друга жона спадкоємця трону — це не абищо.

А мала Зоряниця вилізла до Вогнедана на коліна і щось шепоче йому на вухо. Юнак головою хитає заспокійливо. Говорить щось лагідно… Атож, про оці самі вушка… Щоб не боялася за них, страшного дядька взято до суду. Більше він не буде ходити ночами біля яру… У малої Зоряночки чудові вушка. Гостренькі, як у татка… Чого у мами Ясни круглі? Ну, так воно сталося. Круглі вушка теж гарненькі, але нехай Зоряночка більше нічого не боїться. Він, Вогнедан, завжди її оборонить.

Пані Ружена тим часом допитує Воїслава. Та як вони могли, та коли ж це вони наважилися… Та як же це він міг підбити принца на отаку виправу.

— Матусю, — говорить княжич ніжно, — ти, звісно, не повіриш, але то Вогнедан підбив мене. Як і минулого разу.

А дівчата вже вимагають від Вогнедана оповіді про той минулий раз. І жони дивляться на старшу княгиню, і та, зітхнувши, опускається в крісло, дозволяючи сісти всім.

«Якби цей світ

Незмінним був,

Як вишні,

Що віддано квітують щовесни,

Можливо поверталось би й колишнє», — розпочинає юнак, усміхнувшись, — та тихий сум огортає душу, від того, що минуле можна лише виповісти словами. Ми з побратимом Воїславом їздили минулого року до Квітану, навідати приятеля нашого княжича Вітровія Ллєга. І, неподалік Жерделю, нас зупинили поселяни, котрі прохали про допомогу. Вони були орендарями з селища Вербави і скаржилися на хазяїна маєтку, котрий, за їхніми словами, збожеволів…

— О, так, — підхоплює Воїслав, радий, що його перестали картати, — пан Вербинський… В гербі верба над рікою, а гасло роду — «Незнищенні». Добрий квітанський рід… Але той пан був божевільним як останній незмінений.

— Ми спершу навіть не одразу повірили, — продовжує Вогнедан, — але ж поштиві з виду квітанці запевняли нас, що пан Вербинський тримає у страху їхнє селище. Частина його челяді розбіглася, а з решти кругловухих, не гідних зватися ельберійцями, цей збожеволілий шляхтич зліпив подобу військового загону. Під охороною негідників він знущався над вербавцями, змушуючи їх визнавати себе своїми рабами, і творив речі, про які я не насмілююсь оповідати при жонах та дітях.

- І ви, — зітхає княгиня Ружена, — полізли просто у лігво скаженого вовка…

— Але ж ті люди сподівалися на нашу допомогу, — мовив Вогнедан лагідно, але з веселими іскорками в синіх очах, — вони збиралися подати скаргу до суду Крепимирова, бо маєток божевільного панка лежав якраз біля розділової межі Данадільського князівства. Деякою мірою то були мої піддані, принаймні вони підлягали суду мого князівства. А отже — я мав повне право в усьому розібратися сам.

— Власне кажучи, — втрутився Воїслав, — ми просто взяли того чоловіка живцем, перестрілявши з луків його охоронців. Вербавці вказали нам шлях, яким пан Вербинський мав їхати… Місцевість там лісова, ну і…

— А потім доправили полоненого до Крепимирова, де й віддали до рук правосуддя, — закінчив Вогнедан, — крепимирівський суддя був дуже здивований. Не далі як місяць тому він гостював у маєтку цього гонорового шляхтича і не побачив жодних відхилень у його розумі.

— Але ж для чого він це робив, той дивний? — спитала стиха третя княгиня, Ясна.

— Мила моя пані, - всміхнувся принц, — я ж уже говорив, то був шаленець. Такий, як оцей ваш Рибка, тільки з гострими вухами. Іноді навіть серед нас, ельберійців, трапляються звихнені. Віддамо Богам хвалу, що подібні випадки не є частими. Про вбивства «за вуха» не чутно було кілька десятків літ, а тут два випадки поспіль… Але то вже справа суддів і закону.

Жінки ще продовжують згадувати страшненькі оповіді про відомих божевільців… Найсвіжіша з них трапилася зо два десятки літ тому, ще до народження обох юних воїнів. Зелемінський шляхтич убив свого давнього приятеля за те, що той неправильно тримав виделку.

— Він сказав на суді, - згадувала пані Ружена, — що вбитий робив це так некрасиво, що у нього, бачте, не вистачило терпцю. І він кинув в приятеля ножем і вбив на місці. А потім закінчив трапезу, звелів осідлати коня і сам поїхав до Зеліборського суду.

Вогнедан з Воїславом під ці розмови вибралися з зали. Вийшли на двір. Постояли… Перезирнулися.

— Повелитель, — врешті сказав Воїслав, — нас не похвалить, я певен.

— Не сумніваюся, — зітхнув Вогнедан, — але до поетичних змагань, які відбудуться у місяць квітування трав, з нами нічого не станеться. Нас навіть не вишлють зі столиці, бо хто ж буде оспівувати її у віршах та музиці… До речі, ти обіцяв показати мені сад… За оцим клопотом ми напевне пропустили квітування вишень…

Воїслав знає, що тут, у Веданзі, вишня квітує пізніше, ніж у Боговладі. І тому веде друга до невеличкої хвірточки у мурі двору.

Гніздо Драконів — чудна садиба. Говорять, чи то її хотів бачити такою Веданг Сіллур, чи то він знаходив в ній якусь привабу і тому не став ні зносити, ні розбудовувати. І тому зметнулася у небо Вежа Драконів з темно багряного граніту, збудована ще до Пришестя, а палац біля її підніжжя одним краєм вперся у вежу, а другим повис над глибоченним яром.

Страшнувате справляє враження Драконова Вежа, особливо здалеку. Та оточена вона садами, як усі маєтки дивних, а знизу оплетена диким виноградом. Невеличкий, наче іграшковий будиночок, збудований з такого ж каменю, за кам’яним же муром теж має похмурий вигляд — не підходь, мовляв. Наїжачилися зубцями стіни вежичок муру, дивляться з них вікна-бійниці… З таких вікон лише відстрілюватись під час облоги. І тому лихі люди, які часом трапляються в окрузі, обходять стороною спадщину Веданга Сіллура, даровану колись цьому гідному дивному князем Властимилом.

А двір замку-палацу вимощено мармуром… Шумлять веселі водограйчики на радість дітлашні, принишкли оплетені лозою гарнесенькі альтаночки… Біля входу до великої зали — два мармурових зображення Стражів Гір з Чорногори. З білого мармуру і з чорного. Білий та чорний парди. Статуї ці подарував свого часу князю Воїмиру Ведангському, прадіду князя Вартислава, його добрий приятель, тодішній князь Чорногори Горовлад.

Та найбільше до вподоби усім гостям та приїжджим кам’яний дракон, що розкинув крила над головною брамою. Тримає він у пазурах щита з гаслом Ведангів. «Незмінний і вірний, — написано на щиті рунами Ельберу, — в житті і у смерті».

Вогнедан не вперше гостює у приятеля, тому проходить до саду, не роздивляючись довкола. І завмирає, вражений білим кипінням цвіту.

Ніколи не бував він навесні у Гнізді Драконів, не бачив як квітнуть знамениті сади Ведангу. Небагато в князівстві орної землі, порізана вона яругами та вибалками, от і засаджено садами маєтності Драконів.

Ну, а цей садочок — ось для таких випадків. Помилуватися.

Отаман Рибка в чомусь не помилився. Нині обох друзів дійсно можна брати голіруч. Поволі йдуть вони між квітучих вишень, і дістає з-за поясу флейту Вогнедан Ельберійський.

Флейту цю зроблено з зоряного металу, непідвладного часу… Вирізьблені на ній обриси вогняної ящірки нагадують про те, що належав інструмент Дані Ллон, Господині Данаділу. Юний син Повелителя або ховає її у єдвабному мішечку з вигаптуваним на ньому ящером в язиках полум’я та гаслом свого роду, або носить за поясом, як зброю.

Воїслав присаджується на камінь, майже непомітний у траві. І слухає… Слухає ніжну мелодію, котра говорить про те, що прекрасним є вишневий квіт, але коротким є його вік, коротким, порівняно з віком зірок, є вік дивних, а вік людей ще коротший… Однак, якщо сповнене життя краси і гармонії, то можна не шкодувати за минулим і не тривожитися за майбутнє… Дух не вмирає, панове ельберійці.

Музика Вогнеданова відлунює в глибинах духу. В ці недосконалі часи юний принц є єдиним музикою такої міці. Не просто грає він на флейті — душа його випромінює музику. Навіть людина, чиї почуття є недосконалими, може відчути її в глибинах серця, а що вже говорити про дивного вельможу.

— Якби було можливо, — мовить стиха Воїслав, коли замовкло відлуння, — зупинити цю мить і повернути пережите відчуття… А що принц Ельберу гратиме на змаганнях?

— О, — всміхається Вогнедан, — не цю мелодію… Коли почнуться змагання, у Боговладі вже не тільки не будуть квітнути вишні, але й яблуні ронитимуть останній цвіт у розпалі свята Великого Дня.

— А вірша ти вже склав? — цікавиться Воїслав. Сам він давно приготував і вірш, і пісню для флейти. Щоправда, грати на флейті Веданг не дуже полюбляє. Його інструмент — чорногорська гітара.

— Склав, — сміється Вогнедан, — просто зараз… Під оцим падаючим цвітом…

У Воїславовім вірші теж згадується біла заметіль цвіту, тому він питає трохи ревниво:

— Просто зараз? І я можу це почути?

Вогнедан не хоче видавати своєї таємниці, але вірш, котрий зіткався в його розумі, проситься на волю. Ну, і йому хочеться трохи похвалитись перед приятелем — юнак і сам знає, що створив маленьке диво.

— Звісно можеш, — відповідає він, — але зачекай-но хвильку. Нехай повіє вітерець…

А вітер вже ось, блукає межи дерев. Якось Веданг Сіллур мовив, що земля, котра дала йому притулок, говорить з ним голосом теплого вітру.

І вишневий квіт закружляв довкола юного ельфа, котрий і досі тримає флейту в руці, як воїни тримають зброю. І голос, схожий на голос флейти, говорить з протяглою вимовою Данаділу прості слова… Такі прості. Та не словами славляться вірші дивних, а образами, котрі сприймає не розум навіть — дух.

— «З очима ненаситними

Блукаю

Під пелюстковим заливним дощем…

І серце

Разом з цвітом опадає…»

Воїслав мовчить довго. Доки образи остаточно не всоталися в глибини його духу, як вода в суху землю.

— Я, мабуть, — говорить врешті, - не подам на змагання свого вірша… Він здається мені…трошки гіршим.

— О, ні, Ведангу! — сміється Вогнедан, — без твого вірша Великодня збірка буде неповною. Не смій і думати про те, щоб заховати в шухляду маленький згусток світла.

Воїслав, звісно, не збирається відмовлятися від участи у змаганнях. Його вірш… Ну, теж непоганий. Але Вогнедан як завжди… Неперевершений Вогнедан.

Назавтра князь Вартислав оголошує, що він збирається в дорогу. Він є другою особою в державі і довго відпочивати вдома не має часу. З нерозважними юними вельможами він ущипливо ввічливий, рівно, як і з пані Руженою, яку вважає винною у потуранні. Однак, до Боговлади їдуть нині всі три жони Чорного Дракона. Ружена бажає подивитися змагання, сподіваючись на перемогу свого сина, молодші ж княгині хочуть показати донечкам столицю. Ну, і придивитися для них майбутню пару серед юних паростків боговладської шляхти.

Старша княгиня позирає на пані Владиславу трохи скоса. Високо… Високо заміряється молодша княгиня… А втім… Говорять же, що син в радість, а донька — на щастя…

Вогнедана ж перед від’їздом навідує гість. Це не хто інший, як пан Дубовий, Дубненський суддя.

Суддя Дубна — пожиттєвий шляхтич. Шляхетство своє заробив на прикордонній службі у Предславі. Кругловухі зазвичай не до вояцьких справ охочі, а до мирної праці. На варварів з Півночі, і тих же ішторнійців поглядають насмішкувато — дурна войовничість ельберійцям не до вподоби. Однак, є й воїни з людей, незгірші за дивних, котрі змушують згадати про давно минулі часи, і про незмінених сонцеславів, котрі, ніде правди діти, любили помахати мечем і по ділу, і без діла.

Пан Дубовий є воїном-красенем. Стрункий, підтягнутий, зодягнений в зелемінський жупан з укороченими рукавами. Жупан чорний з золотою облямівкою — як і належить, суддя носить кольори Ведангських князів. Під жупаном — вишиваночка. При боці шабелька. Волосся, довге, як у ельфа, зібране у хвіст. Вуса підківкою, а під ними усмішка. Гарна така усмішка. Щира.

Вогнедан хоч і є найбільш витонченим вельможею Боговлади, але не пишається перед провінційною шляхтою, як деякі уродженці столиці. Однак, з цікавістю очікує, що скаже йому урядовець. Напевне, теж докоряти почне за дурну хоробрість.

А пан Дубовий вуса пригладив і вимовив м’яко:

— Знаєте, ваша ясновельможність, що маю я виповісти вам своє обурення… Я і виповідаю… Але ж як красиво ви проштрикнули мечем отого зелемінця…

Принц від несподіванки аж дар мови втратив, що з ним траплялося нечасто. А тоді мило усміхнувся до співрозмовника:

— Радий був допомогти правосуддю, пане суддя.

— Ці огидні особи осоромили свої вуха, — продовжує пан Дубовий, — і тому отримали те, що належить. Тримати вбивць за ґратами — це віднімати громадський хліб у вдів та сиріт. А нині забагато розвелося мейдистських проповідників, котрі навіть не просять, а вимагають милосердя до осіб, які посягнули на життя ближнього. Сподіваюся, що перегляд нашого правного уложення — то справа далекого майбутнього. І ще раз висловлюю свою подяку.

— Це ви говорите як правник, чи як особа приватна? — питає Вогнедан, задоволено роздивляючись воїна.

— Це — як правник, — знову розгладжує вуса пан Дубовий, — але маю і приватну справу до вашої ясновельможності.

— Чим я можу допомогти? — запитує Вогнедан зацікавлено.

— Вашій ясновельможності звісно невідомо, — мовить суддя поволі, - що ваш співбесідник записався до війська, а згодом вступив на урядову службу з кохання до деякої шляхтянки, чиє ім’я волить укривати в таємниці. Я виконав все, що присягнув собі і їй: був офіцером прикордонної залоги, є урядовцем і начільником Дубненської варти. Але останнє моє випробування ще попереду…

- І що ж то за випробування?

— Бажає моя панна, — статечно говорить суддя, — аби я послав вірша свого на боговладське змагання поетів. Віршувати я вмію і по-нашому, і по — ельфійському, та не маю змоги покинути службу і поїхати до столиці. Тим більше, задля першого разу, мушу я мати поручителя-поета, котрий розгляне мої вірші. Тому прошу уклінно…

Принц роздивляється молодого воїна ще з більшим зацікавленням. Людську поезію він знає і любить, а піснями цього краю захоплювався свого часу сам Веданг Сіллур, котрий знайшов в них деякий «таємничій смуток». Однак, таке прохання… Пан Дубовий шляхтич і має формальне право приймати у змаганнях участь, але… Так уже повелося, що у Боговладі в поетичному мистецтві змагаються лише дивні. Хоча були й винятки… Роса Летич з Чорногори, котра була другою у збірнику десятилітньої давності… Вітан Ластівка з Квітану… А один випадок і взагалі зостався нерозгаданим. За Повелителя Святополка, Вогнеданового діда, змагання виграв чоловік, котрий підписав вірша: «Рибалка з прибережної затоки»

«Численні бризки хвиль,

Що б’ють в стерно,

Вишневий цвіт нагадують…

Весною

Як розпізнати справжній білоцвіт?…»

Автора вірша даремне прохали відкрити своє ім’я. Він не відкрив обличчя навіть на Осінніх Змаганнях. Дехто навіть вважав, що загадковим «Рибалкою» є сам Повелитель Святополк, котрий замолоду приймав участь в морських виправах, і який, ніби через надмір справ, не зміг бути суддею Змагань Великої Ночі.. І лише через десятиліття спадкоємці пожиттєвого шляхтича і колишнього моряка фльоти Грому Косави знайшли в його паперах чернетки віршу-переможця.

Тому Вогнедан бере сувійчика, який з уклоном доручає йому пан Дубовий. Юнак сподівається, що вірші є насправді гарними, і йому не доведеться розчаровувати ні суддю, ні його панночку.

— Я пришлю вам відгук, — обіцяє принц, — і якщо…

— О, я не смію й сподіватися, — говорить урядовець, — хоча і намагався відточувати мову яко шаблю. Я сам складаю пісні для воїнів, але в шляхетському змаганні маю прийняти участь вперше, і тому…

Коли рушив до Боговлади маленький обоз, Вогнедан таки розгорнув сувійчика пана Дубового. Звичайно, він мав відкрити його вже у столиці, як-то і належить вельможі. Але цікавість перемагає, і юнак лише стежить за тим, щоб цієї поспішності не побачили оточуючі.

Гарно віршує суддя. Звісно, переможцем йому не стати, але до цьогорічної збірки… Чому б і ні… Та ще, коли за нього поручиться Принц Яблуневого Саду…

«Весняні ночі…

Навіть уві сні

Не знає спокою душа

Усе їй сниться

Що з вишень облітає білоцвіт» — поволі повторює Вогнедан рядки вірша. Тема цьогорічних змагань: «Вишневий цвіт»… Здається вона легкою, але про квітучі сади вже стільки сказано всього…

Що ж, пан Дубовий отримає місце у збірці і руку панночки… А їхні діти — шляхетство по крові. Так заведено з часів Господині Данаділу. Закоханець має довести, що є гідним і своєї панни і подальших привілеїв.

Хоча привілей у ельберійської знаті один — першими йти до битви… Недарма володіти зброєю дивних навчають з колиски.

Вогнедан ховає сувійчик до дорожньої сумки і зітхає… Те, що витримав від свого батька Воїслав, то лише квіточки, порівняно з гнівом Повелителя. Одна надія на оці змагання. Вогняні Ящери є добрими воїнами, але з віршуванням їм не щастить. Ніхто з правлячого роду не вигравав змагань вже добру сотню літ.

«Виграю і весняні й осінні», — присягає Вогнедан подумки, — а щодо таткового гніву… переживу. Все одно ми все зробили… як там говорив суддя…красиво»

***

Любить свій Ельбер Вогнедан… І Веданг, з його мальовничими ярами, і лісовий Квітан, і степи Зелеміню, і тепле Сіллонське Побережжя…. І Чорногору любить, хоч йому ще не доводилося там побувати.

Та найбільше любі юному принцу теплі долини Данаділу. Ну, а з усього Данаділу — стольне місто з білими вежами.

На острові посеред ріки Дани стоїть Боговлада. З берегом її з’єднує розвідний міст, збудований ще за Господині Данаділу. Кілька разів він підновлювався, але вічними є його опори, зроблені з зоряного металу і справно діє підйомний механізм, створений першими дивними.

Оповідають перекази, що у перші десятиліття сам собою підіймався та опускався міст, на радість мешканцям Боговлади. Але згодом вигасла сила, що приводила його до дії, і до коловоротів, передбачених на цей випадок, запрягли коней.

Сонячний Острів є величеньким. Але вже не вміщається на ньому Боговлада, і тому стольний град оточено по берегам ріки невеличкими селищами з квітучими садами.

А посеред міста пишається Палац Повелителів з білого каменю. Стоїть він наче на уступі височенького кургану, і ведуть до нього сходи з зеленкуватих плит, відшліфовані не людськими руками. На вершині ж пагорбу розташовано Храм Сонця.

Боговладський Храм Сонця, збудований ще за допомогою пристроїв Богорівних, є найкращим у країні. Власне це навіть не будівля — коло з кам’яних брил, поставлених сторч. В ньому служать Богам відуни столиці, котрі й мешкають неподалік — в Жречеській дільниці, яку простолюд ще називає Відьомською.

Скучив Вогнедан за своїми покоями, за садочком, засадженим яблунями. Не може він надовго розлучатися зі столицею, як і більшість боговладських дивних. Навіть думка про батьків гнів не може затьмарити радісного передчуття, що скоро його сад сповниться рожевого квіту. Щорічне диво — яблуневий цвіт Боговлади.

Про оцю пристрасть принца до яблуневих садів давно відають мешканці столиці. Тому й прозвали юного Вогнедана Принцом Яблуневого Саду.

Та сьогодні, знає Вогнедан, йому не дадуть посидіти у садочку. Тільки-но встиг він вмитися та перевдягтися опісля довгого шляху верхи — прийшов паж від батька Святослава, кликати нерозважного сина на тяжку розмову.

З зітханням одягається Вогнедан. Його паж і вірний помічник у всіляких пригодах панич Світлян Горич родом з Квітану, дивиться на свого володаря співчутливо і дбайливо підбирає йому одяг.

Світляну дванадцять літ, і у нього срібне сяюче волосся, як у майже всіх дивних лісового краю. Знов таки перекази говорять, що срібні дивні були настільки закохані в ліси, що і на новій батьківщині поселилися у лісі.

Вогнеданів паж є змішаної крові, у нього округле людське личко, а очі й волосся як у дивного. Від того підліток має неймовірно милий вигляд. І неймовірно відважним є Світлян, тоді, під час квітанської пригоди, він дуже допоміг обом друзям. Та й під час ведангської пригоди теж — лише такий відчайдух як Світлян ризикнув проїхати самотою до Дубна повз Чортів Яр, де розбійничав мисливець за вухами. Мани накидати на себе Світлян не вмів, однак відважно наразив свої гостренькі вушка на небезпеку бути причепленими на мотуз збожеволілого Рибки. Вогнедан потім сам картав себе, що нерозважно послав хлопчину небезпечним шляхом. Однак…

Сам Вогнедан теж не може робити так, аби люди бачили замість його лиця інше обличчя. Хоча має здібності цілителя, котрі і розвиває за допомогою навчителя-волхва. А от Воїславу це під силу. Він може напустити ману навіть на дивного, принаймні — на дивного з дрібної шляхти. Такого як Світлян, котрого насмішкуватий Дракон вже не раз розігрував, прикидаючись іншими особами.

Нині Воїслав кудись щез. Певне, сидить у жіночих покоях, прохаючи дружину Повелителя, щоб заступилася за них обох. Пані Воїдана, перша і нині єдина подруга Повелителя, є рідною сестрою князя Вартислава, а отже — тіткою Вогнеданового побратима. Тож Воїслав недарма сподівається на її захист, тим більше, що Воїдана завжди стає на його бік в суперечках з батьком.

Світлян нарешті підібрав належне вбрання. Штани сірі, данадільського крою, звужені донизу. Гаптована сорочка в ніжно блакитних з золотом тонах. Взори, ясна річ, данадільські. Зверху — накидка-безрукавка, такого ж кольору, як і штани, з двома застібками спереду. Тканий пояс, ледь світліший за верхній одяг. М’які чобітки…

Вогнедан задоволено дивиться на себе у люстро, а Світлян тим часом швиденько робить йому зачіску за останньою модою Данаділу. Дві косички вздовж обличчя, третя ззаду, решта волосся залишається вільно спадати нижче плечей. Батькові, щоправда може не сподобатись — не любить він дженджиків, котрі ганяються за модами, які самі ж і вигадують потиху. Але принц Ельберу має підтримувати свою опінію найвитонченішого чепуруна столиці.

Світлян дивиться на свого принца ельфійськими оченятами зі співчуттям і пошепки радить триматися. Атож… Добра порада — справі не завада.

В покоях Повелителя як завжди прохолодно. В приймальні тихо дзюркоче витворний водограйчик з мармуру. Над чашею зображено двох діточок, котрі граються яблуком. Паж Повелителя, чорногорець Вовчур, киває принцу, аби той заходив до кабінету. Пан Святослав не любить шуму. Навіть голосної музики не переносить.

У батьковому кабінеті принц бував не раз. Сюди його Повелитель запрошує, коли син в чомусь завинив. І перше, що бачить Вогнедан, переступивши поріг покою — малювання з його мами, пані Конвалії Ставської, другої дружини Повелителя, що нині відпочиває в дубовім гаю потойбіччя перед наступним переродженням.

Вогнедан не пам’ятає матері — вона пішла з життя, коли йому було два рочки. А от малювання вивчив досконало… У мами личко ніжне, матово-біле, і сама вона схожа на квітку конвалії в сукні з ледь помітним відтінком блакиті. Волосся русяве, як у більшості данадільських дивних. А, оскільки Вогнеданова бабуся з квітанського роду Горобинських, то пані Конвалія успадкувала дивовижні очі цього роду. Яскраво зелені, мов смарагди з Побережжя.

Часом думає Вогнедан, що якби він вдався обличчям у матір, то тоді… Але від матері юнак успадкував лише матово білу шкіру і вигин вуст трохи аж зам’який для чоловіка. І оту її ямочку на лівій щоці. А в усьому іншому він — викапаний батько. Те ж чорне волосся, ніжне, мов шовк — домішка крові Драконів через бабусю по батькові Троянду, князівну Ведангську, яку ще називали Чорною Трояндою, і яка билася поруч з дідом Святополком у морській битві з ішторнійцями, де й наклала головою під час в усьому іншому вдалого абордажу. Дідо наказав опісля поставити загиблій дружині пам’ятник на острові Сіллон, на який, власне, і хотіли висадитися тоді ішторнійці, аби зробити там укріплення для подальших нападів на Побережжя. Пам’ятник з чорного мармуру — прекрасна діва з трояндою в руках.

І очі у Вогнедана батькові — темно сині. Дівчатам вони дуже подобаються, але юнак шкодує потиху, що не успадкував материного погляду. Може батько частіше б усміхався до сина…

Та давно не бачив принц усмішки Повелителя. От і нині на застиглому обличчі Святослава лише спокій… Державний спокій. Не дивний, не татко — дух Ельберу.

Вогнедан поволі схиляється в уклоні, схожому на танцювальний рух. Батько не менше зграбним рухом вказує сину на кріселко біля столу. І сам сідає за отой стіл, де завжди в бездоганному ладі розікладені які-то папери.

Завіси на вікнах… Знайомі гобелени на стінах — вишня ронить квіт. Знайомий погляд, сповнений холодного спокою.

— Ви маєте втямити, мій нерозумний сину, що ви є останнім з Вогняних Ящерів… — говорить Святослав рівно, а Вогнедан мовчки схиляє провинну голову, — вганяти за розбійниками по ярам Ведангу повинні ті, кому держава за це виплачує утримання. Я маю нині дякувати судді Дубовому за те, що він врятував вуха мого сина…

— Якщо дозволить Повелитель, — озивається Вогнедан стиха, — то його нерозумний син є здатним оборонити свої вуха за допомогою власного меча… Хоча суддю дійсно потрібно відзначити — це розумний і сміливий воїн.

— За переказами, — говорить Повелитель, неначе не почувши синових слів, — в давні часи правителі посилали своїх дорослих синків на провінційне врядування. Аби вони не дуже пишалися своїм столичним походженням. Нині ми даємо відзначитися людям і дивним, котрі не належать до Трьох Родів, і зовсім забули про старий звичай. Князь Вартислав згадав про нього, віддавши сина до палацової варти. Якщо ж мій син ще хоч один раз порушить визначені для вельможі звичаєві норми, я вишлю його на чорногорське прикордоння шереговим вояком. Без права повернення, аж доки на те не буде моєї волі.

Вогнедан поволі опускає вії. Боги мої — чорногорське прикордоння. Добре, що хоч не зелемінські болота. Він, Принц Яблуневого Саду, просто не виживе вдалині від Боговлади. І батько це чудово знає, тому і погрожує засланням.

— Моє життя — у волі Повелителя, — говорить юнак усталену фразу.

— Можете йти, — кидає батько. Він уже не дивиться на сина. За всю їхню розмову на обличчі правителя не здригнувся жоден м’яз.

Вогнедан підіймається з кріселка і чогось згадує, що ішторнійці, опісля останньої війни, що отримала в Ельбері назву «Війни стихій», прозвали володаря ворожої держави холодною і жорстокою нелюддю. Саме тоді, коли вороги рвалися до Ельберу через ланцюг прикордонних фортець, якими ельберійці замкнули навіки всі перевали і проходи в горах, Повелитель Святослав звелів спустити на голови ворожого війська снігову лавину. Ця лавина знищила не тільки ворожих воїнів, але і ішторнійське містечко Гралуну, яке опинилося на її дорозі.

Принц тоді був зовсім малим, але добре пам’ятає оповідки про те, що під час укладення чергового перемир’я опісля того розгрому, командор Духовного Ордену Святого Кілені, котрий і провадив перемовини від імені свого володаря, правителя Арадіта Четвертого, дорікнув Повелителю невинно загиблим мирним населенням Гралуни. Повелитель же Святослав, нібито подивився на ішторнійця, котрий аж очі до неба звів, ганячи язичницьку жорстокість супротивників, і мовив голосом, холодним, немов крига на горах: «Я підрахував можливу кількість жертв лавини серед вашого люду, і приблизну кількість мирних людей з мого народу, замордованих ішторнійцями, якби ваші війська увірвалися до данадільських долин. Зваживши ретельно ці два зла, я вибрав менше за кількістю загиблих.».

Отакий він і є, батько Святослав. Вогнедан не сумнівається — батько дійсно зробив оті підрахунки. Рівно, як і підрахунки військових втрат, якби спробували обійтися без втручання стихій. Все це, звісно, і добре, і правильно, але часом принцу здається, що його звитяжний татко плутає свого сина з ворожими воїнами…

Він, Вогнедан, зовсім не був би проти погостювати у Чорногорі, побачити славетну твердиню роду Ллєгів Чорногорських, прозваних Пардами за шалену хоробрість, а також за те, що у кожного князя Чорногори обов’язково був тілоохоронець з цих змінених звірів. Однак заслання… Без права повернення, аж доки…

Гордість Вогнеданова дорівнює батьковій. Тому він мовчки схиляється в уклоні-танку і виходить з кабінету плавною ходою чистокровного ельфа. І двері причиняє зовсім нечутно. Герб Саламандрів на тих дверях — Вогняна Ящірка в язиках полум’я. І гасло… Якраз для пана Святослава… «У вогні — холод, у величі — спокій.».

Він, Вогнедан теж є Вогняним Ящером. І тому юнак милостиво киває до пажа — чорногорця, і виходить у невеличкий дворик, в якому Повелитель має звичку відпочивати від справ.

Майже одночасно невеличкі дверцята в мурі двору відчиняються, і звідти з’являється юне диво — панночка в ніжноблакитній сукні, гаптованій витворним візерунком: журавлі в польоті.

Принц вклоняється юній панні не так, як Повелителю. Наче дві безшелесні тіні підпливають одне до одного вельможні дивні, одночасно зводять правиці, змикають їх, і роблять круговий поворот, наче в придворному танку.

— Мій принце, — ледь чутно мовить панна, — пані Ельберу просить вас до себе…

Вогнедан і так про це знає. Панна Вишня Ставська, для приятелів просто Вишенька, є наближеною до Першої Пані Краю і її улюбленицею, що замінила пані Воїдані єдину доньку Ружу, прозвану Білою Ружею, котра нещодавно вийшла заміж за чорногорського княжича Владияра Парда.

Вогнедан знає і страшну таємницю панни Вишні. Панна Ставська, котра є його сестрою у перших, обрала Принца Яблуневого Саду повіреним для своїх любовних справ. Вишенька безнадійно закохана у Воїслава Ведангського, який є відомим боговладським джиґуном, і зовсім не звертає уваги на Вогнеданову любу родичку.

Авжеж, Вогнедан, як і пані Воїдана, сумує за Білою Ружею, що була вірною приятелькою і товаришкою його дитячих пустощів. Непогамовна кров Драконів, успадкована по матері, весь час підбивала юну Святославну на якісь вибрики, котрі дратували батька, але які охоче пробачала Перша Пані Воїдана, і якими захоплювався менший братик. Тому він з радістю спілкується з новою сестричкою, але… Панна Вишня така ніжна, така потихоня… Може тому і Воїслав не звертає на неї уваги. Треба натякнути їй якось, щоб була сміливішою.

Молода пара проходить у дверцята, і опиняється ще в одному садочку, сповненому запаху півоній та ранніх троянд. На мармуровій лаві, на подушечках, розташувалася пані Воїдана. Біля неї — кошичок з нитками, а поруч стоїть на підпорках велика рама з натягненим гобеленом.

Однак Перша Пані не стільки гаптує, скільки придивляється до того, як її наближені шляхтянки за сусіднім столиком розмальовують писанки. Панночки затулилися ширмочками і від вітерцю, і одна від одної… Тільки миготять вогники від свічок в скляних підставочках…

А біля ніг Пані, на гаптованій подушечці, сидить її улюблений небіж і уважно розплутує нитки, розкладаючи їх за кольорами. Вигляд при цьому у Воїслава серйозний, аж занадто.

— Як справи у мого любого сина? — запитує пані Воїдана. Вогнедан схиляється перед нею, а тоді, за порухом руки доньки Драконів присаджується на лаву.

— На цей раз обійшлося, — зітхає принц, — але я був за один крок від провалля. Від цього дня стаю м’якшим за віск в руках писанкарок. Ніяких відчайдушних виправ, ніяких судових справ… Чи чуєш, Воїславе?

— Чую, — озивається Веданг, — я вже пообіцяв це саме любій тітоньці.

— Але ж ви таки божевільні, незгірш від отого… як його там, — говорить Перша Пані аж ніяк не сердито, — мій любий сину, я хочу послухати ще й від тебе про оту пригоду біля озера Сіллур…

Вогнедан охоче повторює оповідь про захоплення у полон огидного розбишаки. Панночки за ширмочками лише зітхають, і у багатьох вистигає віск, стаючи жовтими крапельками на писальцях.

— Аби не Великодні змагання, — говорить пані Воїдана, — Повелитель вислав би тебе до Чорногори вже сьогодні ж. Пам’ятай, сину, що твій батько не любить і не вміє жартувати.

— Скелястим схилом, — говорить Вогнедан,

У гірському краю

Вода джерельна

Вільно струменить

А я у серці почуття ховаю…

Те саме можна сказати і про мого батька, але…

Та біль від холодного таткового голосу ще не влігся, і принц, не стримавшись, закінчує речення.

— …але мені здається, що почуття Повелителя заховані під снігом, як верхи Чорногори. Якщо вони, звісно, є — ті почуття…

— Дитя моє, - зітхає Воїдана, — колись ми грілися в променях сонця, а нині…

«Таке прозоре місячне проміння

З небес холодних ллється,

Що й вода

В якій відбився місяць,

Замерзає!»

Та коли згасло сонце, то мусимо вдовольнитися й таким промінням…

Натяк Воїдани досить прозорий, як і її вірш, та Вогнедан не уявляє собі батька іншим. Він зводиться з лави, і одночасно з ним підіймається Воїслав, а біля ніг Пані примощується Вишенька і береться за нитки.

Вогнедан, звісно чував оті палацові плітки, які в основному розпускала кругловуха челядь. Про видіння Срібляни. Нібито, опісля народження сина і спадкоємця, зраділий Повелитель пішов з Другою Пані, Конвалією до провидиці з Боговладського храму. І, начебто, Срібляна сказала їм обом за Вогнеданову долю щось таке, що за два роки звело Конвалію на поховальне вогнище, а Повелителя зробило «з сонця місяцем».

Він, Вогнедан, з усіх сил намагається бути найкращим в усьому. Він — перший музика Ельберу, звуки його флейти можуть струсонути навіть душею незміненого. Він — перший мечник серед юних вельмож, його клинок має ім’я, він зветься «Пелюстка вогню», і вироблено його з того зоряного металу, з якого, за переказами, було зроблено оті летючі знаряддя, в яких сходили у цей світ його пращури.

Не тільки мирних речей наробили тоді дивні, але й мечів з тієї сталі. Всі ці мечі підраховано, кожен має свою назву, і знаходяться вони у віданні волхвів-навчителів, котрі і доручають зброю, закляту рунами сили, найкращим своїм учням. З молодих боговладських шляхтичів іменні мечі мають поки що лише Вогнедан, та Воїслав Ведангський, клинок якого зветься «Язик Дракона».

Якщо Принц Яблуневого Саду виграє ще й поетичні змагання, на які сімнадцятилітнього Вогнедана буде допущено вперше, то він стане ще й Першим Поетом Ельберу на весь наступний рік. І сподіватиметься не віддати нікому своєї першості.

Юнак усміхається трохи сумовито, поки йде до виходу з Воїданиного саду. Минулої осені батько власноручно викреслив його зі списків учасників Змагань Великої Ночі. Повелитель пояснив це тим, що сімнадцять його сину виповнилося на світанку тієї ночі, в яку мали відбутися змагання, а отже… По букві закону він був правий, але…

Цей турнір в чомусь був цікавішим за Великодній. Великої Ночі відбувалися змагання і в боях на мечах, і у віршах, і у музиці… Вогнедан так готувався, а тут… Він-то здогадався, що то було покаранням за оте його з Воїславом геройство у Квітані. І дійсно, Воїславу має виповнитися сімнадцять саме цього Великодня, але його ім’я занесено у списки ще з Весняного Рівнодення, і ніхто не збирається його викреслювати.

Тепер батько не має права не допустити сина до змагань, тим більше, що за Принца Яблуневого Саду вболіває півДанаділу. А вірші на ці змагання можна надсилати навіть із заслання. Це не Осінній турнір, де потрібна особиста присутність.

— Проб’ємося! — говорить принц до Воїслава, і друг всміхається у відповідь. Приятелі наче струшують з себе задуму і йдуть до зброярні — повправлятися з мечами та іншою зброєю. Туга тугою, а війна війною. На те і шляхтич, аби добре володіти мечем.

***

— Ви повинні зрозуміти, юне панство, — повчає молодих шляхтичів волхв-воїн Бранибор, — що засобів перемогти іншу істоту в нашому недосконалому світі не існує. Зате існують способи перемогти себе.

Юне панство розташувалося просто на вишаруваній до блиску дерев’яній підлозі зброярні. Вони босі, зодягнені лише в штани та вишиванки. Навчителя слухають з належною повагою в обличчях, хоча деякі з цих вишуканих боговладців вважають потиху, що заняття у Бранибора не додають життю ні краси, ні гармонії.

Окрім Вогнедана з Воїславом в зброярні присутній юний Брячислав Ставський, рідний брат Вишеньки і брат у перших самого Вогнедана, а також боговладські шляхтичі — Гордислав Яблуновський, приятель Брячислава і його родич по матері, Мирослав Вишневський та його приятель і далекий родич Стражислав Вишенський, Огнеслав Рамінський та його сусід по маєтку Велеслав Сливицький, юний Винозір Птаха, з тих Птахів, у яких в гербі сокіл спадає з неба по здобич, а гаслом роду є «Тільки честь — для себе» і Станіслав Горобинський, з тієї гілки Горобинських, котра оселилася у Данаділі зо два покоління тому.

Вогнедану, який скромно сидить на підлозі поміж шляхтичами, котрі всі є його добрими друзями, здається, що Бранибор читає їхні думки з такою ж легкістю, з якою бачить через ману справжнє обличчя замаскованого дивного. Незважаючи на те, що обличчя волхва зберегло молодість, літ йому багато. Ой, багато. І тому холодно зоріють з юного лиця холодні сріблясті очі старої, мудрої особи.

Волосся у Бранибора теж сріблясте, сяюче волосся квітанського ельфа. Боговладська молодь шепочеться потиху, що Бранибор воював ще поряд з прадідом Вогнедана, Повелителем Святояром. А вже ганяє він вельможних юнаків — аж викручувати опісля можна їхні сорочки з тонкого полотна. Деякі з Браниборових учнів бурчать, що аби вони були кругловухими, то опісля отих занять в залі неможливо було б дихнути. Але вголос не сперечаються — хай Боги боронять поскаржитися на втому, можна отримати за це подвійну порцію вправ.

— На розумну істоту, — продовжує Бранибор, — впливає безліч чинників. Наприклад, деякі з тут присутніх вважають себе чимось кращим за пересічного ельберійця лише тому, що їхній піт не має запаху…

У Влеса Сливицького багряніють кінчики вух. Не далі як учора він побився на мечах до першої крові з неприсутнім тут нині паничем Віроданом Ружицьким, ще одним приятелем молодих вельмож. Про такі речі витончена молодь поміж собою не говорить, але вчора, вимотаний до краю вправами Влес, недвозначно натякнув на запах, яким просякла сорочка Віродана. Ружицький, котрий був сином жінки з людей, сприйняв це за образу і прямо заявив, що наріже з сорочки панича Сливицького хусточок, аби втирати собі з обличчя піт, запах якого так не до вподоби шановному Велеславу. Поєдинок, що стався тут таки, посеред зброярні закінчився тим, що Влес поранив Ружицького в плече, і довелося йому порвати свою сорочку не на хусточки, а на бинти.

- Інші, - говорить далі Бранибор, — можуть дивитися звисока на те, що прийнято в їхній провінції і піддаватися впливу звичаїв інших місць з тим, щоб відмовлятися від своїх. В простоті звичаїв маленької вітчизни якраз і є їхня велика цінність. Мавпувати інших зовсім непотрібно, а часом — просто смішно.

У Воїслава Ведангського вже багряні не тільки вуха, але й обличчя. Він два роки вправляється у вимові Данаділу, і нині говорить як справжній уродженець Боговлади. Бранибор напевне має на увазі саме його, коли говорить про мавпування.

— Цінність розумної істоти, — продовжує далі Бранибор, — в присутньости спокійної сили та мужньости. Коли ви зможете іти вперед, зціпивши зуби, не звертаючи уваги на обставини і зберігаючи при тому спокій, то вся ваша теперішня витонченість буде гідною окрасою достойної особи. Гідність проявляється ззовні в спокійному виразі обличчя, в небагатослівності рухах та жестах. Але все це лише відбиток на поверхні явного тіла глибинних порухів духу. Ви — шляхтичі, ваш фах — війна, і тому ви мусите частіше стримувати порухи гордого розуму, і вглядатися в глибини духу. Як свого, так і чужого. А тепер, до вправ, панове. Пане Сливицький і княжичу Ведангський до мене…

Вогнедан дивиться на друга співчутливо. Вони зі Сливицьким дійсно матимуть сьогодні порізані на хусточки сорочки. Бранибор є страшним бійцем, він може сам зладнати з десятком дивних, навіть при тому не спітнівши.

Воїслав, зітхнувши, обережно знімає вишиванку… «Дарунок від панночки, — здогадується Вогнедан, — цікаво, від якої». Провинний Сливицький робить те саме, але Вогнедан ладен прозакладатися, що у Влеса немає дівчини, яка б дарувала йому вишиванки. Однак, юнак хоче, аби всі думали, що є… Це опісля того, як він вислухав Бранибора… Краще б ти, хлопче, пожертвував сорочкою…

Решта звично розбивається на пари. Вогнедан зазвичай фехтує з Воїславом, але нині бере собі до пари Ставського, котрий аж запломенів від утіхи. Мирослав та Стражислав завжди б’ються одне проти одного, хизуючись вмінням. Троє позосталих кидають жереб, виходить — Яблуновський проти Птахи. Стах Горобинський зостається очікувати або, коли хтось втомиться, або нової пари.

В самий розпал бою до зброярні заходить князь Вартислав у супроводі двох дивних у пишному вбранні Зелемінського князівства. Старший з зелемінців — вродливий воїн з суворим лицем і шрамом на щоці. Вогнедан, котрий якраз відповідає на якийсь особливо хитрий виверт родича Ставського, не одразу згадує, хто це. Та з наступним ударом клинка у пам’яті спливає давнє гостювання у Зеліборі, чотири роки тому.

Князь Володар — ось хто це… Князь Володар Драган, охоронець кордону. Взагалі-то їхнє родове прізвище Лларан, а на Драганів їх переінакшив зелемінський простолюд, так само, як Сіллури стали Ведангами Драконами, а молодша гілка Ллєгів чорногорських, далеких родичів Ллєгів-Пардів, почала називатися Лелегами.

Поруч з князем Володарем — похмурий молодик років двадцяти. Хто ж це може бути? Вогнедан пам’ятає княжича Ольга, свого однолітка, і княжича Яровита, на рік молодшого. Їхні матері звалися Рогніда і Рогволода… У Ольга ще була сестра-близнючка, котру звали Чаяною…

Брячислав, в перервах поміж ударами, кидає стиха:

— Князь Зелемінський нарешті вирішив вивести в люди свого напівкровного сина… Тобто, я хотів сказати — вивести в дивні..

Вогнедан аж трохи удару не пропустив. Зупинятися не можна: зупинишся — потрапиш у пару до Бранибора, і тоді…

Але новина таки й справді… Замолоду князь Володар, вирішивши побачити світ, довго мандрував по північним країнам. Дивні вибиралися у мандри дуже зрідка, і то лише тоді, коли хтось з дрібної шляхти вирішив зайнятися торгівлею. При чому, добрим смаком вважалися мандри або до Острівного Королівства Шорроги, або до того ж Ішторну, під час перемир’я. Виняток ставили офіцери фльоти, котрі обійшли на своїх кораблях всі моря й океани знаного світу.

Але по Півночі, окрім Володаря, здавалося, ніхто з дивних не мандрував. Хоча моряки-шляхтичі бували навіть в загадковому Лояні, котрий славився своїми шовками і гарнесенькими дрібничками з зеленого каменю. Торговці теж туди їздили не дуже часто — північани, котрі жили за Моозом, могли запропонувати на продаж хіба що шкурки звірів, а хутряного одягу люди і дивні Ельберу не вбирали і через теплий клімат, і через упередження дивних, які не вживали у їжу м’яса, і навіть шкіряне взуття носили через силу, взуваючи по змозі більш дороге, з особливим способом обробленої кори дерева ллірі, насіння якого привезли колись з-під зорі Сіллон, і яке прижилося лише на острові біля Побережжя, названого ім’ям Блакитної Зірки.

До того ж, в лісових краях, типу Грелли та Гесути могли і прирізати мандрівника-невдаху, а то й захопити у рабство. Країн в тих лісах була безліч, вірніше, в більшості своїй, племінних земель. Під дзвін мечів Вогнедан почав пригадувати собі уроки землезнавства. Страгія, Мооз, Гросата, Грелла, Гесута, Анкера, Ваана, Шанія, Моанія… Астеон на північному побережжі… Срегія десь взагалі на краю світу… Говорять, що там ночами палає небо… Північне сяйво. Напевне — єдина красива річ, на яку варто подивитися на цілій Півночі.

До недавніх часів якась подоба порядку була лише у Страгії та в Моозі. У Страгії білошкіра знать, котра походила частково з моозців, а частково з незмінених сонцеславів, котрі перебігли свого часу до Страгії, незадоволені новими порядками, тримала в покорі прийшлий народець кедагів, який лиха година занесла в ці чужі їм краї разом з ордою хото.. Зі Страгією Ельбер постійно воював — то з нею самою, то сусідоньки укладали з Моозом союз… Власне, то навіть не війна була, а якесь постійне повзуче розбійництво, цілі ватаги гулящих людей, котрі порушували кордон, пробираючись через Страгійську трясовину і напастували зелемінські селища. Мооз, однак, вважався з усіх північних країн найбільш призвоїтим королівством, і Повелитель навіть приймав їхніх послів, рівно, як вів перемовини зі страгійцями. Астеонці були відважними розбійниками, але не більше. Часом вони наважувались налітати на ельберійське побережжя, але опісля того, як Повелитель Святополк на чолі фльоти взяв на меч і спалив до цна Сейвігур — головний порт цих одвічних морських блукачів, дракари під смугастими вітрилами більше не з’являлись біля берегів Квітану.

Решта ж північан промишляла війною, але в основному проміж собою, не витикаючись далеко з лісу. І чогось приємного для ока добрим людям і дивним там було не віднайти.

Вогнедан з Брячиславом вже кілька хвилин кружляють по залі зброярні, аби придивитися поближче до молодого зелемінця, не перериваючи бою. Адже з отої мандрівки князь Володар, тоді ще княжич, привіз собі незмінену жону.

Про оту Володареву дружину поміж вельможами легенди ходили. Одні говорили, що дівчина життя врятувала Володарю, інші — що допомогла втекти з полону, ще інші — що дівиця є краси невимовної… Але жодного разу княжич Зелеміню, котрий став князем, не привозив Першої княгині до столиці. Приїздив лише з Рогнідою та Рогволодою — звичайними собі зелемінськими шляхтянками та їхніми дітьми.

Вогнедану, коди той гостював у пана князя в його зеліборському палаці, теж не вдалося побачити жодної гідної кругловухої пані, схожої на королеву астеонських піратів Ріфагану, про яку на Побережжі навіть пісню склали, і чия врода дорівнювала її жорстокості. Не бачив він і княжого старшого сина. Вся ця таємничість породила знов-таки плітки, що Перша княгиня є страшною, як смертний гріх у розумінні ішторнійського ченця, а спадкоємець Зелеміню є чи-то потворою, чи-то недорозвиненим.

Але ж брешуть плітки та чутки… брешуть як завжди. Син Володаря звичайнісінький собі юнак. Звісно, видно, що він напівкровний, видно і те, що кров та є чужою. Лице занадто біле, пласке, вилицювате… Очі вузькі й маленькі, навіть не ельфійського розрізу, і якісь червонясті. Лише гострі вуха доводять незаперечно, що батьком княжича є таки пан Володар. Біляве волосся забране у хвіст за вояцьким звичаєм. Знов таки — занадто біляве.

— Альбінос, — шепоче Брячислав, — от чому вони його ховали….

Вогнедан хитає головою, одночасно пригинаючись, щоб уникнути клинка. Ну, звісно ж… Злощасний хлопчина просто винятково негарний. Але в цьому немає його вини, рівно, як і провини батьків. Звісно, що на такому обличчі не спочити погляду… Але, можливо, молодий княжич є славним іншими цнотами, як, наприклад, чорногорець Гойко Трембич, котрий, бувши винятково потворним з обличчя через хворобу, став відуном і уклав цілу книгу про лікарські трави.

Ох, хвала Богам, нарешті Бранибор спинив вправи. Бідолашний Воїслав — його груди залляні кров’ю від меча відуна… Сливицький вибув з бою ще раніше, і сидить на підлозі, тримаючись за шию… Знаменитий Браниборів удар, від нього неможливо затулитись. Він, Вогнедан, не пропустив жодного, а от Брячислава зачепив тричі. Інші юнаки теж лічать порізи і з цікавістю поглядають на двох вельмож і понурого молодика.

— Віщий Браниборе, — мовить князь Ведангський, — прошу вас про одну послугу. Оцей ось гідний юнак є княжичем Зелеміню. Ви навчали його батька, тож візьміть під свою опіку й сина.

— Звісно я навчав тебе, Володарю, — говорить Бранибор лагідно, — яко й твого батька Всеслава. То оце — твій спадкоємець? Як звешся, воїне?

— Лемпарт Драган! — бутньо відповідає спадкоємець Зелеміню, — і я попрохав би вчителя фехтування не тикати княжичу!

Воїслав навіть рани свої перестав розглядати, а виморений Сливицький забув, що потрібно тамувати кров. Решта шляхтичів принишкла, як миші під мітлою.

— Я ж пояснював тобі, Лемпарте, — втомлено говорить Володар, — що пан Бранибор є волхвом — воїном, а не вчителем. І в кожному випадку потрібна повага до наставника.

— Пане Браниборе, — втручається князь Вартислав, — ви бачите, що перед вами зовсім…

— Неотесаний чурбан, — холодно говорить Бранибор, — гаразд… Бували й ми на Півночі свого часу… Пане Володарю, хто вчив княжича досі?

— Власне, — говорить Володар покаянно, — воїн з Півночі, родич його матері. З його сином вони є приятелями. Я намагався віддати Лемпарта у справжнє навчання, але…

— Перевелися, чи що, відуни у Зеліборі? — мовить волхв ледь насмішкувато, — чому ти не віддав цього…Лемпарта у науку до Борича?

— Він навчався, — говорить Володар, — але стався нещасний випадок, і…

Шляхтичі присуваються поближче і нашорошують вуха. Нещасним випадком при навчанні у відуна може бути лише вбивство напарника.

— Гаразд, — говорить Бранибор по хвилині задуми, — можливо… Але, мій учню Володарю, і ви, мій учню Вартиславе… У мене навчається найвища знать… Вельможі… Звичайно, мені цікаво спробувати обтесати цю… колоду. Але, ваші ясновельможності певне мають пам’ятати, що, коли я беру до себе провінціяла, то вимагаю від нього більше, ніж від боговладця. Махати мечем цей юнак напевно вміє, хоча й недосконало. Однак… Через два дні — Великодні змагання. Ви, пане Вартиславе, цілком у змозі внести цього панича до списків. Нехай принаймні спробує…

— Домовились, — говорить князь Ведангський, — і щиро вдячний…

Вельможі плавно ковзають до виходу, залишаючи княжича Зелемінського стовбичити біля входу. Бранибор більше не звертає на нього уваги, а йде собі із зали геть.

Зараз юнаки мають відновити в серцях погідність духу. Вогнедан підходить до Воїслава і обережно кладе руку на його зранені груди.

Тремтить рожеве сяйво цілющої сили. Веданг зітхає з полегшенням і винувато усміхається.

— Отримав, — говорить, — тепер хоч не говори з данадільською вимовою. А я так старався…

Велеслав Сливицький, коли Вогнедан схиляється над ним, підставляє шию і бурмоче:

— Піду сьогодні до Ружицького і скажу йому… Скажу, що я… Ні, нічого не скажу. Просто принесу йому хусточок…

Бранибор не любить, коли Вогнедан гоїть приятелям знаки від меча. Але й заборонити не може — цілителі, коли не дати їм скористатися Силою для зцілення, починають самі слабувати.

Лемпарт тим часом стоїть біля дверей. Ні, він зовсім не є зніченим, цей княжич з провінції. Навпаки, обдивляється юних шляхтичів своїми червоними оченятами з насмішкою, якщо не зі зневагою.

— Чесно кажучи, — шепоче Воїслав, — мені хочеться нарізати хустинок з сорочки цього панка…

Вогнедан теж такої думки. Однак заспокійливо всміхається до приятеля.

— Скажи, Воїславе, — говорить, аби трохи потішити друга, у якого нині, напевне болить кожен м’яз, — те, що ти приготував на змагання… Чи вдасться мені почути…

— Власне — нічого особливого, — говорить Веданг вже лагідніше, — о, цей вишневий цвіт… Щороку той самий, і щороку — інший. Ні, я можу тобі оповісти… Коли я написав це, то задумався про скороминущість явного життя. Дух не вмирає — так пишемо ми на гаслах, і так відповідаємо у храмі… Але… Мало хто може згадати себе, колишнього… І ось…

«Не цвіт вишневий

Снігом розсипає

В саду моєму лютий буревій…

Мої літа

В тій заметілі білій»

Вогнедан не встиг оцінити твору. Княжич Зелемінський, закінчивши обдивлятися присутніх, підійшов до Стаха Горобинського, котрий, в очікуванні напарника, вправлявся з мечем сам.

— Порубаємося? — запропонував, — є тут ще одна іграшка, з тих, що ви звете мечами?

Пан княжич в парадному вбранні, а отже — без своєї зброї. Зелемінський жупан з дорогої зеленої тканини сидить на ньому, як на опудалі. Горобинський з хвилину роздивляється провінціяла від голови до стіп, тоді відповідає лагідно:

— Вельмишановний… Не насмілююсь вказувати вам на очевидні речі, але ви знаходитеся у зброярні…

— А мені здалося, — не менш єхидно відповідає зелемінець, — що я знаходжуся у дитячій кімнаті. Тобі підтерти носа, хлопчику? Подай-но мені зброю!

— Любий друже Станіславе, — не втерпів Яблуновський, — я думаю нам варто подати сюди доброго бука. Саме такою зброєю і досі воюють між собою північні варвари.

— Атож, — підхопив Вишневський, — ми, як чемні хазяї, повинні дати гостю можливість вибору зброї…

- І можливість вибору супротивника, — всміхається Горобинський, — хоча нам доведеться для гідного вибору посилати гінців аж за Мооз…

Стах ледве встигає впасти ницьма. Якби він цього не зробив, невеличкий круглий щит, якого гість зняв зо стіни, ніби роздивитись поближче, провалив би йому голову.

— Оце так, — тільки й сказав Горобинський, підіймаючись, — мені кинути у відповідь? Чи випатрати вас мечем?

— Я ж говорив — ставай, — ошкірився Лемпарт, — нічого б з тобою не сталося, трохи зірочки померехтіли б в очах… Оцей меч ніби й нічого… ну?

Битися, коли поруч нема Бранибора, заборонено. Такий бій карається, як і поєдинки з незначних приводів, якщо про подібні дізнається навчитель, або — не дай Боги — Повелитель. Та Стаха вже не зупинити. В зелених очах юного Горобинського мерехтить холодна ельфійська лють.

— Панове, наказую вам припинити! — говорить Вогнедан владно, — я забороняю поєдинок, яко найвищий шляхтич цього зібрання. Своєю волею я наказую пану Драгану вибачитися за нечемність, а пану Горобинському прийняти ті вибачення.

Майже прозорі очі альбіноса не витримують Вогнеданового погляду. Босий юнак у вишиванці стоїть навпроти зелемінського княжича, і очі його вже не горять болотяним вогнем гніву, а чи насмішки, вони наче зморожують душу… Так дивиться в хвилини гніву Повелитель Святослав.

— Це — Принц Яблуневого Саду, — стиха озивається Воїслав, — я радив би вам послухатися, пане зелемінцю…

«А не послухаєшся, живим звідси не вийдеш» — читає Лемпарт в чорній глибині Воїславових очей.

— Ну, вибачте, — говорить він раптово зовсім іншим, мелодійним голосом, — я тільки хотів налякати, а вийшло… Зізнаюся без зайвого встиду — я боявся зайти в таке високе зібрання, і від того страху почав верзти казна-що. І вам, і навчителю… Я є темним провінціялом, і тому… З відомих товариству причин мене не дуже вишукано виховували і неохоче випускали на люди.

— Ну, вибачаю, — бурчить Горобинський, але добросердий данаділець вже пересердився, — взагалі-то добрі люди і дивні спершу вітаються, а тоді вже кидають щитами у голову. Я — Станіслав Горобинський.

— «Опиратись до останку»? — всміхається княжич Зелеміню, — чували, аякже…

Стах зовсім м’якшає, почувши родове гасло і стискає зап’ясток недавньому ворогу. Підходять знайомитися інші шляхтичі… Перед Вогнеданом Лемпарт схиляється в граційному уклоні. Коли повертається Бранибор, молоді люди вже мирно розмовляють, як-то й належить вельможам.

— Можливо, він просто є нещасним, — задумливо говорить принц до Веданга, коли вони увечері покинули зброярню палацу.

— Не знаю, — озивається Дракон, — мені все-таки здається, що він був справжнім на початку…

— А як зі змаганнями? — запитує задумливо Вогнедан.

— Подивимося, — хмикає Дракон, — можливо зелемінці виховали поета… Хоч він і зостався при тому нечемою.

***

Наступного дня Світлян сповістив свого принца про те, що до нього завітав княжич Драган, бажаючи виповісти свою вдячність і подяку.

Вогнедан наказав просити княжича увійти. Його зацікавила ця особа. Юнак навіть не знав, як називати молодого Лемпарта — людиною, чи дивним. Зелемінець вмів тримати себе в руках, його неотесаність була напевне робленою… Або він прикинувся дурником для перевірки — як зустрінуть, що скажуть…

Словом не сподобався юнакові Лемпарт Зелемінський оцією своєю двуликістю. Не поводить так себе особа, котра боїться, що її зле зустрінуть. Кожний намагався б справити на присутніх найліпше враження, а не схотів би наробити зла, а тоді вибачатися.

Пан Лемпарт увійшов до Вогнеданового покоїку, де книжкові сувої та музичні інструменти були розкидані в мальовничому безладі і зграбно вклонився. Принц поволі кивнув головою, віддаючи уклін. Тоді показав гостю на кріселко, і той вмостися на ньому, передбачливо прибравши звідти стосик нот.

— Мій принц, — почав гість, — віддається високим мистецтвам… Про ваше вміння грати чули навіть на прикордонні…

— Ви жили у Збраславі? — поцікавився Вогнедан.

— У Предславі, - поправив Лемпарт, — гидке місце… Ні дівок, ні випивки… кгм…

— Звісно, — протягнув Вогнедан, — в обережних фортецях недостатньо вишуканих осіб жіночої статі, а воякам заборонено споживати на службі навіть легке чорногорське вино… То князь Володар віддав вас служити до війська?

— Власне так, — зам’явся Лемпарт, — мій принце… Буду з вами щирим… Я — особа відверта й прямодушна. Вийшло так, що моє народження не було щастям для мого батька. Я не пам’ятаю матері — говорять, що вона померла. Але мій дядько, пан Логін, якось сказав мені, що мати повернулася в свої ліси, покинувши князя Володаря задля воїна-варвара, котрий супроводжував моозький торговий обоз…

Вогнедан опустив вії… Щирий і прямодушний… Занадто прямодушний… Хто ж про таке оповідає? А втім, можливо варвари з півночі і є такими. Якщо хлопчину виховував дядько-варвар…

- Єдиною особою, що дбала про мене, — продовжував княжич, — був мій дядько по матері Даркан Логін. З його сином Руданом ми є друзями. Дядько, на відміну від матері, одружився з ельберійкою і зостався в Зелеміню.

— Ваш брат у перших теж напівкровний? — поцікавився Вогнедан.

— Ні, - ледь всміхнувся Лемпарт, — Дядько не здатний зачарувати гостровуху шляхтянку. Як, напевне і я… Та менше з тим… Я прийшов до вас, принце, не з проханням навіть — з благанням…

— Я вас уважно слухаю…

— Оті поетичні змагання, — мовив Лемпарт трохи не жалібно, — ніколи не думав, що мене змусять приймати в них участь. Я добрий боєць, хоча, може й не знаю особливо витончених прийомів. Навчався у відомого волхва Борича з Зелібору, але… Вийшло страшне лихо — під час учбового бою мій напарник, зелемінський шляхтич, напоровся на мій клинок. Врятувати його не вдалося, і я мусив…

— Розумію, — сказав Вогнедан, а сам чомусь згадав, як Лемпарт кинув щитом у Стаха, — але який стосунок має поезія до…

— Мої вірші, - мовив княжич, — можуть видатися боговладським суддям занадто… простими.

— О, — сказав принц, — адже сила поезії не в її складності… Втім, єдине, що можу порадити — запишіться у список заочного розглядання. Ви знайомі з правилами турніру?

— Більш — менш, — озвався княжич. Його вузькі оченята пильно роздивлялися по кімнаті.

— Я можу дати вам цей сувій, — Вогнедан підвівся з крісла і підійшов до столика, на якому було розкидано його підручні звої-книги, намотані на дерев’яні особливі палички., - вибачте за деякий безлад, але…

— Нічого, нічого, — заспішив княжич, складаючи стопкою листки, котрі ковзнули на підлогу від Вогнеданового руху, — я сам невеликий прихильник суворого ладу…

— Ось, будь ласка, — принц згорнув один невеличкий сувійчик, — тут все написано. Ви зможете владнати цю справу просто зараз. Головним поціновувачем наших творів має бути Срібляна, Боговладська Відьма… Вона сама чудово складає вірші, ну, і є жінкою, а тому… Вважається, що гідно оцінити нашу працю доступно лише жоні…

В очицях зелемінця при цих словах промайнуло щось таке… Вогнедану раптом здалося, що провінціял в душі насміхається над ним, Принцом Яблуневого Саду… Рівно, як і над Великодніми змаганнями. А щодо жінок… Юнак не міг читати думки, власне, цього не міг ніхто з дивних, хоча кругловухі й запевняли, що деякі волхви… Однак він відчував щось лихе, і це щось струменіло від пана Лемпарта.

«Можливо, він є просто озлобленим на весь світ через свою зовнішність та походження, — подумав Вогнедан, — і я це відчуваю… Гаразд, менше з тим. Зрештою, він є Ллараном, хоч і наполовину, а родичам потрібно допомагати.»

— Так ось, — продовжував Вогнедан, — завтра, опісля вранішньої відправи, Віща Срібляна буде слухати наші славні весні, що вже минає, просто у Храмі Сонця. Це будуть наші дари Богам. А ті, хто з якихось причин не зміг прибути до Боговлади, надіслали свої твори на розгляд Срібляни. Якщо особа переможе заочно, то її твір має прочитати сама Срібляна і оголосити переможця. Твори подаються під вигаданими іменами, і під ними ж оголошуються. Автор може відкрити своє справжнє ім’я, а може зостатись невідомим. Траплялося так, що перемагав заочник, і тоді зо два місяці вся Боговлада намагалася вгадати переможця, доки гінці розвозили результати до стольних міст провінцій. Я думаю, що вам, з огляду на вашу незвичність до великих зібрань, варто подати свого вірша саме на заочний розгляд. І, можливо, побути на змаганнях таємно. Придивитися… Це дуже цікаво, особливо, коли Срібляна розглядає вірші і пропонує їх виконати автору… А вже коли вона оголошує переможця…

— Я послухаю вашої доброї поради, — схиляє голову Лемпарт. В його безбарвних очах вже нема того зловорожого блиску, пронизані червоними жилками, вони здаються хворими і від того княжич Зелемінський має трохи змучений вигляд.

«Що я оце собі вигадую, — картає себе подумки Вогнедан, — ця особа має себе почувати зовсім зле… Витягли з прикордонної фортеці вихованого варваром юнака і одразу вкинули поміж моїх єхидних боговладців. І оці змагання… Для чого це потрібно Бранибору? Аби хлопчина осоромився вкрай?

Зелемінець підводиться з крісла і робить прощальний уклін. Трохи незграбно, але старанно. Від того уклону зі столика знову розлітаються листки Вогнеданових віршів.

— О, не дбайте, — зупиняє Вогнедан розгубленого гостя, — ми зі Світляном займемося цим самі. Я вже давно хотів прибратися, але…

Лемпарт знову вклоняється і йде собі геть, а Вогнедан кличе Світляна, хутенько складає разом з ним розкидані листки нот та чернеток і починає вбирати святковий одяг.

Цю Великодню ніч має провести Вогнедан, як-то й належить дивному вельможі без сну та у духовних вправах. Як завжди, проминає вона непомітно, і ось уже бачить юнак у вікно свого покоїку, як рожевою пелюсткою півонії тремтить на небі перший промінь сонця.

Однак чомусь не має погідного спокою в душі принца. Щось муляє йому, не даючи зосередитися. Ніби в гармонію світу проникла нота фальшу.

Зітхнувши, відчиняє засклені дверцята Принц Яблуневого Саду і проходить до свого садочка, де вже квітнуть його улюблені яблуні.

За звичаєм юнак сам дбає про свій сад. І тому там завжди тиша, принишк під мохом камінь, на якому любить сидіти Вогнедан, і тихесенько рипить корбою криничка з джерельною водою.

Біля кринички — місце для принцових улюблених квітів. Нині тут ледве виткнулися з-під землі зелені ніжні кущики, а восени заквітнуть зоредиви. Як тутешні білі красені, так і ллаїрі, дуже на них схожі. Насіння небесних зоредивів було колись привезене пращурами від зорі Сіллон.

Час квітування яблунь вважається в Ельбері часом буйних веселощів. Але у тихій зажурі чомусь є нині Вогнедан, тому сідає він на камінь під яблунькою, зітхнувши потиху, і виймає флейту з єдвабного мішечка.

Тихо лунає пісня Великоднього ранку. Цією піснею зустрічає Сонце Вогнедан. Зараз, в цю саму мить, простолюдини Боговлади, відтанцювавши ніч біля святкових вогнищ, зустрічають схід світила радісним славнем.

Цей самий славень повторює про себе Вогнедан. А назовні ллється музика світанку.

«Сонце Трисвітле… Ти утримуєш в безодні світ наш явний… Створюючи життя і красу велику… Даючи тепло і світло дітям своїм… Ласкою твоєю сповнені… Славу мовимо тобі від землі аж до вирію… Хай летить вона птицею ясною… Сповіщаючи наших пращурів… Що донині славимо Сонце Світлеє… Отця кревного наших пращурів…».

Правителі Ельберу ведуть свій родовід від Дани Ллон, за деякими записами в старовинних сувоях, Дани Ллєг, бо саме таким було прізвище її першого чоловіка, родича тих Ллєгів, що стали засновниками Ельберу. За переказами, цей гідний дивний воїн високого роду залишився в прадавні часи біля Блакитної Зірки боронити від вторжників гинучий Еллон, відіславши дружину на чолі виправи біженців, аби зостався жити Дивний Рід. І в цьому світі пані Дана стала дружиною князя Властимила з Ділу. Тож в жилах Вогнедана плине і кров сонцеславів, хоча нащадки названого князя і дивної більше не одружувалися з людьми.

Та, хоча дивні вельможі і неохоче родичаються зі своїми підданими, аби не розгубити силу, яку вони принесли з зірок, однак, живучи в цьому світі, шанують вони сили, котрі його оберігають.

А отже — віддають шану Богам Ельберу. І Сонцю, і грізному Грому з вогняним списом, і жоні його Громовиці. А також Землі-матінці, буйному Вітру і тихій Воді, котра часом зриває греблі…

«Все є живим в цьому світі, - співає флейта юного принца, — все живе завдяки Трисвітлому Сонцю… Хай же славиться… Яре Сонце Великого Дня…»

Вогнедан підіймається з каменю, відкладає флейту, і простягає руки до пелюстки світанку. Та замість звичного розчулення до голови раптом приходить зовсім непотрібна цієї миті думка:

«Цікаво, чи встиг Лемпарт подати свого вірша на розгляд? Останній строк — вчора, до настання темряви…»

А коли повертається до спочивальні Вогнедан, погляд його падає на столик, де вони з Світляном нарешті склали сувої докупи.

«Лемпарт не взяв сувоя, — вражено дивиться принц на звій, котрий притулився збоку, — однак… Для чого ж тоді він приходив… Чи йому було досить усної поради? Дивно…»

Світлян, котрий теж не спав цієї ночі, як і всі у палаці, просовує голову у роздвижні дверцята. Хлопчик уже причепурився і сяє, наче маків цвіт. Він поправляє на принцові тканого пояса, осмикує блакитний кунтуш з золотим шитвом і задоволено усміхається — його володар дійсно є найбільш вишуканим шляхтичем Боговлади.

Юнак бере невеличкого плетеного кошичка з сонячним хлібцем, який мусять освятити перші промені зірки цього світу, і виходить зі своїх покоїв у супроводі Світляна.

Вельможі Боговлади вже очікують на сходах палацу виходу Повелителя. Завмерло чотири шереги палацової варти, зодягнені в кольори своїх провінцій — Чорногори, Квітану, Ведангу, Зелеміню.

А вийти правитель має в супроводі данадільців. Так бо заведено.

Веданг у шерезі крайній і тримає корогву Ведангу. Золотий Дракон на чорному тлі. Хорунжий-чорногорець на прізвище Терх несе «Стрибаючого парда» — саме цього гідного звіра зображено на синьому тлі корогви Чорногори. «Гілка вишні на тлі блакиті» — корогва Квітану. А ось і зелемінці зі своєю корогвою «Воїн зі списом». Кінний озброєний воїн на світло зеленому тлі.

Срібна сурма співає мелодію «Тихий ранок», оголошуючи вихід Повелителя. Це ніжна мелодія, і зазвичай її грають без закінчення. Останню фразу кричать сурми перед битвою: «Тихий ранок… О, цей тихий ранок… Ранок смертного бою.»

Та нині мир, і немає битви, і поволі йде сходами правитель Ельберу разом з жоною Воїданою у супроводі гриднів в блакитних кунтушах. Хорунжий несе за ними корогву з гербом Данаділу — «Вогняного Ящера» Золота саламандра в язиках полум’я на блакитному тлі.

Ще з вечора вивішено над палацом старовинну корогву сонцеславів з зображенням усміхненого сонечка, теж блакитну з золотим, та Великий Триглав, корогву з’єднаного Ельберу, у тих же кольорах. Тихе рожеве світло розливається по ним, по короговкам провінцій і по вбранню вельмож.

Вогнедан не пам’ятає жодного випадку, аби на Великдень задощило. Завжди сонце грає. Це добра прикмета — отже Боги-опікуни дослухаються до цього світу і не гніваються на своїх дітей — і рідних, і названих.

Вельможі вирушають за Повелителем… Процесія має обійти палац, а тоді піднятися вгору, до Храму Сонця. Туди не ведуть ніякі сходи, лише стежка звивається у молодій траві.

Вогнедан крокує за батьком звивистою стежиною. Ось і вершина пагорбу. Жрець Родомисл… Дивний… Він навчає богознавству шляхетську молодь. Відьма Світозара…З людей. Вельми вчена пані… За звичаєм, жерців звуть лише на ім’я, не додаючи слова «з роду». Це там, унизу є шляхта, є простолюд… Є гостровухі й кругловухі… Але той, кого Боги обрали собі служити, пишається лише цим, а не своїм походженням.

Провидиця Срібляна… Срібноволоса дивна… Говорять, що вона може відріжняти у видіннях долю від судьби. Тому багато хто хоче, аби вона зазирнула у майбутнє. Та ворожить Срібляна не кожному. Саме вона має визначити сьогодні переможця Великодніх змагань.

Прибулі стають на півколом біля вогнища, котре, за звичаєм, палало тут на протязі всієї Ярої ночі. Сонце вже виткнулося над обрієм… Багряна пелюстка світанку перетворилася на червоний пруг.

Як і всі, зводить руки до нього Вогнедан. Прекрасна зоря… Зоря, що береже цей світ, зігріваючи його своїм теплом. Він, дивний принц Ельберу, чужинської крові, але теж є сином цього жовтого Сонця… Названим сином… Всиновленим… Любленим…

«Зорею ранньою, — шепоче юнак, — ти осяяло світ, провіщаючи народження ранку…»

Горить вогонь на жертовнику… Палає світанок Великодня…

Спалах… Юнак вже не бачить вогнища. Не бачить і світанку. Перед очима, які він не заплющував, інше небо. Багряний присмерк затемнення… Тінь, чорна тінь затуляє світило… І відблиск цього присмерку на землі — як відблиск пожежі.

На багряному тлі — яблуні його саду… З них осипається цвіт. З них опадають не квіти — попіл.

«Ти маєш меча у руці, Вогнедане, — чує він власний голос, — ти мусиш спинити це зло…»

Аж головою струснув Вогнедан. На обличчі його мабуть з’явився трохи незвичний вираз, аж панна Ставська, котра стояла поруч з родичем, стривожено зиркнула на нього. Ніколи не був юнак ясновидцем і не бачив видінь, тим більше подібних нинішньому… Нині заспокоює він себе, намагаючись рівно і глибоко дихати, як-то його навчали у храмі. І присягає подумки, що мусить порадитися щодо свого тривожного стану з кимось із жерців.

Та ось скінчилася відправа, і вельможі Боговлади виходять з кам’яного кола. Трохи оподалік, у лісочку, палацова челядь вже розставила легкі кріселка для вельмож, провезені заздалегідь.

На крісла сідають Повелитель з жоною та присутні тут князі провінцій. Князь Буревій з Квітану прибув учора, як-то говорять — він є одним з учасників змагань. Поруч з ним — Вартислав Ведангський і Володар Зелемінський… Немає Влада Парда — на ішторнійському кордоні неспокійно. І плавно опускається в кріселко поруч з порожнім кріслом правителя Чорногори юний князь Данаділу.

Власне кажучи, його, Вогнедана, титул — то тільки назва. Править Данаділом батько, потроху привчаючи до влади сина.

Решта шляхтичів і вельмож розташовуються просто на траві, підмостивши плащі своїм паннам. Палацова варта стала вільно, а дві лави її за командою теж посідали на траву. На ще одному кріселку посеред кола вже сидить Срібляна, відунка. Записів перед нею нема — відьма має могутню пам’ять.

— Дозвольте розпочати, — звертається вона до Повелителя, і той поволі схиляє голову.

Срібляна починає здалеку. Називає прибрані імена тих панів з провінцій, що приймали участь у змаганнях заочно. Це імена лише тих, чиї твори увійдуть до цьогорічної збірки. І проказує напам’ять їхні вірші.

Вогнедан задоволено чує, як пані Срібляна називає неякого «Воїна з Холодного Яру». Це прибране ім’я судді Дубового, котрий дійсно є родом з цього кутка Ведангу. Вірш пана судді на тлі інших має зовсім непоганий вигляд. Відточував мову, яко шабельку… Щасти вам, воїне… Юнак уже вирішив, що перший відтиск збірки, котрий потрапить йому до рук, він надішле пану Дубовому з найліпшими побажаннями. Хазяїн майстерні, де різьблять літерами дошки для майбутніх сувоїв, є приятелем принца, і тому…

Окрім віршів пана судді, Вогнедана таки цікавить, що спромігся створити пан Лемпарт. Принц намагається вгадати прибране ім’я вчорашнього співбесідника. «Болотяна Рись»? Ось якраз Срібляна проказує його вірша.

«Ну, що! Сідлаймо коней

І в дорогу

До давньої столиці!

Бо як сніг

Обсиплеться невдовзі квіт вишневий»

Можливо цей… Вірш не є дуже досконалим, є в ньому якась варварська поспішність, але разом з тим… Швидше за все таки цей… А може «Відлюдник з Зеленого Гаю»?

«Покинувши серпанок весняний,

На північ відлітають дикі гуси!

Невже їм краще жити

В тих краях

Де білоцвіту зроду не буває…»

Таки, напевне, цей… Можливо Лемпарта завжди цікавили не бачені ним ніколи варварські краї… І те, що він жив відлюдником…

На жаль справжні імена неприсутніх у Боговладі поетів будуть оприлюднені лише через два місяці. Якщо не через усі три — буває так, що провінціял, пославши вірша на змагання, не з’являється до стольного міста провінції дізнатися про результат — все одно, мовляв… А до того часу не тільки Вогнедан, всі його приятелі будуть знемагати від цікавості. Хоча Лемпарт і у Боговладі, питати у нього ніхто не буде — не належить. Хіба що сам похвалиться — все таки він трошки варвар…

Далі Срібляна розбирає вірші присутніх тут шляхтичів, називаючи прибрані імена. Названі, якщо мають таке бажання, підводяться, вклоняються й зачитують ті вірші, часом приграючи собі на ріжних інструментах. Князь Буревій Ллєг, наприклад, привіз з собою пандар. Це струнний інструмент давніх сонцеславів, що має звучання невимовної краси. І, хоча володіти пандаром є привілеєм кругловухих, все таки князь Буревій… І вірш його трохи нагадує звичаєву квітанську поезію.

«Очей не зводжу з чарівного квіту

Під стріхою домівки!

Хай стає

Минулим день сьогоднішній,

Ти також, квітуча вишне, не забудь мене…»

Оскільки Воїслав стоїть у лавах гриднів з корогвою, його вірша зачитує Срібляна, як і вірші тих шляхтичів, котрі не захотіли відкрити своїх імен. Хвалить жриця «Розбійника з яру». Воїслав взяв собі таке дивацьке прибране ім’я ще до появи у Ведангу злочинного Рибки. Вогнедан певен — аби дозолити батькові, котрий віддав його до війська.

- І нарешті, - говорить тим часом Срібляна, — цього року визначення переможця буде навіть не просто важким — цікавим.

Вогнеданів вірш ще не розбирала відунка, отже зостався тільки він, і його невідомий суперник.

- Є, - продовжує Срібляна, — двоє осіб, котрі дивляться на світ однаковими очима. Я могла б подумати, що трапилася якась… помилка…

Серед шляхти пробігає шепіт, немов вітерець.

— Але ці особи, — говорить далі жриця, — напевне не знають одне одного. Один з них боговладець і нині знаходиться тут, другий же надіслав свого вірша з певної провінції. Та збіг у образах вражає. Як і самі образи. Прибране ім’я боговладця — «Світанок Великої Ночі».

Вогнедан навіть не ворухнувся, почувши це, бо знав, що батько може за ним спостерігати. Таке назвисько юнак взяв навмисне, аби нагадати декому про…

— Прибране ж ім’я провінціяла-заочника, — мовить Срібляна, — «Привид з майбутнього». Вражає, неправда ж? Навіть імена якимось чином перегукуються — світанок ночі тіней і тінь майбутньої ночі. Я перевірила, чи не залишив боговладець відомостей про те, що відбуває у службових справах… Часом трапляється, коли одна й та сама особа надсилає свій твір двічі, особливо, коли має який-то клопіт. Можна згадати одного з вельмож, якого Повелитель Святополк відправив на заслання….

Князь Буревій ледь схиляє голову і усміхається. Напевне він і був колись отим нерозважним вельможею.

— Та я продовжую, — говорить Срібляна, — отже, за звичаєм, першим зачитую твір відсутнього тут «Привиду з майбутнього».

«З очима ненаситними блукаю

Під зливою

Вишневих пелюстків

І серце

Разом з квітом опадає».

У Вогнедана наче зупинилося оте саме серце, перетворившись на грудку льоду. Він рівно сидить у кріселку, намагаючись не роздивлятися довкола.

— Другий твір належить «Світанку Великої Ночі», — лунає співучий голос відунки, — чи не захоче цей пан відкрити своє ім’я?

Вогнедан наче примерз до стільчика. Він збирався читати свій вірш сам, і флейту взяв з собою, щоб створити спершу належний настрій… Але нині…. Хвала Богам, що він похвалився твором лише Воїславу. Ніхто не знає… Навіть батько.

— Що ж, тоді я прочитаю його сама, — говорить Срібляна, вичекавши.

«З очима ненаситними

Блукаю

Під пелюстковим заливним дощем…

І серце

Разом з цвітом опадає…»

Як бачите… Таке враження, ніби ці твори писали близнюки… Однак… Пане Світанку, чи не бажаєте ви таки вийти до кола?

Тиша у відповідь. В руці у хорунжого лави ведангських гриднів ледь тремтить древко корогви.

— Вельможне панство, — говорить Срібляна, — я в розгубленості… Ці вірші гідні перемоги, та як визначити… Можливо таємничих привидів розсудить Повелитель?

— Віща Срібляно, — батьків голос як завжди холодний і непроникний, — якщо при рівних умовах змагаються боговладець і шляхтич з провінції, то, при виникненні подібних суперечок, я віддаю перевагу провінціалу. Особа, котра, можливо, служить державі збройно, або, принаймні, не має доступу до боговладських книгозбірень, якщо вже дорівнялася у витонченості поетичного слова боговладському вельможі, то в силі духу напевне перевершила його.

— Я оголошую переможця, — говорить Срібляна дзвінко, — ним став «Привид з майбутнього», чиє ім’я стане відомим при укладенні цьогорічної збірки.

Вельможі підводяться з кріселок. Вогнедан знаходить в собі сили, щоб усміхнутися пану Буревію і похвалити його володіння квітанським пандаром. Він хоче зараз лише одного — дібратися до своїх покоїв, впасти на ложе і дати волю сльозам.

Та не можна цього… не можна. Весь святковий день тінню ковзає за Повелителем юний князь Данаділу. Усміхається, вклоняється, складає до кошичка даровані панночками писанки… Намагається не опинятися поруч з приятелями по мечу, котрі тільки й обговорюють нині «Битву двох привидів» — так гострі язики вже прозвали минулі змагання.

Тільки пізно ввечері добирається виснажений Вогнедан до своїх покоїв. Сліз уже немає, вони наче висохли за оцей довгий день. Свято, його улюблене свято, перетворилося на жах.

***

Про те, хто такий «Світанок Великої Ночі» знає ще одна особа окрім Воїслава Ведангського. І звати ту особу Світлян Горич. Він мовчки допомагає принцу перевдягнутися зі святкового вбрання в темно синій оксамитовий халат, тоді зникає кудись і повертається разом з Воїславом.

Веданг утік з чергування, і може заробити арешт. Та це хвилює його набагато менше, аніж Вогнеданове застигле в болісній напрузі обличчя. Молодий Дракон сам в розгубленості — якщо вірша знав лише він, то виходить, що він і винен в тому, що сталося… Але ж Веданг може присягнути — нікому і ніколи. Навіть отій панночці, котра гаптує йому сорочки.

Світлян теж відчуває себе винним… Він знав прибране ім’я свого принца, він і вірша читав крадькома від Вогнедана, коли той, прибувши з Ведангу, записав свій твір і намагався його покращити. Але хлопчина пошепки присягається Дракону — ніколи й нікому… Навіть мамі у Квітан не написав, хоча й дуже кортіло.

Але що ж тоді? Збіг? Не буває таких збігів… А може буває?

Вогнедан же мовчки дивиться в стелю. Він так чекав цього дня… Щоб виконати твір — переможець перед усією боговладською знаттю. Щоб батькові очі трохи потепліли… Щоб…

До того ж юнак певен — татко здогадався, що «Світанком» є він, Вогнедан… Ніч народження власного сина він має пам’ятати, має пам’ятати і їхню сутичку, коли Повелитель власноручно викреслив прізвище сина зі списків учасників. Осінні змагання проходять не під прибраними іменами, бо в бойових мистецтвах шляхтичі змагаються лице в лице.

А отже — батько навмисне віддав перемогу отому «Привиду». Прикрившись гарними словами про державну необхідність.

— Мій друже…

Це Воїслав… Добрий друг… Співчуває….

— Вогнедане, я знайду цього поганця… Присягаюся корогвою Драконів. Тут щось нечисто, я певен. Таких збігів у природі не буває. Я поверну тобі перемогу!

— Марна праця, Воїславе, — намагається усміхнутися принц, — це лише збіг… Дивний, а чи дикий… Не знаю… Ясно одне — в якійсь провінції я маю двійника. Якщо він зволить відкрити своє ім’я — потрібно йому написати.

— Я не буду очікувати три місяці, - говорить Веданг становчо, — тим більше, що можливо цей пан захоче залишитися безіменним.

— Звідки ти знаєш, що то не дівчина? — питає Вогнедан з легким усміхом.

— Ну, якщо це дівчина, — злості у Веданга одразу поменшало, — то тоді…

Наступні три дні пройшли звичним трибом. Гроза вдарила як зазвичай — коли вже її не чекали.

Принц, як і раніше, щодня відвідував зброярню. Прийшов вправлятися пан Ружицький попід руку зі своїм колишнім ворогом, паном Сливицьким. Влес Сливицький, виявляється, таки прийшов до недруга додому і покаявся в лихих словах і негідній поведінці. Зраділий Віродан, котрий вже пересердився на молодого шляхтича, запросив його обідати, і тепер пан Сливицький на весь голос вихваляв квітанські страви, які матуся Ружицька виготовляла власноручно, не довіряючи служницям.

— Одне погано, — зітхнув він наприкінці, - якщо отак завжди їсти, то можна стати схожим на крепимирівського мірошника….

Вистава про мірошника з Крепимирова вже другий тиждень йшла у Народному Театрі Боговлади. Ходила на неї і знать — невеликими групками і намагалася сміятися не дуже голосно.

Княжич Лемпарт був присутнім на кожному занятті. Поводився він рівно й невимушено, і хоча в його мові часом траплялися просторіччя, на це вже перестали звертати увагу. Стах Горобинський навіть сказав, що «цей зелемінець» ще й нівроку. Бранибор, однак, все приглядався до молодого Драгана і не давав йому спуску. Володів мечем Лемпарт добре, але десь набрався костоломних прийомів варварського штибу. Дивні, якщо вже їм приходилося убивати, намагалися зробити це красиво, тобто одним ударом, без зайвої крові і без завдання зайвих страждань живій істоті. Така майстерність вважалася найвищою, а пан Лемпарт тяв мечем безоглядно і люто. Він наче забував, що це учбовий бій… Вогнедан іноді думав, що не дивується з того, що зелемінець убив напарника… Захопився трошки, і…

Так от, сталося все це третього дня опісля тих злощасних для Вогнедана змагань. Бранибор сам розподіляв їх по парам, Вогнедану дав у напарники Винозіра Птаху, Воїславу дістався Страж Вишенський, а Лемпарт став навпроти Мирослава Вишневського. Решта розподілилася так: Ружицький — Горобинський, Сливицький — Яблуновський і Ставський — Рамінський.

Як-то кажуть, не було б щастя, не було б і нещастя. Пан Мирослав Вишневський славився поміж дивними своїми різкими і влучними ударами. В гарному одязі до нього в пару можна було не ставати — він навіть рукави супротивника прихитрявся розпорювати по шву. Лемпарта він незлюбив одразу, і продовжував на нього коситись, навіть коли інші дивні на чолі з принцом вже змирилися з незвичним родичем.

— У мене таке враження, — бурчав потиху Мирослав, — що я навчаюся поруч з заложним мерцем. От скажіть мені, панство, чому ця особа не носить вишиванку, а лише сорочку моозького крою? Не знаєте? А я вам скажу… Пан Лемпарт є мейдистом і гидує нашими обережними сорочками… Рівно, як і нашими обрядами — я сам бачив, як він підійшов до Галявини Змагань знизу, а не від Храму Сонця…

Юнаки, звісно, знали, що частина північних варварів сповідує вчення Святого Мейді, трошки інакшим способом, аніж це роблять ішторнійці. Віра ця була, напевно, занесена в ті ліси ординцями хото, хоча деякі боговладські дослідники вказували на те, що Святий Мейді став відомим у рідній своїй Лугербі та поза нею, вже після вікопомної навали. Можливо, мейдизм принесли на північ всюдисущі астеонські морські розбійники, або торговці з королівства Белат, які могли задля вигоди молитися у будь-якому храмі. Незважаючи на те, що шляхетна молодь мала знати порухи душі найближчих сусідів, Вогнеданові приятелі нічого не тямили в релігії, во ім’я якої ішторнійці винищували спершу одне одного, а згодом і інші народи. Сам Вогнедан, прочитавши з цікавості Писання Святого Мейді, зробив висновок, що віра, котра вважає гордість найбільшим гріхом і вимагає її ламати, не потрібна ельберійському шляхтичу, зітканому з гордощів. Опісля цього висновку можна було махнути рукою на те, що мейдисти вважають кохання блудом, красу — диявольськими чарами, а розум — непотрібною у побуті річчю. Окрім того, святий Кілені, якщо довіряти тим же Писанням, не мився десятиліттями… Про що тут ще можна говорити…

В Ельбері мейдистів було небагато, і серед них — жодного гостровухого. Приймали мейдизм в основному торговці, або мешканці зелемінського прикордоння. Чорногорці, дратовані постійними війнами з мейдистською країною, з властивою цій провінції хвальковитістю, говорили, що серед них немає жодного «божого раба». Зелемінь же сусідила з язичницькою Страгією, і тому не так противилася мейдистським проповідям захожих моозьких проповідників. Моозці прийняли мейдизм всього лише двадцять літ тому, при чому з великою кров’ю, пролитою у громадянській війні народу Моозу зі своєю новонаверненою знаттю. Одних цих чуток, вважав Вогнедан, досить, щоб відвернути від мейдизму поштивого ельберійця. А тим більше — нащадка Лларанів.

Але пан Вишневський з гідною кращого застосування впертістю продовжував вважати Лемпарта потаємним мейдистом. І тому заповзявся це довести, розітнувши на княжичеві оту його моозьку сорочку, аби всі побачили мейдистський оберіг-трикутничок, який молодий Драган нібито мав носити.

Лемпарт був добрим бійцем, але дуже швидко втрачав необхідний для дивного воїна спокій, коли з ним починав гратися не сильніший, а вправніший супротивник. Мирослав, тендітний та гінкий, мов лозина, вився довкола супротивника струменем диму, просто ухиляючись від усіх його випадів. За півгодини бою супротивники жодного разу не схрестили мечі.

Зрештою княжич Зелеміню вийшов з себе, і з нього знову визирнуло оте, варварське зло. Він заревів трохи не по ведмежому і пішов тяти мечем просто поперед себе, незважаючи ні на кого. Лють засліпила юнака до того, що він прикінчив би кожного, хто опинився б у нього на дорозі. Решта перебійців, не перериваючи бою, розсипалася врізнобіч. Бранибор мовчки сидів біля стіни, спостерігаючи.

Отоді Мирослав і почав розрізати на ньому вбрання, наскільки дозволяло вигнуте лезо ельберійського меча… «Нарізати хусточки» з сорочки супротивника вважалося ну, не найбільшою вправністю, але… Осліплений люттю Лемпарт махнув мечем так, що розтяв би Вишневського навпіл, аби той не ухилився. І наштовхнувся просто на його клинок.

— Догралися, — сказав Бранибор в жахливій тиші, котра настала опісля.

Вогнедан кинувся до постраждалого, який поволі осувався на підлогу. Вишневський дивився на свій скривавлений меч, ще не вірячи в те, що сталося.

— Пане Вишневський, — холодно сказав Бранибор, — опісля того, як наш принц витягне з того світу вашого напарника — година занять зі мною…

— Гаразд…, - видушив Мирослав, — ой, лихо… Хоч би живим зостався…

Вогнедан тим часом вже тримав руки на рані. Розумів, що повністю заживити її не зможе — не вистачить сили, але хоча б…

— Воїславе! — гукнув, — принеси мені носовичка, а краще — декілька.

Воїслав підійшов до кунтушів, котрі рядком висіли на стіні і почав перетрушувати кишені. Приніс кілька хустинок, якими Вогнедан і обтер вже не глибоку рану а поверхневий поріз, котрий продовжував кровити.

— Давай ще, — наказав принц, і Воїслав вивернув кишені кунтуша самого Лемпарта, бо той висів найближче. Хустинки там не знайшлося, на підлогу висипалися які-то паперові уривки. Воїслав чортихнувся, і поліз за хустинкою до сусіднього вбрання.

Лемпарт тим часом уже повністю отямився і ошелешено кліпав своїми прозорими, з червоним обідком, очима.

— Пане зелемінський княжичу, — мовив Бранибор таким самим спокійним голосом, — раджу вам піти до ваших покоїв і покликати до себе лічця. А назавтра — сюди, до мене. Дві години занять…

— А чому мені дві, а Вишневському одна? — якось по дитячому спитав Лемпарт, і шляхтичі заусміхалися з полегшенням — проминуло.

— Тому що втратили душевну рівновагу ви, а не він, — відповів Бранибор.

Лемпарт, постогнуючи, підвівся, взяв свого кунтуша і пошкутильгав до виходу, притримуючи хустинки на грудях. Як гості Повелителя, зелемінці мешкали в палаці, але Бранибор півголосом наказав Горобинському провести пораненого до його спочивальні і послати пажа за прибічним цілителем Повелителя, волхвом Богодаром, котрий зціляв накладанням рук і мав значно більшу міць, аніж юний Принц Яблуневого Саду.

Коли Бранибор покинув зброярню, по ній закружляв тихий шелест розмов. Вишневського хвалили за вправність, ганили за немилосердність до провінціяла, питали, чи не побачив він часом отого трикутничка під сорочкою супротивника. Вогнедан обмив скривавлені руки з дзбанка з водою над мисою, котрі стояли в передпокої для подібних випадків. Воїслав зливав йому на руки, а тоді завів до зброярні і всадовив на підлогу, бо ні стільців, ні лав у цій кімнаті не передбачалося. Лише зброя і воїни…

— Виснажує, - сказав, важко дихаючи, принц, і Веданг кивнув головою. В душі він вважав, що приятель зовсім не мусив віддавати Силу такій особі, як Лемпарт. Протримався б зелемінець до приходу цілителя. А не протримався б — невелика втрата, князь Володар має ще двох синів, котрі є цілком пристойними дивними, без оцього варварського сказу.

Вогнедан притулився до стіни потилицею, поволі приводячи дихання до звичного ритму. Погляд його ковзав по підлозі, зазвичай чистісінькій, а нині всіяній якимись папірцями. І раптом… Юнак не повірив власним очам. Обережно підтягнув до себе папірець… Пальці його затремтіли, а лице стягнула судома.

На папірці було записано уривок чи-то з вірша, чи-то з якихось нотаток. Поганючим кривулястим почерком.

«… продовжуватись так не може… знати… стати… привидом з майбутнього… нищителя…»

— Збіг обставин, — прошепотів принц, — атож… Збіг обставин…

Не йде до своїх покоїв Принц Яблуневого Саду, а майже біжить отою своєю летючою ходою. Вривається до шафарні, яка пахне вербеною та лавандою. Там нікого немає… Проходить до віталеньки — порожньо… Кабінет, в якому він приймав зелемінського княжича… Його паж, котрий має відпочинок, доки господар відточує бойове вміння, згорнувся у кріселку і вшнипився у який-то сувій.

— О, ні…, - тільки й вимовив Світлян, — Мій володарю…

Бо страшним є лице юнака. Не гнівним, ні… І не лютим… А холодним, немов сніг на верхах Чорногори. Світляну навіть здалося на хвилину, що бачить перед собою Святослава — Повелителя.

— Світляне, — говорить Вогнедан голосом, схожим на дзвін крижинок, коли вони розбиваються об камінь, — у переддень Великодня ти прибирав мої записи?

Світлян киває головою. Світлян лепече, що вони це робили разом, а опісля…

— Де ці записи, Світляне? Там мали бути чернетки мого вірша…

Світлян тремтячими рученятами витягає з шухлядки різьбленого столика стосик списаних листків. Мовчки проглядає їх Вогнедан… Ноти… Знову ноти… Той злощасний вірш склався у нього в серці тоді, у Веданзі за якусь страшну й солодку мить осяяння. Він не писав тоді чернеток… Але… Вже тут, у Боговладі, перед тим, як віддати поручителю, яким у нього був князь Ведангський, запечатаного сувійчика, юнак завагався… Якраз в двох перших рядках… Адже у вірші, присвяченому вишневому квіту, було відсутнє саме слово «вишня»…

Він намагався виправити… Він римував і так, і сяк, але, ставши правильнішим, вірш трохи втрачав оті чари, котрі навідали Вогнедана у вишневій заметілі садів Ведангу. І, відкинувши списаного листка, принц покликав Світляна і звелів йому віднести до покоїв Чорного Дракона заздалегідь наготований сувійчик з отим, першим віршем.

А опісля того він приймав в своєму кабінеті гостя… Листки, розкидані по кімнаті… Мальовничий безлад, за який йому частенько вимовляв батько… Ось Лемпарт сідає на крісло, прибравши з нього жмуток папірців… Ось Вогнедан відвертається до столику, шукаючи потрібного сувоя… Ось княжич Зелеміню підводиться, і по кімнаті знову кружляють списані листочки… Сувій так і зостався на кріслі… Непотрібний сувій, якого Світлян опісля переклав на столик… А чернетка… Чернетка зникла…

Вогнедан знетямлено дивиться на помертвіле личко малого квітанця, не розуміючи, хто перед ним, і де він є… І під тим поглядом Світлян випростується і говорить не по-дитячому хрипко:

— Я, недостойний, не можу довести своєї невинності в тому, що сталося. Тому прошу дозволу з власної волі піти зі світу явного до потойбічного гаю, аби відшукати добре переродження і не жити збезчещеним.

І наче тепла хвиля змиває лід з Вогнеданових очей. Він хапає хлопчину в обійми, підіймає на руки, наче маленького і говорить поспішно:

— Наказую — не смій і думати! Дитя моє, та я ж тебе не підозрюю. Але я знаю… Знаю, хто це зробив…

Срібні оченята Світляна з надією дивляться на свого принца.

— Справді, - шепоче він, — ні, справді? А я вже подумав… Ви й справді? Ні?

— Боги мої, я тебе налякав, — говорить Вогнедан покаянно, — я втратив погідний спокій духу, необхідний, навіть коли… І ось наслідки — найбільше відданий мені шляхтич хоче накласти на себе руки…

— Найбільше відданий вам — Дракон, — мовить Світлян ще тремтячим голоском, — Незмінний і вірний… Але й ми, Горичі, є відданою шляхтою… В нашому гербі кетяг калини, а гасло…

— «Гарний квіт дає добрий плід», — зітхає Вогнедан, садовлячи у кріселко свого пажа, — дитя моє, я винен перед тобою… Сиди тут, я приготую настій з торішньої м’яти. І не ходи нікуди.

Настій з м’яти потрібен і самому Вогнедану. Бо у принца і досі аж в очах темніє, коли він згадує той уривок паперу… Привид з майбутнього… І нічого ж не доведеш… Навіть, якщо Лемпарт матиме нахабство відкрити своє ім’я…

Тихо шипить спиртівочка, булькає в малесенькому заварничку вода… Запах м’яти… Запах спокою…

Розумник Світлян наготував до його повернення зеленкуваті чашечки з улюбленим візерунком з листя тієї ж м’яти. Хотів заспокоїти свого принца… Бачить же, яким пригнобленим останнім часом є його володар. Заспокоїв… Звісно, коли він, Вогнедан, ось так увірвався до кімнати та ще й хльоснув хлопчину отим родинним поглядом Вогняних Ящерів, який зморожує кров у жилах, то бідне дитя зібралося доводити свою невинність самогубством.

Вогнедан на маленькій таці вносить до кабінету заварничок і дві чашечки. Світлян, при вигляді цих незаперечних доказів ласки володаря, зітхає і трохи веселішає. Принц ставить тацю на столика і пестливо проводить рукою по сріблястим кучерям хлопця.

— Квітанці, - говорить, — були відчайдухами завжди. І ніколи не падали духом.

— Та я нічого, — мовить юний паж, обережно беручи чашечку з таці, - мій пане, це зробив отой гидкий зелемінець?

— Чому він гидкий? — питає Вогнедан, не відповідаючи.

— У нього очі навіть не люті — злобні, - говорить Світлян півшепотом, — я знаю, що судити вищих я не маю права, доки сам не доможуся права наказувати нижчим, але…

Вогнедан відпиває ковточок напою і ледь посміхається. Злобні… Гаразд… Доказів він не має — отже залишається останній доказ володарів — клинок. І то чимскоріш… Звісно, не в зброярні, де він може потрапити на очі Бранибору, а то і комусь з вищої знаті. Потрібно виманити Лемпарта з палацу… Скажімо — запросити на прогулянку. Щоправда, за поєдинок, затіяний за самою підозрою, можна покинути столицю зі швидкістю вийнятого з піхов меча. Особливо, коли той герць закінчиться, скажімо, смертю одного з бійців.

Наступного дня Вогнедан прийшов до зброярні раніше за всіх. Він ще обдумував, чи говорити про свої наміри Ведангу, коли раптом у двері зайшов Лемпарт.

Болотяним вогнем спалахнули очі принца Ельберу. Але голос його пролунав протягло і ніжно:

— Як ваша рана, пане Драгане? У вас був цілитель?

— О, так, — відповів Лемпарт, — і сказав, що я дожив до його приходу лише завдяки вам.

— Завжди радий прислужитися, — лагідно відповідає принц, — особливо піїті, чий дух тонко відчуває красу і гармонію… Ви послухали моєї поради, пане Лемпарт? Подали свого вірша на заочний розгляд… Я тут побився з друзями об заклад, що ви і є отой таємничій «Привид з майбутнього»…

- І ви виграли заклад, — спокійнісінько відповідає зелемінець. У Вогнедана від такого нахабства аж дух перехопило.

«Нехай він не знає, що я є отим «Світанком»… Нехай він ухопив чернетку, вважаючи, що на змагання я послав якийсь інший вірш… Але ж нині мав би здогадатися…»

— О, то я мушу вас привітати, — говорить Вогнедан, — дійсно, зліпити з кільканадцяти невірних спроб одного пристойного вірша та ще виграти з ним змагання потрібно вміти… То ви вважаєте, що у майбутньому процвітатиме паскудство, а підлість стане звичаєм?

— Я не розумію, про що ви говорите, — мовить Лемпарт, а в очицях його блискає насмішка, — і навіть не ображаюся на лихі і не заслужені мною слова. Більше того, я вам їх пробачаю. Мій дух давно змирився з тим, що кривда переслідує його, як хорти лисицю.

— О, як мило, — говорить Вогнедан, знімаючи зо стіни «Пелюстку вогню». Він забув про вчорашні наміри дотримуватися позірної обережності. Холодна лють заповнила його душу, і Лемпарт аж відступає назад під поглядом Вогняного Ящера.

— Ви пробачили мені, - продовжує Вогнедан, — але ж я вам не пробачив… Мій паж трохи не наклав на себе руки, бо подумав, що я вважаю винним його… Та мій любий привиде, у вас немає майбутнього… Вчора ви фехтували з паном Вишневським, але Вогнедан Данадільський є бійцем кращим за нього. І цього разу він не гоїтиме вам рану…

Лемпарт теж знімає меча зо стіни. Може він і злякався, але важко прочитати щось на блідому обличчі альбіноса. Вогнедана хвилює лише, чи нема когось у передпокої. Про те, чи прийде хтось, коли почнеться поєдинок, він уже не дбає. Герць на смерть може зупинити лише той, хто має владу наказувати обом бійцям. Навіть Бранибор не має такої влади над принцом Ельберу. Тільки Повелитель… Тільки він…

Дзвін клинків… Лемпарт сьогодні щось занадто обережний… Зрозумів, що доживає останні хвилини?

— В чому є шлях воїна, — рівно говорить Вогнедан, роблячи другий випад, — в тому, щоб думати про правильне та справедливе….

Зелемінець чомусь закрився в глухій обороні… Злякався?

— В тому, щоб вдосконалюватися, — продовжує принц, змушуючи супротивника поволі відступати до дверей зброярні, - щоб вивчати всі мистецтва, а особливо те, що зветься їхнім серцем, і злити це серце зі своїм… І стати непереможним…

Лемпарт уже ледве відбивається… Куди й поділася його задерикуватість…

— Я наказую вам зупинитись…

Вогнедан таки робить останній випад, і меч зелемінця відлітає аж до стіни. Тоді випростується і безстрашно зустрічає зимний погляд батькових очей.

Повелитель заходить до зброярні. За ним ідуть князь Вартислав і князь Володар… Це ж татко повертався з ранкової прогулянки… Разом з наближеними… Четвертим за ними поштиво йде кругловухий білявий юнак у зелемінському жупані. Вогнедан кілька разів бачив його серед супроводу князя Володаря.

— Хто розпочав поєдинок? — питає Святослав все тим же своїм холодним голосом.

— Я розпочав, — відповідає Вогнедан так само безбарвно.

— Пан Логін говорить, що ви без причини накинулися на його брата у перших…

А, ось хто це… Родич по матері, син Даркана Логіна.

— Привід був, — говорить Вогнедан, — але я волію, щоб пан Драган сам оповів про нього.

— Власне, — мовить Лемпарт тремтячим голосом, — я був нестриманим… Я похвалився, що є переможцем змагань… Звісно, перемога дісталася мені випадково, але тим не менше…

Вогнедан дивиться на зелемінця з неприхованим здивуванням. Брехати Повелителю досі не наважувався ніхто.

— Отже, приводом була заздрість, — спокійно говорить Святослав, — гаразд… Мій сину, йдіть до своїх покоїв. Пане Володарю, вибачте мене — я виховав недостойного.

Вогнедан схиляється перед батьком легким танцюючим рухом. В голові гвіздком застрягла думка, що малий Світлян був не таким уже й неправим. З деяких обставин єдиним виходом є крок у потойбіччя.

***

Вогнеданів садочок весь пронизаний останніми пахощами яблунь.

Юнак сидить на камені біля кринички, зустрічаючи світанок з флейтою у руці. Поволі підносить її до вуст. І лине музика, зливаючись з музикою вітру, не тривожачи сплячих, навіваючи сум і зажуру.

І не бачить Вогнедан, як застиг біля хвірточки високий юнак-дивний в чорному з золотом кунтуші гридня палацової варти від провінції Веданг, і лице молодого Дракона стає на хвильку розчулено-ніжним.

Дійсно, тільки істоту, байдужу до краси та гармонії, не вразила б ця картина, ніби мальована пензлем митця… Рожевий схід сонця… Рожевий квіт яблунь… пелюстки квітів, які опали просто на чорне волосся музики. І лине пісня краси та любові, тривожачи серце струменем тихого суму.

Вогнедан врешті полишає флейту і чує знайомий голос, який тільки і може викликати усміх на сумовитому обличчі Князя Данадільського:

— Якби я міг

Замовити вітрам

Хоч що небудь,

То попросив би, мабуть,

Оцей садок єдиний обминуть…

Чи спробував би сам захистити побратима від буревію…

— Навіть якщо не думаєш про те, — відповів Вогнедан не обертаючись,

Що ця весна

Сьогодні відлетіла,

Цей прихисток

Нелегко покидать…

Моя самотність є нині моїм захистом… Вітаю, Воїславе… Ти прийшов проститися з засланцем?

— Я прийшов, — урочисто говорить Веданг, — сповістити вас, ваша ясновельможносте, що до Чорногори ми їдемо удвох…

— Тобто? — запитує Вогнедан непорозуміло, — адже ти хорунжий палацової варти, а надану тобі відпустку вже використав, побувавши зі мною у Веданзі?

— Мене, — мовить Воїслав аж ніяк не смутно, — теж вислано до Чорногори.

— О, ні…, - тільки й сказав принц, — та як же… За що?

— Спершу я покартаю тебе, милий брате, — говорить Воїслав лагідно, — за те, що ти не сказав мені про той уривок папірця. І про зниклу чернетку…

— Світлян, — зітхає Вогнедан, — і хто це дитя тягнув за язичок?

— Але ж ти не велів йому зберігати це в таємниці, - слушно зауважує Дракон, — і тому… Словом, я домігся, аби мене прийняв Повелитель… Спершу я сподівався на успіх, маючи в руках деякі докази, та на жаль… Тоді я підвищив голос і нині теж є вигнанцем.

— Ти хочеш сказати, — мовить ошелешено Вогнедан, — що ти кричав на мого батька?

— Ну, кричав — це трохи занадто, — говорить Веданг аж ніяк не покаянно, — я лише намагався пояснити володареві, що він є трохи несправедливим до власного сина і вірить зелемінському покидьку-напівкровці, який…

— Оцього тобі не треба було говорити, — зітхає принц.

— Атож, Повелитель не любить, коли починаються оці розмови за вуха, — говорить Воїслав з легеньким несмаком, — але ж я тільки сказав, що огидний брехун осоромив єдине, що відріжняє його від варвара. Та ще й підло тебе підставив, милий брате. Невже ти ще не здогадався, що напівкровка навмисне тебе спровокував? Він, напевне, очунявши опісля Мирославового почастунку, не знайшов в кишені отого сміття і вирішив забезпечитися. Отого Логіна він послав до Повелителя ще тоді, коли побачив у двері, що ти у зброярні сам. Будь певен, аби ти не кинувся на нього першим, — він зробив би так, щоб ти кинувся і все одно зостався б винним. Того він і захищався сяк-так, не в повну силу. Ризикував, звісно — ти міг би його прикінчити ще до приходу правителя. Але тут потрібна була сцена — невмілий і трошки незграбний піїта з провінції проти вишколеного боговладського шляхтича, котрий озвірів від заздрощів.

— Що воно за істота… — говорить сумно Вогнедан, признаючи приятелеву правоту.

— Привид з майбутнього, — хмикає Воїслав, — дай Боги, аби не з нашого. До речі — можу тебе втішити: пан Лемпарт теж їде до Чорногори. Не на заслання — на проходження науки прикордонної служби в гірських умовах. Князь Володар таки бажає вирізьбити щось путнє з цього чурбана, але навряд чи він довірить йому Зелемінь, хоч Лемпарт і старший княжич. Тому й віддає його під важку руку Влада Парда. Аби навчився коритися, а то він геть розбестився, сидячи в Предславі.

— Брате, — мовить Вогнедан, — давай забудемо про певну гидку особу. Принаймні сьогодні. Негоже таке говорити, але я радий, що ти будеш поруч…

— Подивимося Чорногору, — потішає Воїслав, — а потім… Я думаю, тебе протримають там не більше року.

— Але ж осінні змагання, — раптом згадує Вогнедан, — знову…

— До того часу щось вигадаємо, — говорить Дракон, — ну, я пішов подивитися як мій паж збирає речі. Хлопчисько завжди все переплутає. Світлян їде з тобою?

— Так, — ледь всміхається принц.

- І мій Войко теж… Незамінний помічник у справах кохання… Непомітно доручити листа… До речі, у Чорногорі є гарненькі панночки…

І Воїслав зникає, прикривши за собою дверцята в мурі, а Вогнедан ще раз смутно обдивляється свою тиху радість — яблуневий садок. Перший біль пройшов, юнак уже не думає про те, аби покинути світ явний, однак в його серці, там, де був батьків образ, суворий, але люблячий, нині зяє порожнеча.

«Чорногора так Чорногора… Проб’ємося… А вас, пане Лемпарт, я там можу зустріти. І тоді нам ніщо не завадить… Я навіть ладен піти до в’язниці за задоволення проткнути вас мечем».

Розділ другий. Націлена в серце…

До Чорногори Вогнедан виїхав того ж ранку.

Він не схвалював того, що зробив Воїслав, але сам перед собою визнавав, що був би сповнений розпачу, аби мандрував нині сам, лише з мечем і флейтою, як-то й належить вигнанцю.

Зрештою, потішав себе принц, в самій поїздці до Чорногори немає нічого поганого. Це єдина провінція, в якій він досі ще не був. Чому — не розумів і сам. Може тому, що жодного разу не отримував запрошення від Влада Парда? А може тому, що батько не брав його з собою? Самими лише небезпеками Прикордоння Вогнедан пояснити цього не міг — в Зелеміню було за мирних часів не набагато безпечніше, ніж у Чорногорі.

Прикордоння зазвичай було заселене людьми і дивними, які з тих чи інших причин бридилися спокійним життям, або бажали послужити державі задля пільг а чи шляхетства. Люд там підбирався відчайдушний, а дивні були значно менше витонченими за боговладських дженджиків, зате більш задерикуватими. Служити на кордон надсилали своїх синів вельможі з усіх провінцій, не виключаючи Повелителів. Сам Вогнеданів батько ніс свого часу таку службу в чорногорській прикордонній фортеці, де й побратався, до речі, з Вартиславом Ведангським та Владом Пардом, тоді теж ще княжичами.

І от князь Вартислав Ведангський є другою особою в державі… В його руках державна печатка, його звуть Охоронцем Клейнодів в очі і «Тінню Повелителя» позаочі. А Влад Пард роками не покидає Чорногори, не відвідує столиці навіть на свята, а на запросини відповідає, що на Прикордонні неспокійно.

Принц підозрює, що тут прихована якась таємниця з тих, про які не говорять вголос. Така ж сама, як таємниця смерти його матері Конвалії, котра згасла за два роки опісля народження сина.

Дивні дуже рідко хворіють і залишаються юними тілом до самої смерті, що породило чутки про їх дуже довгий вік. Дійсно, волхви-відлюдники живуть довго, зберігаючи спокій, а пересічний дивний може втратити життєву силу з багатьох причин і померти не від хвороби — від виснаження.

Щось таке сталося і з його матір’ю… Вогнедан часом думає, що саме у цьому причина батькового ставлення до нього. Щось та мало статися, опісля чого юна Конвалія пішла з життя, а Святослав незлюбив спадкоємця.

От до Білої Ружі батько ставився зовсім по іншому, хоча і її виховував в суворості. Скоро Вогнедан нарешті побачить сестру… І славетну Ігворру на схилі Яв-гори.

Замість прощання Повелитель винагородив сина останньою неприємністю. Напевне, гніваючись за втручання Воїслава. Юнак щиро дивувався, чому їх не розіслали в різні кутки Ельберу… А татко міг би… Якщо Воїслав насмілився підвищити на нього голос…

Зараз Воїслав поволі їде поруч на своєму вороному Красені. За ним на маленькому конику, з тих, яких розводять на землях родини Сомків, що у Квітані, трюхикає його паж — одинадцятилітній Войко Тополина, селянський син з Воїнова, що біля Гнізда Драконів. Хлопець є відчайдухом і розбишакою, а також сповненим мрій про завоювання шляхетства власним клинком. Поки що він завоював лише приязнь свого володаря, бо дуже ловко вміє передавати любовні записочки певним особам жіночої статі, котрі не можуть опертися чарам Воїславових очей.

А за Вогнеданом на такому ж конику поспішає вірний Світлян. Оце він і був причиною неприємності. Войко є підданцем Ведангів, і ніхто не може заборонити йому супроводжувати свого княжича, а Світляна Повелитель звелів відправити додому, що й доручив виконати князю Буревію Ллєгу.

Зайве казати, що Світлян навідріз відмовився їхати до Квітану. Князь Буревій опинився поміж двох вогнів — адже це він свого часу влаштував юного Горича на гонорову службу. Відомо, що з пажів великих вельмож часом виходили великі люди, а чи дивні. Горичі були спокревені з Ллєгами, і тому… Словом, князь повів хлопця до Повелителя, і тихоня Світлян відважно попрохав дозволу їхати до Чорногори.

Паж оповідав потім пошепки, що лице правителя здалося йому вирізьбленим з каменю. Не дочекавшись відповіді, Ллєг вивів хлопця з приймальні і сказав йому дослівно таке:

— Дитя моє, виконуй свій обов’язок, а я виконаю свій. Я почну розшукувати тебе, аби відвезти до Квітану, за два дні опісля твого від'їзду.

Отже, князь Буревій наражається на немилість… До речі, він був єдиний вельможа, котрий зайшов попрощатися з опальним принцом. Навіть князь Вартислав, і той… Пані Воїдана, однак, прислала записку з юною панною Ставською. Записка була ні про що, однак стала добрим знаком — Перша Пані на його боці.

А приятелі-боговладці наздогнали їх з Драконом верхами вже на чорногорській дорозі. Простилися, торкнувшись по черзі долонею щоки засланця. І довго махали вслід, тримаючи в поводу своїх коней… Щасливці… Вони повернуться до милої серцю Боговлади… А йому, Вогнеданові, навіть не визначено строку заслання.

Воїслав, однак, не втрачав бадьорости.

— В Чорногорі, - говорив, — ми матимемо змогу домогтися багатьох речей, корисних для духу і тіла. По-перше, ми матимемо змогу відзначитися, адже говорять, що на перевалах знову сутички… По-друге ми побачимо милу нашим серцям Білу Ружу, котра є нам обом близькою ріднею й подругою дитячих літ. По-третє — нові краї це завжди нові враження… Ну, і нарешті — зелемінський чурбан теж прибуде до Чорногори, і дізнається нарешті, як вміють мститись Дракони.

— Прощай, столице! — озвався стиха Вогнедан

Нині перед нами

Долини теплі

І верхів’я Дани

Та взяти плащ порадив вітер з гір…

— О, так, — всміхнувся Воїслав, — на перевалах може бути прохолодно. Але навряд чи Влад Пард одразу вишле нас на Прикордоння. Уяви собі, як розхвилюються панночки Ігворри, коли до Високого Замку прибуде Принц Яблуневого Саду…

— Немилість Повелителя є завісою, що вкриє моє обличчя, — мовив принц, — я відвідаю лише князя Влада і мою сестру. Оскільки правитель не віддав наказу про мою подальшу долю, то її мусить визначити князь Влад. Власне кажучи, я певен, що нам буде дозволено жити в гірській самотині, віддалік від міст і селищ…

— Вогнику, братику, — мовив Воїслав, називаючи приятеля дитячим ім’ям, — ти перебільшуєш гнів твого батька. Ти ж знаєш Повелителя — якщо він пообіцяв вислати тебе до Чорногори за ще одну похибку, то він мусив це зробити — і край. Я певен, ми дочекаємося пробачення ще до осінніх змагань.

— А мені здається, Славцю, — озвався принц, приймаючи довірчий тон розмови, — що батько мене просто ненавидить… Якби у нього був ще один син, або декілька, як у князя Володаря — він давно б замкнув мене на порубіжжі, як зелемінський князь свого Лемпарта.

— О, ні! — вигукнув Воїслав, — ти — і оця істота…

— Мати Лемпарта, — зітхнув Вогнедан, — зігріта благодіяннями князя Зелеміню, проміняла палац у Зеліборі на курну хатину у північному лісі. Напевне тому… Щодо мене — то я якимось чином спричинився до смерти своєї матері, котра була для Повелителя дорогоцінним клейнодом. Про щось таке шепотілися челядинки, і цей шепіт дійшов і до моїх вух. Саме моє народження було причиною того, що Конвалія Ставська згасла в юному віці, або, принаймні — плітки довкола мого народження.

— Ти схожий на батька як один жолудь на другий! — вигукнув Воїслав, — хоч вони ріжні, та видно, що з одного дуба… Але ти правий в одному, побратиме — ми маємо розкрити ще й цю таємницю… І довідатися, чому Влад Пард засів у Високому Замку, немов і справді пард у лігві. Мені здається, що всі ці писанки з одного кошика…

— О, Славцю, — вимовив принц, — не думаєш же ти, що…

— Не думаю, — спокійно мовив Воїслав, — але я міркував над цими таємницями… Тим більше, що в них втягнено і мого батька… Спершу троє юних вельмож приятелюють так, що змішують кров, виконуючи стародавній звичай сонцеславів. Побратимська руна… Вона є на руці мого батька, на руці Повелителя, і на руці князя Влада. Потім вони воюють пліч опліч з такою відвагою, що заслужили прізвисько «Три Дракона»…

— О, звісно ж, — мовив Вогнедан зацікавлено, — Мати Повелителя, а моя бабуся — Чорна Троянда Південних Морів… А у князя Влада…

— Мати чорногорця теж з роду Драконів і доводилася вона Чорній Троянді сестрою-близнючкою, — сказав Воїслав задоволено, — Їх відріжняли лише за кольором волосся. Червлена Ружа Ведангу… Вона мала волосся кольору розтопленої міді. Дуже рідкісний відтінок… Пан Влад його не успадкував, зате його син Владияр… Але я продовжую… Отже, троє вельмож є кровною ріднею і рівні відвагою. Та ось сутички на кордоні переростають у справжню війну. Одночасно з цим до Побережжя йде ішторнійська фльота. Повелитель Святополк б’ється на морі, а захист Чорногори довірив сину… Перемога за нами, але, опісля того Три Дракона більше ніколи не бувають разом…

— Цікаво, — пробурмотів Вогнедан, — але який це має стосунок до…

— Принц Святослав, — продовжив Веданг, — наблизив до себе мого батька і одружився з його сестрою. Одружився якось занадто поспішно — пані Воїдана вперше побачила чоловіка лише на весіллі, до того вони тільки листувалися. Ставши Повелителем опісля загибелі твого діда, Вогнику, Повелитель Святослав одружується вдруге, теж дуже поспішно, не вичекавши навіть строку жалоби…

— Він кохав мою матір, і тому…, - сказав Вогнедан, — але для чого…

— Не знаю я, для чого, — мовив Воїслав, — та на закінчення скажу ще дещо. Третій Дракон опісля тієї війни, прозваної «Війною Бога Грому», ніколи не приїздив до столиці, хоча раніше бував там трохи не частіше за квітанця Ллєга. Повелитель Святослав виграв наступну «Війну Стихій», задіявши лавину, котра змела разом з ворожим військом мирні поселення. Війна закінчилася дуже швидко… Але мій батько якось сказав, що її можна було виграти і без таких надмірностей. І, нарешті, опісля смерти твоєї мами, Повелитель не взяв собі ще одну жону. Відомо, що у наших однокровників не часто народжуються кілька дітей від одної жони, і тому… Та як би не ставився до тебе батько — у нього немає другого сина.

— Це нагадує мені, - сказав принц, — картинки, які ми складали в дитинстві… Тут куточок, там листочок… Я відчуваю зв’язок поміж цими подіями, але я його не бачу… Не можу ж я припустити, що Влад Пард є зрадником — тоді б він не сидів у Високому Замку, а став би перед судом ще до мого народження. А інакше… Якась страшна помилка? Необережність? Відчуття вини, яке князь Чорногори несе в грудях все життя? Але до чого тут родинні справи мого батька, і те, що князя Вартислава було звеличено, до речі — цілком заслужено…

— Подумай, — зітхнув молодий Дракон, — помедитуй…

***

Оскільки молодих вигнанців не супроводжував почет з гриднів, і вони мали на собі скромний одяг мандрівних шляхтичів, на двох подорожніх ніхто не звертав уваги. Хіба що гарнесенькі кругловухі дівчата в стрічках та віночках охоче вділяли друзям води з придорожніх криниць, а часом — і по кухлю теплого молока, поспішно винесеного з двору садиби. Воїслав мило усміхався до зустрічних красунь, часом підмовляв якусь на легенький ніжний поцілунок у віддяку за молоко, але красуні все-таки позирали з цікавістю на його синьоокого супутника і саме його намагалися розважити усмішками і милими словами. Ночували приятелі в маленьких заїздиках селищ та містечок, а часом ставили намета просто в якомусь лісочку, насолоджуючись самотою.

Нові враження трохи відволікли Вогнедана від сумних думок. В таких вбогих мандрах була своя краса, яку він і виспівував голосом флейти, приваблюючи до нічного вогнища сільських хлоп’ят, котрі пасли у лузі коней, а також випадкових подорожніх. Питань двом друзям не задавали — дорожні кунтуші не могли приховати боговладське походження молодих вельмож, а спосіб мандрування говорив про… Негоже розпитувати знатних осіб, яка біда їх вигнала зі столиці. Краще насолоджуватися рідкісним випадком послухати чудову музику у виконані…

На шляху до Ігворри лежала долина, звана Помаранчевою. Захищена від гірських вітрів «язиком» квітанського лісового масиву, котрий дотягнувся до відрогів Чорногори, вона ніби вся просякла духмяними пахощами квітів і трав. Вздовж дороги тягнулися сади, засаджені помаранчевими деревами. Невеличкі хутори причаїлися у мальовничих вибалках. А ближче до гір почалися ліси з дубів і буків, схожі на квітанські непрохідні дубрави, котрі підданці князя Ллєга оголосили священними ще до того, як предок Буревія Ллурі Ллєг зійшов з небес у вогні і димі.

Лісова галявина стала черговим притулком обох приятелів. В приємних клопотах по напинанню намета і приготуванню кулеші, яку зі знанням справи помішував малий Тополина, проминув вечір. Воїслав дістав з тороків чорногорську гітару і задумливо торкався до струн, певне уявляючи, як чаруватиме своїми співами панночок славного міста Ігворри. Вогнедан же поволі рушив стежиною, віддаляючись від теплого вогнику за спиною. Темрява, що швидко згущувалася, йому не заважала — нічний зір чистокровного давав йому можливість насолоджуватися тихою ніччю. Безмісячною ніччю спокою.

Невідомі промахнулися всього на два пальці. Напевне вони не мали нічного зору і цілилися в світлу пляму дорожнього вбрання… Вогнедан кинувся за дерево одрухово. Злякатися він не встиг, бо не чекав нападу. Помаранчева долина вважалася найспокійнішим місцем в усьому Ельбері. Якщо прикордонні містечка часом потерпали від розбійників, а квітанці від нападів з моря, то останній напад з метою грабунку стався у цих краях з сотню років тому.

Та незнані стрільці грабіжниками не були. Вони стріляли, щоб убити, без попередження, без вимоги одразу ж викласти гаманця, бо інакше… В душі принца піднялася та сама холодна лють, котра сповнювала його пращурів в годину битви. Рука його смикнулася до піхов і безсило впала — «Пелюстка вогню» зосталася в тороках, там, біля вогнища…

Але ж Воїслав і двоє хлопчаків… Вогнедан принишк за деревом, лихоманково обмислюючи що робити. В нього стріляла людина — дивний вже давно або повторив би постріл, або спробував би обійти ненадійну схованку. А отже — зі знахабнілим розбійником можна було грати на рівних: зброя проти нічного зору ельфа.

В дитинстві у них з Воїславом був сигнал, яким вони перегукувалися в дитячих іграх. Це був звук, вигаданий Ведангом, котрий запевняв, що саме так мають кричати дракони в польоті. Не крик навіть — вереск, що починався з низьких нот і підіймався тріадами вгору, поступово переходячи в який-то позамежний виск на грані слуху. Ризикуючи отримати у відповідь на звук ще одну стрілу, юнак пронизливо заверещав, видаючи звук гидкий і моторошний одночасно. Свого часу за оцей вереск двоє друзів разом з Білою Ружею отримали не одне покарання.

Одночасно за наступною стрілою, котра вдарилася в стовбур дерева, від раптово згаслого вогнища долетів відгук — виск, що переходив в рев, перекочуючись з високих нот до низьких. Воїслав почув… І зрозумів. Вогнедан обережно посунувся вбік, сподіваючись перебігти до іншого дерева, і ледве ухилився від наступної стріли.

Він зрозумів, що невідомий стрілець тримає його під прицілом, в той час як інші, може, обходять дерево збоку. Кинув погляд перед собою. До наступного стовбура було таки далеченько… Як у лоянських шахах — пройдіть по клітиночках, ваша вельможносте.

— Проб’ємося, — прошепотів Вогнедан, і кинувся вперед. Перед самим дерево упав і прокотився по землі. Це його врятувало, поки що, але юнак вже розумів — скінчено. У невідомого лучника був приятель, і він вже обійшов ненадійну схованку збоку. Наступна стріла мала бути його.

Перед Вогнедановими очима не промайнуло все його дотеперішнє життя, як то бувало з багатьма особами, що потрапили у смертельну небезпеку. Тільки спалахнуло яскравою картиною видиво яблуневого саду… Рожеві пелюстки осипаються, перетворюючись на попіл…

— Брате, ти як? — тихий шепіт, — тебе не поранено?

Принц полегшено зітхнув. Навіть йому не вдалося розчути, як рухався Веданг. Тим більше це не зміг зробити лучник з людей.

— Гаразд, — озвався він стиха, — будь обережним, їх двоє…

— А, так? — Воїслав нечутно підібрався ближче, — одного я… Намагався, щоб обійшлося без шуму…

— Навіть я нічого не почув, — прошепотів Вогнедан, — давай брати другого. І бажано живцем, аби він зміг розповісти у суді Ігворри на кого тут була засідка… На випадкового подорожнього, а чи…

Приятелі вужами поповзли назад. Скоро вони побачили свого ворога. Вірніше — спершу почули. Як тихо не намагався рухатися лучник, але двоє дивних розчули його, зробили коло і тепер кралися по його слідах.

Розбійник йшов до решток тліючого вогнища. В невеличкому таборі панувала тиша, лише пофоркували сплутані коні. Вогнедан сподівався, що обоє пажів здогадалися заховатися в лісі і не витикатися на відкрите місце.

Тільки юнак подумав про це, як між деревами щось тріснуло, і стрілець звів лука. Воїслав, котрий йшов трохи спереду, побачив, в кого націляється розбишака і змахнув рукою…

Чоловік з луком упав, наче стятий серпом колос. Юнаки побігли вже не ховаючись і з полегшенням побачили живісіньких і навіть не дуже наляканих пажів при повному озброєння. У Світляна в руці була «Пелюстка вогню», а Войко стискав меча Веданга, і «Язик дракона» відблискував у відсвіті дотліваючих вуглин. Вогнище Воїслав, очевидячки, загасив з відерця, з якого напували коней. Відерце валялося поруч. Коні продовжували мирно жувати траву.

— От гидкі хлопчиська, — мовив Веданг, — я ж звелів вам заховатися…

— …і не витикатися, — жалісно мовив Світлян, — але ж ви кинулися туди з самим ножем, а мій принц взагалі не мав при собі зброї… Ми хотіли лише…

— Ви, діти мої, - мовив Вогнедан, намагаючись, щоб голос звучав суворо, — позбавили нас можливості дізнатися за що нас хотіли убити. Небіжчик на стежині вже нічого не оповість, а ми хотіли брати його живцем для того, щоб… Та нині менше з тим. Йдіть до намету, а ми обдивимося мертвого. Це негарне видовище, і тому…

Незважаючи на огиду, приятелі обшукали злочинця. Це був смаглявий чоловік непевного віку, гладенько поголений, з дуже коротко обстриженим волоссям. При ньому був тул зі стрілами, наполовину випорожнений, що було принаймні дивно — адже вистрелив він всього двічі, чи тричі. Одежа якась безлика — зазвичай навіть подорожні вбирали обережні сорочки, по візерунку яких можна було визначити принаймні з якої провінції родом є певна особа. Цей же чоловік був вбраний в брунатно-зелену куртку, такі ж штани і просту полотняну сорочку без візерунків. При поясі він мав не меча, а довгого ножа у піхвах. Ніяких паперів, а чи листів у кишенях не віднайшлося, але на шиї вбитого Воїслав побачив золотого ланцюжка, потягнувши за який, Веданг витяг назовні важкенький трикутний оберіг з вибитим на ньому оком. До того ж ланцюжка було причеплено круглий образок, на якому було зображено кругловидого зарослого бородою старого. По колу йшов напис ішторнійським літерами, але незрозумілою мовою.

— Зівігайру, — поволі прочитав Вогнедан, не стільки очима, скільки ковзаючи кінчиками пальців по металевій поверхні, - Кхілехайні…

— Святий Кілені, - здогадався Веданг, — цього чоловіка чи-то звали Кілені, чи-то він просто мав святого за покровителя, як-от я ношу оберег Бога Грому.

— Мейдист? — спитав Вогнедан непорозуміло, — і раптом розбійник?

— Мій принце, — лагідно сказав Дракон, — доводжу до вашого відома, що ми вже добрих дві сотні літ воюємо з мейдистським Ішторном… А у Зелеміню поміж розбишаками повно осіб з ось такими трикутничками. Зазвичай це іноземці, але трапляються і…

— Рибка не був мейдистом, — сказав принц, роздивляючись образок.

— Рибка був божевільним! — пирхнув Веданг, — як і пан Вербинський… Але тут, милий брате, є велика ріжниця. Ельберієць може зсунутися з глузду, а може і не зсунутися, але мейдисти є божевільними геть усі.

— Як ти вважаєш, він ельберієць? — спитав принц.

— Хтозна, — мовив Веданг придивляючись, — Кругловухий… В Чорногорі трапляються такі хлопці, трохи схожі на гаррасців з виду. Я думаю, що це все таки наша погань, бо малоймовірно, аби ішторнійці забралися аж сюди.

— Ходімо, обдивимося другого, — запропонував Вогнедан з несмаком. — тільки заберемо мечі у наших захисників.

— Атож, — мовив Веданг задоволено, — з цих дітлахів будуть воїни… Тільки їх ще треба навчити рухатися перебіжками…

— Ні, вони йшли правильно, — заперечив Вогнедан, — але Войко не має нічного зору і тому наступив на гілку.

— Цей виродок серед кругловухих, — пробурмотів Дракон, маючи на увазі вбитого, — трохи не нанизав хлопчиська на стрілу, як рибку на острогу.

— Вони з приятелем трохи не зробили це зі мною, — мовив Вогнедан, — якби не ти… Мої яблуні осиротіли б…

— О, — сказав лагідно Воїслав, — я завжди до ваших послуг…

Пажі сумирно сиділи біля пологу намету не знаючи, чи дуже сердяться молоді вельможі. Юнаки взяли у них зброю, ще раз порадивши сидіти на місці, а Воїслав дав своєму Тополині ножа вбитого розбійника, аби хлопець почував себе впевненіше. Вогнедан же доручив Світляну охороняти трофейні лук зі стрілами. Зробивши ці розпорядження, юнаки повернулися до того місця, де Вогнедана трохи не зачепило стрілою.

Воїслав вклав другого стрільця ударом ножа поміж лопаток. Удар був самий розбійничій, з тих, що вживали вивідачі на Зелемінському прикордонні. Чоловік лежав обличчям до низу, лук зі стрілою валялися поруч. В тулі було ще чотири стріли, і він зсунувся набік. Вбрання на вбитому було таке ж саме безлике, але гірше якістю і брудне неймовірно. Віднайшовся й мейдистський трикутничок з міді на засмальцьованому шнурочку. Поруч бовтався образок з зображенням крилатого лева — вірного супутника Святого Мейді.

— Слуга того пана? — спитав сам себе Воїслав, — це ж як треба збідніти, щоб виходити на велику дорогу разом зі своїм підданцем…

— Яке тут найближче велике місто? — мовив Вогнедан, — а ну згадай?

— Косава, — сказав Веданг, — Косава Помаранчева… Так її звуть на відміну від Косави Жерделевої, що у Квітані. Тільки це не місто, так… містечко. Однак, у ньому є суд… Принаймні — має бути, бо великих міст, як от Радин а чи Дубно, в долині немає.

— На світанку, — озвався Вогнедан, — вирушиш верхи до Косави і приведеш варту. Я не хочу посилати пажів, мені і досі невтямки, як я наважився послати Світляна повз той клятий яр, хоч би і вдень. Ніхто не знає, скільки тут блукає волоцюг, які…

— Слухаю, — мовив Дракон, — і виконаю…

На світанку Веданг осідлав Красеня і помчав безлюдною лісовою дорогою.

Косавська варта з’явилася, коли сонце вже піднялося доволі високо, але раніше, ніж опівдні. Попереду на міцному конику їхав суддя Косави — вродливий кароокий дивний з дрібної шляхти. За ним поспішали озброєні воїни міської варти.

Суддя обдивився Вогнедана з помірною цікавістю і сказав:

— Панове — боговладські шляхтичі, і бажають зберегти свої прізвища у таємниці… Я змушений буду вас просити їх відкрити, тільки якщо справа дійде до відкритого розбору скоєного замаху в суді Косави. А тепер прошу розповісти ще й вас — що тут трапилося.

Вогнедан оповів свою нічну пригоду і провів суддю від одного тіла до іншого. Вартові Косави мов хорти розсипалися по лісі, вишукуючи ще якихось слідів.

— Дуже загадкова історія, — мовив врешті суддя, — нічний напад з метою вбивства… Не пограбування… Дивно… У нас такого не траплялося вже давненько. Грабувати — грабують, в тому числі й на лісовій дорозі. Ловимо… Років зо три тому був випадок… А так — лише дрібні крадіжки у місті і по селищам. І безкінечні земельні позови. Може моє панство таки відкриє мені свої прізвища і мету мандрівки?

— Цей напад, — мовив Вогнедан, — напевне нічим не зв’язаний з метою нашої мандрівки. І навряд чи зв’язаний з нашими особами. Через певні обставини ми змушені були виїхати зі столиці швидко й поспішно, і тому… І хоча ми рухалися, не поспішаючи, вважаю неймовірним, щоб ці люди полювали саме на нас…

— Панство так вважає? — лагідно спитав суддя, — а ось подивіться-но сюди…

Вогнедан з Воїславом бачили зброю розбійників лише вночі і більше роздивлялися самих розбишак, ніж їхні стріли. І тому вони зі здивуванням втупилися в стрілу, яку суддя підібрав поруч з вбитим «слугою».

— Оце мало пронизати вам серце, — мовив суддя, — ці люди підготувалися до полювання.

Гостряк стріли відблискував сріблом. По держаку виднілися видряпані ножем перші слова мейдистської молитви.

— Мова ельберійська, — сказав суддя, — переклад Святих Писань — Хешта Рисі, зелемінця.

- Інші стріли такі самі? — спитав Воїслав нашорошено.

— Ні, - мовив суддя, — таких всього чотири, разом з цією. І, я певен, ще три валяються у лісі. Сім стріл… Їх мали освятити у храмі, навіть якщо збиралися впоратися одною. Вони були і у пана, і у слуги, якщо це дійсно пан і слуга.

— Це доводить лише, — зітхнув Вогнедан, — що поганці полювали на дивних… В негожі часи ми живемо — нещодавно у Веданзі теж об’явився мисливець за вухами.

— Ці панове, — лагідно мовив суддя, — полювали на одного, чітко визначеного дивного… Ви не дочитали молитву.

— Хай помагає мені Бог, — почав розбирати Веданг, піднісши до очей стрілу, — і вуста його, Святий Мейді… Націлена в серце Даміяна…

— Даміян, — сказав суддя, — є демоном криги і льоду… А ще так називають в Ішторні Повелителя Святослава… І я насмілюся вам нагадати, ваша ясновельможносте Вогнедане, стару приказку дивних — моє дитя є моїм серцем…

Вогнедан взяв стрілу з рук Воїслава. Довго дивився.

— Вони помилилися, — мовив врешті. — у Повелителя Святослава немає серця.

— Я змушений, — мовив суддя, немовби не почувши, — прохати вас відвідати мою скромну господу, і погостювати, аж поки не закінчиться попередній розгляд справи.

— Коли урядовець прохає, - ледь усміхнувся Вогнедан, — мандрівний шляхтич змушений погодитися. Оскільки ви все одно здогадалися, хто я, в подальшому укриванні імен немає сенсу. Я — Вогнедан, син Святослава, а мого приятеля звати Воїславом Ведангським. Ми їдемо до Чорногори з волі Повелителя.

— Запрошує ж вас, панове, — церемонно вклонився суддя, — урядовець Косави Помаранчевої, шляхтич Велимир Косач. Прошу згортати табір і рушати з нами. Вбитих вами істот ми доправимо до міста пізніше, бо їх має обдивитися лічець суду.

Табір було згорнуто дуже швидко, і молоді шляхтичі вирушили дорогою в оточенні косавської варти. Вогнедан розумів — суддя боявся, що в лісі гуляють приятелі вбитих «істот» і намагався захистити наступника трону, справедливо вважаючи, що тимчасова батькова немилість ніяк не вплине на його, Вогнедана, статус. Пажі трюхикали за вельможами на своїх конячках, збуджені пригодою та власною хоробрістю.

Косава потопала в помаранчевих садах, цілком виправдовуючи свою назву. Долина жила заможно — цукати та інші солодощі з цих країв йшли до столу найвишуканіших вельмож Острівного королівства і того ж Ішторну, не говорячи вже про Белат, та країни на схід від нього. Про те, що ласощі вироблено руками ідолопоклонників, поштиві прихильники святого Мейді намагалися не згадувати.

Суддя проживав у вишуканій невеличкій садибі просто біля урядового будинку. Вогнедан одразу ж оцінив і його затишний садочок з малесеньким штучним водоспадиком, і кімнати для гостей, прикрашені тканими гобеленами, на яких танцювали поміж деревцями духи лісів. Обід, поданий просто в садовій альтанці, куди суддя запросив приятелів, опісля того, як надав їм змогу вимитися, був смачним, а господиня, юна пані Роса не поступалася у бесіді жодній пані з Боговлади. Так, принаймні, заявив Веданг, котрий вважав своїм обов’язком говорити милі слова всім гарненьким жінкам, з якими йому доводилося знайомитися.

Два дні пройшли в подібному солодкому неробстві. На третій день суддя нагадав двом друзям про необхідність поговорити про досить неприємну причину їхнього знайомства.

Вони влаштувалися неподалік водоспадику, який наповнював повітря прохолодою. Пан Велимир приступив до неприємної частини розмови, попередньо вибачившись за огидні подробиці, які він буде змушений оповісти.

— Мої воїни прочесали ліс, — говорив суддя з данадільською протяглою вимовою, — знайшли у вибалку двох коней, сплутаних, але осідланих. Упряж на конях з тієї, що виробляють в Чорногорі. З речей — лише найнеобхідніше. Огляд небіжчиків показав, що ці особи належать до поширеного на Прикордонні змішаного ельберійсько-гарраського типу, котрий виник під час масової втечі гарраських язичників з Ішторнійської Імперії перед самим Пришестям. Тобто, чи є ці люди ельберійцями сказати важко. На жаль, шановне панство, змінення не залишило зовнішніх ознак у кругловухих, і ми маємо покладатися лише на доволі непевні ознаки духу, за якими, звичайно ж, не визначиш належність до нашого народу вищезгаданих загиблих істот.

— А якщо ельберієць є несповна розуму? — з цікавістю запитав Веданг.

— Саме такі випадки я маю на увазі, коли говорю про непевність, — охоче пояснив суддя, — з нами, дивними, легше, хоча… Зовнішні ознаки дивного дозволяють швидше знайти злочинця, але не з’ясувати мотиви злочину. Ми звикли все пояснювати божевіллям, але… Ось, наприклад… Хоча всі чомусь впевнені, що у нас тут вже сотню років нікого не грабували, три роки тому на лісовій дорозі, якою ви, панове, мандрували, з’явився розбійник, котрий зупиняв проїжджих шляхтичів і пропонував кожному поєдинок на смерть. Перемігши супротивника, цей пан забирав його меча і зникав у лісі. Оскільки він нікого не вбив…

— Ви хочете сказати, — зацікавився Вогнедан, — що грабіжник бився лише до першої крові? Я щось чув про справу Збирача мечів…

— Декількох осіб було поранено серйозно, — сказав пан Велимир, — але не загинув жоден. Всі оповідали про замаскованого бандита в чорному, ми обшукали всю долину, перетрусили зброярні, і ятки зброярів, сповістили Ігворру, і там… Словом ми шукали особу, котра мусила мати зиск з цієї оборудки. І лише наприкінці мені прийшла до голови думка перевірити фехтувальні зали.

— Розбійник був учителем фехтування? — спитав з цікавістю Веданг.

— Розбійниця була його дочкою, — відповів суддя спокійно, — оскільки батько, котрий походив з дрібної шляхти, хотів вигідно видати її заміж і намагався виховати витонченою панночкою, вона таким чином намагалася довести своє право на самостійне життя. Дівчина знімала будиночок в Косаві, де й тримала своє приватне зібрання мечів. Звинуватити її в грабунку ми не могли — адже переможець в поєдинку має право на зброю супротивника. З іншого боку — вона змушувала супротивників до поєдинку погрозами і насмішками…

— Оце так панночка! — мовив Дракон зі щирим захопленням, — я можу з нею познайомитися? Сподіваюся, що її не затримали в ув’язненні надовго — адже це так красиво — бій на лісовій дорозі, при місяці уповні… З красунею… Навіть якщо вона одягала маску — супротивник мав відчути її стать і вроду!

— Ви з нею знайомі, - ґречно всміхнувся суддя, — це моя дружина. І ви праві, княжичу, це дійсно було красиво… Настільки красиво, що я не зміг розлучитися з переможеною. Я зоставив у себе і свого меча, і її…

Вогнедан тихо засміявся. Він знав, що мрією Веданга було закохати у себе якусь войовничу панночку. Але в Дракона чомусь закохувалися лише ніжні квіти поміж дівчат, на зразок Вишні Ставської.

— Взагалі, - продовжував суддя, — злочини збирачів доволі таки розповсюдженні в наших краях. Як от наприклад справа Нефритового Злодія. Він крав лише лоянські вироби з нефриту, досить дорогі, але не для збагачення. Він їх збирав… І мг годинами сидіти вдома і крутити в руках улюблену річ. Назвати його божевільним важко — цей міщанин розумно вів справи своєї майстерні і був досить заможним. Але бідолаха не міг жити без оцих своїх іграшок. Коли ж я запитав, чому він не спробував купувати статуетки, злочинець відповів, що куплена річ втрачає половину своєї чарівливості.

— А що ви ще можете сказати про нашу справу? — спитав Вогнедан.

— Дуже некрасиву, хоча й невиняткову річ, — мовив суддя, — мій принце, вас хочуть позбутися. У Боговладі є особа, зрадник, який і послав гінця до відомих йому фанатиків, котрі, напевне, прагнуть помститися Повелителю Святославу за загиблу Гралуну. Помститися якщо не йому особисто, то через вашу загибель. Оскільки ви їхали не поспішаючи, то гінець легко міг вас обігнати ще кілька днів тому.

— Зрадник, — пробурмотів Воїслав, — Боги мої, як огидно.

— Стережіться, панове, — підсумував суддя, — я, зі свого боку, дам вам супровід до Ігворри. Або, принаймні, до виїзду з долини, — додав він, глянувши, як Вогнедан незгідно стис вуста., - я розумію, що на заслання не їдуть з почтом, але тут справа йде про ваші життя… Зі свого боку я відправлю до Боговлади звіт про цю подію, і сподіватимусь на ваше швидке повернення до боговладських садів.

Супроводу з Косави друзі позбулися лише при виїзді з долини. Воїни відсалютували їм мечами і вирушили у зворотній шлях. Далі дорога лежала через передгір’я, поміж зелених невисоких холмів. На обрії забовваніла синя смужка, котра зростала з кожним днем шляху. Юнаки, звірившись з мапою, визначили, що їдуть вже землями Чорногорського князівства. Вони все ще стереглися, і ночами вартували по черзі. Але лиха пригода вже почала віддалятися і у відстані, і у пам’яті.

Пані Роса передала молодим воїнам по гаптованій хустині і подбала про те, щоб їхні дорожні торбини потовстіли від пиріжків, сиру і фруктів. Воїслав розважав потиху, як судді вдалося приручити войовничу красуню.

— А взагалі-то, — сказав нарешті, - жонам лише одного потрібно — заміж. Можливо, вона якраз і хотіла, аби її переміг саме суддя. Пан Велимир є писаним красенем, не дивно, що панночка йому піддалася.

Вогнедан же все думав про невдалих вбивць і про боговладського зрадника. Про його висилку знали лічені особи… Зрадник мав знати, яким шляхом вони вирушили, тут таки відправити гінця до якогось мейдистського кубла у Чорногорі… що само по собі малоймовірно — адже Чорногора вважалася оплотом Давньої Віри. Або зрадник послав не гінця, а оцих двох істот, котрі проживали у Боговладі… Столиця велика, двоє непевного вигляду людей могли й не звернути на себе увагу — в місті було багато чужоземних торговців, і ці особи могли зійти за охоронців товару. Молитва… Молитва в Зелемінському перекладі… Він, Вогнедан, читав Повчання Святого Старця ішторнійською мовою, але книга, яку він взяв з батькової книгозбірні, мала й ельберійський переклад, зроблений ченцем — ішторнійцем Соггорі Дарто, доволі неоковирний і грубий. Тому принц і волів читати Повчання, чужою мовою, аби не бути дуже враженим нівеченням рідної йому мови поштивим іноземцем. Але був ще один переклад, ельберійця-мейдиста родом з Зелеміню. Переклад цей був сповненим словесних красот і тому вважався серед вірних Трикутнику (так бо іноді називали себе мейдисти) трохи не єретицьким. Ота фраза на стрілі в перекладі ішторнійця звучала б так: «Бог мені у поміч, і святий Мейді, котрий говорив голосом його…» Хешта Рись же перекладав з такою вправністю, що кожне речення книги трохи не римувалося з наступним.

Якби боговладський зрадник послав гінця до якихось чорногорців, або іноземців, котрі причаїлися у Чорногорі з метою помститися роду Вогняних Ящерів, то вони наготували б стріли, освятили б їх у церкві (на всю Чорногору мейдистський храм лише один, і той в Ігворрі — чи не занадто ризиковано освячувати там знаряддя вбивства?) і вирізали б на стрілі слова молитви в освяченому Духовним Орденом Ішторну перекладі… Або — якщо це й справді месники за Гралуну — просто ішторнійською мовою.

А якщо ці двоє проживали у Боговладі? Або приїхали до столиці з Зелемінського прикордоння? Чорногорська упряж на конях? Її легко придбати на Боговладському ринку, бо вона вважається найкращою серед кінської збруї.… Відсутність речей для довгої мандрівки? Вони з Воїславом теж їдуть не з обозом, а двоє розбишак можуть ночувати й без намету, а харчуватись чим пошле Бог та Святий Мейді. І, найголовніше — речення у перекладі Рисі. Тобто, мейдизм ці двоє сприйняли явно не від ішторнійських проповідників.

Зелемінь… Зелемінь… Чи не бажає хтось відвернути увагу розшукувачів від справжньої причини замаху? Чи не хоче хтось, аби вбивць прийняли за ішторнійських месників? І чи не зветься цей хтось княжичем Лемпартом Зелемінським?

«Яка вигода йому наймати на мене вбивць? — міркував Вогнедан, похитуючись в сідлі, - навіщо? Він і так домігся чого хотів — мене вислано на Прикордоння на невизначений час. Сам він має виїхати до Чорногори десь за місяць. Навчатися… Це означає, що Влад Пард відправить нашого здорованя до якоїсь фортеці на перевалі, і там шляхтич з роду Дрембичів, а чи Гридів ганятиме його доти, доки цей панок не схудне, і не стане схожим на ельберійця, принаймні ззовні.

То ж для чого пану Лемпарту мене вбивати? Ми можемо навіть не зустрітися — Чорногора велика. І вигоди йому в тому ніякої, хоча князь Володар, його батько, є братом у перших Повелителя Святослава. Нехай у Вогняних Ящерів та у Ведангів не залишиться синів, але Влад Пард має їх аж трьох, до того ж старший його син, Владияр одружений з дочкою Повелителя…

Влад Пард… Влад Пард, в жилах якого тече кров Ведангів… Влад Пард, котрий матиме онука крові Вогняних Ящерів…»

— Отак, напевне, й божеволіють, — сказав Вогнедан вголос.

— Що, милий брате? — озвався Воїслав.

— Тільки що я незаперечно довів самому собі, що вбивць до нас підіслав князь Влад…

Воїслав зітхнув і мовив заспокійливо:

— Від подібних пригод почнеш підозрювати навіть власних пажів. А я вважаю, що з того часу, коли у Боговладі з’явився цей напівварвар Драган, все у нашому житті пішло шкереберть. Якщо вже нас не вислали на Зелемінське прикордоння за оту історію з Рибкою, то далі все мало владнатися, особливо опісля змагань, які ти чесно виграв…

— О, не нагадуй, — мовив Вогнедан, — мене морозить від самого слова «вишня». Але…

«Опалий білоцвіт

Несе вода…

Даремно я прийшов весну шукати —

У горах теж

Закінчилась вона…»

Однак все ближче і ближче верхи Чорногори…

— «Як не журись,

Весну не зупинити!

Вона відходить,

А шляхи назад

Серпанок весняний перегородить.»

Та гори прекрасні і літньої пори — миттю відповів Дракон, радий, що приятель знову почав віршувати.

Щодня далекі гори на обрії присувалися все ближче, і приятелі склали безліч віршів про них, і про літо, що надходило. І ось, нарешті, вони виїхали на звивистий шлях, який і привів юнаків за кілька день до брами Ігворри.

Перед цим юні воїни радісно пізнавали знайомі з малюнків обриси гірських вершин. Яв-гора, на схилі якої розмістилася уступами Ігворра… Розрада — гора… Триглава гора…. Соколина гора… Чорна гора… І от тепер, проминувши браму, вони поволі їхали вулицями Нижнього Міста, підіймаючись все вище — до Високого Замку.

Вогнедан гадав, як-то зустріне його князь Влад. Про володаря Чорногори оповідали всілякі історії. З усіх Трьох Родів йому пощастило найбільше — дві княгині Мальва та Ясмина мали кожна по двоє дітей, і чорногорець пишався трьома синами та донькою. А відважну, в чомусь нестриману натуру, Страж Прикордоння успадкував від матері з роду Ведангів. Злі язики оповідали, що близнючки Троянда і Ружа, які породили на світ Повелителя Святослава та князя Влада, всю вагітність дивилися: одна — на шматочок криги, а друга — в полум’я комину. Влад Пард, нібито, був страхітливо нестриманим і терпіти не міг отих недомовок і замовчувань, якими оточувала себе боговладська знать. Він пишався, що завжди і всім говорить правду у вічі, не любив поезії, вважаючи її словоблуддям, з музичних інструментів володів лише чорногорською гітарою, але тут йому вже не було рівних, співав лише народних пісень і взагалі поводився, наче людина. При чому навіть пишався цим. Улюбленою його примовкою було: «Де вже нам, дикунам чорногорським…»

Про дивацтва свого свекра багато писала до брата Біла Ружа. За її словами, коли вона зробила звичаєвий уклін у три кроки, незносний князь Влад заявив голосно, що вона вистрибує, наче лоша на припоні… Свого сина Владияра, котрий намагався поведінкою бути схожим на боговладця, висміяв, сказавши, що рудих не пускають ні до високого зібрання, ні навіть до мейдистського раю. Коли Біла Ружа спробувала влаштувати поетичні змагання для знаті Ігворри, князь прийшов на них з гітарою, розташувався посеред зали і красивим голосом проспівав не дуже пристойну горянську пісеньку про юнака, котрий заблукав у хуртовину, а у випадковій хатині, куди його пустили на нічліг, переплутав поночі матір з дочкою…

Словом, принцу було дуже цікаво, чи насправді Третій Дракон є таким розбишакою, а чи то в ньому говорить якась давня кривда… І тому, зупинивши коня біля брами Високого Замку, юнак не назвався охоронцям, аби не підняли галасу, а мовив лишень, що вони з Боговлади і приїхали у справі до пана князя.

Охоронці, котрі нудьгували біля відчиненої за денним часом брами, трохи підтягнулися перед заїжджими вельможами, високе походження яких не могла скрити скромна дорожня одежа і вимовили звичаєве:

— Просимо та ще й припрошуємо… Завітайте.

У дворі такі ж самі ввічливі гридні прийняли у подорожніх коней, і приятелі, в супроводі пажів рушили за одним з них до зали замку.

Ще на початку довгої кам’яної галереї юнаки почули крик. Кричав безперечно дивний — голос був переливчастий з тою співучою протяглістю, що була характерною для Вогнеданових однокровників. Але шпетив цей голос когось з чисто людським запалом.

— Можливо, ми невчасно? — спитав у гридня Вогнедан.

— Та то пан князь навчають молодших синів, — спокійнісінько відповів гридень, — тра повчити, чого ж, дуже неслухняні паничі…Оце тільки сьогодні їх привезли з фортеці Лелег. Нині тим верхом, поміж гребенями Триглавої, хтіли пройти якісь підозрілі люди… Сутички там були… Неспокійно. А молоді паничі втекли під руку Дзвенислава Лелега, бо їм закортіло повоювати. Нині пан князь дає їм прочуханки, і варто…варто… Абисьте слухали татка. Але вам то не завадить, ні…

Синів княжих, як знав Вогнедан, звали просто: Владияр, Владислав, Владан. «Прочуханку», очевидячки, отримували Владан з Владиславом, бо Влад завзято шпетив дурних хлопчисьок, котрим не дорогі власні голови і ставив їм за приклад брата Владияра, який ніколи… На що хтось з малих Пардів насмілився відмовити, що, аби старший брат не проміняв військові звитяги на жону, то він би…

— Вам, княжим дітям, — гримів Влад у відповідь, — повинно бути відомо, що на війні головне — послух! Я наказав вам листовно залишатися у Лелечому Гнізді, коли почалася ота біда!

— Але Дана поїхала з паном Дзвениславом, — опирався все той же хлоп’ячий голос, — коли дівчина йде на війну, чоловікам соромно сидіти вдома.

— Якщо Дана дійсно є дівчиною, то ви з Владиславом не чоловіки, а щенюки, — вимовив Влад аж з деяким задоволенням лайливе слово, — забирайтесь геть, і скажіть пану Готуру, що я посадовив вас під арешт.

— Згідно наказу, — пискнули хлопчаки одночасно.

— А не будете слухати батька, — завершив Влад прочуханку, — відішлю вас до Боговлади, у науку до Повелителя. Там будете розкривати роти лише за командою, ходити навшпиньки і за кожним словом багатозначно мовчати. А окрім того, Повелитель віддасть вас до рук свого витонченого синочка, і Принц Яблуневого Саду буде займатися з вами віршуванням по шість годин на добу. А то є такий випещений паничик, що може зомліти від самого запаху кінської збруї і вигляду оголеного меча! І от такому віршомазу в шовках та єдвабах ви будете змушені коритися до повноліття.

— Ой, та-ату, — голоси малих Пардів затремтіли, наче одночасно заспівали скрипка з віолою, — бу-удь ла-асочка… Ті-ільки не це-е…

— Геть під арешт! — рявкнув Влад ще суворіше, і з розчинених дверей Великої Зали прудко вибігли на галерею двоє хлопчиків десь одного віку з пажами молодих боговладців. Вони неслися так прудко, що трохи не збили з ніг гостей і ввічливого гридня.

— Що, паньство? — лагідно спитав вояк, — отрималисьмо?

— Пане Росаве, — відповів трохи старший хлопчак, — ми маємо знайти пана Готура, аби він посадовив нас під арешт.

— Начільник оборони у вояцькому житлі, - сказав гридень, — перевіряє зброю…

— Тоді ми миттю, — мовив хлопець, — бо татко ще передумає і насправді вишле нас до столиці, а там, говорять, не можна чхнути без трьох уклонів. Подивіться лишень на братову жону — вона ж говорити не вміє інакше, як якимись загадками. І Владияра зіпсувала — це ж він нас і здав… Ми з ним більше не розмовляємо.

- І ще! — гукнув з зали князь Влад, — сидячи в арешті напишіть вірша про гори влітку. І доброго вірша, інакше я вас таки відправлю до Данаділу.

Хлопці виструнчилися і миттю здиміли з галереї. Воїслав раптом розбишацьки блиснув очима і провів рукою по обличчю. Тоді ковзнув долонею по лицю свого принца.

— Що ти робиш? — спитав Вогнедан, озираючись на гридня, але той не дивився в їхній бік, а стежив поглядом за малими княжичами, котрі неслися двором, наче обпечені.

— Мою ману, — сказав Воїслав, — не пробити і Владу. Я випробував її на рідному батькові, і Чорний Дракон мене не пізнав. Волхв Радимир, мій навчитель, говорить, що у мене особливий хист і сила, бо зазвичай дивні бачать крізь ману справжнє лице. Ось і випробуємо це на чорногорцеві — проб’є чи не проб’є.

— Добра думка, — сумовито всміхнувся Вогнедан, — якщо мною тут лякають дітей, то…

— Ти будеш зватися паном Мирославом Вишневським, — прошепотів Дракон, оглядаючись на гридня, — а я — Стражиславом Вишенським. А вигнано нас за поєдинок до першої крові просто на очах у Бранибора. Повелитель мовив, нібито, що, якщо нам так кортить воювати, то Прикордоння якраз підхоже для цього місце.

— А пажі? — спитав Вогнедан, оглядаючись на Світляна з Войком.

— Зараз їх ніхто не розпитуватиме, — хмикнув Веданг, — навіть в такій глушині повинні дотримуватися правил пристойності. А згодом…

— Прошу, панове, — сказав гридень Росава у спини обох шляхтичів, котрі намагалися до нього не обертатися.

— Дякуємо, — сумирно мовив Воїслав, — ми вже заходимо.

Влад Пард давав нагінку синам, сидячи біля високого стрілчатого вікна у дерев’яному кріселку. На прибулих він глянув одним оком з помірною цікавістю. Біля ніг князя дрімав, ткнувшись головою в лапи, білий пард — тілоохоронець.

— А, — сказав князь, — боговладці… Бачу це по ваших обличчях, на яких застиг вираз огиди в межах пристойності.

— Ваша ясновельможносте, — вимовив Веданг, котрий взяв на себе спілкування з чорногорцем, — дозвольте відрекомендуватися…

Влад, котрий сидів до них боком, наче дивлячись у вікно, обернувся. Одне око чорногорського князя було затулене гаптованою перев’яззю. Вогнеданове нове лице-машкара не зрадило його почуттів, але він трохи здивувався — чому сестра ніколи не писала, що…

— Засланці, - зітхнув Влад, — і що ж ви накоїли, дитинчата? Занадто голосно розмовляли на балі?

— Мене звати Стражиславом Вишенським, — продовжував Дракон незворушно, — з тих Вишенських, що мають у гербі гілку вишні, а гасло наше звучить так: «Коротка, але прекрасна мить…» Мій же приятель, котрий від шаноби і встиду втратив голос, зветься Мирославом Вишневським, з тих Вишневських, в гербі яких квітуче деревце, а гасло…

— Досить, — буркнув Влад, — за що вас вислано?

— Мій приятель, — все тим же вкрадливим голосом мурчав Веданг, — походить зі старшої гілки нашого спільного роду і є чистокровним. Я ж походжу з дрібної шляхти, і моя мама є доброго людського роду, який віддавна живе у Данаділі. І якось мій приятель і родич зробив мені зауваження, щодо запаху…

— Досить, — мовив Влад з несмаком, — далі можете не оповідати. У вашої дурної бійки були свідки, і тому…

— Саме так і сталося, — підтвердив Веданг, — тому мій друг і родич досі не може отямитись від сорому. Адже він не тільки скривдив мене — він мене ще й поранив…

— Гаразд, — ледь всміхнувся Пард, — чогось подібного я й очікував. Тільки боговладці можуть вийти на іграшковий двобій з такої дурної причини. Розміщайтеся в кімнатах для гостей, а я ще подумаю, що з вами робити.

Обидва приятелі вклонилися і граційно випливли з зали на галерею, де їх терпляче очікували Світлян з Войком.

— Мені здається, що це зле, — мовив Вогнедан стиха, — нам не вдасться довго берегти таємницю. Мою ману постійно потрібно підновлювати, ну і… Обдурювати особу, яка надала нам притулок…

— Милий брате, — мовив Воїслав урочисто, — його ясновельможність обдурює власних синів, запевняючи їх в тому, що ти є розпещеною істотою, здатною тримати у руках лише пензлика для писання. От ми і доведемо, що це не так. А машкара потрібна для того, щоби наші досягнення оцінювали неупереджено. Адже ти занадто схожий на Повелителя, а на мене варто лише подивитися, щоб зрозуміти, що я з Гнізда Драконів. Відкриємося ми лише Білій Ружі, і зробимо її нашою спільницею. Їй теж напевне несолодко мати за свекра такого грубіяна.

Пана Росави вже не було на галереї, тому друзі взяли собі за провідника іншого гридня, і той провів їх до невеличкого дворику, куди виходили двері спочивалень. У дворику росла одним — єдина вишенька, яка — на диво — ще цвіла, хоча був вже початок літа.

— Сумна чарівливість, — зітхнув Веданг, — але не дивись на неї брате. Хоча ми нині і Вишневські-Вишенські, але вишні у нас є забороненою темою для розмов.

Вогнедан усміхнувся і промовчав. Воїслав тим часом зібрав пажів і розповів їм про те, що вони нині є на службі у зовсім іншого панства. Хлопці заусміхалися — таємничість була їм до вподоби.

— Переодягнемося, — сказав Веданг, — і підемо привітаємося з Білою Ружею. От вона спершу здивується, побачивши Мирка і Стража… А ще більше здивується, коли почує нас…

Тож засланці перевдяглися в скромне вбрання зі світло сірої матерії і послали Войка доповісти князівні Пард, що дозволу її побачити прохають двоє нікчемних осіб, котрі змушені відбути зі столиці з причин, про які не говорять вголос. Швидко Войко й прибіг назад з сувійчиком паперу. Вогнедан тут таки розгорнув його і побачив знайомий почерк сестри:

«Із давньої столиці навіть пташка

Мені милує око,

А тим більше

Хотілось би почути голос вітру,

Що звідти прилетів…»

Скуштувати напою з гірських трав можуть навіть особи, чиє вбрання втратило колір..»

— О, Біла Ружа, — ніжно сказав Вогнедан, — все така ж вишукана й добра… Це через тебе, Воїславе, я не зміг відправити їй належного письмового попередження.

— Тим веселішою буде несподіванка! — засміявся Веданг, — тож рушаємо…

Войко, котрий вже годину вивчав переходи замку, урочисто повів приятелів до покоїв доньки Повелителя, а нині — князівни Пард. Вогнедану було трохи незручно — як не пишався його друг своїми здібностями, але досить було їм зустріти волхва, а чи домашнього жерця родини Пардів… Однак, назустріч траплялися лише гридні та вояки, котрих було багацько в стольному місті прикордонного князівства. А служниця сестри, відома Вогнеданові ще по Боговладі панна Дарина, схилилася перед ними в уклоні з милим усміхом, пізнавши в них зовсім інших осіб.

Біла Ружа, або, як її звали в Чорногорі, Пані Святославна, розташувалася на канапці біля невеличкого чайного столика. Вогнедан трохи не забув вклонитися, як мав це зробити Мирко Вишневський перед своєю принцесою. Воїслав же проробив це з невимовною граційністю і м’яко опустився до кріселка, на які їм вказала вельможна пані.

— О, Мирославе, — вимовила молода жінка, — я вас не пізнаю… Де це ви втратили вільність рухів? Чи ви почали боятися мене?

— Моя пані, - відповів Вогнедан своїм ніжним голосом, про який у Боговладі говорили, що він є другою флейтою принца, — страх осліпнути перед видовищем вашої розквітлої вроди скував мої рухи, але на щастя не позбавив вміння говорити…

— О, ні…, - стиха мовила Святославна, — а той, другий… Це ти, Воїславе?

— Так, моя принцесо, — озвався Дракон, — воістину ви дивитеся вглиб речей…

— Що сталося? — спитала жінка затривожено, — чому?…

— Люба сестро, — відповів Вогнедан, — нашому батькові здалося, що повітря боговладських садів недостатньо чисте для моїх легенів, тому він відправив мене подихати солодким повітрям верхів Чорногори.

Донька Воїдани поволі підвелася з канапи. Юнаки з задоволенням стежили очима за її тоненькою постаттю у сукні, гаптованій боговладськими узорами коловрату по рукавах та подолу. Біла Ружа поєднала в собі вроду обох правлячих сімей, успадкувавши від Ведангів чорні бездонні очі, а від Вогняних Ящерів — ніжні риси матово-білого обличчя і твердий, аж різьблений, обрис вуст. Вогнедан подумав собі, що Парди трохи помиляються, вважаючи його сестру такою собі розпещеною квіткою з палацового саду. Цікаво, чи розділяє їхню помилку Владияр? Вогнедан бачив зятя лише раз — на весіллі сестри, і тому не міг про нього сказати ні доброго ні злого, а Біла Ружа уникала писати про свої з ним стосунки, задовольняючись ледь насмішкуватими описами люб’язного свекра Влада.

- І яким був привід? — спитала нарешті. - мама описала мені в листі історію мисливця за вухами, але вона вважала, що вас з моїм братом у перших прощено і, як говорять ішторнійці, розгрішено.

— Приводом був ще один мій родич, — вимовив з несмаком Вогнедан, — брат у других, син князя Володаря.

— Ти поєдинкував з Ольгом чи з Яровитом? — зацікавлено спитала Святославна.

— Ні з тим і ні з другим, — відповів юнак, — а зі старшим Володаревичем, з Лемпартом…

Біла Ружа притулила пальця до вуст і нечутно ковзнула до дверей.

— Так, Дарино, — сказала стиха, — дай мені тацю…

Пані повернулася з невеличкою тацею на якій стояв чайничок і три чашечки. За нею Войко, гордий з незвичних доручень, вніс ще одну тацю з зацукрованими фруктами.

— Яке миле дитя, — ніжно говорить Ружа, і Войко, котрий є зовсім не «милим дитям», а великою шкодою, за що свого часу і був відібраний княжичем серед десятка юних воїнівців, опускає довжелезні вії, що могли б прикрасити лице і будь-якого дивного, та говорить:

— Побачити лице вельможної Святославни є честю для ельберійця…

— Чемне дитя, — говорить жінка, — побудь, дитино, з Дариною у передпокої і сповіщай нас про всіх відвідувачів. Краще сядь за завісою, котра…

— Зрозумів, ясна пані, - мовить Войко і щезає, мов тінь.

— То невже, — запитує жінка, розливаючи по чашечках напій, що пахне незнайомими травами, — князь Володар таки наважився відрекомендувати Боговладському Двору своє чудовисько? В жіночих покоях говорили, що це дитя є попередженням всім ельберійцям, котрі паруються з незміненими…

— Ні, люба сестро, — відповідає Вогнедан з усміхом, — княжич Лемпарт не є чудовиськом. Якщо він трохи схудне, то навіть зможе зійти за вродливого юнака… Він просто трохи заміцної статури, до того ж розповнів, ну і є занадто білошкірим… Такі особи часом трапляються і серед…

— Альбінос, — здогадується Святославна, — ну це таки дійсно той випадок, коли на чудовисько чоловіка перетворили не чари, але чутки. І що мій брат не поділив зі старшим Володаревичем?

— Вірша про вишневий квіт, — відповідає Вогнедан з легким усміхом, але перенесений біль ще звучить в його голосі, - я приготував його на Великодні змагання…

— Йому не сподобався твій вірш? — здивовано зводить брову молода жінка.

— Навпаки — сподобався аж занадто…

— Княжич Лемпарт, — стиха втручається Воїслав, — вкрав у принца чернетку його вірша… Вогнедан є таким добрим поетом, що за перемогу змагалися не два ріжних твори, а вірш зі своєю чернеткою.

— Але ж подібні випадки має судити Повелитель…, - говорить Ружа, пропонуючи фрукти до чаю.

— Повелитель і розсудив, — говорить Вогнедан з гіркотою, — оскільки зелемінець, за моєю ж порадою, подав вірша як заочник, то правитель присудив перемогу чернетці, підписаній провінціялом.

- І за це ти викликав Володаревича на двобій, — схиляє голову Святославна, — я розумію… Але батько мав би…

— Батько вирішив, що я зробив це з заздрощів, — знизує Вогнедан плечима, — і тому…

— О, як зле…, - мовить жінка, — але чому ви не відрекомендувалися князю Владу під справжніми іменами і у справжньому вигляді?

— Люба сестро, — всміхнувся юнак, — якщо боговладець, коли йому пропонують проїхатися до Чорногори, знизує плечима і скоряється долі, то для чорногорця висилка до Боговлади жахливіша за смерть. Принаймні так я зрозумів, коли почув, як ваш вельможний свекор сварить своїх молодших синів. Найжахливішою карою для цих гідних юнаків було б відбуття до Боговлади, де Принц Яблуневого Саду буде навчати їх віршуванню.

— О, — всміхається Ружа, — милий пан Влад… Незважаючи на всі свої примхи, він є найвитонченішим дивним в усій Чорногорі. Це нелегко відчути, але… Однак, що ви збираєтеся робити далі, мої любі родичі? Довго бути Мирославом та Стражиславом вам не можна — від Повелителя має прибути гінець з запитом про ваше перебування.

— Я думаю, — говорить Вогнедан, — це буде не дуже скоро. А тому, ми скоримося волі князя Парда, котрий, напевне, відішле нас до якоїсь фортечної залоги. Це було б найкращим виходом для мене — з деякого часу я не люблю великих міст.

— З деякого часу мій маленький братик сумує, - зітхає Ружа, — але чи не є дуже нерозважним їхати під чужими іменами до… На кордоні неспокійно…

— Нам це відомо, — говорить Воїслав бадьоро, — і саме тому…

Біла Ружа лише зітхає і відпиває з чашечки. Потім, як у дитинстві, підсовує брату вазочку з зацукрованими помаранчами.

У дворі замку, до якого приятелі вийшли опісля відвідин, вони побачили ще одну дивацьку картину. Біля одного з вікон вартівні стояв рудоволосий юнак і про щось розмовляв зі співбесідниками, яких було не видно ззовні. Вірніше — юнак мовчав, а з вікна линув обурений дует двох хлоп’ячих голосів.

- І за це, — чулося з вікна, — ти, Владияре, мусиш написати нам не по одному, а по два вірша… Що це таке — брат не дає брату відзначитися у сутичці.

— Я просто не хотів, — лагідно озвався Владияр, — щоб наші матері вдягнули подвійну жалобу. Ви й віршуєте так, як володієте мечем. Тобто — зовсім погано робите і те, і інше… Вояцьке вміння, брати мої, недарма включає в себе і вміння віршувати. Воїн, котрий знає тільки зброю — не воїн, а найманець, якому байдуже, кого розтяти цим мечем. Але воїн, котрий оспівує у розчулених рядках природу рідного краю, ніколи не віддасть ворогу своєї землі, а в дуже великій біді помре, обійнявши її, мов кохану дружину.

— А онде приїжджі з Боговлади шляхтичі, - задзвенів голосок другого заарештованого, — вони віддавали шану твоїй жоні, Владияре, бо йдуть з її покоїв. Випрохай у них для нас хоч би аркушик з дорожніми враженнями…

— Панове, — обернувся до них старший син Влада Парда, — ви прибули зі столиці? Я — Владияр Пард…

— Ми пам’ятаємо вельможного Парда, бо бачили його на весіллі нам усім любої принцеси, — миттю знайшовся Воїслав, — а от наші скромні особи вам напевне незнайомі… Стражислав Вишенський та Мирослав Вишневський…

— Здається, — примружився княжич, — я не пригадую облич, але прізвища… Це не ви тоді були пажами вельмишановного Вартислава Ведангського?

— Саме так, — мовив Воїслав з належною поштивістю, — того року якраз закінчувалася наша служба в Гнізді Драконів.

— Ви відвідували принцесу? — спитав юнак

— Ми сповістили її вельможність про наше прибуття і отримали запрошення, — сказав Веданг, — вельможна пані дуже хотіла почути про сади Боговлади…

— О, так, — мовив Владияр сумно, — сади… Моя дружина марніє в Ігворрі наче квітка в скелястому ґрунті. Але я не маю дозволу батька відвідати Боговладу через постійні сутички на кордоні.

— До речі, про оті самі сутички, — протягнув Воїслав, — нас з приятелем вислано сюди за поєдинок, з наказом від Повелителя вжити свого вміння й сили на користь державі…

— Завтра, — сказав Владияр, — я відбуваю до фортеці Лелег, що в улоговині Триглавої. Там один з дуже зручних переходів через гори, яким постійно користуються торговці. Але нині в цих місцях ґрасує ватага чи-то розбійників, чи-то ішторнійських вивідачів, котрі намагаються боєм промацати нашу готовність до оборони. Словом, батько наказав мені особисто перевірити фортецю. Якщо небезпеки не здаються вам надмірними…

— О, ні…, - задоволено вимовив Веданг, — якраз стільки, скільки треба.

***

Князь Влад не мав нічого проти того, що двоє боговладців поїдуть до Лелегу з його сином.

- Ігворру, — сказав він наступного дня, — подивитесь, коли повернетеся з виправи. Якщо повернетеся… Вміння боговладців володіти мечем завжди викликало у мене деякі сумніви.

— Чи буде дозволено спитати у вашої ясновельможності, - лагідно мовив Веданг, — чим викликана така ваша нехіть до мешканців давньої столиці?

— Оцим і викликана, — сухо мовив князь, — поштивий чорногорець відповідає ударом на удар, а не задає питань голосом, сповненим отрути.

— Ви викликаєте мене на двобій? — невинно поцікавився Воїслав, — чи пропонуєте мені викликати вас?

— Юначе, — відмовив князь, — як вас там… Стражиславе… Я вибачаю вам лише тому, що ви є моїм гостем. Такими словами не кидаються у лігві Пардів.

— Я сповнений вибачень, — озвався Дракон аж ніяк не покаянно, — тільки дозвольте нагадати вельможному князю, що це він весь час сумнівається чи-то у нашій хоробрості, чи-то у нашому розумі.

— Бо ви мені ще не довели наявність ні того, ні іншого, — сказав спокійно князь і наказав піклуватися про своїх гостей Владияру.

Тож по обіді троє воїнів кінно вирушили до фортеці Лелег. Світляна з Войком, незважаючи на їхні протести, юнаки залишили піклуванню Білої Ружі. Сам Владияр обходився і без пажів, і без слуг.

— У фортеці, - говорив, — я приставлю до вас воїнів, які і навчать вас життю на прикордонні. Ну, а воно у нас просте, милі боговладці. Щоденні тривоги, а часом і битви, з тих, в яких не заробиш слави, а от смерть заробити можна дуже легко.

Вогнедан подумав з цього приводу, що смерть під чужим ім’ям буде гідним завершенням його невдатного життя. До цього часу все, за що він тільки не брався, приносило лише біди й розчарування. Добре Ведангу — він ніколи й нічого не сприймав серйозно. Ось і зараз щось наспівує потиху, байдужий до того, що має зватися Стражиславом Вишенським.

— Селище Лелеги, — ознаймив надвечір Владияр, коли у обох приятелів вже у головах запаморочилося від мандрів крученою гірською дорогою, — а онде, на узвишші — садиба «Лелече Гніздо». Це — маєток Дзвенислава Лелега, начільника оборони фортеці. Тут ми заночуємо, а на ранок вирушимо далі.

В Лелечому Гнізді Владияра добре знали. Його супутників управителька розмістила в двох кімнатках на другому поверсі панського будинку. Будинок цей мав дуже цікаве розташування — він був прибудований до гірської печери і наче вріс в підніжжя Триглавої. Господар разом з донькою знаходилися нині у тій самій фортеці, до якої хотіли дібратися юні Парди, і тому гості були полишені піклуванню челяді. Пані Лаванда, невеличка балакуча жіночка, оповіла Владияру з усмішкою про пригоди його нерозважних братів, котрі втекли з маєтку і трохи не заблукали у горах.

— Лелеги, — пояснив Владияр гостям, — такі ж родичі Пардам, як і Вишенські Вишневським. В гербі у них лелека на тлі сонця, що сходить, а гасло вони мають таке: «Завжди вільний». Взагалі — воля для Пардів є найголовнішим, і можливо тому наш рід…

— Не дуже любить, — мовив Вогнедан з усміхом, — самообмеження та звичаї, яких намагається дотримуватися знать Боговлади?

— Це дійсно так, — підтвердив княжич, — мій батько є тому прикладом, а рідня і піддані намагаються наслідувати князя. Дехто навіть вважає, що Повелитель нині надає отим звичаям забагато ваги… Я, звісно, не смію, але…

— Можливо дійсно…, - відповів Вогнедан, а Веданг здивовано глянув на друга. Засуджувати батька при сторонніх принц не дозволяв собі ніколи, але за останні кілька тижнів це був уже третій вияв незадоволення.

Нижня зала, де вечеряли приїжджі, носила на собі теплий відбиток жіночого піклування, але не мала жодного натяку на те, що в маєтку проживає дівчина-дивна. Навпаки, складалося враження, що в Лелечому Гнізді не мешкають навіть, а час від часу навідуються додому кілька відчайдушних чоловіків. Зброї по стінах було навішано стільки, що це аж віддавало несмаком. Вогнедан відзначив кілька доволі дорогих мечів і гарних луків з волосяними тятивами. Щит з зображенням лелеки над коминком з обох боків оточували страшнуватого вигляду бойові сокири астеонського походження, які невідомо як потрапили у ці краї. Тут таки висів велетенський двосічний меч, володіти яким мав би здоровенний розбишака-північанин, а не ельберієць-дивний. Белатський кинджал з круглою чашкою сусідив з довгим ішторнійським клинком. Поруч пишалася вигнута трохи не серпом гіразанська шабля.

— Пан Дзвенислав напевне багато мандрував по світу, — мовив Воїслав, роздивляючись стіни, — ці речі, однак, навіють трохи зловісні думки… Як живеться молодій панні в цій зброярні?

— О, — всміхнувся Владияр, — покої панни Дани є трохи зменшеним відбитком збройної зали… Моя мила родичка закохана у зброю і завжди є при батьковому боці. На жаль вона є в родині одиначкою. Її брат Богдан загинув під час Війни Стихій… Опісля того її мати роками прагнула дитини і нарешті… Та замість сина народилася дівчинка, і її поява на світ коштувала життя вельмишановній пані Калині…

— Цілителі говорять, — мовив Вогнедан сумовито, — що діти зорі Сіллон є квітами, висадженими в чужий ґрунт, і тому… Мала кількість дітей в родинах, і смерть жінок від пологів — це найболючіші місця нашої знаті. І пан Дзвенислав так і залишився вдівцем?

— Пані Лаванда є його дружиною перед Богами, — сказав Владияр, — але пан Дзвенислав не має дітей від цієї гідної кругловухої.

Вогнедан тим часом підвівся з-за столу і проглядав у шафі книжкові сувої. Почесне місце займали «Мистецтво війни», написане Повелителем Святополком, та «Шлях воїна. Як перемагати, не боячись смерти.», пензля Воїмира Ведангського. Ці два сувої були зачитані трохи не до дірок, при чому читали їх, судячи з поміток на полях, сам пан Дзвенислав, його син Богдан і, зовсім нещодавно — панна Дана. Її замітки відріжнялися кольором туші і навіть більшою войовничістю, аніж те, що було написане родичами.

«Відданість, стриманість, хоробрість, — було написано в сувої, - ось три цноти воїна», а поруч приписано дрібним чітким письмом, яке відріжнялося від розмашистого розчерку старших родичів: «Достатньо бути просто відважним…».

— З цим можна посперечатися, — всміхнувся Вогнедан, відкладаючи сувій.

Взагалі книг було небагато, з тих, що можна зустріти в кожній шляхетській садибі. Вогнедан погортав «Ельберійський гербовник», взяв до рук знайомий йому з дитинства твір волхва Миросвіта «Як постав Ельбер».

«Сумна краса ясмину, що цвіте,

повила руни напису старого… — прочитав юнак рядки, котрі підлітком оповідав навчителю у Храмі Сонця, -

Дві руни — Сила й Слава…

І по ним дали Боги ім’я нащадкам, й тим,

кого змінила Сила,

додавши Слави цій землі,

що стала зватися небесним словом.

Ельбер — її ім’я…

Бо так Боги назвали славний Край

від Зелеміню і до Чорногори,

та сплавили в одне

Вогнем Небес».

Поруч лежав сувій «Як виник гербовий знак Ельберу Прекрасного, сиріч Триглав. Пояснення волхва Миросвіта з коментарями його учня Богорада…». Все той же волхв Миросвіт, котрий жив за часів Вогнеданового прадіда… Його твори входили в обов’язкове навчання молодих шляхтичів

«Ріжниця між долею та судьбою…Написала Відьма Світозара з храму Сонця, що в Боговладі ", — перебирав Вогнедан сувої далі.. Досить складний для розуміння твір… Однак, дівчина зладнала і з ним, судячи з її приміток.

«Дивно, що у шафі молодої панни немає ні віршів, ні оповідок — подумав Вогнедан, роздивляючись написи на сувої, що містив у собі творіння боговладської жриці, - а втім, можливо вони всі у її покоях, а тут лише те, що цікаво усій родині… Цікаво, чи пише вона вірші… А чи малює? Навряд чи, напевне вояцькі справи забирають у неї весь вільний час.»

Воїслав тим часом теж цікавився Даною з Лелечого Гнізда. Він потиху розпитував княжича Парда за вроду панночки і отримував задовільні відомості. Панна, за словами Владияра, була дуже вродлива, але жорстка й кусюча, незгірш за самого князя Чорногорського, котрий, до речі, опікав родичку і звав її другою донькою. Князівна ж Владимира була найкращою подругою юної войовниці.

— Ви чимось прогнівили мого батька, — закінчив оповідь Владияр, — він випросив вас з Ігворри навіть не запросивши до родинного столу. Тому ви не мали можливости бачити мою сестру. Панна Владимира теж є дівчиною-воїном, але Дана… Дана перевершила всіх.

Вогнедан, перебираючи сувої, теж дослухався до Владиярових оповідей. Він все ще сподівався віднайти у шафі якийсь аркуш, списаний вже добре знайомим йому по приміткам дрібним письмом. І терплячість його було винагороджено — в глибині шафи він побачив аркуша — чернетку.

«Якби не існувало взагалі, - написано було на тому листку,

На білім світі вишень

Споконвіку,

Турбот не знало б серце

Навесні!».

Ці рядки Вогнедан вже чув… Авжеж… На отих вікопомних змаганнях… Вірш увійшов до збірки… А прибране ім’я… Принц трохи не розсміявся вголос… Прибране ім’я було на зворотньому боці аркуша. «Та, що греблі рве…»… Юнак згадав, що князь Квітанський тоді нахилився до нього і прошепотів ледь насмішкувато: «Достатньо було б — «Тиха вода».

Отже, донька Лелегів, незважаючи на трохи зневажливе ставлення до поетичних спроб при дворі Влада Парда, таки надіслала свій твір і опинилася серед обранців. Тиха вода, що греблі рве… І за кілька днів він побачить цю загадкову панну… Цікаво, що ж там за турботи в її серденьку?

А наступного ранку з Ігворри примчав княжий посланець.

Вогнедану якраз снилася самотня вишенька посеред кам’яного двору — колодязя Високого Замку. Він складав для неї вірша, хоча присягнув був навіть не вимовляти вголос слово «вишня».

— «Яка краса! — нібито сказав він, стоячи самотою у дворику, навпроти деревця,

Вже навздогін весні

Розквітла раптом одинока вишня

Мов виклик сотням квітів

Навкруги.»

І деревце перетворилося на дівчину з вишневими очима…

На цьому і обірвався Вогнеданів сон. В двері кімнати, де він ночував, стукали поштиво, але настійливо. Юнак поволі звівся з ложа і, ще напівсонний, підійшов до дверей.

За дверима стояв розгублений Владияр, а поруч з ним Воїслав у своєму справжньому вигляді.

— Попалися ми з тобою, милий брате, — сказав Веданг, — князь Влад прислав тобі листа…

Вогнедан взяв з рук розгубленого Владияра невеличкого сувійчика з печаткою князя Парда. Княжич дивився на юнака ледь очманіло, і принц згадав, нарешті остаточно прокинувшись, що на ньому немає мани, яку Воїслав підновлював йому щоранку.

Послання від володаря Ігворри було коротким.

«Ваша ясновельможносте княже Данадільський, ім’ям Повелителя наказую вам та княжичу Ведангському повернутися до Високого Замку. Князь Влад.»

— Пане Вогнедане, — мовив Владияр, — я вражений…

— О, — зітхнув принц, — я прошу вибачення… Лише гнів на обставини, котрі привели мене у заслання, був причиною того, що я погодився підтримати Воїслава в його розиграші. Зрештою, ми бажали лише опинитися в прикордонній фортеці, як-то й належить засланцям.

Владияр простягнув Вогнеданові ще одного, більшенького сувоя. Це було послання від Білої Ружі.

Святославна сповіщала, що в день їхнього від’їзду до князя Влада прибув гонець зі столиці. В листі Повелителя сповіщалося про двох певних молодих вельмож, котрі мають відбувати заслання у найбільш віддаленій прикордонній фортеці. Особливо Повелитель наполягав, щоб означені двоє засланців не приймали участі в жодних бойових діях, але наполегливо займалися тренуванням тіла і духу. Князь Пард прочитав цього листа за обідом і почав бурчати при гінцеві, що Чорногора стала притулком для боговладського молодняку, при чому назвав прізвища попередніх покараних. Гонець же поштиво мовив, що пан князь помиляється — ні Мирослав Вишневський, ані його родич Вишенський не покидали Боговлади, а якщо й покинули столицю, то не в змозі були обігнати посланника Повелителя. Влад, миттєво здогадавшись, грюкнув кулаком по стільниці і написав листа, якого і звелів доручити князю Данадільському.

Отже, приятелі розпрощалися з мріями про життя повне небезпек і розчулено потисли руку Владияру, котрий їх, здається, не засуджував. Перед від’їздом Вогнедан крадькома видобув з шафи листок з чернеткою вірша «Тої, що греблі рве» і приписав знизу:

«Опалий білоцвіт

Несе вода…

Даремно я прийшов весну шукати —

У горах теж

Закінчилась вона!»

Так і не вдалося перебрести тихі води… Хіба що дочекатись осені і світанку Великої Ночі…»

Аркуш юнак вклав у «Шлях воїна», бо цей сувій здався йому найбільш зачитаним. В душі Вогнедана навіть не гнів на батька буяв — страшна, холодна лють… Повелитель послідовно руйнував всі його наміри навіть на відстані. Всього лишень мрія побачити дівчину, котра є відважною і чудово відчуває красу та гармонію, незважаючи на зібрання знарядь убивств на стінах світлиці «Лелечого Гнізда» — і та лишилася нездійсненою.

Навіть Воїслав — і той трошки зажурився. Вони вирушили за гінцем у зворотній шлях мовчки, без звичних жартиків. У обох було таке враження, що з ними, зрештою дорослими вже людьми, повелися так, як з хлопчиськами, однолітками молодших Пардів.

— Ось побачиш, — озвався Воїслав вже ввечері, біля брами Високого Замку, — сьогодні ночуватимемо в арешті разом з малими княжичами.

Та ночували вони в своїх колишніх кімнатках. Вишенька в дворі вже облетіла, і Вогнедан лише зітхнув розчулено. Назавтра приятелів прийняв князь Влад, котрий довго вдивлявся в них одним оком.

— Я мав би здогадатися, — озвався врешті, - нахабства запропонувати мені поєдинок могло вистачити тільки у сина Вартислава. Щодо вас, пане князю Данадільський, то мені незрозуміло одне — невже ви насправді накоїли усе те, за що вас вислали?

— Не знаю, що має на увазі пан князь Чорногорський, — байдуже озвався Вогнедан, — якщо те, що мені довелося допомогти правосуддю…

— Мисливець за вухами, — хмикнув Влад, — наші урядовці ніяк не відвикнуть давати гарні назви шереговим злодюжкам… А пан Вербинський… Адже я зустрічався з собачим сином, коли гостював у Ллєга в… Забув, якого це було року, але вже досить давненько. Тоді він був цілком нормальним… Дурість не щадить ні людей ні дивних… Ну, а щодо старшого Володаревича… Ви позаздрили йому? Навіть я, сидячи у лігві Пардів, сміюся з цього припущення. Святослав пише, що цей чоловік приїздить до Чорногори на навчання. Добре… Навчання йому буде забезпечене. А от вас, молоді люди, я буду змушений відправити у фортецю Розради-гори. Там завжди тихо, і повно спокою. Озера, гірська річечка, риболовля… Фортеця зветься Родогора, і так же називається містечко, а начільником оборони там пан Богудан Змій. Попереджаю, що його натура відповідає його родовому прізвищу, тому краще з ним не заводьтеся. Говорять, що я є лихим на весь світ, але я — золото порівняно з паном Богуданом, котрий, до речі, є моїм найкращим приятелем. Тож слухайтеся його, бо насидитеся в арешті.

— Дякуємо, — озвався Вогнедан все тим же байдужим голосом, — сподіваємося приємно провести час… Звичайно, краще було б послужити вітчизні збройно, але, якщо нас визнано негідними такої чести…

— Повелитель боїться за ваше життя, пане князю Данадільський, — мовив Влад серйозно, — принаймні так я зрозумів його листа і саме тому завернув вас з половини дороги. Зрештою, діти мої, на ваш вік вистачить війни. Грати зі смертю цікаво, але лише нерозумні діти зорі Сіллон намагаються визначити правила цієї гри. Колись і ми в неї грали — я, князь Вартислав, і тодішній князь Данаділу… А потім сталося так, що я потрапив до рук ішторнійців…

З цими словами Пард різко зісмикнув з обличчя пов’язку, що прикривала йому не тільки око, але й половину щоки. Обидва шляхтичі ледь поблідли. Це не був слід від удару меча. Рубці, що йшли від порожньої очниці стягнули шкіру страшними зморшками. Враження було таке, наче обличчя Влада длубали ножем.

— Воріженьки наші грають без правил, — насмішкувато сказав Влад, дивлячись на вражені обличчя молодих засланців, — те, що у мене на тілі я не буду показувати, занадто вже воно некрасиво. Якщо від мене не розбіглися жони, то тільки через їхню велику приязнь до недостойного чорногорця, котрий дав захопити себе в полон. Врятували мене ваші батьки, моє юне паньство, але опісля цього випадку я майже не з’являюся у столиці, аби не дуже лякати людей і дивних. А князь Святослав, нині Повелитель Святослав, закинув правила гри на поличку з давно прочитаними сувоями і блискуче виграв Війну Стихій. Отой його хід з лавиною я не схвалював, незважаючи на те, що ви бачите у мене на обличчі, але Повелитель довів мені математично, що в будь якому разі це буде виграш з найменшими втратами. Вартислав теж був проти, але Вартислав чим далі, тим більше потрапляє під вплив правителя, забуваючи, що не все у нашому світі можна облічити на рахівниці. Отже, панове, я пропоную почати заново наше знайомство. Сьогодні ви обідаєте з моєю родиною, а гостюєте в Ігворрі доти, доки вам це не набридне. І не беріть близько до серця те, що вас вигнано з Боговлади — Святослав є особою м’якою, хоч і закував себе у панцир отих умовностей, з яких мені завжди смішно.

Приятелі чемно подякували чорногорцю і пішли переодягатися до обіду. Воїслав знову повеселішав — за обідом мала бути присутня князівна Владимира, котра, як заявив непогамовний Веданг, мала бути якраз в його густі. Вогнедан же ніяк не міг отямитися від раптового нападу жалю і каяття. Їхній з Ведангом розиграш здавався йому тепер дурницею, вартою лише догани, і він щиро був вдячний чорногорцеві за те, що той не обмовився ні словом про «паньство Вишневських — Вишенських».

Родина ж пана Влада зустріла гостей з Боговлади дуже приязно. Владан з Владиславом дивилися на засланців зі щирим подивом і захватом — Принц Яблуневого Саду, яким їх лякав батько, виявився по великому рахунку ще більшим розбишакою, ніж вони самі. Юна князівна Владимира вдалася в рід Ведангів і була схожа на Воїслава наче рідна сестра. Вони одразу ж порахували, що є братом і сестрою у других, і весь подальший час обговорювали родовід Ведангів, при чому Воїслав не шкодував гарних слів щодо вроди власних родичок і промовисто поглядав при тому на чорнооку князівну. Вогнедана ж оточила увагою решта жіноцтва — обидві княгині та Біла Ружа, яким він мусив уже втретє за останній місяць оповісти історію Мисливця за вухами.

Тож сталося так, що до Родогори молоді боговладці виїхали аж наприкінці місяця цвітіння лип. І то їх мусив поквапити Влад Пард. Князь бо отримав звістку, що Лемпарт Драган уже в дорозі, і скоро прибуде до Боговлади.

— Я розумію ваші почуття, мій принце, — сказав чорногорець, дивлячись на застигло-спокійне лице Вогнедана, — але маю від вашого батька наказ: не допустити цього поєдинку. Нехай Повелитель помилився щодо вас, нехай син Володаря заслуговує навіть не двобою, а хльости, але ви не будете поєдинкувати в Ігворрі. Я не люблю вишуканої поезії, принаймні всі так вважають, але щорічний збірник з Великодніх змагань мені привозить навмисне призначений для того гонець. І я ніколи зроду не повірю, що оті рядки про серце, котре гине разом з вишневим квітом, міг написати зелемінський напівкровка.

— Дякую, ваша ясновельможносте, — вимовив Вогнедан, намагаючись приховати розчуленість.

— Пане Владе, — виправив Пард, — дитя моє, ти так нагадуєш мені юного Святослава, що я не можу втриматися в межах пристойної стриманості. Зі свого боку я напишу Повелителю листа, де викладу свої думки з приводу вишуканої поезії і крадених віршів. Я огрубів в провінції, і моя різкість струсоне вельможних боговладців, бо такого ж листа я напишу й до Вартислава, аби той якось вплинув на нашого Першого Дракона. А також напишу йому, що його син забагато часу проводить під вікном панни Владимири, наспівуючи їй пісень Ведангу трохи вільного змісту…

— Воїслав, — мовив Вогнедан з усміхом, — закохується в кожну стрічну красуню цілком безкорисливо…

— Так, але ж моя донька успадкувала від мене палкість почуттів, — незворушно відповів чорногорець, — і я не хочу, аби вона страждала через непостійність боговладського дженджика.

Отож, наступного ж дня юнаки в супроводі гридня Росави, котрий мав служити їм провідником, виїхали до Родогори. За ними на своїх кониках трюхикали пажі, котрі трохи розбестилися під ласкавою опікою жіноцтва з Високого Замку. Особливо не хотілося їхати з Ігворри юному Тополині, котрий користувався особливою увагою певної панни, якій носив записочки з ніжними віршами. Повертався ж хлопчина від неї з повними кишенями зацукрованого мигдалю, яким потім щедро ділився з Світляном. Ця певна панна дуже охоче слухала пісні княжича Воїслава, тому вірний Войко вже дивився на неї як на майбутню господиню і покровительку й вихваляв перед Світляном вміння панни володіти мечем, яке спостерігав у зброярні Високого Замку.

Світлян лише зітхав. Його покровитель зовсім не звертав уваги ні на яких панночок, а годинами сидів в їхньому дворику під вишенькою щось собі невеселе думаючи. Хлопчина думав собі, що в незнаній Родогорі буде досить таки нудно, і принц ще більше засумує. Тож Світлян пообіцяв самому собі вирости великим і поговорити по чоловічому з тим огидним Лемпартом з Зелеміню, який, на думку хлопця, і був причиною всіх їхніх теперішніх нещасть.

***

Дорогою пан Росава оповідав своїм супутникам про місце, що мусило стати їхнім черговим притулком.

— Як ви знаєте, паньство, — говорив він своїм розважливим голосом, — в Чорногорі є три пояси фортець. Потрійний щит від ішторнійців, холера їхній мамі. Перший і найголовніший — на гірських дорогах. Це перевали й улоговини, як от на горі Триглавій. Там головні торгові шляхи, тож у мирний час фортеці служать митницями, а у військовий — замками кордону. Другий пояс — по верхам і плаям. На випадок, якщо ворогу якимось чином вдасться обійти фортеці першого поясу. Гори — вони жартувати не люблять, і тому таким чином можуть перебратися на наш бік лише невеликі загони, які мають потиху збиратися в умовлених місцях. От подібні військові об’єднання і вистежують вартові другого поясу. Ну, а якщо вже другий пояс щось проґавить, на те є укріплені містечка на зразок Родогори. Третій пояс у нас ще називають «поясом невинності», бо за ним уже близько Ігворра, а головне — дорога в долини. Ігворру-то взяти непросто, її ще до Пришестя називали Дівич-град, але, якщо ішторнійці її обійдуть, то шлях на Данаділ їм відкрито. Ви, паньство, не сумуйте… Родогора є усе-таки містечком, там живе мирний люд, а не тільки відбувають службу воїни. Буде вам з ким поспілкуватися.

— А де нас розмістять? — поцікавився Воїслав, — у фортеці, чи ми можемо жити у містечку?

— А то вже залежить від пана Богудана Змія, — засміявся гридень, — ох і ядовита людина, холера його мамі… Він дожиттєвий шляхтич, шляхетство вислужив на прикордонні. Воїн — всім такими би бути. Хоробрості незміряної, його ясновельможність дуже високо його цінує. Богудан і починав з пажа при князі Парді. Але, моє паньство, знаєте, що буває часом, коли людина виховується біля дивних вельмож… Або вона в усьому бути схожою на них хоче, а то, паньство, є трохи смішно… Або навпаки — стає грубіяном, війна, мовляв, війною…

— Я знаю одного дожиттєвого шляхтича, — сказав Вогнедан, — котрий знайшов гідну середину поміж цих двох шляхів і схожий не на дивного, а сам на себе. При тому це дуже вишукана особа, і його участь у Великодніх змаганнях було винагороджено місцем у збірці…

— Це ти, певне, про Дубненського суддю? — засміявся Воїслав, — от не знав, що ти його покровитель в поетичних справах. Але ти правий, милий брате — пан Дубовий є гідною людиною і пишається цим.

— Але ж чортів Змій, — всміхнувся Росава, — має все-таки в душі яку-то тріщинку. Я от, шановне паньство, є чистокровним, але від життя на прикордонні огрубів і розучився бачити чарівливість багатьох речей, бо бачив багато речей жахливих. Коли ми билися на Соколиному перевалі, то я затупив меча об тіла живих істот, які теж там собі чогось мріяли, нехай це щось — лише солодко поїсти, вволю поспати та когось пограбувати… І от стою я опісля битви на скривавленім снігу, а мій останній ворог, молоденький ішторнієць, лежить переді мною з розпанаханим животом… Некрасивий у мене був оцей останній удар, бо рука вже аж замліла від зброї. І кричить оте створіння, криком кричить, благає добити, а у мене — вірите — немає сили руку звести, аби скоротити його муки. А отой клятий Богудан, свіженький, наче ми з ним тільки-но не стояли спина до спини з мечами в руках, підходить до того бідолахи, хвацько відділяє йому голову від тіла і говорить до мене спокійнісінько: «Завдавати такі удари є ганьбою для шляхтича.». І я бачу, що цей чортів Змій ще й хизується тим, що я, дивний, геть видохся, а він отже переважує мене у силі і вправності. Аби я мав тоді сили звести руку, то вдарив би його в лице, так мені стало чогось огидно. Наче побачив себе у кривому дзеркалі. Ви з ним, паньство, обережніше. Його ясновельможність вважає, що кращого воїна за пана Змія немає на всьому Прикордонні, але… Часом чудить пан Богудан і добре чудить. Я оце думаю, що таки даремне ввели для змінених людей можливість вислуги. Незмінені — то інша річ, у них оте воєнне звірство несвідоме якесь, і то вони часом сходять з розуму, а що вже говорити про наш народ…

— Напевне, — мовив Вогнедан, — начільник залоги Родогори намагається не просто бути схожим на дітей зорі Сіллон, але й перевершити їх у холодній розважливості… Я думаю, що ми з ним поладнаємо, бо розважливі особи не здивують тих, хто зростав у палаці Боговлади.

Поява нових осіб на вулицях Родогори викликала у її мешканців помірну цікавість, яка могла здатися боговладцям трохи нечемною. У столиці звертати надмірну увагу на приїжджих вважалося поганим тоном. Втім, чорногорці нічим не погрішили проти звичаю, і, якщо опинялися на вулиці, чи у дворі садиби саме в ту хвилину, коли повз них проїздили вершники, то все це було, ясна річ, випадково, і навіть останній хлопчак міг докладно пояснити що він тут робить і чому саме зараз.

Укріплене городище нависало над містечком, і частково знаходилося в природній, а чи штучній печері Розради-гори. Віками розроблений спосіб захисту передбачав наявність кільканадцяти виходів-лазівок з укріплень, запаси їжі та зброї і повністю пристріляну єдину пристойну дорогу до фортечної брами. Ворог, який насмілився б штурмувати це лігво

(чорногорці так називали свої укріплення), поліг би від стріл навіть не підійшовши до брами, а запасові виходи використовувались для вилазок. Оскільки перекрити всі ці лазівки було неможливо, облога ставала дурною витратою сил — адже залога не страждала ні від голоду, ні від спраги: в кожному такому лігві були глибоченні колодязі, пробиті ще за Пришестя аж до підгірних водяних жил і великі запаси зерна та круп.

Вартові біля брами привітали пана Росаву як старого знайомого. Гридень пояснив, що він досить довго служив в Родогорі разом з тим самим паном Богуданом, який… Згодом пан Змій став начільником залоги, а пан Росава опинився в прибічній дружині князя Парда. Обоє приятелів потиху вважали, що кожен з них обскочив іншого.

Великий, замощений камінням двір, був порожнім. Воїни в синіх легких жупанах прикордонної варти прийняли у приїжджих коней, і хтось побіг доповідати про гостей пану Богудану. Друзі очікували на свого майбутнього командира з легким зацікавленням — оповідка пана Росави говорила про особу складну і непересічну.

«Складна та непересічна особа» виявилася невисоким на зріст кругловухим чоловіком, зодягненим, зважаючи на теплу погоду, у вишиванку, підперезану широким чорногорським чересом, та сірі штани. Штани ті були заправлені у начищені чобітки, які порипували при кожному кроці згаданої особи. Пан Богудан Змій роздивлявся приїжджих холодним поглядом зеленкувато-карих очей, не виказуючи ні подиву, ні цікавості. Росаві він кивнув, як старому приятелеві і сказав з чорногорською вимовою:

— Вітаю, Твердиславе…

Двоє засланців оце вперше почули ім’я пана Росави, котрий так само поважно привітався зі старим приятелем, і мовив:

— Я оце привіз тобі, Богудане, двох молодиків… Їх вислано зі столиці за деякий непослух, і тому…

— Гаразд, — сказав Богудан, витримавши належну мить мовчання опісля недомовленого речення, — молоде паньство напевне знає, які у чорногорських фортецях є звичаї, стосовно засланців? Я не знаю ваших імен і роду, і не хочу знати. Познайомимося згідно всіх церегелій, коли зі столиці прийде папір про ваше прощення, і, як говорять сусідоньки з-за гір, розгрішення. А до того звольте взяти собі прибрані імена, і так я буду до вас звертатися весь час вашої служби у моїй фортеці. Саме служби, а не байдикування. Житимете тут, з вояками, кімнати у нас на двох і якраз є одна вільна. Хлопчаків ваших я б відправив назад до Ігворри, але раз вони вже прибули сюди, то нехай скуштують вояцької справи. Можливо, в майбутньому це позбавить їх від покарань, бо зазвичай пажі беруть поганий приклад зі свого паньства. Челяді в фортеці нема, ми самі собі челядь, отже… А для мене найголовніше — лад і послух, і по цим двом речам я вас і буду оцінювати.

— Нам дуже приємно, — вимовив Воїслав з отруйною ввічливістю, перш, ніж принц встиг подати йому якийсь знак, — побачити духовним зором так чітко окреслену картину нашого майбутнього. Ми обожнюємо лад, а від послуху просто у захваті. Щодо прибраних імен, то нам ще треба обговорити це питання, щоб не вибрати щось аж надто простацьке, бо немелодійне ім’я прикро вразить слух нашого командира.

— Мої майбутні воїни, — відповів Богудан трохи не з більшим єхидством, — мій слух не може вразити навіть передсмертний крик, а ваше столичне великопанство викликає у мене лише цілком зрозуміле бажання зробити достойних людей з боговладських дженджиків.

— Чорногора завжди була краєм, оповитим таємницями, — співуче протягнув Воїслав ще ніжнішим голосом, — але для мене, недостойного, є новиною, що тут вже навчилися перетворювати дивних на людей. Ми з братом можемо стати лише недосконалими людьми, і нас може потішити хіба що те, що з людини може вийти такий же недосконалий дивний, навіть якщо та людина виховувалася при дворі вельможі.

Як би там не було, а витримку Змій розвинув в собі дійсно таки гідну дивного. Він вислухав Воїслава не змигнувши оком і гукнув до вояка, котрий якраз йшов через двір:

— Ратиславе, відведи цих юнаків до вільної кімнати. Там є трохи пилюки, бо давно ніхто не жив, але дарма — приберуться. Комору хай теж займуть, там спатимуть їхні хлопці. І розкажеш їм що тут і як, бо я маю безліч справ, і не маю часу оповідати всоте про розпорядок черговим бевзям. Ходімо, Росаве, трохи посидимо на честь зустрічі. А вас, паньство, я очікую завтра на шикуванні вже з готовими іменами, які не повинні бути довшими за моє власне.

Ратислав привів обох боговладців разом з пажами до дверей їхнього помешкання. Власне, це була навіть не кімната, а штучно вирубаний у горі грот з одним вузьким вікном у передній стіні. Невеличкий передпокоїк мав ще один хід — до комірчини з таким же віконцем. У кімнаті стояло два дерев’яних ложа, стіл та два дубових табурети. Комірчина ж була зовсім порожньою, якщо не рахувати дерев’яного цебра, швабри з візерунчастим руків’ям та просяного віника. На цебрі пишалася акуратно складена ганчірка. Під віконцем комірчини було прибито поличку, на якій стояли дві полив’яні миски, такі ж кухлі і лежали купкою дерев'яні ж таки ложки та виделки.

Обидва юнаки чудово знали, що Ратислав уважно за ними спостерігає, аби потім виповісти свої враження всій залозі фортеці. Тому Вогнедан байдуже обдивився навсібіч і спитав у вояка ввічливо:

— Тут є поблизу колодязь, шановний колего?

- Є, - відповів Ратислав, — он він, у дворі просто перед вашими дверима. Це один з багатьох, а воду ми качаємо помпою. Це легко — впораються навіть ваші хлопчаки. Вода тут глибоко, тому доводиться… Так само працює водогін Ігворри, тільки помпи там величезні, і їх рухають в’язні.

— Напевне тому, — лагідно мовив Вогнедан, — злочинність у Чорногорі значно менша, ніж навіть у Боговладі.

— А, так… — всміхнувся Ратислав, — годують злодіїв там добре, аби не втрачали сили, однак, вдруге потрапляти на Ігворрський водогін ніхто не квапиться. То я полишаю паньство самих — облаштовуйтесь.

Коли Ратислав пішов, то четверо прибулих з хвилину стояли посеред кімнати, а тоді Вогнедан розсміявся так дзвінко й весело, що розвеселилися навіть похнюплені хлопчаки, котрі, певне, вже уявили себе чорногорськими злодюжками біля міського водогону. Воїслав, котрий спершу аж кулаки стис від обурення, розпружився і розсміявся теж.

— Богудан Змій, — сказав, — ось випадок, коли прізвище повністю відповідає натурі.

— Ти був неправий, милий брате, — мовив принц докірливо, — ти чудово знаєш, що пан Богудан просто помилився у слові. Він хотів сказати: «зробити достойних осіб», а зовсім не те, що може змусити нас змінити расу. Тим більше — ти нечемно дорікнув йому походженням, а це зовсім зле…

— Милий брате, — урочисто мовив Воїслав, — навіть більше за всіх ворогів Ельберу разом узятих, я не терплю зануд і хвальків. Пан Богудан є і тим, і іншим одночасно. Він пречудово знає, хто ми такі, бо я певен, що Влад Пард, який до тебе добре ставиться, надіслав листа до свого колишнього пажа, чи ким там був при ньому Богудан. І в тому листі сповістив начільника залоги, хто прибуде до нього на службу. Краще б він цього не робив, бо я бачу, що пан Змій зробить усе, аби висланому зі столиці принцу Ельберу разом з його приятелем, служба не здавалася медом.

— О, — всміхнувся Вогнедан, — якщо він надумав нас налякати невигодами побуту… У наметових таборах для шляхетських підлітків не було навіть колодязя — воду ми тягали з потічка, який дзюркотів собі за три тисячі кроків… Чомусь усі провінціяли вважають, що Принц Яблуневого Саду не покидав свого прихистку від народження, яко Святий Мейді, котрий вийшов зі свого палацу на міські вулиці вже сивим старцем. Світляне, беріть разом з Войком цебро — і до помпи. А потім збігаєте до конюшень за нашими сумками. Приведемо цю хатинку до ладу, хіба ні?

— Авжеж! — відповіли хлопчаки без особливої радості, але сповнені бажання прислужитися принцу, який усміхнувся трохи не вперше за весь строк вигнання, — ми хутко…

— Ми хутко, ми хутко, — бурчав Воїслав, обмітаючи зі стелі павутиння сухою ганчіркою, намотаною на швабру, — за смертю тільки посилати цих малих ледацюг… До речі, милий брате… Як же ми тепер зватимемось? Я і не знав, що засланцям належить служити під прибраними іменами…

— Такий звичай дійсно є, - озвався Вогнедан, приймаючи цебро з рук пажів, мокрих з голови до ніг і трохи повеселілих, — його було заведено досить давно, здається ще за мого прадіда, котрий вислав на Зелемінське прикордоння старшого сина за потрійний поєдинок. Він наказав принцу нести службу під прибраним ім’ям, аж доки… Згодом це було записано у Звід Законів. Світляне, Войко — гайда на конюшню… І не дивіться на мене, ніби уздріли привид, нині я говоритиму з вами з належною вояцькою різкістю.

— Згідно наказу! — пискнули мокрющі пажі і здиміли зі швидкістю вітру, який і доніс до заклопотаних господарів їхній сміх.

— Весело їм, бачте, — хмикнув Воїслав, — то як щодо імен, милий брате?

— Яким було твоє прибране ім’я на змаганнях? — спитав Вогнедан, — нагадай, бо я щось…

— Розбійник з яру, — відповів Веданг, — просто і зо смаком… Власне, я хотів вибрати щось більш поетичне… Наприклад — назватися Великоднім Ранком. На честь моїх перших змагань та сімнадцятиліття. Але я був дуже злим на батька за те, що він змусив мене служити у палацовій варті…

— Оскільки вимоги пана Богудана, — всміхнувся принц, — стосуються лише кількості складів у імені, але розумність того імені не обговорювалася — то й будеш, брате, віднині Ранком. А я — Світанком. Якщо пан Змій хотів коротких назвиськ — він їх отримає.

Воїслав опустив швабру, зіперся на неї, як на ціпок і раптом зігнувся впоперек не від сміху навіть, від реготу.

— Друже мій, — мовив Вогнедан, ледь наслідуючи металеве звучання голосу начільника залоги, — здається перетворення з дивного на людину уже почалося… У тебе он навіть вуха покруглішали…

— О, ні…, - простогнав Дракон, — цього хоч ніхто не бачив? Вуха… Боги мої… Покруглішали… Останній раз я так сміявся, напевне, у колисці. Бо, коли почав спати у ліжечку, то мені вже оповідали на ніч про користь стриманої поведінки.

— Трохи сміху, — мовив Вогнедан повчально, зображуючи вже свого навчителя з цілительства, — може замінити мисочку полуниць з вершками. Вважай, що ми її з’їли, і подай мені віника. О, так, дякую, ваша вельможність…

— Вогнедане, я більше не можу, — простогнав Воїслав, — досить, зараз пажі повернуться. Або лиха година принесе отого Змія… Що це найшло на тебе, брате? Ти ж ніколи не любив дурних жартів…

— Я чогось подумав, — відповів серйозно принц, — що, якщо ми й тут щось наброїмо, то висилати нас більше нікуди — хіба що до Ішторну.

— Ага, — прищулився Воїслав, — але не забувай, що неподалік є ігворрський водогін, і якщо ти надумав поєдинкувати з паном Богуданом…

— Не надумав, — мовив Вогнедан, — але я маю намір йому довести, що й боговладців навчено мистецтву війни. До того ж він не знає, що ми уже побували в сяких-таких сутичках. Поєдинки до першої крові не вважаються серед прикордонників за бойове посвячення, але ми з тобою вже билися за свої життя і не один раз. Тому…

— Зрозумів, — сказав Веданг, дивлячись, як Принц Яблуневого Саду акуратненько бризкає водою на підлогу з кам’яних плит, — здається мені, що тут має бути щось цікавіше за поєдинок. Дракон і Саламандр проти Змія… Хай славляться боговладці!

- І наша давня столиця, — відгукнувся гаслом Вогнедан, — нічого, милий брате… Проб’ємося…

В прибраній кімнатці юнаки розпакували принесені пажами сумки. Вогнедан дістав малюнок у рамочці, який йому ще не доводилося вішати на стіну, бо ночували вони до того або в наметі, або в опоряджених кімнатах. На малюнку було зображено гілочку розквітлої яблуні.

— Це тепер мій сад, — всміхнувся принц до Воїслава, — бачиш отой цвяшок… О, так, будь ласка. І допоможи мені перетягти одне ліжко до комірчини. На ньому спатимуть пажі, а нам з тобою теж доведеться потерпіти невигоди, бо я швидше вмру, аніж попрошу у пана Змія хоча б зайву ковдру.

— Якої, до речі, тут немає взагалі, - підкинув Веданг, — рівно, як подушок, і хоч би якогось простирадла.

— У нас є чотири ковдри, в які ми загорталися, коли ночували в наметі, - сказав Вогнедан спокійнісінько, — цього досить. Подушка ж і зовсім зайва річ, вона або може підслухати вночі таємний рух думки, або оповісти всім, що в тій голівоньці, котра на ній ночувала, зовсім нічому рухатися…

— Я стриманий, — немов молитву вимовив Дракон, — я стриманий, і тому лише гідно усміхнуся на ці мудрі слова, сказані воїном на ім’я Світанок.

Коли стемніло, приятелі засвітили невелику свічку, запас яких віднайшли на тій же поличці разом з різьбленим підсвічником. У опорядженій кімнатці було вже нібито не так сумно. Пажі давно вже спали в комірчині, закутані в ковдри.

— Шкода лишень, — мовив принц, — що на цьому камінні не росте навіть трава… Втім, я у перше ж звільнення придбаю в місті невеличке деревце у кадовбі. Я бачив подібне біля якихось дверей неподалік, і воно мені видалося цілком призвоїтим.

— Це дика чорногорська слива, — похизувався Веданг своїм знанням рослинознавства, — її культурна родичка дає врожай чудових слив, котрі так і звуть «чорногорками». А ці маленькі сливки вирощують виключно для того, щоб милувати око навесні цвітом, а влітку — зеленню.

— Можливо, нам ще доведеться милуватися і цвітом цього деревця, — зітхнув Вогнедан, — а може ще й не один раз. Лягай-но спати, милий брате, я певен, що нас піднімуть з першими променями сонця.

Веданг скинув одяг, дістав із своїх саков нічний халат, тоді махнув рукою, і влігся на дошках просто в штанях, підмостивши того халата під голову. Швидко він і задрімав, пробурмотівши ледь чутно: «Змій… Це ж треба… От так попали… Завтра ж напишу про це Мирославу… І Яблуновському теж напишу — нехай посміється…»

Вогнедан же ще довго сидів, дивлячись на танцюючий вогник свічі. Тоді встав, і видобув з дорожньої сумки приладдя для писання у скринечці з вирізьбленим на ній гербом Саламандрів.

Аркуші паперу списані і чисті… Брусочки туші… Пензлики… Пера… Трохи готової туші в закритому слоїку.

Принц довго сидів, перебираючи аркуші і складаючи у розумі рядки. Тоді поволі приготував знаряддя письма і записав новоствореного вірша знаками дивних, щоб якомога менше осіб могло прочитати його зізнання:

«Чого на світі тільки не буває!

Мені про неї

вітер нашептав,

І я, не бачивши її,

Уже кохаю!

О, ця тиха вода, що зриває греблі розуму….»

Тоді зібрав усе до скринечки, зверху поклав дбайливо просушеного аркуша з віршем, і поставив скриньку на стіл. А потім влігся поруч зі сплячим Воїславом, підмостивши під голову згорнутого кунтуша.

***

Як приятелі і здогадувались, на світанку у фортеці заграла навіть не сурма — трембіта.

Рев цієї горянської труби, за допомогою якої чорногорці могли сповістити що завгодно, якщо знати звісно складну систему сигналів, міг перелякати слабодуху особу, котра почула його вперше. Однак, приятелі вже чули подібні звуки зі стін Ігворри, де за їхньою допомогою сповіщали про початок народного гуляння, і тому не дуже здивувалися.

Шикування проводив сам пан Богудан. Боговладці скромно стали в кінці лави, відчуваючи потилицями і спинами зацікавлені погляди вояків другої шереги. Командував Богудан в основному пожиттєвими шляхтичами. Вогнедан подумав собі, що, можливо, начільник залоги сам підбирав собі саме такий загін. Хоча з паном Росавою він, начебто в добрих стосунках, але…

Змій походжав перед вишикуваними воїнами і цідив по слову у хвилину. З цієї трохи затягнутої промови новачки дізналися, що, хоча деякі ледацюги і вважають сьогоднішній день святковим, добрі люди відзначають таки не день перед Сонцестоянням, а ніч на Сонцестояння. А тому вправи будуть сьогодні у повному обсязі, а чергування навіть подвійне, бо всім відомо, що ворог часто вибирає для нападу саме святкову ніч, або день, сподіваючись на загальну цього дня розхлябаність…

— Боги мої, - прошепотів Веданг до Вогнедана, — це ж надходить Княжа Ніч… Чому ми не залишилися у Ігворрі хоча б ще на тиждень… А тут можу побитись об заклад, що оте подвійне чергування буде нашим…

Вогнедан лише зітхнув. У місяці квітування трав він любив Великдень, а у місяці цвітіння лип — Ніч на Сонцестояння. Минулорічне Літнє Сонцестояння вони з Ведангом відзначали у Квітані у Вербаві, звільненої від її божевільного покровителя. Князь Буревій любив говорити, що тільки в його князівстві обряди Княжої Ночі збереглися в усій чистоті, і того року юнаки в тому переконалися. А нині, за усім цим клопотом, виїжджаючи з Ігворри, Вогнедан навіть не подумав спитати у домашнього жерця Високого Замку на яку ніч цього року випадає свято.

— Взагалі-то, — говорив далі Богудан, — розхлябаність та безлад є причиною багатьох бід. Та однак, на них хворіє навіть найвища знать. Ми бачимо в своїх лавах двох поштивих юнаків, яких вислали зі столиці, аби вони несли службу в одній з фортець Чорногори. Будьте певні, що вони потрапили на заслання через першу, або другу причину з названих мною. Чи не так, шановне паньство? Ви вже підібрали собі імена?

— Вельмишановний і достославний пане сотнику, — проспівав Веданг ніжним голосом. Звання начільника оборони йому ще перед шикуванням доповів всюдисущий Войко, — доповідаю до ладу і по суті: «Не так»… «Так».

Кругловухий вояк поруч з Вогнеданом здушено хихикнув. Вогнедан зберігав такий же незворушний вираз обличчя, як і сам пан сотник. На обличчі ж Дракона можна було прочитати лише надмір щирості, та й годі.

— Отже, вас вислали зі столиці не через безлад у ваших головах, — холодно озвався Богудан, і щось в його голосі нагадало Вогнедану Влада Парда… Ну, звісно ж… Колишній паж і улюбленець… Світлян теж намагається говорити так, як його покровитель., - а зватиметеся ви…

— Ранок, — невинно мовив Веданг.

Богудан знизав плечима.

— Це ви придумали просто зараз? — спитав, — сподіваюсь ваш приятель не назвався ніччю?

— Дозвольте доповісти, пане сотнику, — не менше лагідно сказав Вогнедан, — якби мене приваблювала темна половина доби, то я швидше назвався б вечором, бо ніч — то ім’я, що більше підходить для дівчини. В моїй голові хоч і безлад, але не такий, щоб я забув власну стать. Тому, з вашого дозволу я назвуся Світанком.

Тепер хихикнули за спиною у Вогнедана. Залога Родогори тихо поринала у замилування — зазвичай Змій насміхався над ними цілком безкарно, а ці боговладські паничі… Одне слово — вельможні ельфи…

Богудан відчув свою поразку і тому сказав лишень:

— Зрештою мені байдуже. На заняття.

Залоги прикордонних фортець мали постійно підтримувати свій бойовий рівень та бойовий дух. Бойовий рівень досягався вдосконаленням у володінні ріжними видами зброї, бойовий дух же — спільними славленнями Богів, співанням пісень, та читанням книг, обов’язкова підборка яких була у кожній фортеці. Крокуючи на майданчик для занять, Веданг стиха висловив побоювання, що до цього гідного розкладу забули дописати слово «сніданок», не говорячи вже про обід та вечерю. Власні припаси приятелі доїли ще вчора по обіді. Вогнедан відмовив також пошепки, що з ласки князя Чорногорського навіть злодії на водогоні Ігворри отримують належне харчування, тож нагодують їх обов’язково, і ця приємна перерва у вдосконаленнях повинна повторитись тричі.

Та сонце вже піднялося досить високо, а молоді воїни все вдосконалювалися і вдосконалювалися. Тілесні вправи були знайомі обом боговладцям — по подібних брусах, що стояли на дерев’яних оцупках, їх ганяв і Бранибор, відточуючи у учнів рівновагу. Поєдинки на бойових мечах теж не були новиною. Змій розігнав дружну парочку по ріжні боки майданчика, і нині напарником Вогнедана був знайомий йому Ратислав, а Веданг бився з яким-то симпатичного вигляду шляхтичем, трохи не єдиним гостровухим серед всього загону.

Принц не дуже тиснув на супротивника, знаючи, що юнак поступається йому не вправністю, а швидкістю рухів. Ратислав це зрозумів і посміхнувся ледь винувато.

— Не намагайся дорівнятися мені швидкістю, — стиха озвався Вогнедан, — зрештою, серед наших ворогів немає дивних, а жоден ішторнієць не зможе зрівнятися з воїном-чорногорцем.

— Я вперше в житті бачу чистокровного вельможу, — озвався молодий вояк в перерві між ударами, — я виріс в горах і не був навіть в Ігворрі. Мій пане, ви — чудовий воїн…

— Мене чудово вивчено, але я не воїн, — зітхнув Вогнедан, — більше за все на світі я ціную спокій, але, на жаль, в цьому недосконалому світі спокій потрібно оберігати за допомогою меча.

Верховинець спинився, втираючи спітніле обличчя. На тому краю майданчика починалася якась колотнеча. Веданг з його напарником теж припинили поєдинок і нині слухали повчання пана Богудана, котрий повільним розважливим голосом оповідав їм, чому з них ніколи не вийде досконалих воїнів.

— От наш пан сотник, — мовив Ратислав, — такий правильний та ладний… Але його не дуже люблять…

— Я здогадався, — всміхнувся принц.

— Ви б, пане Світанку, сказали свойому приятелеві, аби той не дуже дратував пана Богудана, — порадив Ратислав стиха, — ми вважали спершу, що до нас такі паничики приїхали, що йой, але знаєте що? Краще б мені вас слухати, аніж пана сотника… Часом набридає дивитись, як він дметься, а користі з того ні нам ні йому… Вуха — то від пихи все одно не погострішають…

Тим часом розмова поміж паном Богуданом та Ведангом набирала дедалі гостріших нот. Зрештою пан сотник зняв з себе синього кунтуша, склав його рукав до рукава і доручив якомусь воякові, котрий трапився йому по сусідству. Тоді зняв білесеньку сорочечку з багатим чорногорським гаптуванням і теж почав її складати.

— Погано, — мовив Ратислав, — ваш приятель теж сподіватиметься на свою швидкість… Але пан Змій не дає себе зморити навіть Владу Парду… Принаймні, так оповідають. У битві він тримається нарівні з дивними, а ударів завдає самих падлючих… Воно-то на війні так і треба, але…

— Я мав навчителя-волхва, — сказав Вогнедан, — пан Богудан мені його чимось нагадує. Тільки в вашому сотнику, приятелю, забагато невпевненості..

— Це у пана Змія невпевненість? — спитав Ратислав розгублено.

— Авжеж… Мій навчитель нікому й нічого не намагався довести. А пан Змій доводить всім власну витримку щодня. Через те в ту витримку майже не віриться.

Веданг із сотником тим часом вийшли на середину майданчика. В руці у Дракона був поганенький меч з затупленим лезом. Навчання на Прикордонні проводили з урахуванням того, що не кожна фортеця мала свого цілителя, а серед воїнів залоги був великий відсоток пожиттєвих шляхтичів, яких рани в учбових боях могли привести до каліцтва, або й смерти.

А пан Змій був озброєний бойовим мечем… Мечем, котрий мав ім’я — Вогнедан міг відріжнити рунний клинок від звичайного навіть на відстані.

— Ну от, — сказав Ратислав, — почалося…

Дракон теж зрозумів, що нерівність зброї не дасть йому можливості вповні показати своє вміння. І тому він одразу ж почав вимотувати супротивника, не даючи йому навіть підступитися до себе — не те що схрестити клинки. Веданг неначе танок танцював під зблиски меча супротивника. В цій грі головне було вірно визначити відстань, щоб напарник весь час намагався нанести удар, а меч його при тому падав би у порожнечу. Якщо знаходитись задалеко — супротивник розслабиться і збереже сили. Заблизько — можна програти бій, а у справжній битві загинути самому.

Двоє вояків, котрі теж покинули вправлятися і підійшли поближче, вже закладалися потиху на скільки вистачить їхнього сотника. Поміж воїнів немов іскра побігла назва цього страшного танку перед лезом меча — «Рух тіні». Вогнедан ледь усміхнувся — в цьому Дракона не міг перевершити ніхто.

Та у пана Змія був у запасі ще один виверт. Продовжуючи вперто рухатися за плитким, мов пасмо диму супротивником, він раптово метнув з лівиці невеличкого ножа…

У справжньому бою це було б цілком виправданим… Як і в бою учбовім, де й зброя є учбовою. Та ніж був справжнім. Метальний бойовий ніж невеличкого розміру. Потрапити ним було потрібно в око, або межи очі. Ворогу, звісно… Богудан навмисне мірився трохи нижче, і лезо черкнуло Дракона по щоці.

— До першої крові, - мовив спокійнісінько Змій, — оці ваші столичні кунштики, панове, нічого не варті проти справжнього ворога. Снідати, панове…

Біля колодязної помпи вишикувалася черга. Чорногорці стиха перешіптувалися, не в силах визначити чиє ж зверху. Воїслав стояв оподалік, затиснувши рукою щоку. Крізь пальці просочувалися цівочки крові.

— Милий брате, — мовив Вогнедан, підійшовши до нього, — це було незле видовище. Дай-но, я загою цю подряпину.

— Чи це нам так щастить, — задумливо мовив Веданг, підставляючи щоку під тонкі пальці приятеля, — чи в цій країні пошесть, і її розносить вітром… Пан Богудан Змій, як на мене, є божевільним, наче заєць навесні. Він навмисне хотів мене понівечити і домігся свого.

— Але ж і ми над ним добряче пошкилювали, — всміхнувся Вогнедан, — милий брате, не можна всі недоліки людей і дивних пояснювати нестачею олії в голові. З точки зору пана Змія божевільними є якраз ми з тобою, бо замість того, щоб жити у Боговладі у ладу і послуху, опинилися на Прикордонні та ще й псуємо пану сотнику його вистраждану довгими медитаціями опінію ельфа серед кругловухих.

— О, ні, - мовив Воїслав, торкнувшись пальцями щоки, — я є стриманим… З мене досить того, що мене, першого… ну, нехай другого мечника Боговлади, трохи не порубав на шмаття який-то, хай Боги милують, Змій… Мечем пан сотник володіє досконало. За це я йому ладен пробачити грубіянство, але не оце паскудство з ножем. Якщо він таким чином навчає новачків, то я дивуюся, як він не понівечив усю залогу.

— Милий брате, — мовив принц, — нехай лише трапиться нагода, і пан Богудан матиме справу з першим мечником Боговлади серед молодих шляхтичів… Тільки в руках я матиму справжнього меча. Заспокойся, вмийся, і ходімо подивимося, чим тут годують молоде вояцтво.

Так воно й пішло до самого вечора — вояцькі вправи, а в перервах — прості страви з круп, бринзи та сушених фруктів. Опісля обіду, щоправда, воякам виділявся час для читання, а опісля вечері усі були вільними, окрім чатових. Більше того, Змій відпустив вільних від служби вояків до містечка на свято, і — на диво — в число звільнених потрапили і Світанок з Ранком.

За Родогорою тече Літава, невеличка бурхлива річечка. На березі Літави горять святкові вогнища… Родогорці збавляють час у піснях і танку, очікуючи сходу Сонця Могутнього, котре має відродитися з Сонця Ярого.

Дивні Боговлади у цей час віддаються спогляданню і намагаються проникнутися силою цієї землі. Адже, саме на Літнє Сонцестояння діти зорі Сіллон зійшли у цей світ, щоб залишитися тут навічно.

Але для воїна-шляхтича не завадить і прийняти участь в деяких обрядах єднання. І вже розкладають на березі Літави вояки родогорської залоги великий вогонь. І сивовусий старий з холодними очима, просякнутий справжнім, не робленим спокоєм, починає відбивати колотушкою по невеличкій литаврі заворожуючий ритм.

Вогнедан вже знає, що старий з колотушкою — то родогорський жрець, який служить Богам у невеличкому дерев’яному храмі, гострі шатра якого видно з берега.

Голос сопілки додається до барабанного бою. На сопілці висвистує худенький юнак — учень старого. І колом стають довкола вогнища чорногорці, спершу розхитуючись у лад музиці, а тоді поволі рушають посолонь, поклавши одне одному руки на плечі…

Вогнедана з Воїславом затягли до кола їхні нові приятелі: Ратислав та напарник Веданга пан Барткевич. Юнаки не змогли опертися спокусі взнати міць Аркану.

Все більш шаленим стає танок, все набирає коло обертів, і відчуває Вогнедан, як наливається тіло якоюсь страшною силою… Він щось і віддає, атож, але приходить до нього міць, посилена стократно. Здається, зладнає він зараз з сотнею ворогів… Сам один зладнає, аби впасти потім в росяні трави порожньою оболонкою…

Аркан, Аркан… Священний танок битви… Не часто танцюють його перед боєм, але коли вже є така потреба, то живих не залишається опісля на бранному полі. У дві лави стають чорногорці, і поки перша тримає оборону, друга закручує смертельне коло.

А тоді розступається перша лава, і рушають до битви не люди навіть… І не дивні… Воїни Гнівного Сонця… Знаряддя вбивства… Гнів Божий…

Вогнедан чув від літніх боговладців, кому довелося побувати на війні Бога Грому за часів Повелителя Святополка, що останню і вирішальну битву тієї війни було виграно за допомогою священного танку.

Але не тільки мертвими ворогами встелена була тоді улоговина Триглавої… За півгодини битви прожили весь свій вік, відпущений їм Богами, Воїни Гнівного Сонця. І вийшли їхні душі зі спустошених надмірною напругою тіл, аби знову стати до лави воїнів, тільки уже на небі.

З усього тодішнього Аркану зостався в живих лише один дивний… Його ім’я чи — то забулося, чи-то ніде не згадується… Навряд чи він дожив до цього часу.

А молоді воїни в освячений Богами час вчаться танцювати Аркан, готуючи дух свій до можливості самопожертви.

Поволі зупиняється коло танку, востаннє пискнула сопілка, і старий відун поклав свої колотушки. Зовсім іншими очима дивиться довкола Вогнедан, і трохи шкода йому оцього відчуття злиття душ воїнів не тільки поміж собою, а ще з чимось. Наче омила його світла хвиля, та й пішла собі.

А сопілочка вже щось виспівує собі потихеньку, і старий під її звуки повчає охочих:

— В країнах світу цього раніше теж уміли битися подібним чином. Але рветься зв’язок… Нині вже не вміють того навіть астеонці… Грибами отруйними та ріжним зіллям намагаються змусити свої тіла битися за десятьох… А колись… Колись і вони досягали подібного стану єдине силою духу… Лише в далекому Лояні ще можливо людям сягнути висот самопожертви, бо туди ще не дібралися мейдистські проповідники.

— А хіба мейдисти не зможуть увійти у подібний стан? — питає молоденький кругловухий воїн, — звісно, я чував, що Мейді з Лугерби вчив любити ворогів, але щось не бачу, аби ішторнійці полюбили нас, згідно отих повчань…

— Не зможуть, — відповідає відун, — бо, якщо поставити ішторнійців в коло Аркану, не зіллються вони душами в одне. Більшість буде думати: «А чого саме я маю загинути, а не оті он з першої лави…» Меншість — боятися вмерти, обтяженими гріхами, а гріхом, тобто порушенням Божих правил, у мейдистів є саме народження на світ. І ніхто з них не забуде себе задля роду, бо давно вже забули люди з-за гір, що таке рід.

Веданг сидить поруч з паном Барткевичем серед тих, хто слухає старого жерця. Він ще не отямився від магії Аркану, і сила, що зосталася в ньому вимагає виходу.

— Пане Світанку, — кличе він Вогнедана, — давай-но покажемо поштивим чорногорцям Сонячний Танок Драконів. Якраз цієї миті його мають танцювати біля озера Сіллур…

Принц киває головою, бо і в ньому ще буяє ця сила, і йде до місця де лежать купкою подвійні смолоскипи, приготовані для обряду Сонячного Кола. Вояки обертаються до двох новачків з зацікавленням — вони про таке не чули. Лише родогорський жрець ледве усміхається під вусом.

Спалахують від вогнища кінці смолоскипу і починає розкручувати його Вогнедан, аж поки вогонь не зливається колом. І таким же колом миготять мечі в руках Веданга — його клинок воїна, отриманий зі зброярні фортеці, та меч пана Барткевича, який той послужливо простягнув новому приятелеві.

Вогнедан рухається в танку, стежачи крізь вогняне коло за колом з блискучих лез. Родогорці утворили ще одне коло, зімкнувшись довкола танцюристів. Жрець починає вистукувати ритм, такий же заворожуючий, як і ритм Аркану.

І бачить Вогнедан серед глядачів — бо подивитися на незнаний танок підійшли і городяни — дівоче обличчя невимовної вроди. Воно йому снилося, це обличчя, саме на цю струнку постать перетворилася в його уяві самотня вишенька у дворику Високого Замку.

Та не можна покинути смолоскип, не можна спинити вогняного кола… А коли два мечі Веданга зрізають палаючі кінці того смолоскипу під захоплені оплески, тоді лише зупиняється Вогнедан і кидає погляд туди, де стояла дівчина у вбранні воїна прикордонної залоги.

Там її нема… Вже нема, чи не було ніколи… Зникло видиво.

Веданг тим часом приймає заслужені вияви захоплення. Відун однак говорить повчально:

— Вершиною майстерності у цьому танку є, коли мечник танцює поміж чотирьох юнаків зі смолоскипами і гасить вогонь зі швидкістю вітру.

— Подібна вправність у нас доступна лише волхвам-воїнам, Віщий, — поштиво відповідає Дракон, — я не смію сподіватись, що колись… Однак навіть спроба піднятися на вершину є цнотою для воїна.

І знову тінь усміху ковзає лицем старого кругловухого, котрий багато чого бачив в своєму житті і знає ціну і юнацькій відвазі, і розважливості зрілого мужа.

А Вогнедан роздивляється обличчя у натовпі, напружуючи нічний зір дивного, бо давно вже спустилася ніч на Чорногору. Та щезло личко, бачене колись у сні… Однак…

— Пане Ратиславе, — гукає Вогнедан стиха свого вранішнього напарника по вправам.

Ратислав підходить усміхаючись.

— Чудово, — говорить, — як там, у повчаннях давніх… Сонячне коло стрічаючи, кола вогняні вертячи… Я очей відвести не міг…

— Друже, — мовить принц, — скажіть-но… Чи не служить в нашій фортеці жінка, або дівчина?

— Ні, звичайно, — трохи здивовано мовить Ратислав, — хіба перевелися мужі в Чорногорі, що ми маємо брати до війська жінок?

— А взагалі такі випадки трапляються?

— Буває зрідка, якщо того забажає діва-войовниця, — відповідає чорногорець, — Моя старша сестра Роса Летич служила у прикордонній фортеці. Спершу шереговим вояком, тоді сотником.

— О, — говорить принц, — друге місце у Великодній збірці десять років тому… Ви маєте розумну і витончену сестру.

— Вона загинула, — сумно говорить пан Летич, — а з нею сотні ненаписаних віршів. Моя сестра віршувала і як дивна, і як людина… Від її пісень про кохання і досі плаче Чорногора. Тому я і проти того, аби ніжні квіти Ельберу наражали свої життя на небезпеку. У нас вистачить воїнів для оборони, чи не так, пане Світанку?

— Звичайно, — відмовляє Вогнедан, — але мені здалося… Та менше з тим… Якщо у фортеці немає жінок-воїнів…

— Немає, - говорить Ратислав, — і хвала Богам… Краще ми даруватимемо їм квіти поза фортецею.

Опісля ж святкової ночі знову настали вояцькі будні, зрештою, не такі вже й неприємні, як здалося на початку обом боговладцям. Вогнедан назавтра ж послав пажів у місто з капшуком грошей, і ті повернулися на найнятому возику, везучи ще два ліжка та постелі. Світлян гордо сидів у возику на подушках притискаючи до себе кадіб з чорногорською сливкою-дичкою, а Войко був навантажений ще й книжковими сувоями та приладдям для малювання.

Пан Богудан Змій, побачивши цю виставу, хмикнув, але нічого не сказав, позоставивши боговладцям облаштовуватися так, як вони самі собі хочуть. Помсту йому Вогнедан облишив на потім, але нічого не забув. Зрештою, пан сотник не знав, що засланець Світанок є цілителем, а якби не це — ходити б Ведангу зі шрамом на щоці. Відун у фортеці був, але відун-травник… Словом, принц вирішив якось так налякати пана Богудана, щоб тому теж не здавалося медом служити сотником. Воїслав жваво підтримував друга в його намірах, але поки що підхожої нагоди все не було.

Непогамовний Веданг у ніч Сонцеставу встиг познайомитися з гарненькою кругловухою дівчиною, котра виявилася юною вдовою вояка, загиблого у сутичці на перевалі Родогори зо три роки тому. Сумовита красуня спершу досить несміливо слухала, як Дракон розливається перед нею соловейком, потім почала милуватися разом з ним зоряним небом, а потім… А потім Веданг у ті дні, коли мав звільнення, почав з’являтися до його спільної з Вогнеданом кімнатки лише пізно ввечері за кілька хвилин до закриття брами, цілком задоволений життям і собою.

Принц не схвалював подібних зв’язків. Він взагалі був проти не тільки тимчасових злюбів, а і шлюбів дивних з людськими дівчатами.

— Як можна бути таким себелюбцем, — вимовляв він Дракону, — і взяти подругою квітку, вік цвітіння якої не дорівнює твоєму… Якщо ваші почуття матимуть належну силу, ти муситимеш забрати її з собою…

— Ну, забрав же мій батько пані Владиславу, — виправдовувався Веданг, — вона теж родом з Чорногори. Щоправда моя друга мати — дивна, але ж третя ненька, пані Ясна є кругловухою, і вважає свій шлюб з моїм батьком щасливим.

— Ведангу, — мовив Вогнедан сумно, — твій батько збереже молодість обличчя і тіла до хвилини скону… І такими ж юними зостануться пані Ружена та пані Владислава… А пані Ясна через кілька десятків літ зістаріється, і… Ні, твій батько не вижене її з Гнізда Драконів, і не змінить милостивого до неї ставлення. Але чи буде їй солодко дивитися у дзеркало і лічити зморшки на обличчі, коли поряд з нею стоятиме пан Вартислав, такий же молодий, як нині, а поряд — його жони-ельфійки, котрі ніколи не дізнаються, що це таке — мати юну душу в зів’ялому тілі.

— О, як ти це сказав, — пробурмотів Веданг, — я ніколи про подібне не думав… Дійсно, зів’яла квітка… І юна душа… Це, напевне, страшно, брате…

— Ось тому, — мовив принц повчально, — ми маємо оберігати людей Ельберу і шанувати їхніх старих, а з особливою поштивістю ставитися до кругловухих жінок: і стареньких, і в розквіті недовговічної вроди.

— О, — ще винуватіше пробурмотів Веданг, — але ж та врода… І ота палкість людських доньок, якій немає назви в мові еллів, чиїми нащадками є ми з тобою. Я не кохаю Гордану так, як кохав би панну Владимиру, а чи панну Вишню з Боговлади, чи ще одну певну пані, чиє ім’я… Однак, в наших стосунках є отой присмак недовговічності, який і змушує нас зустрічати кожну ніч, наче вона є останньою.

— То її звати Горданою, — всміхнувся Вогнедан, — що ж… Можливо в своїх повчаннях я зайшов задалеко, але…

Веданг на повчання не образився, але й відвідин своїх не припинив. Про те, що буде далі, юний Дракон не дбав — само якось вирішиться.

Вогнедан же у вільний час блукав околицями Родогори у пошуках якогось милого куточка, поміченого сумною чарівливістю. І зусилля його отримали гідну винагороду — вище від фортеці, на зарослому лісочком гірському схилі юнак віднайшов справжнє диво природи.

Зі скелі дзюркотів невеличкий водоспадик, поволі спадаючи у велетенську кам’яну чашу, таку гладесеньку, що вона здавалася штучною. Вода, переливаючись через її краї, утворювала ніби невеличке озерце з якого витікала гірська річечка. Це була все та ж Літава, а водоспадик звався Літавцем на честь гірських духів, яких чорногорці уявляли собі або крилатими дівами, або вродливими юнаками в плащах, зітканих з водяних струменів.

Знизу це диво природи було непомітним, тому мешканці Родогори тут бували рідко, відпочиваючи то на гарячих джерелах неподалік звідси, то в долині Літави. Та й невеличким був цей маленький водоспадик — не гуркотів, не гримів, як його величаві браття, а шелестів потиху, навіваючи легенький сум на юного дивного, котрий почав приходити сюди трохи не кожного вільного вечора.

— Цей водоспад

З душі сумної ллється — якось вирвалося у Вогнедана, коли він спостерігав вже вкотре струмені Літавця,

Тому і видно лиш води потік,

А гуркоту почути не вдається.

Тож юнак почав брати з собою флейту і награвати на ній сумовитих пісень в лад з дзюркотінням води. Він захоплювався цим настільки, аж врешті мусив нагадати собі, що тут все ж таки хоч і не дуже близьке, а прикордоння, і він не повинен входити в отой особливий стан, за насолоду яким дивні часом платили життям, забуваючи про все довкола.

Однак, спокуса була занадто великою… Спечного літа окунутися в прохолодну воду кам’яної чаші, тоді вмоститися на її краї, нагим, зодягненим лише вітром і грати… Грати разом з водоспадиком, котрий наче підспівував музиці…

А за нерозважним молодим воїном уже не раз спостерігали… При чому — аж чотири істоти… Їхні погляди пломеніли захватом, страхом та злобою і дитячою цікавістю. Їхні шляхи не перетиналися, бо слухали вони гру юного ельфа не одночасно…

З захватом спостерігала за юнаком, якого вона вважала духом водоспаду, красуня — дивна у вишиванці та чоловічих штанях. Зі страхом та злобою дивився на нелюдя ішторнійський вивідач, котрий якраз і вистежував з наказу свого зверхника прибулих з Боговлади вельмож. І з дитячою цікавістю слухали музику двійко білих пардів — звірів з розумом дитини, предків яких змінила колись Дана Ллон.

Парди були єдиними, кого побачив Вогнедан під час отих своїх прогулянок. Цікаві, мов людські дитинчата, вони могли спілкуватися лише з дивними, передаючи образи, що укладалися в слова, від розуму до розуму. Якщо людей розумні звірі остерігалися, то зустріч з дивним була для них радістю — парди обожнювали пліткувати і розносили почуті від двоногих співбесідників новини по всій Чорногорі.

Вогнедан до того лише чув про цих прекрасних істот, і тому щиро зрадів, коли побачив цю парочку. Парди Чорногори давали одне одному імена, тож самець назвався Яром, а самочка — Ярунею. Вони були ще зовсім юними і сповненими довіри до музики з флейтою. Яр тут таки оповів Вогнеданові подумки, що вони спустилися з верху задля цікавості — подивитися Родогору.

«Забагато запахів, — пирхав пард, — тут теж запах… Два запахи… Людина і дивний… Тут нещодавно…»

«Мабуть ще хтось знає про це озерце», — всміхнувся Вогнедан. — тут так гарно…»

Парди дружно пирхнули. Вони не могли пояснити, що їх тривожить. З запахом дивного, вірніше — дивної, все було гаразд. Але запах людини… Який-то він був…

«У людини — поганий запах, — нарешті висловився пард, — не такий, як у синів Ельберу… Бруд, страх, злоба… Дивний брат не повинен тут сидіти сам…»

Вогнедан погодився з Яром. Він і сам розумів, що досить спокушати долю і пообіцяв сам собі ходити до озера рідше, або, принаймні, вдвох з Воїславом..

Веданг тим часом давно збирався роздивитися місцину, про яку йому оповідав принц. Нове захоплення красунею з Родогори трохи пригасло в душі непостійного Дракона, котрий до того ж віддавав перевагу войовничім дівчатам обох рас, а закохувалися в нього чомусь тільки найлагідніші особи. І тому, коли одного вечора він застав замість своєї Гордани записку з вибаченнями і сповіщенням про те, що його подруга має навідати хвору матір в сусідньому селищі, то спіймав себе на думці, що звісно сумуватиме, але…

Певний, що застане Вогнедана біля отого, неодноразово описаного ним озера, юнак вирушив берегом Літави в обхід фортеці. Водоспадик він віднайшов швидко, але друга там не було. Анітрохи не втративши погідного настрою, Дракон скинув одяг і виліз по природніх сходинках з каменів на край чаші, з якої з тихим плюскотом лилась і лилась вода.

Викупавшись у чаші — Веданг чув від тої ж Гордани, що вода тут цілюща — юнак знову вибрався на її краєчок, але послизнувся і знову беркицьнув назад..

Дівочий сміх віддався в його вухах передзвоном храмових дзвіночків. Обережно висунувши голову над краєм чаші, там, де для зручності купальників в камені видовбано було сходинки, Дракон побачив внизу, на тому валуні, де сам стояв перед тим як залізти до цього натурального басейну, гарнесеньку дивну в чоловічому вбранні і з мечем при боці. Воїслав міг би присягнутися, що в містечку, де він знав всіх і вся, такої красуні йому зустрічати не доводилося.

— Мила панно, — мовив Веданг найласкавішим голосом, — прошу вибачення за мій вигляд… Я вас не дуже налякав?

— Схоже на те, що це я налякала вас, — анітрохи не знітилась панна, — а ви хлюпалися тут, наче форель у річці і розігнали тим всіх гірських духів.

Говорячи це, панна чемно відвернулася, і Воїслав вибрався на край чаші, та зіскочив на сусідній камінь. Там лежав його одяг, який юнак тут таки і почав вбирати.

— То ви бачили тут духів, ясна панно? — спитав Веданг, одягаючись, — і які ж вони з вигляду?

— Власне дух був один, — відповіла дівчина, — і вкритий плащем не з води, а з власного волосся. Він грав на флейті так, що Стражі Гір вийшли з лісу і лягли біля його ніг. А сидів він на краю чаші водоспадику, і музика зливалася з дзюрчанням води.

— О, дух з флейтою — то мабуть дуже красиво, — сказав Воїслав трохи ревниво. Він-то чудово зрозумів, хто тут приворожував своєю грою пардів Чорногори і милих дівчат якраз в його, Веданга, густі, - але спілкуватися напевне краще зі звичайною особою з плоті й крові. Такою як я… І хоча у мене улюбленим інструментом є не флейта, а горянська гітара, я ладен показати своє вміння панні і то найближчим часом.

— Навряд чи я буду тут найближчим часом, — озвалася дівчина, — я гостювала у родичів і сьогодні повертаюся додому. А ви часом не знаєте цього… цього духа?

— Не знаю, — сказав Воїслав неправду, — ні… Яка шкода, панно, що ви не прийдете більше на це місце… І яка шкода, що я не віднайшов його раніше… Я є недостойним засланцем з Родогорської фортеці, і звуся Ранком, доки мені не дозволять зватися інакше.

Дівчина повернулася до Веданга обличчям, і він побачив здивовано, що на її личку виступив рум’янець.

— Пане Ранку, — мовила вона, — а чи не Світанком зветься отой дух з флейтою? Щоправда, я завжди бачила його лише увечері, але…

— Я не знайомий з духами, — бадьоро збрехав Дракон знову, дивуючись про себе, звідки дівчині відомо прибране ім’я Вогнедана, якщо вона тільки слухала його гру з берега, — але дуже б хотів познайомитися з певною панною, зовсім не схожою на привид. Моєму серденьку стало б набагато легше, аби воно дізналося про ім’я тієї, котра розбила його наче келих.

— Мене звати Даною, — відмовила дівчина, — і я не дуже полюбляю оті столичні викрутаси, властиві боговладським паничам. Бувайте, пане Ранку… Якщо зустрінете тут колись… світанок, скажіть йому, що він відбився у тихих водах.

Дана швиденько дострибала по каменях до берега і зникла поміж дерев, перш ніж Веданг знайшовся що сказати. Йому заціпило від несподіванки. Дракон знав напевне, що його друг не зустрічався ні з ким навіть тимчасово, зберігаючи своє кохання для однієї й неповторної, і дуже серйозно говорив про те, що жона у нього буде лише одна, і що навіть для продовження роду він не візьме собі другу дружину. І хоча врода синьоокого ельфа притягувала до нього дівочі погляди, як свіча метеликів, він дивився на ніжних красунь тільки як шанобливий визнавець їхньої вроди. Де Вогнедан міг зустріти цю озброєну панночку та ще і явно закохати її в себе?

«А тут він призначає їй побачення, — міркував Веданг, теж вибираючись на берег, — виходить, я сполохав закоханців… Ох і посміюся я з Вогнедана, коли він прийде сюди і не застане своєї подружки… І подумати тільки, він картає мене за пристрасть до людських доньок… Ні, ця панночка, звісно, гостровуха, але хто б міг подумати, що наш дівич наважиться…»

Воїслав вигідно влаштувався на корені дерева і приготувався очікувати. Він поринав поволі у споглядання цього чудового місця і вже був близьким до того небезпечного стану, коли дивні втрачають контролю над явним світом.

«Тут цього не можна, — нагадав він собі, - хоча це лише третій пояс оборони, і зараз перемир’я, але…»

Власне, це втовкмачували дивним з дитинства — не можна… Тільки в безпечних місцях… Але ж не оточиш охороною всі краєвиди, сповнені сумної чарівливості. Ніхто не відав, чому поринають в безодні свідомості при вигляді прекрасних картин природи діти зорі Сіллон. Волхв — дивний Богорад, котрий жив з сотню років тому, вважав, що подібним чином у світі Еллону його мешканці відновлювали сили, всотуючи енергію просто через шкіру, і, якщо б їм не довелося покинути світ біля зорі Сіллон, з часом і зовсім би перейшли на такий спосіб харчування… Недарма дивні і досі їли небагато, в основному фрукти з овочами, дуже полюбляли молоко, а тваринної їжі майже не вживали, хіба що задля того, щоб вижити в якихось тяжких умовах.

В цьому, новому світі, чарівливі місця не могли, очевидно, дати стільки сили, аби опісля їх споглядання молодому воїну не хотілося їсти. Але дух вони підзаряджали чудово, і, задля оцих неймовірних відчуттів єднання з новою вітчизною, дивні часом забували про ризик і про небезпеки, як незмінена людина іноді забуває про все при вигляді келишка з вином.

— Я трошки, — сказав сам собі Дракон, — зрештою зараз прийде Вогнедан, а він тут просиджує всі вечори, та ще й удвох з панночкою… А отже — це безпечне місце… Я зовсім трошки…

Юнак дивився на водоспадик, не зупиняючи потоку плитких думок… Чомусь згадалася оповідка родогорського жерця про те, що для ішторнійців навіть народження вже є гріхом, тобто злочином… А вже краса є ще більшим злом…

Батько Веданга бував з посланництвом у Габідені і оповідав, що люди у ворожому стольному місті живуть в жахливому скупченні, трохи не на гноїщах. Навіть палаци знаті не мають тих звичаєвих зручностей, до яких звикли боговладці. А в центрі міста пишається храм Святого Кілені, прекрасний, як квітка з каменю… І інші собори столиці прикрашені так, що від них не можна відвести очей. Зате в усьому місті немає жодного деревця… Камінь… Тільки камінь…

Як тихо дзюрчить вода… Як добре, що він є тут, а не на сірих вулицях Габідени… Запах глиці… Ледь чутне дзижчання комах… Відчуття чарівливості світу і того, що життя є короткою миттю, за яку не нап’єшся досхочу краси і гармонії. Бо, коли повернешся сюди у іншому тілі, вже інша річка плистиме у скелястому ложі, можливо не стане і водоспаду, і тільки сосонки довкола перетворяться на величні дерева…

«Хто і коли

Цих сосонок насіння, — поволі складалися рядки в голові у розімлілого Веданга,

На березі скелястому садив?

Пройдуть віки,

Та вічне їх коріння!»

Спалах перед очима… І темрява… Він так і не зрозумів, що сталося.

***

Коли Воїслав зміг знову розплющити очі, то, замість чарівного водоспадику побачив перед очима грубу мішковину. Голова боліла неймовірно. Його кудись тягли, бо від погойдування юнака нудило. Обличчя було залляне чимось липким.

«Щастить же мені, - спливла думка, — помилувався… І пожалітися нікому — сам дурень винен.»

Веданг напружив волю, накидаючи на лице ману. Якщо його викрали розбишаки задля викупу, то краще нехай вони мають справу з вояком родогорської фортеці, а не з княжичем Ведангським. Якщо ж це ішторнійці, то тим більше… Але де, в біса, могли взятися ішторнійці під Родогорою?

«А де, в біса, взялися оті лучники у Помаранчевій долині? — спитав голос розуму, — напевне нас вистежували від самої Боговлади… Повелитель зробив поганцям послугу, виславши до Чорногори сина, бо паскуди напевне хотіли захопити Вогнедана… Стріла, націлена в серце Святослава Ельберійського — його мертвий син… Або син-заручник…»

На цій думці ним так кинули об каміння, що юнак трохи не зомлів удруге. Отямившись, подумав, що ману напевне втратив, але потім відчув, що ні… Подібні речі дивні визначали лише на рівні відчуттів.

Коли з нього стягли мішок, то Веданг побачив, що знаходиться у гірській печері, якими був всіяний схил Розради — гори. Навряд чи його знайдуть, навіть якщо одразу кинуться шукати. А одразу не кинуться — пан Богудан Змій подумає, що джиґун з Боговлади заночував у коханки, і знахабнів до того, що не з’явився на вечірнє шикування.

Викрадачів було чоловік шість. Принаймні стількох Дракон зумів роздивитися в освітленій кількома смолоскипами печері, коли з зусиллям підвівся на ноги. Зі зв’язаними руками зробити це було нелегко, але юнак упорався. Лежати біля ніг ворога він буде лише мертвим.

— Ну, і що це ви мені притягли?

Різкий голос, ішторнійська мова… Отже, це все-таки сусіди з-за гір. Зле, зовсім зле… Зі звичайними опришками можна було, принаймні спробувати домовитись про викуп.

Запитував літній уже смаглявий чоловік, зодягнений в простеньке вбрання, котре, однак, не могло приховати пихи ішторнійського кавалера високого рангу. Він сидів на пласкому довгому камені біля стіни печери. Ведангу доводилося бачити ішторнійські посланництва, а їхній представник у мирний час перебував у Боговладі. Решта розбишак напевне були його підлеглі, бо виструнчилися і почали доповідати:

— Як і було наказано, вельможний пане! Ми схопили нелюдь, котра постійно тиняється біля озера…

— Кагате, — мовив кавалер, — ти бачив біля озера оце?

Кагат, невисокий чоловічок, який був схожий швидше на кругловухого верховинця, аніж на ішторнійця, заперечливо хитнув головою.

— Я ж говорив, мій пане, — сказав він, — що ці дурні все переплутають… Треба було мені йти з ними, хоча я й засвітився в тій Родогорі… Зостався в заїздику на ніч, коли всі невведені у закон гуляли на березі… Побоявся зогрішити… А господар примітив і почав випитувати, хто я і звідки…

— Я це знаю, — різко обірвав кавалер, — ти знаєш цю нелюдь?

— Дітей демонів у фортеці не так і багато, — мовив вивідач, — той, хто нам потрібен, його приятель з роду Драконів, і троє чорногорських гостровухих. Цей виплодок пекла — один з тих трьох.

Четвірка ішторнійських вояків, зодягнених у скромні камзоли мандрівних торговців, аж подалася назад від гнівного погляду кавалера.

— Ви що, — сказав він, — не можете відріжнити одного гостровухого від іншого? Тепер через вас переполошиться все це зміїне гніздо.

— Але ж ваша вельможність, — відмовив перелякано один з викрадачів, — це є, напевне, демонські чари, бо у того нелюдя, якого ми вхопили на озері, було інше лице.

— О, — пробурмотів кавалер, — все цікавіше і цікавіше… Панотче, підійдіть-но сюди…

З кута печери поволі наблизився поштивого вигляду ішторнієць. Про його духовний сан можна було здогадатися лише по білій накидці поверх дорожнього камзола.

— Ось, панотче Горсте, — сказав командир, — випадок якраз для вас… Визначити, чи є тут демонські чари…

Веданг тим часом розважав над своєю бідою, користуючись тим, що вороги вважали, що він не розуміє їхньої мови… Авжеж! Знання мов є зброєю — це молодим шляхтичам втовкмачували змалечку, а навчав Дракона ішторнійський біженець, покровителем якого був князь Вартислав. Бідолашний втікач дуже пильно займався наукою і якось насмілився в колі приятелів висказати припущення, що цей світ разом з суходолом та океанами обертається довкола сонця, а зовсім не стоїть на пекельному склепінні, як-то писав у своїх Повчаннях поштивий Святий Старець. Більше того, молодий вчений насмілився пожартувати, що аби люди жили на даху пекла, то їм би пекло в ноги… Серед приятелів ішторнійця знайшовся донощик, і… Словом, історія звичайна, та завдяки цьому бідоласі Веданг знав ішторнійську мову, наче був уродженцем Габідени.

Отже, собачі сини полювали таки на Вогнедана… Переплутали вони приятелів просто — через однакові зачіски на боговладський штиб і однакові ж вояцькі кунтуші. Воїслав сумнівався, що поганці насмілилися зазирнути йому в обличчя, хоча б від свого дурного страху перед лихою силою, якою, нібито, просякнуті нелюді. Дали чимось ззаду по голові і мішка накинули не стільки для того, щоб він не запам’ятав дороги, скільки для того, щоб їх не зурочив. А тепер, звісно, відбріхуються, бо мають отримати від зверхника за помилку.

Панотець тим часом поволі обходив Веданга по колу, бурмочучи молитви. Зрештою сказав лагідно:

- Єдиний спосіб дізнатися правди — це спитати з милосердям і домогтися покаяння…

— Кагате, — звелів кавалер, нітрохи не здивувавшись з такої велемовності, - спитай у цього…, про його ім’я і звання.

Кагат повторив питання ельберійською. Воїслав вирішив не виявляти, що розуміє ворога, і тому відповів товмачеві:

- Є Ростиславом Барткевичем з Родогорської фортеці.

— Чи правду ти говориш, заблукане дитя підземних духів? — вступив панотець ласкавим голосочком, а Кагат повторив його слова.

— Шановне паньство, — мовив Веданг, — радий вас сповістити, що з якимись там підземними духами не маю нічого спільного ні я, ні решта моїх однокровників. Оскільки нині між нашими країнами перемир’я, давайте розійдемося по-доброму. Не змушуйте родогорських воїнів полювати на вас з хортами, як на зайців.

— Для тебе було б розумнішим, юначе, — сказав панотець Горст, — подбати про врятування своєї душі… Адже на соборі в Габідені було таки визначено, що душа у гостровухих ельберійців є. Щоправда більшістю лише в один голос…

— Як можна такі речі вирішувати голосуванням? — досить єхидно сказав Дракон, — перед цим, наскільки мені відомо, вирішувалося питання чи є душа у жінки. Звичайної жінки, не гостровухої… І бажаючих повірити в існування ніжної жіночої душі було лише на три чоловіка більше, аніж тих, хто її заперечував. Щоправда, голосували самі лише чоловіки, і тому…

— Якщо ви, юначе, — мовив священик ще лагідніше, — так добре обізнані з рішеннями останнього Габіденського собору, то ви, напевне, відчуваєте у серці поклик істинного Бога і бажаєте очистити себе від демонських покровів. Як вас звуть насправді, юний воїне?

— Ростислав Барткевич, — відповів Веданг спокійнісінько, — про рішення Габіденського собору я чув від одного ішторнійця, якого трохи не спалили живцем за те, що він довів округлість нашого явного світу, і навіть розрахував швидкість цього живого леарану. Тобто — корабля, на якому ми нині летимо між зорями. Шкода тільки, що деякі пасажири цього зорельота поводяться нечемно і зневажають Богів цього світу, бажаючи летіти без екіпажу.

Оскільки розмова велася через перекладача, то Дракона немало розважав переляк шпигуна Кагата, котрий змушений був повторювати його, Веданга, з точки зору щирого мейдиста, неприпустимі слова. Але панотець не образився.

— Що ж, — зітхнув він, — спробуємо умовити вас, юний блюзніре, таки відповісти на питання, або, принаймні, показати справжнє обличчя. Приступимо з любов’ю та милосердям…

Четвірка вояків ухопила Веданга і, опісля недовгої шамотанини, повалила на камінь, з якого перед цим підвівся дворянин, котрий командував викрадачами. Кагат розтяв ножем Воїславове вбрання, ошкірився і взяв до рук смолоскипа.

— Бог мій стріли на ворогів верже, — сказав Воїслав просто в очі своєму мучителю, — вірно стезею вперед веде…

Перекази говорили, що вимовляння цих слів полегшує біль від ран і допомагає протриматися на муках. Веданг прикусив губу і замовк, намагаючись думати тільки про ці слова і ні про що більше. Та біль ніде не зник. Тіло юнака вигнулось дугою, а пан кавалер, котрий стояв поруч, затулився хустинкою від смороду обпаленого тіла.

— Воїнам сам він є суд і честь, — прошепотів Дракон ледь чутно. Він ще тримав ману, але розумів, що надовго його не вистачить. Новий біль затьмарив йому розум, і юнак обім’як на камені, а присутні при допиті побачили з побожним жахом, як просто на їхніх очах змінюються риси обличчя бранця.

— Ваші люди — йолопи, мій пане, — буркнув вивідач до кавалера, — вони схопили не того боговладця. Це не Принц зі Столиці… Це Воїслав Ведангський, син Вартислава. Власне, я міг здогадатися одразу — нахабству поріддя Веданга Сіллура немає меж.

Дворянин вибухнув лайкою, але панотець поклав руку йому на плече.

— Це перст Господень, — мовив, — замість одного ми матимемо обох. Ці двоє дуже прив’язані одне до одного, швидше за все — отим гидким збоченням, яке Святий Мейді таврував гнівними словами серед лугербських вельмож…

— Послати принцу в подарунок палець чи вухо його приятеля? — ошкірився кавалер.

— О, — з несмаком мовив панотець, — церква проти пролиття крові, і вдається до подібних чинів лише… Для початку досить буде отої поганської гидоти на шиї нещасного грішника.

Кагат зірвав з Воїславової шиї невеличкий срібний оберег. З одного боку округлого медальйончика було зображено Веданга Сіллура, а з іншого — Бога Грому, озброєного вогняним списом. Підпис під ликом Бога Ельберу був двома мовами — еллонською, котру нині розуміли лише жерці, та ельберійською — «Ми теж твої діти, Вогонь Небес!»

— Якщо ми, — всміхнувся священик, — привеземо до Ішторну двох заручників, то і вдячність буде подвійною…

— Чи чули, йолопи? — рявкнув кавалер до вояків, — зв’яжіть міцніше цього виродка і пильнуйте…. А ти, Кагате, таки ризикни сходити до міста…

— Доведеться, — мовив Кагат, — але винагорода…

— Збільшиться, — буркнув дворянин, — пропорційно…

Веданга, який тільки-но отямився, стягли з каменю, сплутали йому ще й ноги в кісточках і жбурнули в куток печери. Дракон зашипів від болю і затих. Падлюки його пізнали — він зрозумів це по тому, що тортури припинилися. Але, що буде далі? Втім, він здогадувався, і від цих здогадів юнак аж про біль на хвильку забув.

«Вогнедан… Їм потрібен Вогнедан… А отже… Де ти, брате?… Ой, не треба мене рятувати…»

***

Вогнедан не прийшов ввечері до Літавця, бо пан Богудан Змій призначив йому додаткове вартування через те, що Принц Яблуневого Саду замріявся під час прибирання фортечного двору.

Коли ж Веданг не з’явився ввечері на шикування, пан Змій довго оповідав підлеглим про розбещених і ледачих мешканців столиці, котрі… Всі, і Вогнедан, звісно, були упевнені, що Дракон не може вилізти з ліжка своєї Гордани. Вояки, у яких були подруги в Родогорі, посміювалися з розумінням, решта — з легкою заздрістю.

Але пан Змій таки перебрав міру. Опісля шикування він оголосив додаткову годину занять, а сам походжав поміж пар, що тренувалися, і продовжував сварити ледачих боговладців.

— Зніжені й розпещені панки, здатні лише складати віршики про квітучі вишеньки, — говорив він голосно, — та ще й робити це найвищою цнотою у житті певної особи. От ви, пане Світанку… Вашим ніжним рученятам дійсно краще тримати перо замість меча. Ратислав у парі з вами засинає від нудьги — так повільно ви ворушитесь… Швидше… Покажіть всю швидкість дивного…

— Ви готуєте воїнів до боїв з ішторнійцями, чи до боїв з дивними? — не втерпів Вогнедан, — для ішторнійця у мене достатня швидкість рухів…

— Воїн має битись на межі загибелі, - відрізав пан Змій, — а те, що ви щадите пана Летича, не додає йому вправності.

— Я хотів би перевірити вашу швидкість, — протягнув Вогнедан, — вас я не став би щадити, будьте певні.

— Що ж, — раптово погодився пан Богудан, — ставайте…

— Яке ім’я у вашого клинка? — спитав Вогнедан лагідно.

— «Гадюче жало», — мовив пан Богудан з деякою гордістю, — він дістався мені від діда, бо три покоління нашого роду є пожиттєвими шляхтичами.

— Світляне! — покликав Вогнедан свого пажа, котрий завзято вправлявся з учбовим мечем, маючи за напарника Войка Тополину, — принеси, будь ласка, «Пелюстку вогню»

Вояки зашепотілися… Іменні мечі могли мати лише ті воїни, хто не тільки був найкращим й навчанні, але й захистив мечем себе від ворога, іншого — від напасника.

— Минулого разу, — мовив Вогнедан голосом, солодшим за полуничний напій, — ви билися з моїм приятелем мечем з рунами на лезі. Оскільки я теж маю такий, то… Наш бій буде цікавим.

Світлян уже ніс меча у витертих дорожніх піхвах. Вогнедан взяв меча за руків’я, висмикнув… Сяйнули на лезі охоронні руни.

— До першої крові? — спитав

— Атож, — буркнув Богудан. Він або не очікував такого, або йому було байдуже. І тут Вогнедан вчинив помилку, гідну його нерозважного приятеля. Але йому було кривдно за милу столицю і, чесно кажучи, набридли постійні причіпки, якими пан сотник отруював їм обом життя. Звісно, Воїслав мав би слідкувати за часом, але… Жоден воїн, якому траплялося заночувати в місті не викликав у пана Богудана такої зливи єхидних зауважень.

Отже, Вогнедан не став ні розігрувати красивий поєдинок, ні тягти час. В останню мить, коли супротивники вже кружляли одне довкола одного, юнак невловним рухом перекинув меча у лівицю, і ударив…

Це був верх його можливої швидкості, і довго битися так Вогнедан не міг — вичерпувалися сили. Але пан Змій відсахнувся і, зі здивуванням доторкнувся до своєї голови. За вояцьким звичаєм пан сотник зав’язував волосся у хвіст на маківці. Гострюще лезо «Пелюстки» стяло жмут того волосся, наче коса траву.

— В справжньому поєдинку ви б загинули, — мовив спокійно Вогнедан

— В справжньому поєдинку вам ніхто б не дав можливості змінити руку, — холоднокровно відповів начільник залоги, — а за хизування ніч проведете в арешті. Зранку до вас приєднається ваш приятель, і я визначу вам покарання.

Вогнедан знизав плечима, віддав меча Світляну і пішов до арешту.

Арештом у фортеці Родогори називалася невеличка кімнатка у вартівні. Вікна вона не мала, а заґратовані дверцята виходили до помешкання варти. Трималися ті дверцята на засувці, яку можна було вибити ногою, якщо добре штовхнути зсередини. Воїслав, коли вони з Вогнеданом під час чергувань обдивлялися цю сувору темницю, мовив якось, що лише нині почав розуміти справжнє значення фрази: «Тримається на чесному слові».

Сусідство з вартівнею мало пробудити в покараному сором перед приятелями. На ділі виходило трохи інакше — жертви Богудана Змія, а вони у фортеці не переводилися, викликали у товаришів по зброї якнайщиріше співчуття.

І тому, як тільки Вогнедан розташувався на єдиному у арешті ліжку, наступна ж зміна варти принесла йому вечерю, а до вечері — повний козубок слив. Від вечері Вогнедан, котрий ще тамував в собі оту холодну лють, яка часом змушувала дивних робити нерозважні вчинки, відмовився, але сливи взяв зі вдячністю, і попрохав дозволити Світляну принести йому флейту.

Тож цієї ночі вартові родогорської фортеці разом зі своїм в’язнем частувалися сливами і слухали музику, сповнену уже не люті, а звичної тихої печалі. Опівнічна зміна варти принесла вже не слив, а солодкого росавського вина і невідь де роздобутих цукатів. Оскільки вживати вино на чатах заборонялося якнайсуворіше, Вогнедан, аби не скривдити своїх приятелів, зробив ковточок, з’їв зацукрованого яблучка і мовив, що хоче спати, а розіп’є баклажечку з хорошими родогорцями опісля того, як відбуде своє. Юнак ще пограв трохи і цим вартовим, а тоді простягнувся на ложі і заснув так, як сплять лише дивні і діти — з ніжним усміхом на вустах.

Коли Воїслав не прийшов і зранку, Вогнедан занепокоївся. Пан Змій вергав громи і блискавиці, і звелів юнаку залишатися в арешті, аж поки його друг не нагуляється досхочу. Таке покарання, власне, було швидше в радість, бо звільняло від досить втомливих муштрувань. Але нині Вогнедан навіть не радів з несподіваного відпочинку. Його нерозважний друг може і був нерозважним, але ж не до такої міри, щоб зневажати вояцький звичай.

Юнак звелів Світляну йти до міста разом з Войком до певного будиночка, який Войко добре знав. Швидко хлопці й повернулися і доповіли, що будиночок зачинено на кілочок, а сусіди говорять, що пані Гордана виїхала з двору верхи і в дорожньому вбранні ще минулого ранку. Хтось з цих добрих людей бачив і Воїслава. Дивний у вояцькому кунтуші приходив по обіді, питав за свою подругу, і йому було передано від неї листа.

Більше Воїслав там не з’являвся, а отже… Вогнедан попрохав покликати пана сотника, і пан Богудан прийшов, як завжди спокійний і розважливий. Намагаючись не дивитися на хвостика на голові командира, котрий став набагато коротшим, принц оповів про свої підозри і попрохав дати йому можливість пошукати приятеля.

— Ваш приятель, — відмовив Богудан, — сидить десь у ще одної дурної жінки, котра погодилася його прийняти. Будьте певні, що до вечері він знайдеться.

З тим пан сотник і подався геть, а Вогнедан сів на ложе і замислився.

Задуму його урвав Світлян, котрий вільно гасав по всій фортеці разом з Войком, поблажливо трактований вартою. Він оповів своєму принцу про те, що його викликав до брами який-то хлопчисько і передав пакунок, сказавши, щоб Світлян віддав його господарю.

— Якщо Воїслав дійсно затримався на якійсь вечірці, я його уб’ю, — мовив Вогнедан, взявши пакунка, — йому, бачте, усе задоволення, а мені — арешт.

Юнак розгорнув тканину і ледь поблід. Перед ним був оберіг, сотні разів бачений ним на грудях Воїслава… Веданг Сіллур славить Бога Грому… «Ми теж твої діти, Вогонь Небес»…

На тканині залишилися бурі плями… Образок могли зірвати з Веданга лише з мертвого, або зі смертельно пораненого… Вогнедан подихав рівно і глибоко, намагаючись заспокоїтись, а тоді побачив ще й папірця, списаного ельберійським письмом, але з помилками, і досить неоковирно:

«Приходь пополудні до Гарячих Джерел один і без зброї… Якщо приведеш варту — нас не знайдеш, а отримаєш перстеник свого полюбовника разом з пальцем. Месники…»

Цього разу спокій Вогнедан відновлював трохи довше. Майнула доволі дика думка — а чи не розиграш все це. Поміркувавши, юнак вирішив, що ні. Окрім, як на Осіннє Рівнодення, коли й належало дурити одне одного, Дракон собі жартів не дозволяв. Тим більше таких жартів… Тим більше з гидкими натяками про… Серед ішторнійської знаті, незважаючи на суворі церковні заборони, траплялося одностатеве кохання, але в Ельбері на подібних осіб дивилися як на недоумків.

Отже, Веданг потрапив до рук ворога… Ворога, котрий знає їх обох… Ворога, якому потрібен Вогнедан Ельберійський, бо звичайні злодюжки вимагали б викупу, а не другого полоненика.

Вогнедан послав Світляна за паном Змієм. Хлопчина повернувся з доповіддю, що пан Змій відбули до Владигорської фортеці і повернуться аж увечері.

Юнак думав ще з півгодини. Тоді покликав Ратислава Летича, котрий якраз був старшим над чатовими.

— Ратиславе, — мовив, — мій брат потрапив у велику біду. Я мушу вийти звідси…

— Я не можу порушити наказу, — мовив молодий вояк розгублено, — пан Змій…

— Скажеш пану Змію, — мовив Вогнедан, — що я вибив двері, а тобі загрожував мечем…

З цими словами принц так гримнув чобітком по ґраткам, що вони розчахнулися настіж.

— Браття, — мовив Вогнедан до вартових, — з Воїславом дуже погано. Не питайте, що трапилося — я і сам цього не знаю. Та я мушу бути по обіді біля Гарячих джерел сам-один… Інакше його вб’ють. Я знаю, що ви мусите послати за паном Богуданом, пошліть же за ним до Владигори, але дайте мені вийти з фортеці.

— Але ж, якщо все аж так страшно, то вас, беззбройного, теж уб’ють, — вимовив Ратислав.

— Я не візьму меча, — сказав Вогнедан, — та мій дух буде моєю зброєю…

— Пане Світанку, — мовив Ростислав Барткевич, — мені відомо, що у зброярні є особиста шафа пана Богудана. Там, нібито, є зброя, яку можна приховати на тілі…

— Я зайду туди, — відмовив принц, — і дякую… Коли повернеться пан Змій, то нехай діє на свій розсуд. Ці гидкі особи помилилися, захопивши мого родича замість мене. Я не можу очікувати, коли його вб’ють, або почнуть нівечити.

— З дозволу начільника варти, — мовив Барткевич, — я проведу вас до зброярні…

Летич лише головою кивнув. Вогнедан вийшов разом з паном Ростиславом у супроводі Світляна, який зовсім розгубився, не розуміючи, що коїться, і подався до другої вежі, де й була зброярня.

Шафа пана Богудана не була замкнена — її охороняло ім’я керманича. Там було багато вельми цікавих речей, з яких Вогнедан зрозумів, що пан Змій колись служив у розвідувальному загоні, який корився безпосередньо князю провінції. На дверцятах були розташовані метальні платівки — півмісяці, нарукавник від яких лежав тут таки. Принц одразу ж привласнив і платівки і нарукавника. Тоді примітив накладку на руку, що звалася «пазурі». З вигляду це був просто захисний браслет для лівиці, від якого йшли до пальців ледь помітні металеві жолобки, що закінчувалися кільцями, які вдягалися на пальці. В битві по цим жолобкам вистрелювалися з браслету п’ять довгеньких лез, які і ставали отими «пазурями». Володіти подібною зброєю Бранибор навчав лише тих, хто мав іменні клинки, і Вогнедан знав, що йому далеко від досконалості, однак…

На верхній поличці лежала річ, про яку юнак лише чув, але ніколи не бачив. Це була спускова трубка, виготовлена за лоянським зразком. Вона кріпилася на руці, а заряджалася отруєною голкою, пуделечко з якими знаходилося тут таки. Використати цю річ можна було лише раз, бо перезаряджалася вона доволі морочливо і ризиковано для самого власника. В Лояні нею користувалися вбивці-смертники, яких ще називали «нічними привидами», в Ельбері ж — вивідачі, для яких ця трубка часто була єдиною можливістю порятунку.

Вогнедан обережно зарядив трубку, взявши голочку маленьким пінцетиком, причепленим на ланцюжку до пуделечка, і закріпив її на правиці, просто на нарукавнику з метавками, де були петельки для цієї штуки. Озброївшись таким чином, він вийшов зі зброярні і почав розпитувати свого пажа.

Пакунка Світляну доручив якийсь хлопчина… Шукати хлопця було марно — поганець, який послав його до фортеці, не був таким дурнем, аби сидіти у містечку, очікуючи, доки його знайдуть. Тоді Вогнедан почав міркувати собі, де міг потрапити у пастку його Воїслав.

Отже, Дракон іде до любки, сповнений надій на приємне збавляння часу до вечірнього шикування. Замість Гордани на нього очікує лист, в якому, напевне, говорилося про необхідність терміново покинути Родогору… Куди ж пішов Веданг опісля? Куди пішов би сам Вогнедан?

— До Літавця, — мовив юнак вголос, — авжеж… Він думав, що я біля озера граю на флейті… Як завжди тими вечорами, коли він ходив до пані Гордани… І пішов мене шукати… А там…

А там була засідка… Ні, Веданга не очікував ворог. Швидше за все, вороги прийшли пізніше, в годину, коли сам Вогнедан відвідував Літавець. А Веданг побачив це озеро вперше…

— Замилувався, — прошепотів принц, — про все забув…

Коли Вогнедан виходив з фортеці, його обігнав гонець, висланий паном Летичем до Владигори. Якщо вони з паном Змієм виїдуть назад одразу ж, то будуть у фортеці лише увечері. Та може, воно й на краще. Пан Змій… Що він може зробити… Не можна прочесати всі тунелі Розради-гори… А прийти до Гарячих Джерел з вояками означало убити Воїслава.

Біля Літавця було тихо. Вогнедан обнишпорив берег та не знайшов ніяких слідів того, що сталося… Залишалося йти до Гарячих Джерел і покластися на волю Богів.

«Дивний брат сьогодні рано», — віддалося у голові.

Парди… Вони підібралися безшелесно, наче тіні. Яр та Яруня… Красені-звірі з розумом людської дитини…

«Ти нам пограєш? — це вже Яруня, — пограєш гарних пісень? Вийми з-за поясу флейту»

«Мої родичі, - відмовив Вогнедан, — я не можу грати нині. Мій друг у полоні.»

Юнак дістав Воїславів оберіг. Парди одразу ж напружилися, обнюхали його і заметалися берегом.

«Тут знову був інший дивний. Гарний дивний…» — передав Яр.

«Цей дивний — як я, — озвалася Яруня, — він є красивою самичкою».

Вогнедан лише головою покрутив. Пан Змій був в чомусь правим. Не влігся ще пил за конем пані Гордани, а його приятель вже зустрічається на березі озера з дівчиною-дивною.

«Вона тут бувала раніше?»- спитав юнак.

«Часто, дуже часто, — озвався Яр, — слухала як ти граєш… Плакала навіть…»

«А що трапилося вчора?»

«Твій друг, запах якого на тій штуці, - складалися образи в голові Вогнедана, — говорив з цією дивною. Тоді вона пішла. Пішла сама… Твій друг сів ось біля цього дерева… Тут сидів… А ще я чую запах людей. Брудних і невмиваних… Лихих… Один…Два… Три… Ще один… Я чую запах крові твого друга і на отій штуці, і на оцьому корені.»

«Милі родичі, - передав Вогнедан, — я прошу вас відвести мене по їхньому сліду…»

«О, сліди на камінні, - відгукнулася Яруня, — але я спробую… Спробую…»

Парди ковзнули вперед наче білі тіні. Вогнедан рушив за ними, гадаючи, чи застане приятеля в живих, а чи кляті ішторнійці його вже вбили, зірвавши з мертвого оберіг. Та йти було потрібно все одно, поки лишалася надія.

Воїслав був ще живим, але розумів, що це ненадовго.

Ніч він пролежав на камінні, при чому вартові знущалися над полоненим як самі хотіли. Тіло юнака замліло від мотуззя і нестерпно боліло і від опіків, і від побоїв. Те, що настав день, Воїслав зрозумів, коли до печери повернувся Кагат і сповістив, що передав пакунка, і простежив, як того пакунка прийняла маленька нелюдь.

— Отже — опівдні, - мовив кавалер, — гаразд…

Опівдні Воїслава витягли з печери і він побачив незнайому місцину біля невеличкого озерця, вода в якому ледь помітно парувала.

«Гаряче Джерело, — пронеслося в голові у бранця, — восени тут повно люду, бо вважається, що вода стає цілющою опісля Рівнодення…»

Зараз на галявині було порожньо. Юнака підтягли до загорожі, котра, певно, використовувалася мандрівцями до Джерел як конов’язь, і прикрутили до неї ременями. Лице Воїслава нині нагадувало чорногорську сливу. Спечені спрагою вуста потріскалися і кровоточили. Води йому не давали, а вельможа — дивний не принижувався до того, щоб просити. Роздертий одяг висів на ньому шматтям, відкриваючи груди, обпалені вогнем.

Воїслав дивився просто перед собою змученими запухлими очима. Він знав, для чого його тут прив’язали. Приманка… Вогнедан вийде сюди, просто в лапи цим мерзотникам. У двох з них були луки, та, зрештою — навіщо зброя… Поганці приставлять йому, Воїславу, до горла ножа, і принц здасться… Здасться… І пси знущатимуться над його лагідним другом, наче зітканим з музики і пісень…. Звісно, Вогнедана навчено бою, і добре навчено, але він не зможе пожертвувати приятелем задля власного порятунку.

— Скоро сюди прийде ваш друг…

Хто це… Ах, отой священик… Священик-воїн, в Ішторні теж є такі… Панотець Горст, так його, здається, звати. Воїслав вже розчув з розмов, що командира загону звати паном Еррато. Он він походжає по галявині… А отой огидний Кагат стирчить поруч і товмачить слова панотця такою поганючою ельберійською мовою, що у Дракона ще більше розболілася його нещасна голова.

— Бідне дитя, — продовжує панотець, — ви можете врятувати свою душу, прийнявши істинну віру.

— Разом з тілом? — хмикає Веданг. Йому важко говорити, але дурна розмова відволікає від болючих думок.

— Ви помрете мейдистом і потрапите до раю, — мовить Горст, — а тлінне тіло нічого не варто в цьому світі…

— О, яке цікаве бачення світу, — потріскані вуста Веданга розтягує усміх, — Але мені поки що добре і в цьому тілі… Тому бажаю дожити в ньому відпущений Богами вік. І таки зроблю це на злість подібним вам.

— Нелюді не піддаються умовлянням, панотче, — це вже пан Еррато, — ви даремно витрачаєте на нього красномовність. Я поважаю нашу церкву, і рішення її соборів, але проповідувати цим істотам — даремне витрачання часу. Гостровухі пси розуміють лише кийок…

Ішторнієць б’є юнака в лице з такою злобою, що Воїслав на хвильку зомліває. Отямлюється від голосу вартового:

- Іде! Он там, на стежині… Присягаю — іде…

— Сам? — питає пан Еррато.

— Начебто сам…

Кагат уже на місці. Він поспішно зав’язує бранцеві рота ганчіркою. Від бруднючого кляпу Воїслава трохи не знудило.

— Що, — говорить його мучитель ельберійською, — не до вподоби? Погань гостровуха, я з тебе ще шкіру пасами дертиму, коли ми візьмемо твого приятеля.

Веданг вже нічого не чує. Він бачить… Бачить на стежині струнку постать друга. Вогнедан йде навіть без меча… Замість зброї у нього за поясом флейта… А лице, сповнене холодного спокою, раптом нагадало Дракону Повелителя Святослава..

Кагат вже вийняв ножа, і лезо вперлося в горло Ведангу. Дракон раптом різко шарпнувся вперед. Він бажав зараз смерті так, як раніше бажав жити і радіти життю. Та вивідач трохи відвів клинок.

— Не поспішай, — ошкірився, — подивись… Гарненький хлопчик, чума на його голову… Хто з вас є дівкою, ти, нелюдь?… Хто кого має… Напевне — ти його, бо він більше схожий на бабу…

Відповісти Веданг не може, та йому нині й не до образ. Вогнедан вже дійшов до середини галявини. Зараз в нього націлені стріли двох лучників. Та найстрашнішою стрілою є він, Воїслав. Стрілою, націленою в серце гордого друга….

— Панове ішторнійці, - мовить Вогнедан холодним голосом, схожим на дзвін крижинок. Так говорить Повелитель Святослав в хвилини гніву, — ви порушили кордон і займаєтесь розбійництвом під час перемир’я. Пропоную вам здатися і відпустити мого приятеля. Тоді я збережу вам життя, і ви спокутуєте свою провину на водогоні Ігворри.

Навіть зв’язаний Воїслав, який не міг дуже розглядатися навсібіч, відчув, що ішторнійці трохи обімліли від такої заяви. Він знав Вогнедана занадто добре, і розумів, що, якщо друг говорить так, то має на те підстави. Якби у принца не було в запасі якогось виверту, він просто б підійшов беззбройний до ворогів, і усміхнувся їм в обличчя. Безсилих погроз дивний вельможа не вживає ніколи.

— Я щось не розчув, — промовив Еррато, — ти пропонуєш нам здатися, нелюдь?

— Саме так, — мовив Вогнедан і смикнув рукою Ледь помітно.

Ніж ковзнув по шкірі Веданга, лишаючи на ній багряну борозну. Воїслав смикнувся в путах, ще не зрозумівши, що трапилось. Побачив краєчком ока, що Кагат валиться на землю. Свиснула стріла, трохи занизько, наче той, хто стріляв, в останню хвилину опустив лука.

Стрілу Вогнедан перехопив на льоту. І зламав самими пальцями.

— Здавайтесь панове, — сказав все тим же голосом, — година вибила.

Еррато вихопив меча. До Вогнедана кинулася решта ішторнійців — чоловік шість. Вночі Веданг так і не зміг їх усіх перерахувати.

І тут на галявину вистрибнули парди… Морди їхні були в крові, а від рику, здається, затремтіла скеля.

Воїслав стежив за боєм, забувши про рани, зі щирим захопленням. Він уже втямив, чим друг прикінчив Кагата, і чому промахнувся лучник. Лучників прикінчили парди, котрі тепер билися поруч з принцом. Меча у Вогнедана не було, зате на лівиці блищала сталь «пазурів», якими він і дер ворогів, наче третій пард. І оті метавки…

Все було скінчено дуже швидко. Біля конов’язі залишилися тільки пан Еррато, котрий притисся до неї спиною, та панотець Горст.

— Я повторюю пропозицію, — холодно сказав Вогнедан, — втретє і востаннє.

Еррато заревів звіром незгірше за парда і кинувся на юнака з отим мечем. Вогнедан ухилився від удару і змахнув лівицею, роздираючи ішторнійцеві лице. Той закрутився на місці, майже осліплений.

— Мій Бог зі мною, — пробурмотів панотець Горст, — мій Бог зі мною.

Він підібрав ножа, якого випустив Кагат і заніс його над Воїславом.

«Вогнедан врятується, — пронеслося в голові у приреченого, — Нічого… Нічого… Треба молитву… Відхідну… Аби стати у росяних травах потойбіччя…»

— Поклади ножа, — голос Вогнедана.

— Мій Бог зі мною! — вереснув панотець, і вереск його раптом перейшов у передсмертний хрип.

Воїслав відітхнув. Він плакав. Сльози на його обличчі змішувалися з кров’ю…

— Мій побратиме! — сказав Вогнедан вже зовсім інакше. Теплі ноти в його голосі наче проспівала навіть не флейта — віола. — О, як же вони тебе… Ти не ворушися, друже… Я зараз… Все скінчено…

Руки друга обережно звільнили від кляпу зранені вуста Веданга. Той зі схлипом втягнув в себе повітря.

— Нудить, — прошепотів винувато.

— Нахили голову… Нічого…

Воїслава вирвало жовчю, бо він добу не мав і ріски в роті. Вогнедан тим часом різав ремені підібраним тут таки ножем.

— Зараз, — говорив заспокійливо, — зараз все буде гаразд…

— Вогнедане! — скрикнув Воїслав, хоча бачив, що вже не встигне…

Напівсліпий проводир ішторнійців вдарив Вогнедана ззаду мечем. Юнак вже почав обертатися, а оскільки він рухався дуже швидко, то меч ковзнув йому по ребрам. І трохи не одночасно чотирилапий союзник юного дивного кинувся на ворога, збиваючи його на землю.

Воїслав закричав… Так, як не кричав на тортурах — страшно і розпачливо. Замліле тіло не слухалося його. Він упав на коліна, тоді поповз…

Вогнедан лежав на боці і його обличчя поволі втрачало барву. Поруч пард шматував те, що колись було кавалером Еррато.

— Брате, — сказав Воїслав, — милий брате…

Руки не слухалися його. Веданг намагався затягнути рану друга уривками власної сорочки. Нарешті наклав сяку-таку пов’язку. Сів, обійнявши приятеля.

Голова Вогнедана схилилася йому на плече. Парди з закривавленими мордами обережно вляглися поруч, тривожно зиркаючи навкруги.

— Про це я маю, — прошепотів Веданг

Яблуням зізнатись…

І сум овіє твій маленький сад…

Ним лиш хмаринки

Будуть милуватись…»

Матово-біле лице друга розпливлося перед очима Дракона. Він зомлів, бо біль від власних ран повернувся наче з потроєною силою. Ричання пардів долинало наче здалеку, аж поки не щезло вдалині.

З провалля власної свідомості Веданг вибрався не скоро. А коли вибрався, то побачив просто перед собою пана Богудана Змія.

Пан сотник сидів на табуреті біля ліжка, на якому лежав Воїслав, і розмовляв про щось з літнім чоловіком, в якому Дракон пізнав Родогора — цілителя з фортеці. Родогор був лише травником, але добрим травником. Принаймні той біль, що його відчував нині Веданг, можна було терпіти.

Юнак поволі звів руку, торкнувся забинтованих грудей, тоді провів кінчиками пальців по обличчю, змазаному якими-то цілющими мастями. Від мастей пахло травами і спокоєм.

— Отямились? — спитав Богудан, — як ви, пане Воїславе?

— Гаразд, — прошепотів Дракон, — мій брат… Що з моїм братом?

— Пан Вогнедан в тяжкому стані, але він є дивним, — озвався Родогор, — тому є надія…

— Я послав до Ігворри за цілителем з Високого Замку, — сказав Богудан, — він є волхвом і зціляє Силою. Він уже мав виїхати…

— Скільки я лежу? — спитав Воїслав.

— Третій день… — сказав Богудан.

— А Вогнедан?

— Непритомний, — знову озвався Родогор..

Воїслав знесилено заплющив очі, і сльози поповзли йому з-під повік. Пан Змій взяв склянку з якоюсь настоянкою і підніс пораненому до вуст.

— Ковтніть, — сказав, — заспокойтеся.

Веданг випив запропоноване одним ковтком і зачудовано поглянув на сотника. Він очікував, що начільник залоги ще й вичортує його за роззявкуватість.

— Вам князь Чорногорський написав, хто ми? — спитав.

— Пан Влад, — мовив Богудан, — написав мені лишень, що служити у мене будуть двоє вельможних засланців… Але ж я був його пажем, у віці отих ваших хлопців. І добре пам’ятаю обличчя Повелителя, тоді ще князя Данадільського. А тим більше — княжича Вартислава. Навіть, якби принц не був так схожим на батька, я не сплутав би ні з ким молодого Веданга. Я пізнав вас одразу, як тільки ви увійшли у фортечну браму.

— О, — ледь усміхнувся Воїслав, — ми це одразу відзначили…

— Служба є службою, — буркнув Богудан, — я, як і мій князь, не дуже — то полюбляю боговладських паничиків, яким здається, що поза столицею нема життя і світла. Тим більше, що за моїм ставленням до вас стежила уся залога фортеці. Та ви швидко завоювали приязнь моїх хлопців, особливо принц… Не кожному покараному варта носить до арешту баклажку з росавським вином…

— Ви посадовили Вогнедана під арешт? — вишептав Воїслав здивовано, — та за що ж?

— Ваш друг перебрав міру в учбовому поєдинку, — відповів сотник незворушно, доторкнувшись пальцями до поріділого хвостика волосся на маківці, - тому я був змушений його покарати. І посадовив би до арешту ще й вас, бо думав, що ви заночували у коханки…

— А як же Вогнедан прийшов туди… за мною? — трохи очманіло спитав Дракон.

— Варта говорить, — хмикнув Богудан, — що покараний вибив ногою двері і вийшов з вартівні, загрожуючи мечем, який йому, нібито, приніс під накидкою його паж. Ці казки я сприймаю на віру, аби покараних у фортеці не стало надто багато. Опісля того принц побував у зброярні і добряче почистив мою особисту шафу. І рушив рятувати вас…

— А ви де були?

— У Владигорі, - мовив сотник, — коли гонець мені оте все доповів, я трохи не загнав коня. Приїхав якраз вчасно — до фортеці рвався білий пард, вірніше — самка парда. Говорити з ними у нас вміє лише пан Барткевич та ще двоє-троє… Зазвичай ці істоти, я говорю про пардів, ніколи не відвідують міст, а тим більше цього не роблять їхні самки. А тут вона мчала вулицями Родогори, збиваючи з ніг перехожих…

— Вона і привела вас до Гарячих Джерел? — спитав Воїслав порозуміло.

— Атож, — зітхнув сотник, — приїхавши туди, ми побачили таке, про що довго пам’ятатимемо… Двох лучників загризли парди… У одного ішторнійця поміж очима стирчала метальна платівка, а у другого, судячи з накидки — священика — воїна, отруєна голка з моєї ж таки метальної трубки. Решту сучих синів змасакровано так, що важко відріжнити навіть де бився звір, а де — дивний. І посеред всього цього розгардіяшу — двоє непритомних боговладців, а над ними сидить, охороняючи, пард-самець, весь забризканий кров’ю.

— Вогнедан, — прошепотів Воїслав, — він був сповнений холодної люті… Але все це так…

— Некрасиво? — спитав Богудан, — ваш друг може не піднятися з глибин власного духу не від рани навіть — від огиди до того, що коїв. Я знаю дивних, я бився поруч з ними, і ділив навпіл шматок хліба біля вогнища. Там, де людина просто проблюється від гидкого видовища, дивному може стати непереливки. Вони ціпеніють, знаєте… Якось мій приятель пан Росава отак застиг над пораненим ішторнійцем. Спершу смертельна втома, тоді байдужість, тоді… Довелося мені його лікувати ще гіршим струсом…

— Він оповідав, — зітхнув Воїслав, — він вас не зрозумів… Навіть…

— Подумав про мене зле, — пирхнув Змій, — мені байдуже було, що він там про мене думав, аби вижив. Відпочивайте… Сподівайтеся… Ваш друг тримається нині на самій силі духу, тож і ви наберіться сили.

Воїслав все-таки спробував повернути голову. В чистенькій кімнатці фортечного шпиталю стояло ще одне ліжко і невеличкий вівтарик цілителя Ігворра. На тому ліжку лежав Вогнедан, блідий, спокійний, непорушний.

— Не хвилюйтесь, — озвався заспокійливо цілитель, — все обійдеться.

Волхв з Ігворри прибув цього ж дня. Воїслав якраз заснув, і не бачив, як він клопотався біля його приятеля. Отямився від обережного доторку до плеча.

Ігворрський цілитель був срібноволосим дивним непевного віку. Вік дітей зорі Сіллон можна було визначити лише за виразом очей, котрі з плином літ наче втрачали живе тепло. Ігворрець ледь усміхнувся, побачивши, що поранений опритомнів, і мовив стиха:

— Ну, тепер займемось вами… Хто це так розмалював вельможного шляхтича?

— Зграя ішторнійських псів, — прошипів Дракон, перед очима якого спливли раптом найогидніші моменти його полону.

— Напевне, — сказав волхв, торкаючись кінчиками пальців розпухлого обличчя Веданга, — необережний юнак задрімав у місці, сповненому чарівливості…

— О, так, — пробурмотів Дракон, — Вогнедан говорить, що не зможе вимовити слово «вишня», а я напевне вже ніколи не милуватимусь водоспадами…

— Милуватиметесь, юначе, — мовив ігворрець, — біль мине, а краса зостанеться. Зараз ви будете спати… Прокинетеся здоровим… Що тут у нас на грудях? О, ви напевне виявили гординю перед смиренними мейдистами? Чи ховали справжнє обличчя?

— Ману, — пробурмотів Веданг, засинаючи, — зривали ману… А Вогнедан…

— Вже спить цілющим сном, — сказав ігворрець, — ви теж спіть… Відновлюйте сили.

Веданг проспав ще добу і прокинувся цілком здоровим. Воздавши подумки хвалу Богам за те, що на світі є така річ, як зцілення Силою з їхнього світу, він всівся на ліжку і зустрівся очима з ледь насмішкуватим поглядом Принца Яблуневого Саду.

— Я чув, — вимовив Вогнедан, — як ти мене оплакував… А вірша якого гарного склав… Не знадобився вірш… Я ще побачу яблуні Боговлади.

— Вогнику, — ледве спромігся Воїслав на слово, — не знаю, як і дякувати…

— Це за оту стрілу, — всміхнувся принц, — борги потрібно віддавати… Цікаво, що мені буде за те, що я втік з-під арешту?

— Я згоден навіть на подвійний арешт, — урочисто сказав Дракон, — але у рідній Родогорській фортеці, де мене, принаймні, не припікатимуть вогнем…

— О, мій друже, — пробурмотів Вогнедан, — у тебе був жахливий вигляд… Я, коли побачив тебе прив’язаним до отої загорожі, то навіть не впізнав одразу. Навіщо вони тебе мучили?

— Я встиг накинути ману, — зітхнув Веданг, — а втім, мені здається, що вони катували б мене навіть якби я цього не встиг. Не люблять панове ішторнійці гостровухих…

Вогнедан провів рукою по столику поруч з ліжком і взяв з нього срібний оберіг з розірваним ланцюжком.

— Віддай золотникові, - сказав, — і носи не знімаючи… Тебе врятував не я, а Бог Грому…

— Вони передали? — спитав Воїслав, простягаючи руку, — це було все?

— Ні, ще була записка, в якій нас обізвали коханцями… За одне подібне припущення їх потрібно було порвати на шмаття… Що я і намагався зробити…

Вуста Вогнедана усміхалися, а погляд наче дивився на дно безодні.

— Не згадуй, — мовив Веданг прохально, — забудь… Ті істоти отримали своє…Недарма про подібних людей у нас говорять як про нерозумних..

— Я так хотів би заграти, — мовив принц трохи не жалісно, — але Віщий Богуслав, ну, волхв з Ігворри, прогнав зі шпиталю Світляна, який мав мені віддати флейту. До речі, у мене вже склалася відповідь на отой твій прощальний твір:

«Чи я насмілюсь

Яблуням зізнатись,

Що сум душі посилився стократ,

І ними

Я не в змозі милуватись»

— Ти таки насправді почув, — всміхнувся Воїслав розчулено, — милий брате… Ой, хоча б князь Влад не написав про все це до Боговлади… Батько Вартислав мене уб’є…

Розмову перервала поява двох пажів з кошиком ласощів. Світлян приніс і флейту, приховавши мішечок з нею під одежею. Розпочалося тихе — з огляду на заборону цілителя — святкування щасливого закінчення страшної пригоди.

«Хвала Богам, ми живі, - думав Веданг задоволено, беручи ложечкою солодкий сир з полив’яної мисочки, — і моє, як там у сусідоньків, тлінне тіло насолоджується життям і їжею… А Вогнедан отямиться… Він дійсно важче від мене переносить оцю огидну необхідність позбавляти життя істот, котрі щиро вважають, що вони є розумними.»

Слідом за пажами навідати одужуючих прийшли Яр з Ярунею, котрі нині жили у фортеці. А потім по черзі — трохи не усе приязне до друзів вояцтво Родогори. І Воїслав з задоволенням помітив, як порожевіло Вогнеданове лице, а очі поволі втрачали тужливий вираз.

Веданг знав, чого засумував приятель. Не від жалю до вбитих ворогів — крий Боже… А від того, що убивство, навіть у битві, є повною відсутністю краси і гармонії.

«Світ недосконалий, — мислив Дракон, чаркуючись з паном Барткевичем та паном Летичем, — але ж де від нього подінешся… Треба звикати.»

Розділ третій. Та, що греблі рве…

Дана Лелег вважала, що їй може сподобатися лише юнак, схожий на брата Богдана..

Малювання з загиблого до її народження брата висіло над столиком в її дівочих покоях, а коли дівча зосереджено вчилося за цим столиком витонченому письму пензликом, то перед нею лежали сувої, списані Богдановою рукою.

Богдан був воїном, поетом і музикою, як більшість дивних ельберійців, тож Дана Лелег теж мріяла стати воїном, поетом і музикою.

Можливо, аби мати дівчини була жива, вона б нагадала доньці про її стать і необхідність вчитись жіночим мистецтвам. Та мами не стало, а пані Лаванда Косава, котра з управительки одного дня перетворилася на «другу неньку» свавільного дівчати просто не могла дати собі з нею ради.

Воїни фортеці Лелег в улоговині Триглавої гори дуже любили гостровухе створіння зі смішними косичками. Вони оповіли дівчинці, що юний Богдан Лелег загинув смертю відважних, а разом з ним полягли всі воїни з загону кінної варти, яким довелося відбивати несподіваний напад ішторнійців на початку війни.

Тепер до списку своїх майбутніх цнот дівчинка додала слово «відважний». А «Шлях воїна» та «Мистецтво війни», котрі вивчав свого часу брат, Дана зачитала трохи не до дірок, роблячи помітки ще невірною рукою поруч з братовим чітким письмом.

Пан Дзвенислав не тільки не забороняв цього своїй єдиній доньці, а, навпаки, потакав їй у її войовничих нахилах. Сказати по правді, дивний воїн, що зріс на Прикордонні, просто не знав, що йому робити з донькою. Калина Лелег, яка була родом з Ігворри і походила з того ж роду, що й Ясмина Терх, княгиня Чорногорська, напевне змогла б виховати з дівчинки витончену дивну, котра при тому могла б володіти мечем незгірше за воїна. Прикладом могла б бути князівна Владимира, донька Ясмини та сестра у других панни Дани.

Та пані Калина відпочивала з пращурами перед наступним переродженням, а пані Лаванда лише руками розводила, дивлячись, як гасає по Лелечому Гнізду бісеня з косичками. Єдине, на що здатна була поштива кругловуха жона — це змащувати цілющими мастями збиті колінки названої доньки і стиха скаржитися батькові на те, що панночка росте розбишакою.

У чотирнадцять літ Дана вперше потрапила до Ігворри. Невеличкий двір князя Влада здався їй розкішним, а сам вельможний Пард — зразком шляхтича.

А ще дівчинці сподобався княжич Владияр, син княгині Ясмини. За винятком мідяно-рудого волосся, успадкованого від Червленої Ружі Ведангу, котра доводилася княжичу бабусею, молодий воїн чимось невловно нагадував малювання з Богдана Лелега.

Та невиразне сподівання померло, не встигнувши народитися. Княжич вже був заручений, і то, як з гордістю сказала панна Владимира, з Білою Ружею, принцесою Ельберу.

Вдруге Дана потрапила до Ігворри через рік, прибувши на весілля княжича Владияра. Вона була вже достатньо доросла, аби зрозуміти, наскільки відріжняється навіть від панни Владимири, не говорячи вже про красуню-принцесу, котра лебедицею пливла по Високому Замку. Дана ж і досі не ходила, а бігала, носила лише чоловіче вбрання, а на мечах билася краще не лише за панну Владимиру, котра звалася при княжому дворі дівчиною-воїном, а й за багатьох старших за себе юнаків.

Княгиня Ясмина була серйозно затривожена подальшою долею своєї відчайдушної родички і тому хотіла залишити її біля себе двірською панною. Такої ж думки була й княгиня Мальва з роду Готурів, мати Владана та Владислава. Обидві дружини князя Чорногорського відзначили невимовну розквітаючу вроду юної горянки, її обдарованість в поетичних спробах, чудове володіння віолою та чорногорською гітарою і ще краще — мечем і луком. Єдиним недоліком дівчини була повна відсутність жіночого виховання.

Вельможні княгині були повні бажання зробити з дикої тернини справжню квітку Чорногори. Їхнє бажання розділяли панна Владимира та Біла Ружа. За допомогою служниць вони уклали темно русяве волосся панни Дани у високу зачіску, моду на яку Біла Ружа привезла з собою зі столиці, трохи підфарбували і без того чорні довгі вії, зробили вищим вигин брів, вирішили, що рум’янок накладати не варто — щоки дівчини і так раз у раз спалахували наче пелюстки троянди, поклали на вуста трохи карміну, і зодягнули панну Лелег в одну з боговладських суконь Білої Ружі, панчішки та зручні жіночі черевички замість звичних чобітків.

В такому вигляді трохи очманілу від довгого вбирання Дану, яка звикла одягатися швидше, ніж сурма проспіває «Тихий ранок», повели рекомендувати князю Владу.

Дана пливла легкою ходою чистокровної, і повторювала про себе повчання Білої Ружі про уклін-танець, в якому вона мала схилитися перед вельможним Пардом. Боятися вона не боялася — дівчина пережила дві облоги фортеці Лелег ішторнійським найманцями. Жодна з цих сутичок не переросла у війну, однак воїни билися і вмирали, незважаючи на те, що час їхньої загибелі звався мирним. Той, хто володів фортецею Лелег, володів ключем від чорногорського кордону.

Під час першої облоги семирічна Дана носила воїнам стріли, а пораненим — воду. Під час другої тринадцятилітня панна Лелег стріляла зі стіни по ворогу нарівні з дорослими. Чого б їй було боятися свого князя, коли вона вже мала на рахунку з десяток ворогів, котрі полягли від її стріл… Тож і увійшла до великої зали з високо піднятою головою і з усміхом на вустах.

Та коли дівчина вже майже впоралася з досить складною танцювальною фігурою, з якої складався уклін, ноги її зашпорталися в подолі сукні, і Дана гримнулась просто під ноги його ясновельможності, котрий якраз встав, аби привітати любу родичку.

Того ж вечора Дана в звичних штанях, чобітках та вишиванці відбула до Лелечого Гнізда.

Князь Влад Пард, однак, згадав через деякий час, що йому потрібно перевірити стан справ у фортеці Лелег. Прибувши до фортеці, грізний володар Чорногори влаштував нагінку всім, не виключаючи й Дани, котра числилася в списках вістовим пана Дзвенислава Лелега, а опісля підійшов до дівчини, щоки якої палахкотіли багрянцем, а очі кольору стиглих вишень готові були налитися слізьми, і мовив стиха:

— Дитино моя, будь собою… На біса тобі оті боговладські церегелії, мене самого від них нудить. Не слухай моїх жон — ти знайдеш своє щастя і без уклонів та довгих суконь.

Коли Дані виповнилося сімнадцять літ, вона надіслала свого вірша на Боговладські Великодні змагання. Писала вона чернетку поклавши аркуш паперу на коліно, сидячи при тому на стіні фортеці Лелег, там, де під час якоїсь тривоги був її бойовий пост.

«Якби не існувало взагалі, - шкрябало перо по паперу,

На білім світі вишень

Споконвіку,

Турбот не знало б серце

Навесні!».

Поглянувши ще раз зі стіни вниз, де відчайдушно квітла дика вишенька, котра зачепилася корінням за земляний схил укріплень, Дана зітхнула і понесла аркушика до своїх покоїв, аби переписати вірша за старовинними правилами — пензликом і особливою тушшю, а також зробити до нього невеличкий малюнок.

О, як стискалося навесні дівоче серденько… Та замріяній Дані ніхто не надсилав звичаєвих привітань з Рівноденням. Батькові воїни і літні, і юні любили бойового товариша Дану, але не бачили в ній дівчини-красуні. Якби не погляд, який кинула на себе у люстро панна Лелег, коли збиралася йти на прийом до князя Парда, дівчина була б упевнена, що має якийсь недолік, котрий і заважає… Та дзеркало сказало тоді правду: «Ти є вродливою…».

Зітхнувши ще раз над своєю вродою, котра не могла нікого звабити, Дана акуратно переписала свій твір, поставила під ним багатозначне прибране ім’я «Та, що греблі рве…» і особисто відвезла сувійчика до Ігворри, аби віддати своєму поручителеві князю Парду.

Минув Великдень, який Дана провела в Лелечому Гнізді. Цього року їй було тісно і в знайомій залі, обвішаній зброєю, і в напам’ять вивченому власному покоїку, де на стінах кабінету висіли мечі, луки, та тули зі стрілами, а над різьбленим столиком як і раніше пишався братів портрет. Невеличкою розвагою було прибуття на відпочинок двох молодших синів пана Влада — розбишакуватих підлітків, котрі щороку їздили у гості до пана Дзвенислава. Обоє хлопчисьок ставилися до Дани як до старшого брата і говорили захоплено, що вона є кращим «хлопцем», аніж Владияр, якого, на їхню думку, зніжила Біла Ружа.

Ще зо два роки тому Дана пишалася б таким визнанням. Але нині їй чомусь було сумно, і вона заплітала довге волосся малих княжичів в тугі коси, за стародавнім звичаєм, плела їм обереги з соломки і годинами грала на віолі, поки Владан з Владиславом не стомлювалися слухати.

Наприкінці місяця квітування трав князь Влад прислав до Лелечого Гнізда гінця з відбитком Великодньої збірки, який йому привезли з Боговлади. Вірш Дани займав сьоме місце, тобто входив у десятку найкращих. Це трохи потішило дівчину — вона бо й не сподівалася не тільки на перемогу, а навіть на честь взагалі бути відзначеною.

Кинувши погляд на вірш-переможець, і на той, що мав друге місце, Дана здивувалася… Вірші були схожі між собою немов близнюки… І невідомо чому, у неї склалося таке враження, що перший вірш був немовби чернеткою другого.

«З очима я відкритими блукаю

Попід дощем

З вишневих пелюсток

І серце

Разом з квітом опадає». — повторює Дана вголос. Гарно, звісно, але чогось тут не вистачає… Якоїсь внутрішньої сили, отої, котра змушує дивних застигати у захваті перед прекрасними витворами Богів..

А другий вірш має оту силу… Хоча, на перший погляд, не є класичною поезією про вишневий цвіт…

«З очима ненаситними

Блукаю

Під пелюстковим заливним дощем…

І серце

Разом з цвітом опадає…» — неначе виспівує Дана. Вона б віддала перемогу цьому віршу… І куди дивилися судді.

Вірш — переможець підписано «Привид з майбутнього». В поясненнях сказано, що автором є зелемінець-заочник. А другого вірша написано боговладцем, котрий не побажав назвати себе…

Прибране ім’я боговладця Світанок Великої Ночі… Дана зітхає… Вона розуміє, чому поет не захотів назватися. Певне, теж відчув несправедливість присуду. Цікаво, чому все-таки винагородили перший, а не другий твір? І як могло так співпасти у двох людей з ріжних куточків Ельберу відчуття краси та гармонії?

А ще через тиждень з фортеці гірською дорогою промчав вістовий до Ігворри. Ішторнійці знову перейшли кордон.

Пан Дзвенислав, котрий якраз ледве викроїв два дні, щоб навідати в Лелечому Гнізді дружину і доньку, побажав воріженькам народитися свинями і всеньке життя дивитися в землю. Затим осідлав коня, а коли стрибнув у сідло, то поруч з ним уже гарячив свого коника юний вістовий сотника Лелега при зброї, і з заплетеною по чоловічому, однією товстелезною косою.

Юним Пардам Дана звеліла зостатися в маєтку під опікою пані Лаванди «до подальших розпоряджень». І помчала за батьком у гори.

Небезпека виявилася не такою вже великою. Порушниками кордону були не вояки, а ішторнійські браконьєри, котрі наважувалися полювати на Стражів Гір. Поганцям вдалося вбити подружжя розумних звірів і забрати з лігва дитинчат. Однак, повернутися до Ішторну вони не змогли — парди влаштували на вбивць справжню облаву і гнали їх просто на фортецю Лелег. Опісля короткого бою воїни пана Дзвенислава витягли з дорожніх сакв, що належали ішторнійцям, чотирьох напівмертвих малят. Сотник Дзвенислав, глянувши на них, а також подивившись на шкури дорослих пардів, котрі ішторнійці везли з собою, голосом, холодним, мов дзвін клинка, прирік на смерть трьох бранців, яких воїни з фортеці захопили живцем.

Відомо було, що маленькі парди дуже зрідка виживають у неволі. Дана заповзялася врятувати звірят, справедливо вважаючи, що вони достатньо розумні, аби оцінити добре до себе ставлення і втямити, що не є полоненими. Вона намагалася поговорити з ними подумки і домоглася успіху — дитинчата зрозуміли, що врятовані. Зраділа Дана почала відпоювати малих молочком від кіз, яких задля цього харчу тримали у фортеці.

Парди чаїлися десь поблизу і, видимо, спостерігали і суд і розправу, коли, за наказом Дзвенислава Лелега, полонених ішторнійців повісили на найближчий смереці. Наступного дня до брами повагом підійшов великий чорний пард, котрий у розмові подумки з паном сотником назвався Темним Вогнем.

Парди жили парами, а об’єднувалися дуже зрідка — тоді, коли ставали на стежку війни. Темний Вогонь був старшим над такою групою і тепер прийшов спитати про долю дитинчат.

Дана дуже зраділа чотирилапому гостю. Вона дуже боялася зробити щось не так, або якось пошкодити малим. Але Темний Вогонь зостався задоволеним. Дівчині було дуже цікаво з ним розмовляти — спосіб мислення красеня-звіра чимось нагадував їй Владана з Владиславом.

Так і застав її княжич Владияр, котрий прибув до фортеці з наказу князя Влада. Дівчина під наглядом чорного, мов ніч, звіра, годувала маленьких пардів козячим молочком з глиняних мисочок. Малі вже отямились і з задоволенням хлебтали молоко.

— Таке побачить

Можна тільки в горах, — сказав Владияр захоплено

Красуня — дивна і розумний звір

Удвох

Перемагають лихо й горе…

Яка біда зоставила цих малюків без матері?

Дана оповіла княжичу про браконьєрів, і Владияр похмуро кивнув.

- Ішторнійські пси, — сказав похмуро, — вони не вірять в розум Стражів Гір. Та може це й на краще — бо якби повірили, то полювали б на них цілими зграями.

— Ми влаштували загиблим краду, — зітхнула Дана, — спалили шкури… Обрядово… І насипали гробки. Темний Вогонь, — вона глянула на звіра, котрий лежав поруч, — оповів, що Зорян і Зірка, так звали загиблих, могли б вирватися з печери, звідки їх викурювали димом. Але вони не змогли покинути дітей… Полювати на такі створіння…

- Ішторнійці полюють і на людей, — хмикнув Владияр, — на власних же підданців, котрі мислять не так, як того бажає Орден Святого Кілені. До речі, сестричко… Твої вихованці втекли з Лелечого Гнізда на війну… А оскільки вони вирішили йти навпростець, то заблукали і ледве вибралися.

— От розбишаки, — засміялася Дана. Їй все ще подобався Владияр… Зрештою, він був її братом у других, чимось схожим на малювання на стіні її кімнати. Але суперничати з Білою Ружею… Навіть, якщо княжич і зверне на неї увагу — який вигляд матиме вона поруч зі Святославною…

— Тато Влад посадовив їх під арешт, — оповідав далі Владияр, — і дав завдання віршувати… Вони в розпачі… До речі, дозволь привітати тебе… Сьоме місце — це просто чудово для початківця. Я сам, до речі, лише на десятому…

— Десяте… Стривай, — мовила Дана, згадуючи, — а, згадала….

«Із серцем разом

Вітру-переможцю

Залишив я

У горах вишень цвіт

Коли приходив ним помилуватись….»

І підписано: «Червлений щит»… Пречудове прибране ім’я… А як ти здогадався, що…

— О, сестричко, — засміявся Владияр, — я міг би оповісти тобі про свої особливі здібності, за допомогою яких… Та мені всього лишень сказав про це батько, який був дуже задоволеним з твого успіху…

— Скажи, брате, — спитала дівчина раптово, — а ти часом не знаєш імені автора другого вірша?

— Я думав, ти спитаєш ім’я переможця, — хмикнув Влад, — ні, я його не знаю. Князь Буревій Ллєг, який ласкаво прислав мені листа з описом змагань, пише, що поет — боговладець не відгукнувся на заклик. Щоправда Ллєг підозрює що…

— Що? — спитала Дана, облизуючи пересохлі раптово вуста.

— Що переможець якимось чином викрав у другого номера чернетку вірша, — пояснив Владияр, не помітивши хвилювання дівчини, — а тоді виїхав до Зелеміню, і звідти надіслав її, видавши за свій твір. Таких збігів просто не буває — ті самі образи, однакове бачення світу… Вся знать Боговлади нині обговорює те, що сталося… Звичайно, думка князя Ллєга є найрізкішою… Інші не хочуть навіть підозрювати, що котрийсь зі шляхтичів може зробити подібне.

Владияр пробув у фортеці кілька днів, аж доки не впевнився, що все гаразд. На прощання він сказав Дані:

— Скоро матимеш розвагу, сестричко. З наказу Повелителя навчатися військової служби до фортеці Лелег призначено княжича Лемпарта Драгана з Зелеміню… До речі, можливо йому відомо, ким є його земляк-переможець.

— Лемпарт? — цікаво спитала Дана, — це той… напівкровний?

— Авжеж, — засміявся Владияр, — бідолашний хлопець… Злі язики зробили з нього чудовисько, але, як на мене, княжича просто зле виховували. Можливо, пану Дзвениславу вдасться обтесати зелемінський чурбан…

— О, — пробурмотіла Дана, — які ви всі дійсно злі… Він не винен в своєму походженні, і в тому, що його батько…

— Мало приділяв йому уваги, — докінчив молодий Пард, — що ж… Князь Володар, здається, нарешті отямився… Він хоче, що б його донька Чаяна стала жоною принца Вогнедана, а для такої витонченої особи, якою є Вогнедан, мати за близького родича цього… Лемпарта буде дуже негармонійним. Хіба що княжич Зелемінський впритул займеться самовдосконаленням.

Пан сотник Дзвенислав дивився на молоду пару з цілком зрозумілим занепокоєнням, і аж зітхнув з полегшенням, коли княжич Владияр покинув фортецю. Він зовсім не був би проти, аби його донька стала другою жоною молодого вельможі, але… Коли першою дружиною є принцеса, що залишиться для дикої квітки Чорногори?

— Ти б, доню, — сказав він Дані трохи не того ж дня, — з’їздила б на Сонцестояння хоча б до Родогори, якщо вже більше не хочеш навідувати Високий Замок. Твоя вуйна, а моя сестра, дуже хоче тебе побачити… Ну, і розважишся, врешті решт…

Дані і самій вже не сиділося в Лелезі. Однак, вона почала відмовлятися, говорячи про те, що їй потрібно дбати про маленьких сиріток-пардів.

— Даночко, — урочисто мовив сотник, — присягаюся, що вся залога разом з Темним Вогнем няньчитиме малят аж до твого повернення.

І Дана вирушила знайомим шляхом від улоговини Триглавої до Лелечого Гнізда, щоб зібрати деякі речі, і потім виїхати до Родогори. Вона любила вуйну Руту, котра свого часу вийшла заміж за воїна з Родогорської фортеці, втратила чоловіка у Війні Стихій і тепер жила самотою в тому невеличкому гірському містечку. Дітей у неї не було, і всю нерозтрачену ніжність вуйна Рута віддавала улюбленій небозі. Провести Сонцестояння в Родогорі? Зрештою — чом би й ні…

Лелече Гніздо зустріло її тишею. Пані Лаванда як завжди тихо поралася по господарству, і Дана вже вкотре спитала себе, чи є вона щасливою з сотником Дзвениславом, котрий навідується додому лише по великих святах.

В шафі з книжковими сувоями явно хтось хазяйнував. Напевне, малі Парди до своєї втечі в гори, бо на видному місці лежав напіврозгорнутий «Шлях воїна». Дана одрухово взяла сувій, і з нього повільно спланував на підлогу невеликий аркуш.

Дівчина пізнала власну чернетку, оту, яку вона писала на фортечній стіні, використовуючи замість столу власне коліно. Але на листку було написано щось іще. Незнайомим вишуканим почерком:

«Опалий білоцвіт

Несе вода…

Даремно я прийшов весну шукати —

У горах теж

Закінчилась вона!»

Так і не вдалося перебрести тихі води... Хіба що дочекатись осені і світанку Великої Ночі…»

— О, ні…, - прошепотіла Дана, — ні… Ненько Лавандо!

— Що, доню? — озвалася з кухні «друга мати».

— Хто ще був у нас в гостях окрім малих княжичів і пана Владияра?

— Ще двоє дивних, — мовила Лаванда, — здається мені, що вони не з Чорногори, бо говорили «льюбити» та «пані Ляванда»… Напевне — з Помаранчевої долини, а то і взагалі з Данаділу. Досить милі юнаки… Але вони переночували лише одну ніч, а тоді повернулися до Ігворри, бо за ними приїхав посланець від князя Чорногорського..

— А які вони були з вигляду?

— Ну, звичайні собі гостровухі, - здвигнула плечима жінка, — я їх і не роздивилася, бо вечеряли вони при свічах, а поїхали рано…

— Світанок Великої Ночі, - прошепотіла Дана, — він, напевне, думає, що я є вишуканою панною, схожою на князівну Владимиру… Тиха вода, що греблі рве… І для чого я придумала це прибране ім’я, яке зовсім мені не личить…

З каяттям у серці Дана і виїхала верхи до Родогори на своєму улюбленому вороному Ізгліяні. Кінь, недарма названий ім’ям ішторнійського демона вогню, мчав гірськими дорогами, і потроху до дівчини повертався спокій. Все це — лише жарт подорожнього вояка… Лише жарт…

Однак, аркушик з віршем Дана поклала у гаптований мішечок, і повісила цей своєрідний оберіг собі на шию. І не сказала навіть любій вуйні, що там у неї — відбулася усмішкою.

Приїхала дівчина якраз вчасно — свято мало розпочатися цього ж вечора. Дана вдягнула святкову сорочку, вояцького кунтуша, ясна річ — штани, хоча пані Рута і побурчала на неї за це, і подалася на берег Літави.

Та свято, яке раніше приносило їй стільки радості, нині виявилося сповненим суму. Вона ходила берегом сама-самісінька, не приймаючи участи ні в ворожіннях на долю, ні в гуртових піснях. Воїни-чоловіки неподалік танцювали Аркан під ритмічні удари литаври. Дана зітхнула. Це було єдине дійство воїнів, де вона не могла приймати участи. За звичаєм танцювали Аркана, і гинули при потребі, об’єднані бойовим шаленством, лише чоловіки.

Опісля танцю до вогнища вийшло двоє юнаків у вояцькому вбранні. Один крутив вогняне коло подвійним смолоскипом, другий виписував у повітрі кола двома мечами, аж доки не зрубав кінці смолоскипу в небезпечній близькості від незворушного напарника. Дана поплескала гарному видовищу і подалася до дому пані Рути.

Пані Рута, побачивши, що дівчина чогось тужить і майже не виходить з дому, почала вигадувати для неї розваги. У містечку, життя якого крутилося біля виноградників та Родогорської фортеці, був, однак, свій невеличкий театрик, де грали вперемішку народні вистави і п’єси дивних, а у неділю ввечері завжди був концерт — чи-то заїжджих музик, чи-то самих родогорців.

Та Дана тинялася довкола містечка самотою, злегка дивуючись сама собі — що з нею коїться. Перед очима стояли рядки вірша, виписані з тією вишуканою недбалістю, яка досягається роками вправ з чистописання. Світанок Великої Ночі… Яким же ти є, Світанку?

Невеличкий водоспадик, що звався Літавцем, дівчина віднайшла не за плюскотом води а за звуками флейти. Музика ця пронизала серце юної дивної щемливою тугою. Звідкись вона дізналася, що невідомий музика сповнений жалю за чимось далеким, і прагне повернутися туди, де покинув щось важливе. А потім Дана побачила юнака на краю кам’яної чаші під водоспадом. Нагий, з розмаяним волоссям, він грав духам води і вітру, неначе й сам був духом водоспаду. Власне, спершу так і подумала зачарована дівчина… І лише, коли флейта замовкла, Дана побачила на камені вбрання воїна-прикордонника.

Отже, юний флейтист служив у Родогорській фортеці… Поміркувавши, Дана все-таки туди не пішла, бо родогорський сотник, пан Змій, був з її батьком у сварці. Зате наступного дня в той самий час вона вже була біля водоспадику, вирахувавши, що вільний час у молодого воїна може бути лише ввечері до вечірнього шикування. І не помилилася — юнак знову був там. І знову грав.

Четвертого дня Дана побачила, як з лісочка вийшло двоє пардів… Білосніжні красені влаштувалися на каменях, навпроти чаші, де сидів юнак. Догравши, музика зіслизнув вниз і усміхнувся своїм слухачам.

Юнак поспішав, але чотирилапі поцінувачі музики таки упрохали його зіграти ще. Він одягнувся, сів на камінь внизу, і знову полилися звуки, сповнені світлої туги за тим, що не може збутися нині.

Пана Дана Лелег ніколи ще не бачила такої вроди ні серед людей, ні серед дивних… Юнак був гарним, мов писанка, але не зніженим. Він наче випромінював спокій… І отой тихий сум, про який співала його флейта. Дівчина раптом подумала, що одного усміху цього вояка в синьому кунтуші буде достатньо, аби зробити її щасливою.

Та усміхався музика не їй, а розумним звірам, котрі довірливо лащилися до його ніг. Зрештою, він пішов геть, а Дана ще довго сиділа на березі озерця, сварячи подумки себе за те, що не може насмілитися показатися флейтисту на очі. Їй було трохи незручно — адже лише кілька днів тому всі її думки були зайняті загадковим Світанком, а нині…

Та якогось дня Дана побачила біля водоспадику зовсім іншого юнака, котрий заговорив з нею з розкутістю дивного вельможі. Дівчина анітрохи не знітилась — цей воїн, теж неймовірно вродливий, був все-таки звичайним вояком, і гарні слова він їй говорив теж звичайні.

У вухах панни Лелег все ще лунала почута вчора музика. Юнак тим часом сповістив, що є засланцем з Боговлади, і з цієї причини зветься просто Ранком.

Якийсь невиразний здогад сяйнув у голові дівчини, і вона спитала навпростець, чи не Світанком звуть юнака з флейтою, який здався їй духом гір. Ранок від відповіді ухилився, з чого Дана зробила висновок, що він таки знайомий з молодим музикою. Та й то, вони не могли бути незнайомими, бо служили в одній фортеці.

— Якщо зустрінете тут колись… світанок, скажіть йому, що він відбився у тихих водах, — сказала Дана чорноокому засланцеві і побігла по каменям до лісочка.

Вперше в житті їй не хотілося повертатися до фортеці Лелег. Та строк її звільнення закінчувався, і наступного дня дівчина виїхала з Родогори так і не побачивши востаннє юнака з флейтою.

Батько Дзвенислав зустрів доньку радісно і одразу оповів їй новину:

— В нашій фортеці нині служитиме вельможа з Зелеміню. Його батько бажає, аби він навчився військової вправності.

Вельможа з Зелеміню мав обідати за одним столом з паном сотником. Вояки, з якими Дана вже встигла поспілкуватися, оповіли зо сміхом, що паничик приїхав на службу у супроводі десятка найманих слуг і одного чи-то родича, чи-то нахлібника.

— Слуги ті якогось не нашого люду, — оповідав Ярослав Трембич, добрий приятель Дани, якого сотник виріжняв з поміж інших кругловухих чорногорців за відчайдушну хоробрість навпіл з холодною розважливістю. — з обличчя темно смагляві, на зріст невеличкі, джерґочуть щось таке, що добрим людям і не втямити… Отой родич вельможного зелемінця якби теж не був незміненим, бо я на власні очі бачив, як він давав ляпаса одному з тих бідолах. Сам же приїжджий вельможа… Панна сама гляне і впевниться, але то правдивий фарбований лис із казки…

Зелемінця Дана побачила за вечерею і втямила, що мав на увазі поштивий верховинець. Княжич Драган мав русяве волосся з тим характерним полиском, який Дана бачила у своєї неньки Лаванди, коли та зафарбовувала сивину настоянкою з горіхової шкаралупи. Брови його були занадто чорними, а вії — занадто загнутими вгору. Відтінок шкіри теж здавався ненатуральним, неначе панич Драган і в обличчя втирав оту горіхову настоянку. Оскільки княжич був якимось обрезклим і доволі повним, що взагалі було невластивим для дивного, хоч і з людською кров’ю, очі його здавалися вузесенькими, а лице — пласким, округлим і вилицюватим.

Його родич був звичайнісіньким кругловухим, хіба що волосся мав трохи світліше від пересічного ельберійця. Княжич відрекомендував його як свого брата у перших Рудана Логіна.

— Сподіваємось, ми з вами поладнаємо, пане сотнику, — сказав у перший же вечір Володаревич, — ви не будете тривожити заняттями мене, а я дам спокій вам…

Рудан Логін при цих словах родича ошкірився і підморгнув Дані. Більше того, він показав їй знак, який легко можна було витлумачити як непристойний — ткнув вказівним пальцем правиці в кільце з великого і вказівного пальців лівиці. Дівчина зробила вигляд, що не побачила, але пан Дзвенислав помічав все. І це теж помітив.

Наступного ж дня пан Лелег відправив обох новачків з загоном кінної варти під проводом молодого Трембича. Юному командиру було дано завдання — показати новачкам всі зваби прикордонного життя.

- І щоб, — повчав потиху пан Дзвенислав, — панки схудли принаймні вдвічі.

Загін Трембича повернувся лише через два тижні. Гостей з Зелеміню привезли, перекинутими через сідла — пан Лемпарт був зовсім не в стані рухатися, а пан Рудан пошкодив ногу. Як доповів Трембич, вартування проходило в умовах, наближених до бойових.

Дана, спостерігаючи, як зелемінців знімають з коней, лише хихикнула стиха. Вона бо знала, що це таке. Витримати шалений гін горами, по таким дорогам, де коням доводилося зав’язувати очі, аби вони не жахалися провалля, само по собі було складно… А ще й умови, наближені до бойових… Нічні тривоги, сухарі замість їжі, спуски в ущелини для перевірки обстановки… Тим більше, весь загін пана Ярослава був просто сповнений бажання довести гостям, що служба в Лелезі не є медом.

Тільки-но пан Драган зі своїм родичем оклигали від одного вартування — на них очікувало друге, цього разу піше… З цієї вилазки вони прилізли трохи не на чотирьох, добряче відставши від основної групи, і отримали нагінку від пана сотника, котрий мовив спокійнісінько, що у бойових умовах командир Трембич віддав би наказ пристрелити тих, хто не витримує заданої швидкості.

Княжич Лемпарт, трохи отямившись, заявив, що не піде більше ні на які варти. На це пан сотник холодно відмовив, що пан Драган нехай робить як сам собі знає, але у нього, сотника Лелега, у фортеці немає гостей, а є лише воїни. Якщо пану княжичу не до вподоби чорногорська служба, то нехай він забирається під чотири вітри і дасть тому всьому спокій.

Пан Лемпарт нікуди не поїхав. Дана довго гадала — а чому б це… Зрештою вирішила, що княжич соромиться батька Володаря, котрий і прислав його навчатись.

Пан Трембич потиху оповідав Дані про оте навчання зелемінців.

— Не знаю, що вони робили вдома, — посміювався у вусики пан Ярослав, — але напевне не займалися військовою справою. Битися на мечах обоє вміють, але то є все… Нічого не можуть — ні паски затягти при потребі, ні спрагу терпіти, ні ходити тихо. Ломляться по кручах, наче барани… Першого разу ми ще й двох годин не проїхали, а вони вже питають, коли сядемо їсти… А найсмішніше було, коли я вночі здійняв тривогу, начебто справжню. Цей, Лемпарт, хоч здогадався меча вхопити, а його приятеля ми потім знайшли на скелі, що зветься Заплакана Дівчина. Бідолаха кинувся тікати, і, не знаючи дороги…

— Ви хочете сказати, Ярику, — хихикнула Дана, — що пан зелемінець зміг видертися на оту скелю?

— Вилізти-то він виліз, — хмикнув пан Ярослав, — а от назад спуститися не зміг… Лихо, та й годі… Не знаю, як вони там служили у тому Зелеміню, і чи служили взагалі. Мені так здається, що обоє панків більше пиячили та грали у кості, чим вони й зараз розважаються у вільний час. І ще, знаєте, панно… От ми з вами — одного лігва парди… Ельберійського… Світ відчуваємо однаково, незважаючи, на те, що ваші гарнесенькі вушка…

— Ой, милий друже, — всміхнулася Дана, — дайте спокій моїм вушкам… Вони і так щодня червоні від дуже пильних поглядів деяких осіб.

— Оце саме про це я і хотів мовити, — незворушно сказав пан Трембич, — ні я, ні жоден поштивий кругловухий ельберієць ніколи не стане дивитися так на вродливу дівчину. Якщо це буде й надалі, то я пущу пана Логіна гуляти по світі зовсім безвухим. А потім візьмуся й за пана Лемпарта, бо він не тільки потакає родичу, а й сам дозволяє собі подібні погляди у ваш бік. Панна є оберегом нашої фортеці, і залога не допустить, аби її скривдили двоє покручів.

— Милий пане Ярику, — розчулено мовила Дана, — я дуже вам вдячна, але панна і сама зможе за себе постояти…

— Чи мені не знати, як ви володієте мечем, — мовив Трембич з усміхом, — коли ваш батько навчав нас парному бою. Але все одно — будьте обережні. Ці двоє поганців приволікли сюди отих своїх кедазьких слуг, і тепер у фортеці десяток незмінених людей, а їхніми господарями є напівкровний ельф, і напівкровний ельберієць. Мені це не до вподоби, і пану сотнику також. Ми досить довго воюємо з незміненими, і знаємо, які огидні речі вони можуть…

Дана про все це знала… І зі страшненьких оповідок про сплюндровані ішторнійцями гірські хутори, і з братових сувоїв, в яких описувалися війни минулого. Жінка у незмінених народів найчастіше вважалася річчю, яку можна було використовувати без її волі, або — в кращому разі безмізкою хатньою тваринкою, котра має лише лащитися до господаря і зі вдячністю приймати і пестощі, і удари чоботом.

Але щоб вона, донька сотника, остерігалася власних одноземців… В цьому було щось настільки гидке, що дівчина подумала навіть — а чи не ревнує її милий пан Ярик до княжича Лемпарта?

Чмихнувши від самої цієї думки, Дана вирішила, що відважний десятник може не хвилюватися. Особи, котрі фарбують волосся горіховою настоянкою, ніколи не були в її густі…

Коли настала черга Дани виїжджати з вартою, вона помітила серед десятку Трембича лише одного зелемінця. Пана Рудана Логіна сотник відправив з іншим десятком і зовсім у інший бік. Стосунки поміж Трембичем і цим панком погіршали настільки, що пан Дзвенислав вирішив забезпечитися.

Другої ночі їхнього вартування десяток зупинився в Гадючій Улоговині. Відбувши своє на чатах, Дана сиділа біля вогнища. Спати їй не хотілося, хоча вона порушувала основне правило вояка — відновлювати сили за перших же сприятливих обставин.

Пан Лемпарт теж не спав. Він лежав на боці і дивився у полум’я. Дівчина помітила, що Володаревич дійсно схуд, якщо й не вдвічі, то дуже сильно. Він наче скинув з обличчя ману, і на тому обличчі проступили риси дивного. До того ж зелемінець засмаг і якось вигарнів. Тільки світлі, аж прозорі очі нагадували про його чужинецьке походження.

— Панна теж не спить, — сказав він, — чому панна сумує?

Дана якраз згадувала дивного з флейтою, і міркувала, чи є він отим Світанком, котрий написав їй отого вірша. Але, звісна річ, вона не збиралася оповідати про це Володаревичу.

— Я не сумую, — озвалася дівчина стиха, — це ви є невеселим. Важко дається служба?

— Не в службі річ, — сказав Лемпарт зовсім іншим тоном, ніж той, яким він спілкувався завжди, — я просто не вмію… заводити приязні стосунки. Завжди щось наброю першого ж дня, а потім мене всі вважають дурнем і нечемою.

Таке зізнання обеззброїло дівчину. Лемпарт чудово знав свої недоліки і охоче їх визнавав.

— Коли я приїхав до Боговлади, — наче міркував вголос Лемпарт, — то хотів показати всім, що я теж є дивним, незгіршим за столичну знать… Ну і показав… Вони всі мене зненавиділи, а один шляхтич, чиє ім’я я не хочу називати, навіть кинувся на мене з мечем… Звісно, я сам винен… Волею випадку мій вірш визнали кращим на Великодніх змаганнях…

— То ви і є «Привид з майбутнього»? — не втрималася Дана, — я бачила збірку, і…

— О, так, — сумовито мовив княжич, — збіг… Не знаю, як таке могло статися, адже я ніколи не був у Боговладі, і вперше побачив свого суперника за день до змагань… На самих змаганнях я не був, адже вірша надіслав заочно, і тому… Чесно кажучи, я просто посоромився… Однак, оповідали, що перемогу мені присудив Повелитель, бо жриця завагалася поміж двома віршами. Можливо, правитель хотів лише підтримати провінціяла в його спробах піднятися до висот… Сам я вважаю вірш отого Світанка кращим за свій…

— А ви знаєте, хто це — Світанок? — цікаво спитала Дана, і серце її тенькнуло.

— Він кинувся на мене з мечем, як я уже казав, — зітхнув Лемпарт, — і зробив це від заздрощів. Тому я не називатиму його імені, аби не робити розголосу.

Історія, розказана Лемпартом, здалася Дані правдоподібною. Вона могла зрозуміти й обурення Світанка, але таємничий незнайомець наче втратив в її очах частину своєї привабливості.

— Все це від того, що я — напівкровний, — мовив княжич, — і моя мати… Можливо, вона була права, повернувшись до північних лісів. Нелегко бути посміховиськом ельберійської знаті.

— Але ж інші ваші родичі залишились…, - сказала Дана вже трохи не з жалістю.

— О, так…, - озвався Лемпарт, — мій дядько Даркан… Але йому теж тут нелегко… Дружина покинула його… Можливо, він був з нею занадто різким… Не мені судити. Але мені з ним добре. І з ним, і з Руданом. Коли не потрібно зважувати кожен крок, і кожне вимовлене слово. Та дядькові не було куди повертатися. Там, на Півночі… Там завжди воювали, але ще за мого діда по матері, який був радником і воєводою моанського князя, владу в Моанії захопив самозванець Корог Чоррін… Законного правителя цей чоловік задушив власноручно. Мій дід з родиною був змушений тікати до Шанії, бо він підтримував законного князя… Але самозванець пішов війною на Шанію, і оголосив її своєю власністю. Наша родина вибралася до Ваани… Ваана теж стала моанською власністю… Дід перебрався до Грелли, але… Нині Моанією править син Корога Чорріна, Іркан, котрий, в свою чергу отруїв вже власного батька, розпустивши чутки, що той помер від удару. І цей Іркан вже завоював і Анкеру, і Гесуту, і Греллу… Діда було вбито, а мою матір та дядька Даркана врятував князь Володар, котрий мандрував Північчю, і опинився там випадково…

— Однак, — сказала Дана, — тому Чорріну що, не вистачає землі?

— Коли ми з батьком їхали до Боговлади, — сказав Лемпарт, — до нього прибув вивідач, який і сповістив, що моанці зайняли Гросату. Це все невеличкі князівства, і вони не один раз переходили з рук у руки. Моанія є величенькою, але теж… В давні часи ця країна була частиною Астеону… Тоді її приєднала до себе Шанія… Словом, за Моозом князьки гризлися поміж собою завжди. Та нині… Ще Корог Чоррін, наслухавшись мейдистських проповідей про те, що всяка влада є божою благодаттю, присягнув створити Велику Імперію Півночі… Він помер, не дочекавшись сповнення своєї мрії, але його син…

— То моанці є мейдистами? — спитала Дана недовірливо, — я думала, що далі Моозу…

— Нині Святого Мейді шанують майже всюди в тих краях, — мовив Лемпарт, — нещодавно, знову таки, якщо вірити вивідачам, правитель Астеону звелів насильно ввести у мейдистський закон весь свій народ. Нині там йде війна, така, як свого часу у Моозі.

— Дивовижно, — мовила Дана, — а ми тут думаємо, що лихо лише за горами… І ваш дядько не наважився повернутися на Північ через оці війни?

— О, так, — сказав княжич, — він син дарка, воєводи і вождя роду. Того його і назвали Дарканом. Але нині з роду Логінів в Моанії не залишилось нікого.

Дана подумала, що воїни залоги є несправедливими до княжича. Це милий і розсудливий юнак, можливо дійсно трохи невихований… Та про яке виховання може бути мова, коли…

— А ваш батько, князь Володар, — обережно спитала дівчина, — хіба він не дбав про вас?

— Дбав, — хмикнув княжич, — але… З появою у нього чистокровних синів, вельможний ельф забув про первістка-напівкровку. Я ріс у дядька разом з його сином… Дядько ж служив у Предславі, і єдине, чому він міг мене навчити — це битися на мечах. Віршування, книги, і таке інше — все це я намагався вивчати сам. Ну, і ще трохи допомагала Чаяна… Сестра була єдиною, хто не насміхався наді мною. Ні, вона теж насміхалася, але, принаймні, ми могли спілкуватися якщо не на рівних, то… Її завжди цікавив варварський світ, і тому…

— Вона буде дуже рада, — щиро мовила Дана, — тому, що ви виграли змагання…

— О, ці нещасні змагання, — відмахнувся Лемпарт, — я ж уже сказав — то була воля Повелителя. Я б з задоволенням поступився б цьому юнакові ще одною блискіткою на його вбрання. Світанок був улюбленцем столичної знаті, і його поразка… Деякі навіть говорять, що я вкрав у нього чернетку вірша.

Зміна варти, на яку мав ставати Лемпарт, перервала розмову. Але думка Дани про зелемінця нині стала набагато кращою, ніж раніше.

***

Пан Ярослав Трембич ходив по фортеці Лелег похмурий і лихий на весь світ.

Панна не звернула уваги на його застереження. А даремно… Клятий напівварвар встиг наплести дівчині якихось казочок, і ось вона вже жаліє покруча… І висварила його, Трембича, за несправедливе ставлення до зелемінської парочки.

Але пан Трембич знав, що зелемінцям не можна вірити. І очікував. Терпляче, так, як лежав у засідках, або стояв на чатах.

Дедалі гірше — панна почала прогулюватися з княжичем під стіною фортеці. Кедаги нині готували відвар з горіхової шкаралупи трохи не щотижня, і волосся пана Драгана все темнішало, і темнішало… Чортів Лемпарт, схуднувши, став просто таки вродливим юнаком. Панна дивилася на нього спершу з жалістю, тоді з ніжністю…

Та пан Трембич знав, що той, хто намагається викликати жаль до себе, не є справжнім чоловіком. І бачив масні оченята Рудана Логіна, якими той продовжував обмацувати дівчину. Ярослав дорого б дав за те, аби знати північну говірку якою перемовлялися родичі. Та й без того знання був упевненим — зелемінці готують якусь гидоту.

Розв’язка настала несподівано.

Власне кажучи, пан Трембич був певен, що хтось із покручів таки зірветься, не витримає. Тільки чомусь він вважав, що це буде Рудан Логін. А не витримав дружніх прогулянок з панночкою таки княжич Лемпарт.

Одного літнього ранку Дана підхопилася як завжди, ще до крику трембіти, яка сповіщала побудку.

Панночка збігала подивитись як ся мають її підопічні малята-парди. Щоправда, вони вже не були малятами — за літо звірята виросли до половини розміру дорослого парда і порозумнішали настільки, що їх можна було виховувати, як ото неслухняних дітей.

Темний Вогонь зі своєю подругою обіцяли взяти сиріт під свою опіку, як тільки їм виповниться рік. Тож малі поки що жили у фортеці і почували себе прекрасно. Їх годувала і пестила вся залога, але Дану вони визнавали за маму, яка чомусь вирішила ходити на задніх лапах і втратила десь половину шерсті.

Поки Дана годувала своїх названих діточок, проревіла трембіта. Відбувши шикування і сніданок, дівчина згадала з задоволенням, що має сьогодні вільного дня. Цілий день без чергувань по кухні, або по прибиранню фортеці… День без варт та виїздів на вартування… Лише навчання бою, але то їй, Дані, лише в радість. А по обіді вона піде гуляти за фортечні мури, почитає там, і може в голові складуться рядки про красу явного світу.

Її звичний напарник пан Трембич був чомусь задумливим і смутним, а його удари не такими точними як завжди. Дана зітхнула. Вона не була сліпою, і чудово бачила, що красень-десятник закоханий у свою панночку. Він є таким милим, пан Ярик, але… Хоч би він не подумав, що вона, Дана, не кохає його через ріжницю у вухах... Владияр оповідав під час останнього приїзду, що десь у Веданзі, а чи у Данаділі, якийсь чоловік збожеволів через відмову дівчини-шляхтянки і пішов розбійничати.

Пан Трембич, звісно, не збожеволіє. Це відважний і твердий духом вояк, і на додачу — друг дитинства нехорошої панни Дани, яка все шукає собі у небі журавля. То княжич Владияр їй був вельми до вподоби, то закохалася навіть не у особу — у п’ять карбованих рядків, сповнених суму, то трохи не полюбила «духа гір» з флейтою… Тепер ось прогулюється з зелемінським княжичем і слухає його сумні скарги на світ і на життя у цьому світі.

Дана картає себе, але нічого не може поробити з власною вигадливою натурою. Тому, опісля обіду, дівчина вирушає до свого улюбленого куточка за мурами Лелегу — невеличкої рівної місцини на схилі Малого Триглаву.

Фортеці з цього місця не видно зовсім… Галявинку оточують молоді смерічки, а поруч дзюрчить потічок. Тут красиво, і тому Дана любить цю місцинку. А нині повіяв прохолодний вітерець, і дівчина згадує, що вже зовсім близько осінь.

— Сьогодні вперше

Вітер холодком

Повіяв з неба,

Де спрадавна літо

Звільняє чемно осені шляхи, — говорить Дана від серця, вмощуючись біля потічка. З торбинки вона видобуває збірку віршів, присвячених осені і поринає у читання.

Мрія дівчини — потрапити на змагання Великої Ночі. Це дуже серйозні змагання — шляхтич має показати там і вправність у віршуванні, і вправність у володіння мечем, а найголовніше — вправність у складанні віршів-ланцюжків, тобто віршування без попередньої підготовки.

Складати ланцюжки допускаються ті, хто має перші десять місць у Великодній збірці. А супротивниками їхніми будуть — страшно й подумати — найвищі вельможі, вправні у віршуванні. Говорили, що батько Повелителя Святослава завжди приймав участь… Тож можливо і нині Повелитель…

— Перед такою високою особою, — говорить сама собі Дана, — у мене язик до піднебіння приросте…

Але вона все одно поїде до Боговлади…Цікаво, а чи прийматиме участь у змаганнях княжич Лемпарт?

Тільки подумала про княжича Дана — а ось вже тріск гілок сповіщає про його наближення. Ходити тихо зелемінець так і не навчився, хоча і зветься Лемпартом.

Атож, княжич є теж сьогодні вільним від справ. Дана морщить носика, згадавши, як зелемінці намагалися перекласти не дуже приємні обов’язки, які є у воїна, на слуг. І яку отримали за це нагінку від пана сотника.

Челяді у прикордонних фортецях не тримають навмисне. Життя на Прикордонні, коли немає сутичок, є одноманітним, і приготування їжі, а чи підтримання помешкань у чистоті допомагає воякам збавляти час. І вільного часу таки залишається ще доволі багато, наприклад для того, щоб приготуватися до осінніх змагань.

Та пан Лемпарт про осінні змагання явно не думає. Нещодавно фортечний вояк-кравець ушив йому вбрання, а потім оповів про це з легенькою насмішечкою усій залозі. Та насміхався чорногорець дарма — пан Драган нині є гарним і явно тим пишається.

— Віршуємо, моя панно? — запитує, присаджуючись поруч.

Дана знову морщить носика… Вона, здається, ще не давала приводу казати на себе княжичу «моя…».

— Готуюся до поїздки до Боговлади, — відповідає врешті дівчина, — адже мій вірш у першій десятці… А ви прийматимете участь?

— Не знаю, — говорить Лемпарт дещо роздратовано, — ви знаєте, до чого я ніколи не звикну?

— До чого? — здивовано запитує дівчина.

— Що замість нормальних людських стосунків у нас завжди якісь вишукані розмови про вірші, про квіти, про соловейків, про літній спів зозулі в горах…

— Але ж ми не люди, — говорить Дана ще здивованіше, — та й поміж людьми розмови двох осіб мають бути приємними для слуху. Є дуже витончені люди, котрі не поступаються в цьому дивним, а де в чому навіть і перевершують їх.

— Чи не пан Трембич є такою людиною, — насмішкувато питає Лемпарт

— Пан Ярослав дійсно є таким, — стверджує Дана, — він вправний воїн, і гарний друг, і, якщо не пише віршів, то знає їх дуже багато. Читати і вдосконалюватися для нього в радість.

— Боже, яка дурість, — зітхає княжич, — так ускладнити все, а потім поборювати ці ускладнення. Цей Трембич дивиться на вас мов кіт на сало, але сказати про це не наважується, бо є, мовляв, недостатньо начитаним для цього. Яка бридня. Кохання не потребує ні віршів, ні книг, ні оцієї пареної ріпи, яка у нас зветься вишуканою розмовою.

— А чого ж воно потребує? — питає Дана розгублено. В очах княжича вона бачить який-то хижий блиск і мимоволі збирається, наче перед стрибком.

— Показати? — вишкірюється зелемінець, і раптом валить дівчину на зелену травичку галявини.

— Не пручайся, — шипить він, — це гарно… Це краще за балачки… Не пручайся, дурепо…

Дана, однак, недарма виховувалася на братових сувоях. А у Ігворрі волхв-воїн Богуслав, він же цілитель з Високого Замку, провів з нею та панною Владимирою кілька занять, на яких дуже зрозуміло пояснив, що потрібно робити в подібних обставинах.

Дійсно — пручатись не треба, грубою силою чоловік завжди переважить жінку. А потрібно вибрати слушний момент, і коли поганець захопиться та втратить пильність, бити коліном просто в пах.

Що Дана і зробила чисто одрухово. А тоді відкотилася вбік і підхопилася на ноги.

Пан Лемпарт качався по галявині і верещав. Саме верещав, як жінка у пологах. Дана похапцем поправила на собі сорочку, застебнула черес і про всяк випадок вийняла з піхов мисливського ножа. Саме вчасно, бо на галявину витеребився не хто інший, як пан Рудан Логін.

Дана недолюблювала Лемпартового родича з самого початку їхнього знайомства. Тому звеліла гостро, не втрачаючи часу на пояснення:

— Приведіть до ладу свого друга. Він трошки… переступив межу.

— Я ж йому казав, — хихикнув Рудан, — досить вже тих балачок… Дурні у вас люди, якщо дозволяють курці розгулювати неторканій серед сотні півнів.

— Підійдете ближче — отримаєте ножем межи очі, - мовила Дана рівно, — не знаю, чому вчив вас батько-північанин, але мій батько незле вивчив мене метати ножі…

— Навіщо панночка буде бруднити руки об цю гидоту? — почувся протяглий голос з-за спини Дани, — для цього у Лелезі чоловіки є…

Пан Трембич вийшов на галявину з мечем напереваги.

— Виймай зброю, — кинув він до Рудана, — твоїм родичем я займуся пізніше.

— Ярику, не треба! — мовила Дана прохально, — краще ходімо геть.

Але Рудан вже вихопив зброю, і відповів ударом на удар.

Дана відскочила набік і стала з ножем напоготові, очікуючи, чим закінчиться двобій. Лемпарт тим часом перестав вищати, і лише тоненько скиглив, скулившись на траві, та тримаючись руками за причинне місце.

Пан Трембич тим часом тіснив свого супротивника до потічка. Рудан лаявся якоюсь з північних говірок, а десятник з побілілим від люті лицем тяв мечем так, що Дана зрозуміла — першою кров’ю справа не закінчиться.

— Ви, обоє, - розмірено говорив Ярослав під дзвін мечів, — осоромили свої вуха… Доведеться їх відтяти, аби ніхто не називав поганців, подібних вам, ні гостровухими, ні кругловухими.

— Ти, — нарешті заговорив Рудан зрозумілою мовою, — раб і собака… Служиш псом у гостровухих і похваляєшся, що добре вмієш гавкати… Чого ти на мене накинувся? Оця ваша дівка роздражнила княжича, обіцяючи йому все, що можна, а тоді в останню хвилину трохи не понівечила. Вони прийшли сюди навмисне, а мене попросили повартувати…

— Гавкати мене не навчено, а от брешеш ти й справді добре, — видихнув Трембич, — я не випущу тебе звідси живим, а потім займуся твоїм приятелем…

Наче, щоб підтвердити ці слова меч чорногорця сіконув Рудана якраз по вуху.

— Ярику! — крикнула Дана, — зупинись! Тебе судитимуть!

За вбивство колеги по війську винного виганяли зі служби і садовили до в’язниці. А в Чорногорі — відправляли на Ігворрський водогін.

— Нехай! — крикнув Трембич, — але ці поганці не ганьбитимуть ім’я ельберійця!

Дівчина не знала, що їй робити… Бігти до фортеці, кликати варту… Трембич тим часом холоднокровно примірявся до другого вуха супротивника. На щоці Рудана вже кривавив глибокий поріз, і зелемінець явно перелякався.

— Я ж нічого не зробив, — заскиглив він, — тільки стояв на чатах… Княжич попрохав мене, аби його не потривожили

Трембич до того часу трохи охолов. Цьому спричинилася й Дана, котра знов почала просити юнака не псувати собі життя через якогось поганця.

— Чорнобожа сила, — сказав врешті чорногорець, — забирай свого приятеля, і мандруйте до шпиталю. А я поговорю з паном сотником щодо вашого подальшого тут перебування.

Захеканий Рудан одразу ж відскочив подалі від розлютованого Трембича і подався до Лемпарта, котрий і досі лежав скулившись на траві. Дана підбігла до Ярослава, бо помітила, що рукав його кунтуша набрякає кров’ю.

— Зачепив таки, — мовив десятник, — але я б все одно його зробив…

— Не сумніваюся, милий пане Ярославе, — трохи не заплакала дівчина, — давайте я хоч хустиною вам затисну… Ходімо… Швидше ходімо, вам потрібно до Власта.

Властом звали цілителя-травника з Лелегу. Пан Трембич кинув лихий погляд в бік обох зелемінців і важко зіперся на руку Дани.

В шпиталі фортеці було шість окремих кімнаток, і, за мирного часу, в них стояло по два ліжка. Цілитель Власт обробив рану пана Ярослава, при чому Данина гаптована хустинка опинилася в кишені чорногорця, а Дана зробила вигляд, що цього не помітила. Десь через годину припленталися зелемінці. Пан Логін тягнув свого княжича на плечах. Ходити Лемпарт все ще не міг.

Дана якраз сиділа біля ліжка Трембича, котрий заснув опісля перев’язки, коли до кімнатки зайшов пан сотник. Дзвенислав кинув погляд на бліде обличчя свого десятника і мовив стиха до доньки:

— З тими двома я вже поговорив… Княжич в усьому винить себе, він, мовляв, не хотів тебе лякати… Говорить, що він подумав, що ти відповіси на його кохання, бо була з ним дуже ніжною, і тому він посунувся в залицяннях трохи задалеко. Говорить, що Трембич ревнує тебе до нього, і навіть до Рудана… Доню, напевне, ти дійсно занадто доросла, щоб нести службу нарівні з чоловіками. Обох зелемінців я випрошу з Лелега геть, бо мені занадто огидно допоминатися, що ж там було насправді… Може ти щось розкажеш, дівчинко? Я ж тобі не тільки батько, але й замість матері…

— Нічого там не було, — буркнула Дана, — а пана Трембича не смійте кривдити — він повівся дуже шляхетно…

— Я, доню, — зітхнув сотник, — мабуть відправлю тебе до вуйни Рути… На якийсь час. А про цих дармограїв доповім князю Владу, що не маю можливості їх виховувати. Нехай забирає цих панків в ігворрську варту, абощо… Або до іншої фортеці відішле… Тут їм бути не можна — опісля цього поєдинку я не дам за їхні життя мідної монети. Доню, ти ж знаєш, що в Ельбері навіть покарання нема за скривдження жінки — того, хто спробує це зробити, оголошують божевільним і знищують наче скаженого пса. Цей Лемпарт… він насправді хотів…?

Дана вже геть заплуталася в тому, чого хотів її невдатний залицяльник, а чого не хотів. Може, вона дійсно була з ним занадто ніжною? Принаймні, з іншими вояками залоги вона не ходила слухати спів зозулі і не вела довірчих розмов. Навіть з любим паном Трембичем. Може, зелемінець дійсно зрозумів це так, наче вона згодна стати його коханкою… А те, що повівся він досить грубо — так це через відсутність належного виховання. До того ж бідолаха отримав своє.

Дівчина розуміла, що від несподіванки таки перестаралася… Принаймні, пан Лемпарт, за словами Власта, ще довго мусив залишатися в ліжку. А серед вояків залоги пішли гуляти слова цілителя, необережно сказані ним Дзвениславу в присутньости застиглого біля брами фортеці чатового, котрий, однак, мав дуже добрий слух. Власт мовив, що пану Драгану потрібно бути обережним в залицяннях, бо повторення подібних пригод може позбавити його можливості продовжити рід.

— Вийшла прикра помилка, — буркнула Дана, — і менше з тим… Тільки, батьку, певне ви вирішили, що я у всьому винна, якщо відсилаєте мене з фортеці. Добре, я поїду… І навряд чи повернуся сюди. Зрештою, якщо я негідна бути воїном…

— Доню, — сказав сотник, — я лишень даю тобі відпустку. До речі, тобі потрібно підготуватися до осінніх змагань…

— Я ненавиджу вірші, - мовила Дана, — все це брехня… Гарні слова, кування зозулі і спів соловейків. Дайте мені спокій, тату. Я їду завтра.

— Була б жива твоя мати, — сказав сотник безпорадно, — а так…

Батько вийшов, а дівчина штивно випросталася на стільці, тамуючи сльози. І побачила, що Ярослав вже не спить, а дивиться на неї з жалем і тугою. Милий пан Трембич… Гарний пан Трембич, за цим чорнобровим парубком недарма зітхають дівчата з довколишніх хуторів. І кругловухі, і гостровухі…

«Як закрутить вусом, — згадалася Дані пісенька загиблої у Війні Стихій дівчини-воїна Роси Летич, — нащо і вирай, а як пригорне до серця — хоч з хати утікай…»

— Милий пане Ярославе, — схлипнула Дана, — давайте втечемо… Покиньте службу… Поселимося на хуторі, я вам прястиму, шитиму… Виноград збиратиму… Заберіть мене звідси… Будь ласка…

— Моя панно, — прошепотів Трембич, — я душу б віддав за подібне, але… Ви ж мене не кохаєте, моя зоре ранкова… Ви ж будете себе мучити хутірським життям, бо не для нього вас народжено. Ви все життя будете страждати, бо не взнаєте справжньої любови. Не треба, зіронько моя… Ви ще знайдете своє кохання… З віршами і соловейками. Я писати віршів не вмію, але я, принаймні, згоден їх слухати з ваших вустоньок з ранку до вечора. Та вам же цього буде не досить, моя панно, вам потрібен той, з ким би ваша душа бриніла разом, як струни на чорногорській гітарі. Я дякую вам, за вашу про мене високу думку і довіру, але…

— Отже і ви мене покинули, — сказала Дана сумно, — ну що ж… Бувайте, милий пане Ярославе… Може ще побачимося…

Милий пан Трембич лише зітхнув, стиснувши в долоні полотно хустини, яку Дана приклала йому до рани. Йому важко було зробити цей вибір, однак…

— Нехай хоч вона буде щасливою, — прошепотів десятник, дивлячись, як Дана плавною ходою дивної виходить з кімнати, — Нехай…

***

У Родогорі нічого не змінилося.

Все той же біленький будиночок вуйни Рути з чистесенькою світлицею, поставець з дорогою порцеляною, м’які кріселка біля столика, заварничок з напоєм із запашних трав… На стіні — малювання з вуйка Дзвенимира Гриди, котрий загинув у тій же битві, що і його небіж Богдан, бо війна застала його у Лелезі, в гостях у родичів… Спочиваленька та кабінетик призначені для любої племінниці… І сама вуйна у білій вдовиній намітці, тиха, спокійна і виважена.

Другого дня по приїзді Дана почала збиратися на прогулянку. Вуйна спитала її стиха:

— Даночко, чи не до Літавця ти зібралася?

— До Літавця, — здивовано відповіла Дана.

— Ти туди сама не ходи, — роз’яснила вуйна, — тоді, тільки-но ти поїхала, біля того водоспадику ішторнійські вивідачі захопили в полон одного з родогорських воїнів.

— О, ні, - прошепотіла Дана. Чомусь їй згадався чорноокий Ранок, котрий поводився як вельможа. Чи не він потрапив ворогам до рук?

— Юнак служив разом з приятелем, — оповідала тим часом вуйна, — їх обох вислали сюди зі столиці за якусь провину. Швидше за все — за поєдинок… Той приятель якось зговорився з парою Стражів Гір і пішов визволяти свого друга. Він, і оті два парди… Говорять, що то навіть не бій був — бійня… Боговладці взагалі навчені ріжних там кунштиків… Кажуть, що той другий вельможа бився навіть не мечем — викидними «пазурями». І метавками, що їх не кожен вояк знає, як і до рук узяти. Мій Дзвенимир, однак, умів…

— От відважний воїн, — захоплено мовила Дана, маючи на увазі невідомого боговладця, — і чим же це все закінчилося?

— О, — вимовила пані Рута, — це було неймовірно… Я бачила на власні очі… Іду собі від приятельки, коли просто на мене мчить самка парда… Я ледве встигла відскочити. Мчить, не розбираючи дороги. Вона і привела пана сотника на місце, де все це відбувалося. Знаєш наше гаряче джерело?

— Авжеж, — сказала Дана, — ну, і…

- І там знайшли обох воїнів. Їх охороняв пард-самець. Юнака, котрий визволяв друга, було поранено мечем. А другого боговладця теж привезли напівмертвим… Його катували… У фортеці і досі служить десятником приятель Дзвенимира, так він оповів мені, що у бідолашного молодика груди були чорними від опіків. Пан Змій, сотник, навіть посилав до Ігворри за волхвом Богуславом. А біля джерела, доню, поховали в спільній ямі одинадцять мертвих ішторнійців… Чи може навіть дванадцять… Не пам’ятаю вже. В Родогорі шепочуться, що у них, ніби, таке завдання було — викрасти чи-то одного боговладця, чи-то обох. Ці юнаки — вельможі дуже високого походження, і тому…

Дана знову згадала юнака, що грав для води і вітру… Невже це він бився нарівні з пардами? Не може бути, хоча… Вельможного ельфа не так часто зустрінеш в тутешній глушині, а дівчина тоді бачила якраз двох. Чорноокого Ранка і його приятеля з флейтою…

Панна Лелег лише сумно зітхнула. Її спроби бути для якогось юнака чимось трохи більшим, аніж товаришем по мечу, до цього дня були невдалими. Княжич Владияр вважав її за молодшу сестричку, пан Трембич… Бідолашний пан Трембич… Щодо ж пана Лемпарта, то дівчину і досі трусило від огиди, коли вона згадувала оту їхню розмову, і те, що було потім.

Вуйна Рута не знала, що і думати. Племінниця, зазвичай така жвава і непосидюча, нині майже не виходила з дому. То читала, то сумувала… Не виходила навіть до місцевого театрику, де якраз показували своє вміння актори народного театру з Ігворри.

Одна з вистав звалася «Мірошник з Крепимирова», і, за чутками, була з рік тому дуже слинною у Боговладі. Вуйна Рута бачила її один раз і нині вихваляла небозі:

— Смішна вистава неймовірно… Я ледве стримувалась, аби голосно не розреготатись. Сходи, дитино… На ту виставу і вояки з фортеці ходять… Може когось придивишся собі

— О, ні, мила вуйно, — зітхнула Дана, — я розчарувалася у воїнах…

— Ну, то подивишся, як бути жоною мірошника, — засміялася пані Рута.

На виставу Дана таки пішла. Це був останній день показу — назавтра ігворрці виїжджали до Владигори. Глядачів було не так вже й багато, і тому дівчина одразу помітила, що за нею стежать.

Невисокого зросту чоловічок, закутаний у плащ, йшов за нею назирці до самої будівлі Народного театру. І коли Дана зайшла до зали, то теж його побачила. Вірніше — не самого чоловічка, а краєчок його плаща, який мелькнув на сходах. Шпиг, який хтозна чого її вистежував, поспіхом піднявся на балкон.

Статурою переслідувач нагадав Дані кедазьких слуг пана Лемпарта. Через це вона довго не могла увійти у світ вистави і стривоженими очима дивилася поперед себе, не зовсім розуміючи, що роблять на сцені всі ці люди у квітанських вишиванках.

Але потім пригоди крепимирівського мірошника, котрий задумав одружитися з багатою нареченою, захопили дівчину, і вона почала потиху чмихати в хустинку у найсмішніших місцях. Дурнуватий мірошник чомусь нагадав їй Лемпарта, але дурнішого, смішнішого і тому не такого огидного.

— Краси чарівної мені не хвали, — говорив зі сцени актор-ігворрець, — із личка ще зроду води не пили… Давай мені дівку, щоб гроші були… Земелька і хата, корови й воли…

Мірошник був таким впевненим у власних цнотах, що спершу посватав квітанську князівну… Вельможну панну грала дівчина з людей, яка виступала по сцені павою, а накладні гострі вушка були у неї трохи не вдвічі більшими від звичайних. Їхня розмова спочатку насмішила Дану, а потім панні Лелег зробилося сумно. Вона ніби побачила себе збоку… Невже кругловухі ставляться до отих вишуканих розмов про кохання так, як Лемпарт і цей мірошник з вистави? Невже вони насправді насміхаються над шляхтянками за те, що вони…

За два сидіння від Дани сидів юнак у вояцькому кунтуші. Він дивився виставу уважно і стиха плескав у долоні у найвдаліших місцях. Обличчя його дівчина не бачила, але спокійна гідність рухів виказувала дивного. Коли мірошника врешті одружили обманом зі старою злидаркою, і актори розпочали останній дует, юнак встав і обережно вийшов. Знаючи вояцький розклад, дівчина зрозуміла, що молодий воїн хоче встигнути на вечірнє шикування при тому не дуже поспішаючи.

Дана вийшла теж, не додивившись вистави. Їй чомусь було жаль дурнуватого мірошника, якому не щастило з нареченими, а ще більше — шкода себе.

Шерех за спиною нагадав їй про переслідувача. Дівчина якраз дійшла до родогорського повороту. За її спиною темною тінню височів храм Бога Грому. Праворуч стежка піднімалася вгору, до фортеці. Дана ж мала звернути ліворуч і пройти знайомою вуличкою до будинку вуйни Рути.

Та на доріжці виднілися якісь постаті. Дана мимоволі торкнулася руків’я меча. За вояцькою звичкою вона ходила зі зброєю на випадок несподіваної тривоги. В Лелезі бувало, що рев трембіти, яка сповіщала про напад, заставав воїнів вбраними не за статутом, але завжди з мечами напоготові.

— Ну, і зі зброєю надійніше, — мовила дівчина сама до себе і повернула ліворуч. Вона боялася зізнатися собі в тому, що нині, аби впевнено почуватися, їй потрібно мати навіть не ножа, а бойового меча.

Темні постаті почали оточувати її, замикаючи коло, наче вовки. До найближчої хати було ще далеко, і шлях туди вже було відрізано. Дана вийняла зброю з піхов, вирішивши йти пробоєм.

Вона кинулася вперед трохи не одночасно з нападниками. Нічний зір дивної давав дівчині перевагу — вона чітко бачила своїх ворогів, кількох обірванців, зодягнених в якесь неймовірне лахміття, зате при мечах. Обличчя їхні були зав’язані знизу ганчірками, залишаючи відкритими лише очі. Поки Дана відбивалася від них, ще один чоловічок хотів накинути їй на голову мішок, але промахнувся і трохи не поплатився за це життям.

Нападники дуже погано володіли зброєю. Це і врятувало Дану — навіть її швидкості дивної не вистачило б, аби вирватися з кільця справжніх воїнів. Та чоловічки в лахмітті, здається, самі боялися своєї жертви. Вони незграбно, але люто вимахували мечами, відтісняючи Дану на безлюдний майдан перед храмом.

— Тримайся, друже! — почула раптом дівчина переливчастий голос дивного, — хай славиться!

— Наш Ельбер! — крикнула у відповідь Дана звичаєвий відгук воїна. Невідомий врізався поміж нападників. Хтось з них скрикнув від болю. Решта припинила бій, зовсім як собача зграя, котра вирішила, що з неї досить і кинулися тікати, покинувши здобич і тягнучи з собою поранених.

— Що за дивина, — сказав невідомий, — грабують посеред славного міста Родогори… Як ви, друже? О, вас поранено…

— Просто поріз, — сказала Дана, роздивляючись невеличку рану на руці. Вона і досі була не стільки приголомшена, скільки здивована.

— Ви дозволите мені…? Я трохи зціляю, і…

— Дозволяю, — сказала дівчина, — а з вами все гаразд?

— Та все, — сказав юнак, і Дана побачила крізь сутінки, що він усміхається, — Боги мої, зграя злодюжок… Та ще й озброєних… Якби я побачив це раніше… Але я трохи замріявся, знаєте…

Говорячи це, він схилився над рукою дівчини, шепочучи замовляння. Хоча всі дивні знали, що зціляють не слова, а їхня Сила, однак ритуал виконували неухильно.

— Ну, як ви, — спитав нарешті молодик, — мій пане… Тобто… О, Боги, моя панно!

— Ми не настільки близько знайомі, аби ви мене так називали, — пирхнула Дана, — і не вважайте собі, що ви мене врятували — ці злодійчуки напевне лише вчора качали воду до Високого Замку. Вони зовсім не вміють битися.

— Однак, вони мали досить гидкі наміри, — серйозно сказав юнак, — я власне побачив, що, поки ви ганяли по майдану кількох злодюжок, ще один примірявся до вас з мішком, маючи в руках добрячого кийка. Вас не хотіли вбити, вас хотіли викрасти. Це мене непокоїть — у нас тут вже було одне викрадення.

— Того дня, — зітхнула Дана, — я розмовляла з воїном на ім’я Ранок…Біля водоспаду Літавець… Його прибране назвисько не могло приховати високого походження… То був якраз останній день моєї відпустки.

— Ранок є моїм другом, — сказав молодик з деяким сумом, — і саме він постраждав від рук викрадачів.

— То це ви билися, немов третій пард? — вирвалося у Дани.

— О, — тихий сміх з темряви, — місто сповнене чутками… Все було не так жахливо — я тільки допоміг шляхетним звірам. Ви дозволите вас провести, ясна панно? Не думаю, що злодюжки повернуться, але…

— Дякую, — мовила дівчина, — але не смію вас затримувати. Ви спізнюєтесь…

— Пан Змій посадовить мене під арешт, — усміхнувся молодий воїн, — але мені це не вперше… Зіпріться на мою руку. Ви не з Родогори? Я не бачив вас раніше ні в театрі, ні на танцювальних вечірках, які влаштовує міський голова…

— Ні, я служила у фортеці Лелег, — сказала Дана одрухово і одразу ж вилаяла себе за це. Меч при боці і вміння ним володіти можна було пояснити якось інакше… Тепер же юнак, в якому вона вже давно пізнала «духа водоспаду», може подумати, що має справу з грубою войовницею, нечемною і черствою.

— О, дівчина-воїн, — мовив юнак з повагою, — чудове володіння мечем і ще краще собою. З деяких причин я не можу назвати свого справжнього імені, а у Родогорській фортеці мене звуть Світанком. Хоча, якщо ви знайомі з моїм приятелем, то…

— Ми, взагалі-то, говорили дуже мало, — мовила Дана похапцем. Вона давно вже витерла меча, яким таки зачепила когось із нападників, вклала зброю до піхов і сперлася на руку ввічливого боговладця. Тепер вони поволі йшли у напрямку будиночків Лисичого Кута, де, власне і проживала вуйна Рута.

— Панна дозволить запитати, — мовив молодий боговладець, — чому я жодного разу не бачив вас біля Літавця? Адже я бував там щовечора, і тому…

— Я теж бувала там щовечора, — вирвалося у Дани.

— Але у інший час?

— Ні, у той самий… Я… Я слухала вашу флейту, пане Світанку… Але, на відміну від пардів, не насмілилася підійти до вас…

— О, — стиха сказав юнак, — поруч з такою відданою слухачкою я міг би зіграти набагато краще. Чи не буде дуже нечемним з мого боку спитати вас про ім’я і рід?

— Мене звати Дана, — мовила дівчина, — Дана Лелег з Лелечого Гнізда…

— Лелека, що розправляє крила, у гербі, і гасло «Завжди вільний», — мовив з повагою боговладець, — Лелеги з гір, здається, далекі родичі Ллєгів-Пардів?

— О, так, — озвалася дівчина, рада, що розмова зійшла на звичаєвий троп, — щоправда — дуже далекі. Ми походимо від третього з братів Ллєгів, котрі зійшли в цей світ у день пришестя. Ігворр і Ллурі Ллєги стали князями цієї землі, а від Ілайрі, наймолодшого брата, числимо наш рід ми, охоронці прикордоння. Горяни переінакшили наше прізвище на Лелег, а іноді звуть і взагалі — Лелеками. Мій дід навіть змушений був виправляти похибку в родовідних сувоях Ігворри, бо у нас, у Чорногорі, є рід Лелек, котрі належать до дрібної шляхти, і походять від пожиттєвого шляхтича Білоглава Лелеки, котрий взяв за себе дівчину з Готурів.

— В гербі — лелека у гнізді, і гасло — «Мій дім — моя фортеця», — пригадав собі юнак, — у чорногорців завжди трохи войовничі гасла, навіть, коли рід охороняє такий мирний птах…

— О, так, — засміялася Дана, — гасло роду Вовчурів, наприклад, звучить: «Краще згинути вовком, ніж жити псом». Щоправда, вони і у гербі мають вовка, а це зовсім не мирне створіння.

— Мені доводилося гостювати у Лелечому Гнізді, - мовив Світанок, вправно переводячи розмову з цитування «Гербовника» на більш близьку тему, — де нас з приятелем гостинно приймала пані Лаванда…

Він дійсно вимовив навіть не Ляванда — Льяванда. І слово «лелека» в його вустах звучало як «льїлека».

— Моя друга ненька оповідала мені про це, — всміхнулася Дана, — до речі, пане Світанку, це вам так і не вдалося наздогнати весну навіть у Чорногорі?

— О, так, — мовив юнак стиха, — зате я нині стою над тихими водами…

— Ну, от, ми майже прийшли… — сказала Дана може занадто поспішно, — Бачите, світиться віконечко? Вуйна очікує на мене.

Над Родогорою пронісся звук, схожий на крик.

— Вечірня трембіта, — мовив юнак, — мила панно, позавтра міський голова дає невеличкий бал. До того часу я вже відсиджу своє за спізнення, і можливо…

— Пане Світанку, — наважилася Дана, — чи не ви є отим Світанком Великої Ночі, чий вірш?…

— Власне, мені не дуже приємно про це згадувати, — мовив молодий воїн, — бо саме через нього… Але зустріч з вами затьмарила деякі невигоди життя на прикордонні. Я тільки просив би вас бути обережною, і не ходити вечорами самотою. Ці людці, з якими ми билися, здалися мені схожими на кедагів. Мені довелося одного разу мати справу з розбійниками, і… Не знаю, як кедазькі злодюжки дібралися аж до Чорногори, але їх явно найняли для того, щоб викрасти може і не саме вас, однак… Ви дозволите зайти за вами перед отими вечорницями у міського голови? Якщо я ще не вийду з арешту, то пришлю до вас пажа з запискою.

— Я дозволяю, — сказала Дана, щиро сподіваючись, що це у неї вийшло так само вишукано, як у князівни Владимири, — і очікуватиму…

«А от останніх слів не треба було казати» — дорікнула вона собі. Однак, Світанок начебто сприйняв це як належне.

— Ну ось, — сказав, — чи-то скрип хвіртки, чи-то крик птахів… Однак, цей звук віщує розлуку…

— Це кричать гуси, які прилітають сюди з-за гір восени, — озвалася стиха Дана, — у нас в Лелезі їх ще більше. Там неподалік озера, і…

— Як рано в цьому році крик гусей, — мовив Світанок задумливо,

Лунає в небі!

Росяні дерева

Вбрання парчевого

Ще навіть не вдягли…

Це передчуття осені, яку не можна обминути. Її можна тільки пережити з надією на майбутнє…

— Ті голоси гусей,

Які колись, — озвалася Дана,

Розтанули в серпанку весняному,

Туман осінній

Лиш тепер доніс…

Всі наші сподівання лише на долю… Бо судьба не часто буває милосердною…

— О, те, що судилося…, - ніжно сказав її супутник, — я побачив судьбу у зблисках мечів на родогорській вуличці. Щасти, мила панно Дано. І не забувайте про обіцянку.

Дана закрила за собою хвіртку і провела поглядом струнку постать молодика, котрий безшелесно щез у темряві. Бідолаха… Через неї пан Богудан Змій, котрий вважався на Прикордонні добрим воїном, але нечемним грубіяном, запроторить хлопця за ґрати. Як воно все-таки добре все склалося… Її таємничий шукач весни, Світанок Великої Ночі, чий вірш так вразив Дану, і «дух водоспаду» є однією і тою ж самою особою… Опісля пригоди з паном Лемпартом, дівчина вже не так довіряла його словам про те, що витончений боговладець накинувся на нього з мечем із заздрості до переможця.

«Оце, напевне, за це його і вислали, — зітхнула Дана, — за поєдинок з нашим «фарбованим лисом». Незрозуміло, щоправда, за що потрапив у наші краї його приятель Ранок, але, можливо, він теж бився з кимось на поєдинку. Боги мої, здається я йому сподобалася…»

«Це не ти йому сподобалася, — пролунав єхидний голосочок у Даниній голові, - а отой твій віршик, під яким він дописав свого. Позавтра він гляне на тебе при світлі дня і одразу зрозуміє, що перед ним невихована провінціялка, яка не може три кроки ступити у сукні і краще володіє мечем, аніж мовою.»

«Але я прекрасно трималася, — гордовито відповіла Дана злючці, котра виринула з глибин її підсвідомості, - а на балі буду триматися ще краще… Ми, чорногорці, не поступимося навіть боговладським вельможам.»

І з цією приємною думкою Дана переступила поріг хати вуйни Рути.

***

Весь наступний день Дана присвятила пошукам сукні для вечорниць, котрі в Родогорі велемовно звалися «балом у міського голови».

Для цього балу міський голова зазвичай велів винести стільці з зали того ж театру, і посадовити на сцені оркестр, що складався з місцевих любителів музики. На бал приїжджали гості з сусідньої Владигори на чолі з суддею, збиралася шляхта з довколишніх хуторів, і, звичайно ж, приходили з фортеці молоді воїни. Через кілька днів подібний же бал давав влади- горський суддя. Цими заходами відкривалася карнавальна пора перед Осіннім Рівноденням.

Кравець, якого навідала Дана, сказав, що, звичайно він не зможе виготовити гідну панночки сукню за такий короткий час, але припасувати готову… Дівчина вибрала собі дві — для родогорського і для владигорського балу, і поштивий кравець півдня морочився, припасовуючи їх на Данину постать. В залі майстерні метушилися його підмайстри, займаючись схожою справою. Осінні бали були для багатьох панночок можливістю завести цікаві знайомства.

Після довгих роздумів з двох суконь Дана вибрала найдовшу, з широкими рукавами, котрі закривали їй кисті рук. Сукня була гаптована чорногорським темносинім візерунком «хвиля» і коштувала доволі дорого. Друга сукня, яку дівчина вирішила приберегти для балу у Владигорі, мала данадільські плетені взори в данадільських же кольорах — золото з блакиттю. Це вбрання коштувало ще дорожче, але Дана не поскупилася на гроші — батько, відправляючи її в гості віддав їй належну вояцьку платню за цілий рік.

Опісля кравця Дана навідала панчішника та шевця, котрі також мали запас готового товару для ось таких роззявкуватих панночок, котрим потрібен святковий одяг за день до балу. Дівчина щедро винагородила поштивих ремісників, і, хоча гаманець її видимо потоншав, зате настрій піднявся до небес.

Зачіску любій племінниці взялася робити сама пані Рута. Вона, разом з наймичкою-верховинкою, метушилася довкола Дани цілий ранок бального дня. Зрештою, коли дівчина нарешті натягнула на себе незвичне вбрання і глянула в люстро, то знову побачила перед собою розчервонілу красуню-невдаху з Високого Замку, котра простяглася ницьма перед князем Владом.

— Цього разу я вже не впаду, — пообіцяла собі Дана. Верховинка Смерічка, кругловуха дівчина Даниних літ, дивилася на панночку з захопленням. Сама вона також збиралася на народне гуляння, котре мало відбутися на березі Літави. Вуйна ж Рута залишалася вдома, незважаючи на всі умовляння обох дівчат.

— Вам сама пора веселитися, — зітхала вродлива дивна, — а я своє вже відтанцювала зі своїм Дзвенимиром. Опісля тих танців, дівчата, я вже не хочу ніяких інших. Дай-то Боги мирного часу, аби ви танцювали зі своїми коханими поруч з власними онуками.

Потім Смерічка осідлала Ізгліяна купленим учора ж таки жіночим сідлом. Кінь косився на Дану трохи перелякано, явно не пізнаючи господині. І дівчина почала очікувати, здригаючись від кожного цокоту кінських копит за вікном.

Та замість красеня-боговладця у двір заїхав на лахматому конику гарнесенький хлопчик, срібне волосся якого переливалося на сонці і квітанською вимовою спитав пані Дану. Коли дівчина вийшла у двір, хлопчик зіскочив зі свого коника і подав Дані з двірським уклоном білу квітку зоредиву, стебло якої було огорнуте аркушем паперу.

«Як посадив, — прочитала Дана,

То все чекав, коли…

Коли розквітнеш, квітко зоредиву?

Лиш восени

Зустрітися змогли…»

Весною, в Лелечому Гнізді, мріяв про зустріч… Нині настала осінь, і нарешті…»

— Мій володар, — серйозно мовив малий посланець, — з незалежних від нього причин прийде просто до бальної зали. Але він доручив мені супроводжувати панну і розважати її, аж поки… Я звусь Світляном.

— Бісів пан Богудан Змій, — сказала Дана, не знаючи, чи їй сміятись, чи сумувати, — пан Світанок і досі під арештом?

— Саме так, — відмовив хлопчина, — адже опісля того викрадення пан Богудан особливу увагу приділяє дисципліні. Коли пан Світанок підійшов до брами, звідти вже виїжджали на його пошуки… І нині пан сотник не погодився скоротити строк покарання навіть на півгодини. Про це я просив його особисто — пан Світанок ніколи і нікого не просить.

— Славетна гордість боговладських вельмож, — зітхнула Дана, — ну що ж, маленький воїне… Будемо очікувати твого володаря на балі.

Дівчина обережно вправила квітку у зачіску і сіла на Ізгліяна боком, за допомогою Світляна, котрий підтримав їй стремено.

Поява на вулицях невеличкого містечка де всі одне одного знали, включно з приїжджою на бали хутірською шляхтою, невідомої нікому красуні на чорному мов ніч коні і в супроводі пажа-ельфеняти, викликала невеличке заціпеніння у місцевих паночок і трохи більше пожвавлення поміж чоловічої половини родогорської шляхти. Багато родогорців не один раз бачили Дану під час її гостювань у вуйни Рути то на одному святі, то на іншому, але вбрання прикордонника наче накидало ману на дівочу вроду. Дана урочисто під’їхала на своєму Ізгліяні до театру, зіскочила на землю, на її щастя не заплутавшись у незвичному вбранні, і доручила коня челядинцям міського голови, котрі і повели його на задній двір, весь час озираючись на загадкову панну. Світлян подав Дані руку і повів її до зали. Личко його при тому мало неймовірно гордий і таємничий вираз. Данин успіх явно тішив хлопчину, хоча дівчина й не знала, чим викликала такий приплив симпатії у малого пажа.

Світлян робив все, що належить чемному супроводжуючому вельможної панни. Він приніс Дані помаранчевого соку, знайшов для неї вільного стільчика і поставив його так, щоб їй було зручно слухати музику, яку вже грав оркестр на сцені. Хлопчик метушився так завзято, що чоловіки лише кидали в бік Дани зацікавлені погляди, але не підходили знайомитися.

«Це дитя, — насмішкувато подумала войовниця, — поводиться так, наче я вже належу його «володарю». Якби не моє зацікавлення паном Світанком, я могла б і образитися…»

Але тут просто у неї над головою промурчав протяглий голос з боговладською вимовою:

— Присягаюся іменем, яке мені заборонено називати, діва-воїн перетворилася на панну невимовної вроди, наче непомітна лялечка на барвистого метелика… Чи не поглянете ви на того, хто одразу роздивився метелика в лялечці, яку зустрів одного дня біля водоспаду…

Дана підвела очі і не дуже здивувалася, побачивши перед собою пана Ранка. Юнак був в такому ж вояцькому вбранні, як і тоді, біля озера. Пильне око Дани одразу ж примітило білу нитку шрамика біля кутика вуст, і ще одну таку ж нитку на смуглявій шкірі щоки. Та усміхався молодий воїн так само звабливо. Дана побачила багряні вогники в глибині його очей і згадала прочитаний нещодавно «Сувій Сіллура». Схоже було на те, що Богорівний Веданг Сіллур передав свою трохи зловісну вроду більшості своїх нащадків. Такі самі очі зоріли з милого личка князівни Владимири, онуки Червленої Ружі Ведангу. Пан Ранок напевне або був з роду Драконів, або спокревеним з ними, як панна Владимира.

— Доброго вечора, пане Ранку, — мовила Дана, — не думала ще раз зустріти вас, але…

— Але доля вирішила інакше, — протягнув Ранок все з тим же «столичним» пом’якшеним «ель», — і я б дуже хотів запросити панну на перший же танець цього велелюдного балю.

— На жаль, — всміхнулася Дана, — я очікую одну особу, котра…

— О, — вимовив Ранок з таким згіршенням, що дівчина мимоволі посміхнулася, — ну чому мені так не щастить… Я все життя мрію, аби мене покохала дівчина-воїн, а замість того мені на руки сідають барвисті метелики, котрі ніколи не бували в лялечці-кольчузі… Барви їхніх крил прекрасні, але…

— Але, милий брате, напевне ти приніс з собою таку судьбу з минулих життів, — проспівав, наче віола, знайомий Дані голос, — чи це дуже чемно з твого боку — освідчуватись панні, котра очікує на твого приятеля?

— О, ні! — Ранок аж очі заплющив, — я таки дійсно зробив в минулому житті щось лихе і саме стосовно діви-войовниці! Мало того, що ця горда панна не хоче навіть глянути у мій бік, так вона ще й очікує не на когось іншого, а на мого рятівника і побратима… Мій брате Світанку, я навіть не можу викликати тебе на поєдинок, бо зобов’язаний тобі життям… Благаю тебе — дай мені хоча б одну можливість… Нехай ця панна, вишневі очі якої вбивають певніше за ішторнійські стріли, подивиться на нас обох, порівняє і вибере того, з ким танцюватиме цього вечора.

Ранок, сміючись, став поруч з приятелем, плече в плече. Його друг лише усміхнувся трохи докірливо. Сині очі Світанка дивилися на дівчину з-під важких вій зовсім не самовпевнено, а якось насторожено, неначе цей гордий красень боявся, що його відштовхнуть.

— У сяйві Місяця, — мовив він стиха,

Що пропливав по небу

Зустрів посеред ночі

І не встиг

Уволю надивитися на тебе…

А друга мого ви бачили при світлі дня, мила панно, і тому ваш вибір…

Дана піднялася зі стільчика і поправила у волоссі білу квітку зоредиву.

— Не знаю,

Хто раніше відцвіте, — сказала стиха,

Вона, чи я,

та милуватись буду

Її осяйним цвітом…

Нехай зоредиви недовговічні, але…

— Я знову програв, — мовив пан Ранок, зітхнувши, — не щастить мені в коханні. Піду запрошу на танок пані Гордану, бо вона дивиться сюди, наче розлючена подруга парда. На жаль, невміння тамувати почуття…

Дана подивилася туди, куди повернув голову Ранок, і побачила вродливу кругловуху пані, котра дійсно дивилася в їхній бік доволі похмурим поглядом.

— Піду заспокою свого любого метелика, — сказав Ранок, — інакше він перетвориться на кажана і розірве мені серце гострими кігтиками ревнощів. Розважайся, милий друже, заздрю тобі… Білою заздрістю… Білою…

Він рушив у бік пані Гордани легко, наче вже танцюючи. Дана зі Світанком зосталися вдвох. Цей жартівливий вибір наче додав їм приязні.

— Що це за музика? — спитав Світанок, почувши, як заграв оркестр, — я не чув такої…

— О, це «Вежі Ігворри», — відповіла Дана може занадто поспішно, — цей танок — витвір одного шляхтича, закоханого в князівну Владимиру. Вона не поспішає відповідати йому взаємністю, і тому… Прекрасна новинка, я сама почула цю мелодію нещодавно…

— Я не дуже вправний у чорногорських танцях, — мовив юнак, — але все одно — чи ви згодні?

Замість відповіді Дана подала йому руку, і Світанок повів її на середину зали.

«Крила

Здіймали птахи в надвечір’ї

В кігтях

Несли жалі жарин осінніх

Клином

Несли по полю золотому

Сизу втому…»

Співав під чорногорську гітару пан Барткевич, один з вояків фортеці. І тужними голосами відповідали йому струни віол оркестру.

Дана, на її щастя, вміла танцювати цей новий танець. Мало того, навчала йому вояків з Лелегу. Заніс цю тужну мелодію до прикордонної фортеці княжич Владияр, друг якого, котрий побажав зостатися невідомим і написав музику, присвячену князівні Владимирі. Світанок же, маючи абсолютний слух і оту несвідому, властиву дивним вишуканість рухів, одразу ж увійшов у ритм танку.

Кружляла зала довкола Дани… Кружляла вона сама, підтримувана твердою рукою молодого воїна… І поволі зупинялися інші пари, бо ці двоє танцювали ще несвідомий танок пристрасті й розквітаючого кохання…

— Вони прекрасні, як два зоредиви, — вимовив хтось з присутніх, — як добре, що серед ельберійців ще народжуються дивні квіти, які неначе вчора квітли в променях зорі Сіллон.

«Ти, як раніше, бентежно чарівна,

моя недосяжна, кохана князівно…

Ах, крила…

Здіймали птахи в надвечір’ї…»

Коли музика вщухла, Дана раптом отямилася посередині зали в колі глядачів. Щоки дівчини поволі вкрив рум’янець.

— Я думаю, нам слід пройтися, — прошепотів юнак, — не тривожтесь… Всім присутнім тут особам сподобався танок…

На подвір’ї панувала тиша. Оркестр в залі вже заграв щось інше. Над ґанком погойдувалися ліхтарі… Світанок, теж розчервонілий, дивився на дівчину тим самим тривожним поглядом, наче боявся, що вона ось-ось щезне.

— Мене моє кохання подолало! — сказав він з легким усміхом,

Як не таїв

До неї почуття —

Рум’янцем на обличчі

Проступало…

Це сказав у давнину один воїн з мого роду, але і нині…

— О, — мовила Дана, силячись на жарт, — в такому разі всі ті, хто танцював довго і старанно, закохані в своїх панночок і навпаки.

— То ж повернемося до наступного танку, — сказав юнак, — а нині поговоримо хоч трохи. Чи їдете ви до Владигори? Тамтешній суддя, я бачив його у залі, дає через тиждень такий же баль…

— До Владигори день дороги, якщо нікуди не поспішати, — озвалась Дана, начебто розважаючи, — але чому б і ні… Зрештою, їхати можна і верхами…

— Я не бував в цьому містечку, — мовив Світанок, — що там цікавого?

— О, те саме, що й тут, — засміялася дівчина, — містечко, щоправда побільше за Родогору, фортеця третього поясу і невеличка залога… Сотником там — зараз будете сміятися — пан Вовкулака Вовчур… А суддя округу зветься пан Гострозір Гайчур… Вони терпіти одне одного не можуть…

— О, провінційна шляхта має дуже загострене почуття чести при трошки закруглених вушках, — мовив боговладець, — я певен, що сварка вийшла за якусь дрібницю…

- І ви не помилилися, — відмовила Дана, — пан урядовець з паном військовим не поділили абищицю — право брати вояків під арешт. За військовим статутом, як ви знаєте, карати воїна може лише його сотник, або князь. За громадянським же статутом суддя має право всадовити у холодну будь-якого буяна, незалежно від того, чи є на ньому однострій. Принаймні, у статуті не оговорюються особливі права вояцтва з фортець. На цьому ґрунті вийшла сварка, і…

— Зрозуміло, — мовив юнак, — о, новий танок… Ходімо.

Танцювали вони до ранку. Задля балу пан Змій дозволив тим щасливчикам, котрі потрапили у звільнення, не повертатися до фортеці на ніч.

— Він сказав, — пояснив з усміхом Світанок, — що в разі чого трембіту ми почуємо…

Пан Ранок ніжно впадав за своєю подругою. Він роздобув їй навіть морозива, яке коштувало шалених грошей, бо лід для нього привозили з перевалів. Дана від морозива, яке їй запропонував Світанок, відмовилася, віддавши ласощі напівсонному Світляну, який з почуттям виконаного обов’язку дрімав на стільцях в кутку поруч з кругловухим хлопчиною розбишакуватого вигляду, котрий теж був зодягнений у кунтушик пажа.

Пажі тут таки прокинулися, поділили морозиво і почали його лизькати, намагаючись не дуже виявляти задоволення. Вже коли стало розвиднятися, і музики зіграли останній танок, пан Світанок підсадив у сідло втомлену, але задоволену Дану і сам сів на свого коня.

— Якщо ви спізнитеся на ранкове шикування, — мовила дівчина, — вас знову посадовлять під арешт…

— Хоч і прощаюсь, — відповів юнак миттєво,

Радість відчуваю…

До зустрічі із вами у цю ніч

Я взагалі не знав

чому радіти…

Тому деякі неприємності… Втім, я спробую не порушувати статуту, бо інакше пан Богудан Змій не дасть мені звільнення для поїздки на владигорський баль.

Світанок провів Дану до хвіртки будиночка вуйни Рути і з місця пустив коня чвалом, явно поспішаючи. На родогорському повороті призупинився, однак, і змахнув рукою. Щаслива Дана помахала услід і, пишаючись, заїхала верхи у відчинену сонною Смерічкою хвіртку.

— Як гулялося, Смерічко? — спитала Дана, обережно стаючи на землю. Ні, у штанях набагато зручніше, хоча, задля такого залицяльника можна й потерпіти.

— Ой, ніженьки гудуть, — продзвеніла у відповідь дівчина, — цілу нічку танцювалисьмо… Чотири легіні запрошували до пари, а двоє провели до самої хати… Як ще за мене не побилися — не знаю… А гарний вояк проводжав панну… Пан Світанок з Родогори є файним, мов писанка.

— Звідки ти його знаєш? — спитала Дана трохи здивовано.

— Ой, та хто ж не знає боговладських засланців? — сплеснула руками Смерічка, — не так вже й багато вельможних ельфів у Родогорі. Отой пан Ранок ходить до пані Гордани Дзвінки і у неї б і ночував, аби не вечірнє шикування. А пан Світанок ні до кого не ходить, окрім як на берег Літавця, або річки, де грає свою музику, та жалісно так… Наші дівчата пробували розпитувати їхніх пажів, задарили розбишак солодощами, але ті так і не зізналися якого роду їхні господарі. Тільки Войко, паж пана Ранка, обмовився якось, що пан Світанок є вищим вельможею від його володаря.

— Якщо пан Ранок є Ведангом, — пробурмотіла Дана, — то тоді його приятель може бути лише принцом крові… Ні, наш пан Ранок напевне тільки родич Драконам… Але тоді — ким може бути його друг?

Кілька днів Дана з завмиранням серця очікувала звісток з фортеці. Нарешті приїхав на своєму конику Світлян, котрий і сповістив, що обом боговладцям дозволено з’їздити до Владигори.

— Світляне, а звідки ти родом? — обережно почала розпитувати Дана, хоча давно вже здогадалася по вимові і гарнесенькій квітчастій вишиваночці під кунтушиком, що хлопчина є підданцем Буревія Ллєга.

— З Квітану, — охоче відповів малий паж, — я з роду Горичів, який…

— Калина в гербі, - всміхнулася Дана, — Гарний цвіт дає добрий плід… Ти дійсно гарненький, мов квітка… Як ти потрапив на службу до пана Світанка?

— Мене влаштував князь Буревій, — відповів хлопчина трохи гордовито, — ми є його далекими родичами, і тому…

Дана припинила розпити, щоб не насторожити хлопця, але висновки зробила дуже цікаві… Князь Ллєг влаштовує свого родича на службу до… До когось, кому служити є честю для рідні Квітанського князя…

П’ятого дня тижня до будиночка пані Рути під’їхав двоколісний возик з м’якими сидіннями, запряжений парою гнідих коників. Правив конями паж пана Ранка, а поруч пишався Світлян. На одному сидінні возика розмістилася пані Гордана в дорожньому вбранні. Приятелі-засланці їхали поруч верхи.

— Я думала, що ми поїдемо верхами, — вирвалося у Дани.

— Мила панно Дано, — провуркотів Ранок, — ви цілком у своєму праві осідлати вашого чудового коня. А відпочивати будете у повозі. Войко, збігай за речами панни…

Чорноокий Войко побіг за Даниною сумкою навперегони зі Світляном, котрий явно вважав, що це його справа. В сумку Дана вже давно уклала свою другу сукню, білизну, панчохи та черевички. В другу торбину добросерда пані Рута поклала їжу, якої б вистачило на десяток зголоднілих воїнів.

Дана якось не подумала про те, що подруга Ранка теж поїде з ними. Пані Гордана опісля того балу дивилася на неї, коли зустрічала на вулицях Родогори, наче розлючена кицька. Хоча дівчині було її трохи шкода, бо ясно було, що столичний вельможа свого часу повернеться додому, і забуде…, але безпідставні ревнощі коханки цього вельможі дратували Дану. І тому вона вирішила таки їхати верхи на Ізгліяні, вряди-годи пересаджуючись до повозу.

Дорогою Світанок оповідав стиха:

— Ночуватимемо ми у Владигорі в заїзді «Ворождень». Туди ми маємо прибути сьогодні ввечері якраз перед початком балу. Перепочинок зробимо на озері Крилач — мені оповідали, що так робить більшість подорожніх.

До озера вони прибули по обіді. На його березі було доволі багато люду, і Дана запропонувала піднятися вище, ще до одного невеличкого озерця. Це озерце звалося Місячним, а оскільки береги його були не дуже зручними для купання, відпочивати туди проїжджі ходили зрідка.

— Зате там тихо, — мовила Дана, — а самотність іноді є ознакою спокою.

Пані Гордана, однак, воліла залишитися на знайомому пляжику Крилач-озера. Ранок зостався з нею, ледь звівши одну брову на знак страждання і покори. Світанок же охоче подався з Даною до озерця, котре було просто величенькою розколиною в скелі і мало форму півмісяця.

— Ви бували тут раніше? — спитав він стиха.

— Кілька разів, — відмовила Дана, — гостюючи у Родогорі, я об’їздила все, що тут є цікавого.

— Ми виїжджаємо на вартування досить часто, — озвався юнак, — але я не бачив цього місця. Тут, неподалік, є хутір, там ми обкопували виноград, допомагали родині вояка, котрий загинув…

— Ви хіба вмієте працювати на виноградниках? — вихопилося у Дани.

— Ні, звісно, — всміхнувся Світанок, — але я швидко навчаюся. Може викупаємось? Оце миле деревце буде нам ширмою…

Миле деревце було старезною вербою, котра невідомо як ще трималася у скелястому ґрунті. Протилежний берег озерця був взагалі голою скелею, котра здіймалася круто вгору. Дана роздягнулася за деревом і кинулася у воду.

Наближалося Осіннє Рівнодення, але сонце пряжило як влітку. Тому дівчина з задоволенням пливла у прохолодній воді. Десь на середині озера її наздогнав Світанок, котрий, виявляється, плавав швидко і майже безшелесно.

— Не думала, що ви вмієте плавати, — вирвалося у Дани.

— Мила панно, — засміявся юнак, — я ж виріс на березі ріки, котру звуть однаково з вами. Ви, певне, вважаєте, як і князь Влад, що боговладські вельможі все життя проводять у шовкових пелюшках.

— Ви знайомі з князем Чорногори? — Дана повернула до співбесідника голову, увінчану вінком з кіс, котрі вона уклала довкола голови, щоб не намочити.

— О, так — усміхнувся юнак, — пан Чорногори лякав мною своїх неслухняних синів. Загрожував віддати їх до мене у науку — писати вірші і навчатися трьох уклонів.

Дана пирхнула. Вони були вже поруч зі скелею, і дівчина вчепилася в камінь, щоб трохи перепочити. Світанок тримався поруч. Дана бачила зовсім близько його очі, в яких застигла все та ж причаєна тривога.

Він накрив своєю рукою її руку. Долоня боговладського вельможі виявилася такою ж самою як і у неї самої — затверділою від зброї, а рука безжально схльостана тятивою.

— О, тиха вода, — промовив ледь чутно, — тиха вода, що зриває греблі розуму.

Його вуста, несподівано гарячі, торкнулися вушка панни Дани, яка саме цієї миті крутнула головою.

— Милий пане Світанку, — сказала вона не зло, але з гіркотою в голосі, - ви послужите тут ще з рік, тоді вас пробачать, і ви поїдете до столиці разом зі своїм приятелем. Я не хочу розділити долю пані Гордани. Може вона й поводиться нестримано, але у неї є виправдання — вона боїться втратити того, кого любить. А я не бажаю, щоб ви згадували про мене так, як пан Ранок буде згадувати про свою кохану. Метелик, котрий перетворюється на ревнивого кажана — жахливе порівняння, неправда ж? Та, на відміну від пані Гордани я є чистокровною родичкою дому Ллєгів, і вмію володіти собою.

Юнак прибрав руку, і Дана раптом з жахом побачила, як зникає тепло з його очей.

— Я теж вмію володіти собою, — сказав він рівно, — вибачте мені, панно. Я зробив зле… Нам час повертатися, якщо ми хочемо ввечері бути у «Ворождені» і встигнути на баль.

Назад вони пливли мовчки. Дана вибралася на берег зі свого боку верби, похапцем натягнула вояцький одяг і трохи не розплакалася.

Світанок очікував на неї. Він теж вбирався швидко, по вояцьки і навіть встиг переплести волосся з підібраного на голові вузла у звичаєву косу.

— Я не хотіла вас образити, — мовила дівчина ледь чутно.

— Я не образився, ні…, - лагідно сказав юнак, — але я мав би подумати першим про те, що ви мені сказали… Мій друг Во… Ранок часом буває нестриманим на язик і швидким на вчинки. Я вважав, що не є таким — до цього дня. Це я є винним перед вами, але я зовсім не вважаю вас легковажним метеликом… Хоча я сам би хотів стати метеликом, якому на мить приснилося, що він є боговладським вельможею, засланим на Прикордоння.

— Вам тут дуже погано? — спитала Дана тремтячим голосом.

— Погано? — перепитав юнак, — та ні… Я просто не воїн з натури. Я мрійник і трохи поет, і, чесно кажучи, велике ледащо. Підхоплюватися під рев трембіти не доставляє мені задоволення не тому, що це важко, а тому, що це необхідно. Вдома, у Боговладі, у мене був сад, який я плекав сам… Рожеві пелюстки яблунь… Схід сонця, флейта, друзі… Місяць, що відбився у річці… Я люблю своїх колег по Родогорській фортеці, але, якби не Ранок, мені було б дуже… самотньо. А потім з’явилися ви.

— Але я є занадто різкою і уособлюю те, чого ви не любите — вояцьке життя, — зітхнула Дана, — вам потрібна дівчина, схожа на яблуневу пелюстку на прозорій воді.

— Раніше я теж так думав, — усміхнувся Світанок, подаючи Дані руку, — а потім замислився над тим, чому подібні дівчата поповнюють список перемог мого відчайдушного приятеля. Можливо, це мені, а не йому потрібне кохання дівчини-воїна.

На березі Крилачу вони застали Ранка та Гордану у розпалі сварки.

Власне, Ранок зовсім не сварився зі своєю коханою. Він сушив на сонці волосся і перебував у погідному настрої. Кунтуш і вишиванка лежали поряд. Пані ж Гордана була зодягнена у закриту сукню, котра їй дуже личила, але в якій було трошки спекотно. Ображено випнуті вуста молодої горянки здається говорили — мене скривджено.

— Я лише запропонував своїй подрузі викупатись, — мовив Ранок, перш, ніж його встигли про щось запитати, — не думав, що у Чорногорі такі суворі звичаї…

Дана глянула на чорноокого воїна, затримала погляд на ледь помітних плямах, що вкривали смагляві груди. Тут попрацював сильний цілитель, інакше тіло юнака назавжди залишилося б спотвореним рубцями. Можливо тоді б він зрозумів, що річ не у звичаях. Жодна жінка з людей, навіть найвродливіша, не насмілиться роздягнутися поряд з ельфійкою, а якраз поряд розташувалося якесь шляхетське посімейство, і юні гостровухі дівчата весь час бігали до берега у тоненьких запиналах, відважно скидаючи їх перед тим, як кинутися у воду. Присутні при тому чоловіки чемно відводили очі, але…

— Ви, пане Ранку, — мовила Дана ледь ущипливо, — зовсім не розумієтесь на жінках, хоча, здається, хочете вважатися великим знавцем жіночих серденьок. Вам потрібно було знайти більш затишне місце для жони, котру ви звете подругою. Ви ж дбаєте лише про власні вигоди, і не дивно, що ніжні панни тікають від вас, наче від багряної чуми.

Гордана здивовано підвела очі. Від Дани вона явно не очікувала допомоги.

— Ходімо, мила Гордано, — сказала дівчина якнайлагідніше, — я покажу вам місце, де ви зможете роздягтися подалі від свого люб’язного приятеля. Він, напевне, вважає, що споглядання ваших принад зовсім зведе його з розуму.

Таке місце було Дані відомо, і Гордана, сховавшись за виступом скелі, з полегшенням розстебнула сукню.

— Хвала Богам, — мовила, — мені просто необхідно викупатися, бо запах… Це жахливо… Яка ви щаслива, що ваше тіло не має запаху… Коли маєш коханця-дивного…

Дані чомусь згадалося, як зо два роки тому, вона, бувши на одному з перших своїх вартувань, зірвалася у провалля, і як пан Трембич, який тоді ще не був десятником, утримав її за руку біля ліктя, а тоді поволі витягнув на стежину. Вона тоді мовчки притулилася до його сорочки, котра… Запах… яка дурниця.

— Тільки не дивіться, — мовила Гордана жалібно, — я і так сама собі здаюся незграбною…

Дана запевнила жінку в тому, що навіть очі заплющить, але таки піддивилася крізь приспущені вії. Гарна пані Гордана… І зовсім вона не є незграбною… Тільки даремно вона приймає у себе пана Ранка. Насмішкуватий столичний вельможа наскрізь бачить її наївні спроби сподобатися і утримати біля себе якнайдовше… Це не є коханням, коли поруч з любим тільки й думаєш про те, зграбна ти, чи незграбна.

Світанок, здається не є таким, як його насмішкуватий приятель, чиї жарти часом стають недобрими. Таке враження, наче він сам чогось соромиться. Може своєї занадто мирної натури?

Однак… А як же цей витончений поет пішов сам-один на десяток ворогів… Без меча, лише з отими «пазурями» та метавками. Добре, що він зустрів пардів, ну, а якби не зустрів? Мирна натура… Дана усміхнулася… В ній самій часом підіймалася з якихось душевних глибин ота холодна лють нищительки, яка наче стирає і страх, і жалість, і всі інші почуття…

— Під час битви, — пробурмотіла дівчина, — лише під час битви…

Ні, вона не повторить помилки пані Гордани… Не буде починати те, що потім закінчується тільки стражданням… Тверда від постійних вправ зі зброєю рука на її руці… Тонкі пальці юного вельможі без жодного персня — аби зручніше було тримати меча. Сліди від тятиви, яка, напевне, розтяла, зірвавшись, шкіряну рукавичку. І отой гарячий не поцілунок навіть — доторк… Очі, сповнені тривожного очікування… «Мій володар ніколи й нікого не просить», — сказав маленький паж…

З-за каменів обидві панни прийшли до своїх супутників у погідному настрої. Ранок, якому приятель напевне дав прочухана, тут таки перепросив свою супутницю і не дражнився ні з неї, ні з інших до самої Владигори. Тож у заїзді, де було велелюдно, Дана з Горданою одразу винайняли кімнату на двох і там усамітнилися для перевдягання.

Владигора була переповнена приїжджими, і, хоча на вулиці весь час дер горлянку мандрівний перукар, спраглий заробітку, обом жінкам так і не вдалося залучити його до себе. Гордані Дана таки зробила самотужки високу зачіску, на зразок тієї, яку їй самій робили у Високому Замку, а сама заплела волосся у дві товсті коси і махнула на все рукою.

Коли у двері пошкрябався пан Ранок, Гордана випливла йому назустріч лебедицею. Дана задоволено подивилася на творіння рук своїх, перекинула власні коси на груди і запросила до кімнати Світанка.

Боговладці теж переодяглися. Ранок був зодягнений в чорний оксамитний кунтуш з золотою облямівкою і такі ж штани. Його голову прикрашала вигадлива боговладська зачіска з переплетених косичок. Світанок же так і зостався з вояцькою косою. Але кунтуша вдягнув іншого — блакитного з золотим шиттям. Достоту, як Данина сукня.

— О, боговладські візерунки, — сказав він, побачивши дівчину, — як вони вам личать… І оці ваші коси… Вони кращі за будь-яку мудровану зачіску… Моя сестра… Ви зараз мені її нагадали… Не лицем — цією сукнею… Вона теж любила заплітати волосся у дві коси… Аж поки…

— З нею щось сталося? — тривожно спитала Дана.

— О, ні… Але вона вийшла заміж у… у провінцію, і ми бачимося дуже зрідка. Я люблю її…

— А ваша мати у Боговладі? — спитала дівчина.

— Я втратив її зовсім дитям, — мовив Світанок, — я маю старшу неньку, матір моєї сестри, котра доводиться тіткою моєму приятелю. Власне, ми є братами у перших і тому так прив’язані одне до одного.

— У мене теж лише друга мати, — зітхнула Дана, — мила пані Лаванда… І у мене був брат… Давно, ще до мого народження. Він загинув у Війні Стихій… Його звали Богданом.

— О, так, — сказав Світанок, — оті книги у шафі… І написи на полях… «Достатньо бути просто відважним» — це дописали вже ви…

— Бо в цьому слові, - мовила дівчина, — і відданість, і стриманість і хоробрість…

— Ну, — всміхнувся юнак, — відважно до бою. Ми були першою парою на балі Родогори, ходімо скоряти Владигору.

***

Владигора була величеньким містечком і центром округу. Пан Гострозір Гайчур, владигорський суддя, не задовольнився задля свята якимось жалюгідним театриком. Він наказав прикрасити міський парк, нап’яти на галявинках намети, де можна було випити холодного лимонаду і поїсти ласощів, а музик запросив з Ігворри. За чутками, очікувався приїзд когось з княжої родини, якщо не самого вельможного Парда, котрий полюбляв такі свята.

У натовпі виднілося багацько вояцьких кунтушів. Якщо воїни з інших укріплених містечок, користуючись випадком, повдягались у цивільне, то владигорцям доводилося під пильним оком сотника Вовкулаки таки гуляти у одностроях. Однак, вони не дуже тим переймалися, пишаючись собою і зачіпаючи вартівників судді. Ворожнеча поміж суддею та паном сотником вже давно стала темою для пліток навіть у Ігворрі. Всі лишень дивувалися, чому грізний Влад не розжене незгідних службовців по ріжних кутках Чорногори і так покладе край їхнім суперечкам.

На деревах парку сиділи ллєолі — велетенські світляки, предки яких жили колись під іншими зорями. Їхнє примарне світло робило все навкруги теж примарним і загадковим. І знову грала музика терпкі чорногорські мелодії, від яких на очі наверталися сльози, а в грудях наче танула крижинка.

Дані хотілося, щоб ця ніч ніколи не закінчувалася. Щоб вічно кружляти в світлі ллєолів, щоб ніколи не зів’яла квітка зоредиву, яку Світанок перед балом сам вправив їй у волосся.

Грали мелодію «Плавучі трави», і Дана повторювала про себе вірша, за мотивами якого складено пісню:

«Немов плавучі трави,

Без вагання.

Коріння не пускаючи,

Пливе

За течією і моє кохання…»

Їх помітили… За їхніми спинами шепотілися, що молода пара є приїжджим з Боговлади вельможним подружжям на відпочинку. Дана чула краєчком вушка навіть сміливе припущення, що пара дивних в данадільській одежі — це Вогнедан, князь Данадільський, прозваний ще Принцом Яблуневого Саду і його наречена, князівна зелемінська Чаяна.

— Хіба я схожа на оту Чаяну? — спитала вона у Світанка, зрозумівши за його усміхом, що він теж все те чув.

— Ніскілечки, — озвався той, — вона є зовсім іншою…

— А ви її знаєте?

— О, так… З дитинства. Як і її братів…

Дана не наважується спитати, чи знає милий пан Світанок княжича Лемпарта. Вона вже давно склала два і два, і зрозуміла, що Світанок Великої Ночі опинився на Прикордонні через поєдинок з Привидом з Майбутнього.

— Зі старшим я познайомився нещодавно, — мовить тим часом юнак, — це доволі лиха особа… Але решта Володаревичів є гарними приятелями.

— А князя Данадільського ви знаєте?

— Як самого себе, — говорить Світанок стиха, — о, той яблуневий сад…

— Він схожий на вас?

— Тепер уже ні… Радше, це я його трохи нагадував… колись.

— Ще б пак, — говорить Дана, — Принц Зі Столиці і боговладський законодавець мод… У Боговладі, напевне, всі хочуть бути на нього схожими.

— Але не всім би хотілося розділити його долю, — якось аж занадто сумно говорить Світанок, — о, музики попрохали перерву… Дозвольте принести вам лимонаду…

Він саджає Дану на різьблену лаву і зникає. Дівчина роздивляється пари, що прогулюються алеєю… Онде і пан Ранок зі своєю подругою. Вони, здається, зовсім примирилися і трохи не мурчать, як двоє пардів.

— Яка несподівана зустріч…

Від цього голосу Дана мимоволі здригається. Але поруч з лавою й насправді стоїть зелемінський княжич… У військовому кунтуші. Його що — перевели до Владигори?

— Доброго вечора, — сухо говорить дівчина, — хоча…

— Хоча ви не хочете зі мною розмовляти, — зітхає зелемінець, — і вечір раптово перестав бути для вас добрим… Я теж покинув фортецю Лелег… Нині служу у Владигорі — така ж нудьга, хіба що вартування не такі виснажливі. Я так і не вибачився за тодішнє, але погодьтеся — покарання було достатньо жорстоким.

— Я, — мовить Дана з деяким жалем, — була трохи… розгублена тоді. Давайте забудемо про ту прикру історію. Ви були необережні, але… Спробуймо стати друзями, гаразд?

— Ви тут самі? — замість відповіді питає зелемінець, — може потанцюємо?

— О, ні, я не сама, — поспішно говорить Дана, — і вже пообіцяла танок одному приятелеві. А от, до речі і він.

Світанок одразу пізнав Лемпарта — це Дана втямила по тому, як скрижанів його погляд. Але він спершу з поклоном подав дівчині високий келишок боговладського скла, і лиш тоді глянув на зелемінця.

— О, що за вечір! — протягнув Лемпарт, — самі старі приятелі? Як служиться, ваша ясновельможність?

— Напевне, краще ніж вам, — сухо мовив Світанок, — дозвольте, моя панно?

Дана поспішно підвелася, вчепившись в подану руку. Вона вже відчувала лихе.

— Швидко ж ця панночка стала вашою, — засміявся зелемінець, — це ж оберіг фортеці… Дівчинка дуже любить вояків. І не є особливо розбірливою — передостанній її кругловухий коханець накинувся зі зброєю на мого брата у перших… Останнім, як ви зрозуміли, був я… Рудан так і не дочекався своєї черги — нас перевели до Владигори…

Дівчина підвела очі на Світанка і не пізнала свого ніжного друга. Від нього віяло холодом, наче з перевалу, а голос, коли він заговорив, задзвенів, наче крижаний дощ.

— Пане Привиде з Майбутнього, — сказав юнак так, що не тільки Лемпарт, а і Дана мимоволі здригнулася, — нашу зустріч можна назвати судьбоносною. Тут немає мого батька, і нікому спинити поєдинок. Панночці доведеться побачити досить огидне видовище — я випущу з вас кишки на поживу воронам!

Змигнув у світлі ллєолі клинок з обережними знаками… Меч з іменем… У цього юнака? Лемпарт не скільки злякався, скільки насторожився, однак теж дістав зброю. Але ж не будуть же вони поєдинкувати просто посеред парку?

Однак, суперники якраз саме це й робили і то неухильно. Знову, як і у випадку з паном Трембичем, Дана зрозуміла, що це бій не до першої крові. Принаймні, Світанок бився так, наче перед ним був котрийсь з отих ішторнійців з Гарячих Джерел.

Дівчина мимоволі потяглася за власним мечем і тільки зараз згадала, що на ній боговладська сукня, і що вона не має на поясі навіть ножа… З алей на дзвін мечів почали підходити люди і дивні.

— Панове, викличте варту, — мовив чийсь голос затривожено, — вони б’ються на смерть…

Дійсно, тепер уже Лемпарт був втіленням лютої злоби. Світанок неухильно тіснив його вглиб алеї, і глядачі, котрих зібралося уже чимало, розступалися перед ними, наче хвилі перед буревієм.

- Іменем Повелителя — зупиніться!

Суддя Владигори… Дана бачила пана Гайчура на родогорському балі.

Світанок навіть не обернувся… Зате Дана побачила дивні переміни в поведінці пана Лемпарта. Якщо до того він тяв мечем з дикою злобою, і разів зо два трохи не зачепив клинком свого супротивника, то зараз все його вміння куди й поділося. Перед суддею билися вправний воїн з новачком — незграбою.

— Наказую — зупинитись! — вигукнув владигорець, — варто, розділіть їх!

Лемпарт одразу ж зупинився, відскочивши назад. Владигорські вартівники розділили супротивників. Світанок з хвилину дивився просто на них, тоді мовив таким крижаним тоном, що навіть у Дани побіг мороз поза шкірою:

— Наказую — пропустити!

І рушив на вартівників з отим своїм мечем.

— Збожеволів, — вимовив хтось позаду Дани.

— Зупиніться, бо загинете! — спокійно мовив суддя. Цей поштивий дивний напевне бував за свого життя у ріжних тарапатах, — позаду вас два лучники… Останнє попередження…

Лучники таки справді були… З нап’ятими луками…Незважаючи на те, Світанок продовжував йти вперед. Двоє вартівників заступили йому шлях, і за хвилину їхні мечі задзвеніли на каменях алеї.

Видячи, що суддя зараз віддасть наказ стріляти, Дана кинулася вперед і обхопила боговладця руками, затуляючи собою від стріл.

— Милий! — крикнула вона, — та зупиніться ж! Це вже не поєдинок! Вас уб’ють!

— Пес, — з крижаним спокоєм у голосі вимовив юнак, — він і тоді розіграв цю ж саму виставу… Він і тоді прикинувся невдахою… Співчуття і розчулення, авжеж… А батько… Батько мене…

— Милий, — шепотіла Дана, — будь ласка… Милий…

— Ви так хочете, щоб я жив? — спитав Світанок не обертаючись, — ви цього хочете?

— Я цього прагну, — вимовила Дана, — я вас кохаю!

— Скажіть це ще раз…

— Я вас кохаю! — крикнула Дана на всю алею.

— О, яка славна дівчина! — вигукнув хтось з присутніх, — збожеволіти від кохання не є злочином… Я і сам би…

— Мого меча, — сказав боговладець поволі виходячи з бойового шалу, — я віддаю вам, панно Дано. Тільки вам… Це зброя, яку у мене ще ніколи не вибили з рук.

Дівчина поволі відітхнула. Обережно озирнулася на владигорських вартівників з луками, помітила, що вони послабили тятиви, і насмілилася відійти від свого приятеля. Світанок з уклоном віддав їй меча і склав на грудях руки.

— Отак буде краще, — незворушно сказав пан Гайчур, — прошу винних і свідків навідати приміщення суду. Де другий герцівник? Не втік? Чудово! Як завжди — вояк пана Вовчура. Ростиславе, — звернувся він до воїна з варти, — збігай-но за паном сотником. Нехай зараз же зайде до урядового приміщення.

В урядовому приміщенні було напівтемно. Один з вартівників заніс на руці великого світляка, і той одразу ж злетів і причепився до стелі чіпкими лапками. Дана бачила вдень будівлю суду — простих обрисів будинок з білого каменю. У великій залі стояло два столики і безліч стільців.

— Прошу сідати, — мовив суддя, — як там мій приятель, прийшов уже?

— Ні, це просто неможливо, — проспівав голос дивного від порога, — невже навіть на балі я маю розслідувати чергову історію про те, як мій вояк наступив на ногу котрійсь вельможній гості…

— Ваш вояк, пане сотнику, — лагідно сказав суддя, — бився на поєдинку, і то не з панночкою, а з таким же гостровухим шаленцем в цивільному. Тож як будемо розбирати цю справу? Знову фортеця проти міста?

— Швидше вже місто проти фортеці, - відпарував пан Вовкулака, — я певен, що мій вояк став жертвою нападу… О, я так і думав… Заїжджий данаділець, у якого чешуться руки до двобою, до речі, суворо забороненого на прикордонні. І панна, ясна річ… Як же без панни…

— Я був свідком двобою, — озвався якийсь шляхтич з-за Даниної спини, — до панни спершу підійшов вояк-владигорець, а згодом — отой пан в данадільському вбранні. Опісля короткої розмови ці панове вихопили мечі…

- І хто видобув зброю першим? — ядовито поцікавився суддя.

— Пан з Данаділу, — відмовив шляхтич, — я ще чув, як він обіцяв розвісити кишки супротивника на поживу воронам. Тому і наважився покликати варту…

— Все було не так! — вирвалося у Дани, — мого друга було доведено до стану бойової люті лихими словами… Якби не це, то…

— Свідчення панни до уваги не приймаються, — буденним голосом мовив суддя, — бо панни, як-то доведено неодноразово, завжди чомусь захищають того, хто більше винен… Те що бачив я на власні очі — пан з Данаділу відмовився припинити двобій, рушив з оголеним мечем на моїх вартових, і неодмінно отримав би стрілу в спину, якби не розумні речі вищеозначеної панни. Отже, роблю висновки. Винні обидва герцівники, бо не змогли порозумітися поміж собою за допомогою розумних слів, а замість того похапалися за зброю. Оскільки поміж мною і паном сотником уже була сутичка щодо покарань його воякам, і ми дійшли до деякого порозуміння, я віддаю пану Вовчуру його підлеглого як менше винного у тому, що сталося. Якби це він розпочав поєдинок, то покарав би його таки я…

— Я заперечую, — лагідно озвався пан Вовкулака, — навіть і в такому випадку…

— Наступний випадок, буде такий станеться, ми розберемо окремо, — відповів суддя в такому ж тоні, - забирайте вашого розбишаку і можете бути вільні.

Пан Вовчур кивнув Лемпарту, і вони обидва вийшли з зали. Дана прикинула, що зелемінцю загрожує три дні арешту, або додаткове вартування. Принаймні, її батько саме так покарав би поєдинщика-невдаху.

— Тепер займемося вами, пане з Данаділу, — мовив суддя, — пиши, Ростиславе… Ваше ім’я і рід?

— Мене звати Світанком, — незворушно відповів боговладець, — я служу у фортеці Родогори.

— Засланець, — хмикнув суддя, — чудненько… За що вислано вельможного пана?

— За поєдинок… — тим же крижаним голосом мовив юнак.

— Чудненько, — мовив пан Гайчур, — а чи відомо шановному пану… Світанку, що за друге порушення закону вам загрожує місяць ув’язнення? І тільки від жалю до вашої панни я залишу вас тут, а не відправлю до Ігворрської помпи?

— Хай станеться по закону, — озвався юнак байдуже.

— Щоправда, — мовив пан Гайчур, — в законі є лазівка, котра щадить ось таких вельможних бевзів, яким закортіло поєдинкувати. Сплатіть віру у тридцять червінців і йдіть до своєї панни.

— У мене немає тридцяти червінців, — все тим же голосом сказав юнак.

Дана подумки перерахувала вміст власного гаманця. Два червінці, жменька срібних монеток, в родогорському будиночку пані Рути — ще десять, те, що залишилося від вояцької платні.

Але до Родогори далеко… А втім… Тут же пан Ранок…

— Я дістану грошей, — сказала Дана, — відпустіть його…

— Одразу опісля внесення віри, — лагідно сказав суддя, — Ростиславе, проведи пана боговладця до місця ночівлі.

Вартівник взяв Світанка за плече. Той м’яко випручався і рушив попереду охоронця.

— Юнацькі дурощі, - сказав суддя Гайчур, — та не плачте, панно… У нас, хвала Богам, не Ішторну, і не якісь там ще дикунські місця… Вашому судженому забезпечена пристойна ночівля і трохи роботи для славного міста Владигори.

Дана подивилася на суддю доволі лихим оком. Від батька вона не раз чула, що оці міські роботи були головною причиною сварки поміж суддею та сотником Вовчуром. Сотник карав своїх воїнів може і тяжче, але багатьом з них було легше терпіти кару у фортеці, аніж виконувати якісь дрібні роботи, призначені для челяді, на виду у всього міста.

До «Ворожденя» Дана долетіла наче на крилах. Вона не стала розшукувати Ранка у місті, бо знала, що його прогулянка з пані Горданою напевне закінчиться у кімнатці заїзду, яку вони зі Світанком знімали на двох.

Здогади дівчини були вірними — Ранок відчинив їй не одразу, зодягнений у халат темно-вишневого кольору, який неймовірно личив смуглявому вельможі. Дана оповіла те, що сталося чітко і по-вояцькому. Сльози у неї вже висохли від холодної люті. Трапився б їй нині пан Лемпарт — живим би не вирвався.

— Т-так, — пробурмотів Ранок, — цього лише не вистачало…

— У вас є гроші? — спитала Дана впрост.

— В тому то й річ, що нема, — пробурмотів юнак, — всі оці жіночі витребеньки мого метелика… З собою у мене лише три червінці, а у Родогорі зосталося ще шість…

— А у Світанка?

— Так я ж ці шість у нього і позичив, — якось по дитячому відмовив Ранок.

— Отже — дев’ять, — підсумувала Дана, — і моїх дванадцять — двадцять один. Треба роздобути ще дев’ять…

— Та ще ж і за цими з’їздити до Родогори, — мовив юнак, — от біда… Клятий зелемінець, де він тут узявся на наші голови… Я якраз очікував, що з дому мені пришлють грошей, тому і вирішив погуляти на останні… Гаразд… Ми з Горданою їдемо зараз же… Невже родогорські хлопці не допоможуть витягти колегу з владигорського суду…

Доки Дана писала довірчого листа до пані Рути з проханням віддати Ранкові свої заощадження, юнак з Горданою уже зібралися, а заспаний челядинець з «Ворожденю» запряг їхнього повоза.

— Не хвилюйтеся, — зашепотіла Гордана, — я маю заощадження… Невеликі, але… Ми визволимо вашого друга. У мене є знайомі, котрі позичать мені…

— Світлян залишається, — мовив Ранок, — а ви, панно Дано?

— Залишаюсь, — мовила дівчина, — звичайно…

— Не покидайте його, — ледь чутно прошепотів молодик, — йому зараз скрутно… Не покидайте…

Розцілувавшись з Горданою, котра всілася у повіз, Дана помахала рукою Ранку, і повіз, яким правив паж Войко, виїхав з дворику заїзду. Ранок помчав за ним на своєму вороному.

Дівчина зітхнула і піднялася до своєї кімнати. Там вона переодяглася у звичне військове вбрання, заплела волосся в одну косу і знову спустилася на перший поверх.

Розрахувавшись з господарем тим, що зоставив їй Ранок, Дана залишила за собою свою кімнату, і кімнатку пажів для Світляна. Тоді замовила сніданок собі і хлопцю, а речі Світанка звеліла перенести до своєї кімнати.

Опісля сніданку Дана поклала до торбинки трохи яблук і пішла з пажем до будинку суду.

— А, вчорашній вояка, — розсміявся вартівник біля дверей на її запитання, — як же… Таке забути… Я вперше бачив дивного в бойовому божевіллі… Ні, він не під замком. До обіду всі порушники мають працювати для нашого міста… Ваш друг білить мур суду, котрий виходить он в той провулок.

Дана позирнула на єхидного вартівника лихим оком і подалася до провулку. Світанок дійсно був там і акуратно білив мур великою щіткою. Зодягнений він був у грубе, але чистеньке полотняне вбрання і навіть нині спромігся не обляпатися.

— Хіба ви вмієте білити? — спитала Дана півголосом.

— Ні, - озвався юнак, не перериваючи роботи, — але я швидко вчуся.

Він поставив щітку біля цебра з розведеною крейдою і усміхнувся до дівчини.

— Чому ви не сказали їм своє справжнє ім’я? — спитала Дана сумно.

— Навіщо? — здвигнув юнак плечима, — якщо до Боговлади дійде ця історія, я і так… Боги мої, мене вислали зі столиці через те, що мій батько… Але, менше з тим…

— Що сталося поміж вами та Лемпартом? — спитала дівчина.

— З мене досить і того, що сталося вчора, — мовив Світанок.

— Він казав неправду, — тихо заговорила дівчина, намагаючись, аби її не почув Світлян, — я дійсно виросла у фортеці, але сотниківна Дана була завжди тільки сестрою воїнам Лелегу. Мені подобався княжич Владияр, бо він мені родич і нагадував брата Богдана… Але тільки подобався… Коли Лемпарт приїхав до фортеці, то він здався мені спершу грубим і злим, а тоді — нещасним. Ми гуляли понад муром і слухали співи зозулі… А потім він… Він… Отой кругловухий, про якого він говорив — то пан Трембич, мій найкращий друг… Він життя мені врятував одного разу… Але більше…

— Моя мила панно Дано, — сказав юнак, — для чого ви мучите себе? Невже ви думаєте, що я повірив хоча б слову цього дволикого панка? У нього все фарбоване — і душа, і волосся. Він таки вкрав у мене чернетку того вірша… Тепер хоче вкрасти вас…

— Ви правда не повірили? — спитала Дана ледь чутно.

— Ні, звісно ж… ні…

— Ваш друг, — мовила дівчина, переводячи розмову на інше, — поїхав до Родогори по гроші. Днів через три ви будете вільні, ми поїдемо звідси, і…

- І що? — тихо спитав Світанок, — я не є вільним… Дуже далеко мій… мій яблуневий сад.

— У вас теж є яблуневий сад? — сказала Дана, — напевне це нині розповсюджено серед боговладців…

— Нині у мене є лише дика чорногорська сливка у кадовбі, - ледь всміхнувся юнак, — в ній є своя сумовита приваба. Панно Дано, я щиро вам вдячний за співчуття, але я маю добілити цей чудовий мур до обіду…

— Я прийду завтра, — пообіцяла Дана, даючи йому мішечок з яблуками, — вас тут добре годують?

— Як і у фортеці — непогано, — мовив Світанок, — я чекатиму на вас…

Наступного дня Дана прийшла до муру з великою щіткою на палиці, позиченою у хазяїна заїзду. За нею Світлян цупив невеличкого віхтя під силу своїм малим рученятам.

Світанок вже орудував щіткою з боку входу до суду і робив це набагато вправніше, ніж учора. Дана закотила рукави, макнула щітку у цебро і сказала мрійливо:

— Я обожнюю білити мури… А ви, мій володарю?

Вона очікувала на тінь усміху на матово-блідому обличчі боговладця, але той несподівано розсміявся дзвінким сріблястим сміхом:

— Хіба ви вмієте білити? — спитав, пересміявшись.

— Ні, - серйозно відповіла Дана, — але я швидко вчуся.

Відвідувачі суду позирали на молоду пару швидше зі схваленням, аніж з осудом. Дана орудувала щіткою, наче мечем, Світлян зосереджено метушився, підмазуючи низ, Світанок же, холодний і незворушний, працював так легко і невимушено, наче все життя тільки і займався підновленням будівель.

— Якби мене отак кохали, — сказав один відвідувач іншому, — я б з задоволенням відбув би у владигорській в’язниці і цілий рік. Ця дівчина… Боги мої… Якщо юнак бився за неї, то…

— Прекрасна панна, — зітхнув його співбесідник, — вірніше — прекрасна войовниця… Але у боговладській сукні…

В’язень та його подруга ледве втримувалися від сміху. Дана була задоволена своєю вихваткою, і лише боялася, що її прожене від муру суддя Гайчур.

Та суддя лише пройшов, наче проплив до судової зали, навіть не глянувши на старанних працівників. В обід трійця білильників умилася біля водограйчику на площі і всілася їсти трохи не на порозі суду, наче і справді родина мандрівних ремісників.

— Мені зараз хочеться, — мовив Світанок, наче вгадавши, про що думає Дана, — отак встати і піти кудись… Просто піти… Разом з вами, панно… Забрати тільки з заїзду флейту і меча… А втім… навіть цього не треба… Я виріжу ножем сопілку у калиновім гаї… Вона співатиме нам краще за витвір пращурів… Ми збиратимемо виноград у поштивих хуторян, а потім я вивчусь ще щось робити… Я добре малюю… Вивіски для заїздів… Малювання з ніколи не бачених краєвидів для сільських дівчат… І завжди поруч… Ви…

— А я, — спитав розгублено Світлян, — мене ви покинете, володарю?

— Тебе ми приймемо за сина, — засміялася Дана, — якщо, звичайно, пан Світлян з роду Горичів не захоче повернутися додому.

— Я не покину свого…, - хлопчик різко затнувся, — того, кому маю служити, аби потім служили мені. Однак, дозвольте вам зауважити, мій володарю, що забивати цвяхи у стіну можна і вашою флейтою, але молоток усе таки є більше пристосованим для таких справ. А коли ви берете флейту до рук — все довкола наповнюється світлом. Кожна річ добра на своєму місці, хіба ні?

Ледь ошелешена Дана побачила, як залилося рум’янцем лице юного вельможі.

— Боги мої, - сказав Світанок стиха, — мені не було соромно білити мури в’язниці перед очима всієї Владигори… Мені стало соромно лише тепер…

— Ви не маєте соромитися своїх мрій, — мовила Дана лагідно, — я одного разу теж захотіла втекти з фортеці і шити та прясти для пожиттєвого шляхтича… Але…

— Ви шкодуєте про це? — лагідно спитав юнак.

— Тепер уже ні, - відповіла Дана щиро і смикнула за кучері Світляна, котрий сам злякався своєї хоробрості і заховав личко в долоньках., - отже, призначену нам частину муру ми побілили… Куди нас посилають завтра?

— На місце злочину, — відповів Світанок з усміхом, — підмітати алеї в парку… Якщо Ранок не визволить мене ще зранку…

Та Ранок не з’явився і наступного дня, і Дана зустріла свого приятеля з позиченою в тому ж «Ворождені» мітлою під пахвою. Світляна вона відпустила побігати по місту, давши йому срібну монетку, і хлопчина здимів у напрямку ринку з різнобарвними крамничками.

Парк був безлюдним і прохолодним, а алеї, очевидячки, прибраними ще два дні тому. Порожня сцена на майданчику наче зберігала в собі звуки оркестру з Ігворри.

— Ми так тоді і не дотанцювали, — мовив Світанок, — а вартівники говорять, що останньою грали «Вежі Ігворри»… Мені ще у Родогорі сподобалася ця мелодія.

— Запросіть мене, — сказала Дана, — запросіть мене на танок…. мій володарю…

— Чому ви мене так звете? — з усміхом спитав в’язень у полотнянці.

— Бо так вас зве ваш Світлян, — мовила дівчина, — ну ж бо?

Світанок притулив мітлу до сцени і сказав:

— Тоді піднімемося нагору… І уявімо себе переможцями владигорського балу…

Крила… Ах крила… Дана відчуває у себе за спиною ці крила… Дана чує, як ридають струни віол, і як дзвенить жагуче чорногорська гітара…

«Ти, як раніше, бентежно чарівна, моя недосяжна, кохана князівно… Ах, крила… Здіймали птахи в надвечір’ї…».

Хтось гучно заплескав у долоні, і видиво урвалося. А навпроти сцени Дана побачила старих знайомців — Лемпарта з Руданом…

Світанок мовчки звів Дану зі сцени і взяв до рук свою мітлу. Напереваги, як беруть дрючка для учбового бою.

«Поганці, - зло подумала Дана, — не відсиділи в арешті і трьох днів… Певне, пан Вовчур лише з вигляду є суворим командиром. Мало того — вони вже тиняються по місту, замість того, аби плазувати на животах десь в гірській ущелині…»

— Я назавжди запам’ятаю це видовище, — мовив Лемпарт, — ви з оцією мітлою… Буде про що оповідати у Боговладі… Особливо про те, що ви зганьбили себе через вояцьку підстилку… ваша ясновельможносте. І не захотіли назватися судді, адже так? О, ця ваша несамовита гордість… Недарма святий Мейді писав, що гординю треба ламати…

Світанок витратив ці кілька хвилин на те, щоб непомітно підійти поближче. І на останніх словах вдарив зелемінця в лице держаком мітли.

Дана вся зібралася, наче кицька перед стрибком. Вона стежила за Руданом Логіним, але той, здається, не думав втручатися… Та й сам Лемпарт лише задоволено шкірився, незважаючи на те, що перед цим аж зашипів від болю, і мав залляне кров’ю обличчя.

— Зараз, — прогугнявив він, — я піду до судді Гайчура… І цей поштивий кругловухий — Лемпарт вказав на Рудана, — буде моїм свідком в тому, що в’язень владигорського суду знову накинувся на мене… Я знаю, ваш приятель поїхав збирати грошенята, але, опісля повторного нападу вірою вже не обійдеться. Чемний суддя відправить вас на місяць на водогін Ігворри, де ви працюватимете разом зі злодюжками. А я вже постараюся, аби про це дізналися всі… І Парди… І оті ваші пихаті боговладські приятелі… А особливо — Повелитель… Адже ви знову не назвете свого імені, чи не так? Тим цікавішою буде…

Лемпарт не договорив. Дана стрибнула на нього як кицька і повалила на землю підніжкою. Вони впали обидва, і дівчина опинилася зверху, осідлавши зелемінця, наче вершниця коня. Рвонувши на собі застібки кунтуша вона закричала на весь голос:

— Рятуйте! Ґвалтують!

— Скажена дівка! — крикнув Лемпарт. Він намагався видертися, але марно… Дівчина впала на нього і вчепилася в одежу.

— Пес, — прошипіла вона йому на вухо, — зараз сюди прибіжить варта, і я кричатиму на весь голос про те, що ти, і твій гидкий кругловухий, хотіли взяти мене силою… А носа тобі розбила я, захищаючись від насильства…

— Пусти, — хрипів Лемпарт. Вони вже качалися по втоптаній землі майданчика, наче й справді ґвалтівник та його жертва.

— Вартівники, — шипіла Дана, — порубають вас на місці, як скажених псів… Хвала Богам, ми в Ельбері, і у нас немає закону по якому судять ґвалтівників! Бо в Ельбері немає ґвалтівників, а тих, хто насмілюється, страчують без слідства і суду! І, хвала Богам, слово жінки тут є останнім… Я, чуєш пес, я відповідатиму на запитання чи є ви з Руданом насильниками! І як тільки я скажу «так», ви здохнете від мечів владигорської варти.

— Це брехня! — не на жарт переляканий княжич намагався скинути з себе Дану, але та цупко трималася його, ще більше роздираючи на собі одежу.

— Ти достатньо брехав, — вимовила дівчина, — щоб я могла без загрози для власної совісті сказати цю, єдину брехню… До того ж це і не зовсім брехня… За що ти отримав коліном проміж ніг, зелемінський виродку? Якби я тоді крикнула «ґвалт», тебе роздерли б на частини вояки батькової залоги!

Рудан, побачивши, що справа повертається на лихе, потихеньку відступав до найближчої алеї. Дана знову закричала на весь голос:

— Допоможіть! Люди і дивні! Допоможіть!

Тупіт чобіт по алеї пролунав десь зовсім поруч. Дана скотилася з Лемпарта, той підхопився на ноги, весь закривавлений, бо, читаючи йому свою невеличку проповідь, дівчина ще й дряпалася, мов скажена кицька, одночасно навмисне роз’юшивши об Лемпартове підборіддя власного носа. Зелемінець підхопився на ноги і рвонув з місця так, що за ним лише закуріло. Рудан чкурнув ще раніше.

Вартівників на чолі з Даниним знайомцем Ростиславом, котрий був помічником судді у ніч балю, дівчина зустріла немов рідних братів. Вона тут таки оповіла жалісливу історію про те, як вона хотіла принести ув’язненому приятелеві апельсинів, а в алеї на неї накинулося двоє якихось… Один, здається, навіть гостровухий… Її друг підбіг на її крик, а одночасно розбійники почули, як наближається варта… Ні, вона їх не встигла розгледіти, але певна, що впізнає, як тільки почує їхні голоси… О, вона дуже вдячна за допомогу пану Ростиславу, адже її приятель, як бачте, озброєний лише мітлою, а у насильників була зброя…

Бідолашний пан Ростислав просто таки пік раків… Ґвалтівники у славній Владигорі… Яка ганьба… І що скаже пан суддя… Звичайно, вони зараз же перетрусять парк і околиці. Це не можуть бути владигорці, швидше — якісь зайшлі. І що, навіть гостровухий? Панна не помилилася? Як вони були одягнені? Не встигла розгледіти? О, який жаль… До речі, він якраз хотів сказати… З Родогори примчав верхи друг пана Світанка. Віру судді виплачено, тож пан боговладець може забрати свої речі і бути вільним.

Коли Ростислав подався за своїми вояками, котрі давно вже прочісували парк, сподіваючись, що злочинці не встигли втекти дуже далеко, Дана нарешті віддихалася і позирнула на свого приятеля. Світанок стояв непорушно, все так же з мітлою напереваги. Потім озвався стиха:

— Мила панно Дано, вам довелося пережити через мене кілька неприємних хвилин. Я прошу вибачення, я ж знав, що він навмисне провокує мене…

— За що він вас так ненавидить? — вирвалося у Дани, — ваша ясновельможносте… Ви часом не є його чистокровним братом, котрий виріс у Боговладі?

— О, ми є родичами, але не такими близькими, — мовив юнак, — він що, насправді хотів зробити з вами зле? Там, у вашій фортеці?

Дівчина зітхнула.

— Принаймні, - сказала, — він намагався. І отримав своє. А батькові набрехав зо три мішки гречаної вовни…

— Брехати він уміє, це правда, — мовив Світанок. Він нарешті поклав мітлу, підійшов до Дани і став приводити до ладу її пошарпаний одяг.

— Ходімо до водограйчика, — сказав, — умиємося, а тоді заберемо у шановного судді мої речі… Він і справді відправив би мене на водогін… Я ваш боржник, мила Дано…

— Завжди рада прислужитись, — пирхнула дівчина.

Біля водограйчику Світанок сам умив Дані обличчя. Торкнувся її щоки вологою долонею, тоді приклав до серця руку.

— Я вас кохаю! — вимовив співуче.

— Скажіть це ще раз, — ледве здобулася Дана на слово.

— Я вас кохаю! — повторив юнак, і знову в його очах з’явився отой насторожений вираз, який не раз дивував дівчину. Чого ти боїшся, вельможний засланцю? Ким є твій батько? Чому він не повірив тобі колись, і нині ти боїшся, що тобі не довірятиме чорногорська шляхтянка, яку ти випадково зустрів під час своїх поневірянь?

Біля конов’язі суду нетерпляче переступав ногами кінь Ранка на прізвисько Красень. Суддя сидів у залі разом з другим боговладцем. Вони якраз владнали грошові справи, і пан Гайчур був у поблажливому настрої.

— Йдіть, переодягніться, — сказав він до Світанка, — і більше не влаштовуйте бійок на мечах у славному місті Владигорі. Ваше щастя, що маєте гарних приятелів, а то у мене є ще багато мурів, котрі потребують підновлення.

Юнак незворушно вислухав це і пройшов у невеличкі бокові дверцята. Пан Гайчур ледь усміхнувся до Дани.

— Люблю мати справу з нашою шляхтою, — сказав, — наброїти може всякого, зате опісля — ніякого клопоту. Щасти вам, панночко…

У «Ворождені» Ранок замовив святковий обід і оповів цілу історію про те, як він намагався роздобути червінці у Родогорі, де й срібні монети ходили зрідка, а в основному поміж людністю гуляла мідь. Дечим помогла пані Гордана, давши аж чотири червінці, а решту Ранок, набравшись нахабства, зайняв у пана Богудана Змія.

— Тільки не кажи, — мовив, всміхаючись, Світанок, — що мені доведеться відсиджувати арешт ще й у Родогорі. Я цього не витримаю — майже вся служба у мене проходить за ґратами…

— Та ні, пан Богудан зовсім не гнівались, — урочисто сказав його друг, — і навіть вилаяли пана суддю, за те, що він соромить воїнів громадськими роботами. В цьому пан Змій згоден з його приятелем Вовчуром. Ну, а ми зараз же виїдемо до Родогори, і забудемо про цю прикру пригоду…

Задоволена собою і життям Дана піднялася до своєї кімнатки, і почала укладати дорожню торбину. Потім згадала, що у неї в кімнаті речі Світанка вкупі з його чудовим мечем.

Дівчина прислухалася. Приятелі були ще внизу — вони розшукували Світляна, котрий все ще тинявся містом. Ранок якраз тицьнув монетку хазяйському хлопчині з тим, аби той збігав на ринок і привів пажа до «Ворожденю».

Дана обережно взяла меча до рук. Мати зброю з іменем було її бажанням з дитинства. В «Гербовнику» наприкінці був список мечів та їхніх власників, і дівчина змалечку завчила його напам’ять. А нещодавно Владияр привіз їй з Ігворри оновлений «Гербовник» з новим списком щасливих власників. Хтось отримав меча у спадок, ще когось було винагороджено такою зброєю… Хтось загинув, не випустивши з руки прекрасну зброю… Малою Дана думала, що іменні мечі сумують за загиблими власниками…

А у Світанка був клинок з іменем… Це означало, що юнак був найкращим мечником свого князівства. І вже приймав участь не лише у поєдинках «до першої крові» поміж шляхтичами, але й у справжніх сутичках.

Цікавість була найбільшим недоліком Дани. Завмираючи від цього неймовірно лоскітливого і тремкого відчуття, дівчина поволі витягла меча з піхов.

Плетений візерунок по лезу… Руни, що складаються в слова… Меч Світанка зветься «Пелюстка вогню»…

Розум Дани одразу ж згадав відомості, в які ще відмовлялася повірити її душа… «Пелюстка вогню»… Родовий меч Вогняних Ящерів… Зазвичай належить старшому сину в родині і спадкоємцю трону… Серед його власників були Повелителі Святояр та Святополк… Останнім його власником, як то написано було в старому «Гербовнику» був принц Святослав, нині Повелитель…

Але, якщо Святослав Данадільський, зайнявши трон, змінив «Пелюстку вогню» на Меч Ельберу, прозваний Державним, то зброя залишилася без володаря. Та у новому «Гербовнику», привезеному Владияром, було написано, що…

Дана наче в яві бачить рядки, відтиснуті на папері… Новим власником «Пелюстки вогню» є юний Вогнедан, князь Данаділу, наступник трону… Дозволено йому носити іменного меча волхвом-воїном Бранибором з Боговлади.

Простенькі потерті піхви для зброї, вартої маєтку… Маленька рука, схльостана тятивою… «Так і не вдалося перебрести тихі води». Тужлива мелодія чорногорського танку… Крила… Ах крила… «Мене моє кохання подолало…» Боги мої, цього вірша було складено Повелителем Святополком для Чорної Троянди Ведангу… Вона, Дана, ще читала його у якомусь збірнику… «…сказано одним воїном з мого роду» — так, здається мовив тоді Світанок… Дурна провінціалка, шляхтянка з Боговлади одразу б згадала автора вірша… Світлян, родич князя Ллєга, котрий зве володарем вояка-засланця… «Вдома, у Боговладі, у мене був сад, який я плекав сам… Рожеві пелюстки яблунь… Схід сонця, флейта, друзі…» Ну, звичайно ж… «Моя сестра… Ви зараз мені її нагадали… Не лицем — цією сукнею… Вона теж любила заплітати волосся у дві коси…» Біла Ружа Святославна… Її боговладські сукні, її коси… «Вона вийшла заміж у… у провінцію, і ми бачимося дуже зрідка. Я люблю її…»

Дана сіла на ложе з мечем на колінах. Перед очима пливли руни у вогняному відблиску…

«— А князя Данадільського ви знаєте?

— Як самого себе… о, той яблуневий сад…

— Він схожий на вас?

— Тепер уже ні… Радше, це я його трохи нагадував… колись…»

Меч у таких самих піхвах при боці чорноокого Ранка… Юнак з очима Драконів… Для чого читати «Гербовник», коли не вмієш мати якоїсь користі з того читання? Окрім самого Вогнедана, єдиний юнак її віку з Драконовою кров’ю в жилах, котрий живе не у Ігворрі, зветься княжичем Воїславом Ведангським. Якому дозволено волхвом Дубна Непобором носити іменного меча «Язик Дракона». Як найкращому мечнику провінції… Пан Воїслав, вельможа і насмішник… «Мій метелик, котрий перетворюється на ревнивого кажана…»

Пані Гордана повірила Дані деякі свої сподівання. Вона надіється, що коханець забере її до Боговлади, поселить у передмісті і буде навідувати вряди-годи… Можливо їй удасться завагітніти, і тоді… Її дитя буде Драконової крові, а отже — вельможею…

Її, Дану, теж поселять у передмісті… Може навіть неподалік від пані Гордани… Принц буде навідувати її вряди годи, а дружиною його стане… ну, скажімо князівна Чаяна Зелемінська… Чистокровна панна, зовсім не схожа на свого гидкого напівкровного брата. Ніжна і жаліслива — так, принаймні, Дана зрозуміла слова Лемпарта про те, що його любила тільки його сестра… І пані Чаяна буде говорити з легкою насмішкою своїм наближеним: «О, це чорногорське захоплення мого принца, на жаль…»

— А не діждете! — сказала Дана невідомо кому і зі злістю скинула подраного кунтуша. Переодягнувшись, вона вийшла за двері і прислухалася. Приятелі ще були внизу.

Повернувшись до кімнати, Дана перекинула сумку через плече і вилізла через вікно просто на дах конюшень. Спустившись вниз, вона хутко осідлала Ізгліяна, обережно провела його через задню хвіртку, і за хвилину вже мчала в протилежний від Родогори бік — до Лелечого Гнізда.

Цокіт копит по кам’янистій дорозі… Він наче повторює слово «жаль»…

Жаль, ах як же жаль… Жаль не сповнених мрій, жаль того чорногорського танку… Жаль тих годин, проведених разом біля владигорського суду… Жаль в’язня у білій полотнянці… «Мені зараз хочеться отак встати і піти кудись… Просто піти… Разом з вами, панно… Забрати тільки з заїзду флейту і меча… А втім… навіть цього не треба… Я виріжу ножем сопілку у калиновім гаї… Вона співатиме нам краще за витвір пращурів…»

— Жалю ж ти мій жалю, — бурмоче Дана, — зоре на розсвіті… Та краса на тобі, як роса на цвіті…

Роса Летич, давно загибла Роса Летич… Від її пісень плакала Чорногора… Як ось від цієї… Жалю мій…

Мчить Ізгліян по звивистій гірській дорозі… І цокіт копит відлунює у скелях…

Ні, це не відлуння… Бо ззаду мчить, летить вороний кінь, а на ньому вершник у блакитному кунтуші…

В’ється дорога-змія… Мчить за Даною вершник, котрий виріс у долинах… Котрий не вміє їздити горами… «Але я швидко навчаюся, моя панно…»

Все вужчає дорога… Зліва скеля, праворуч — провалля..

— Ви збожеволіли! — кричить Дана, коли її намагається обігнати юнак на ім’я Вогнедан, — ви збожеволіли, Святославичу!

— Наказую — зупинись! — кричить вершник, — чи чуєш?

— Ваш паж говорив, що ви ніколи і нікого ні про що не просите! — гукає Дана, а з — під копит Ізгліяна у провалля летять камінці, - а я не з тих, кому можна наказувати! Я піддана князя Влада, а не князя Данадільського!

Він намагається її обігнати… Щоб загородити вузьку дорогу… Щоб не дати зникнути з його життя… Тільки забув запитати Принц Зі Столиці, а чи бажає цього Дана…

Ох, як небезпечно послизнувся данадільський вороний, незвичний до гірських доріг…Та він таки обходить Даниного Ізгліяна… По самому краєчку провалля… Обганяє…

Вершник в блакитному загородив дівчині шлях… Змучені, стривожені очі палають на обличчі Принца Яблуневого Саду.

— Не покидай мене! — говорить він так, що у Дани мимоволі сльози виступають на очі, - прошу тебе, кохана… Не покидай…

— Я не буду жити в будиночку у передмісті Боговлади, — мовить дівчина крізь оті сльози.

— Ти житимеш зі мною в палаці…

— Я не хочу жити в палаці… Я воїн, а не двірська панна… Коли мене рекомендували князю Чорногорському, я заплуталася у власній сукні…

— Ти носитимеш свою одежу… Яку захочеш… І житимеш де хочеш… Але зі мною… Не покидай!

— У тебе є наречена!

— Я не одягав їй персня!

— Ти візьмеш ще дружин… Я помру від горя…

— Я не візьму собі другої жони навіть задля врятування роду!

Дана аж здригається мимоволі. Страшні слова… Пожертвувати родом задля неї… Ні… Не треба… Нехай у неї буде «сестра», як у княгині Ясмини… Нехай буде навіть дві… Нехай він навідує в передмісті якусь свою Гордану… Вона теж не в змозі його покинути…

— Якби ти не наздогнав мене, — говорить Дана ледве чутно, — хтозна куди заніс би мене Ізгліян…

Потроху, потроху вони вибираються з вузького місця… Злізли з коней, ведуть їх у поводу. Тепер Дані страшно дивитися у провалля, на дні якого вони обоє трохи не опинились. І дуже хочеться жити.

- І дуже хочеться жити, — говорить Вогнедан відлунням її думок, — о, ось тут вже безпечніше…

Дійсно, дорога вже набагато ширша… Крутосхил ліворуч заріс повзучою травою.

— Моя панно, — мовить юнак, — я пропоную вам заручини… За звичаєм… Заручні персні батьків… Я ношу їх на ланцюжку, на шиї, замість оберегу… І, можливо, в надії… Чи будете ви носити персня з гербом Саламандрів, аж доки його не змінить шлюбний?

— Я носитиму вашого персня, коханий, — шепоче Дана ледве чутно. Вони поволі йдуть дорогою, і тихо форкають коні за їхніми спинами, втомлені гонитвою.

— Тож дай мені руку, кохана моя…

Срібний ланцюжок з застібкою… На ньому два перстеника… Срібло з черленю… Старе срібло… Хто носив раніше трохи менший перстеник? Згідно «Гербовника» матір Вогнедана звали Конвалією…

— З пані Воїданою з Ведангу, — стиха мовить юнак, — мій батько заручився листовно, як — то і личить поштивому дивному… А моїй матері одягнув персня перед Війною Стихій і звелів чекати… До неї цього персня носила Чорна Троянда, моя бабуся… Вона теж була воїном і загинула у битві… Я не знаю, чи були вони щасливими, але я хочу, щоб ти була щасливішою за них…

І ось уже Дана дивиться на перстеник, єдину прикрасу на її руці… Дивиться, все ще не вірячи…

— Ми єдині, - шепоче вона стиха.

— Душами у Світлі, - озивається голос, схожий на спів віоли

— Ми поєднаємось, — вимовляє дівчина належні слова

— Тілами на землі, - говорить відлуння.

— У належний час… — мовить дівчина

— У призначений строк… — відгукується Вогнедан

— Бо Духом ми були, і є…

- І будемо Одним…

Наче нічого не змінилося у світі… Тільки стоять посеред гірського шляху двоє юних істот, стиснувши одне одному руки зі срібними заручними перснями. І нетерпляче пирхають коні — чого, мовляв, чекаємо… Їхати треба.

— Що буде далі? — питає Дана ледве чутно.

— Поки я є засланцем — житимемо у Родогорі, - відповідає юнак, — а потім… Що скаже судьба…

***

Пан Воїслав Ведангський, побачивши на дорозі дві застиглі знайомі постаті, полегшено зітхнув — обійшлося. Коли вони, чемно постукавши, зайшли до Даниної кімнатки і побачили замість дівчини вийняту з піхов і зоставлену на ліжку «Пелюстку вогню», Вогнедан збілів на виду і кинувся сідлати коня…

Добре, що господиня заїзду, котра, як і всі владигорці, співчувала закоханій парі, вказала юнаку дорогу, якою помчала дівчина-воїн на шаленому коні. І добре, що принц її наздогнав, бо лише Воїславу Ведангському було відомо, яким нерозважним іноді може бути завжди стриманий Принц Яблуневого Саду.

І надало ж Вогнедану закохатися саме у войовницю, котра уважно вивчає списки іменної зброї, потайки мріючи про такого ж меча… Його, Воїславова, подруга Гордана теж здогадалася, ким є Ранок-засланець, але ж Драконову кров не приховаєш, а читання «Гербовника» для вдови шляхтича, тим більше — пожиттєвого, є звичайною річчю. Але Гордані ніколи б не прийшло до голови завчити напам’ять список іменних мечів купно з їхніми власниками.

Ось вони, голубочки… Стоять посеред гірської дороги і цілуються, про все забувши… Щасливчик Вогнедан… Чого йому, Воїславу не трапляються такі дівчата? Коли він, бувши палацовим гриднем, сидів у арешті, жодна з його коханок навіть навідати не прийшла провинного вояка. Окрім, звісно, Вишеньки Ставської, але ж Вишенька не є його коханкою. Так, подружка дитячих літ…

Цікаво, чи було у Вогнедана з його красунею щось міцніше за поцілунки? Може й було — тоді, перед балом у Родогорі, принц потрапив до арешту за спізнення… А на балі вже прогнав його, Воїслава, від чорногорської квітки, так, наче вже зірвав її і насолоджується ароматом…

Ну що ж… Що не робиться — все на краще… Дивні є стриманими в проявах певних потреб, але ж їх, ті потреби, не приховаєш… Вогнедан якось, коли Воїслав допитувався у нього, чи має він коханку, мовив, блиснувши очима незадоволено: «Моя коханка — колодязна вода… І менше з тим…»

Тепер приятель нарешті знайшов криницю, з якої… Ні, Воїслав не ганить друга, але… Дана є дівчиною з гонором, таку не заховаєш у передмісті… Щоправда, його батькові, князю Вартиславу, теж колись не вдалося приховати існування певної панни Владислави, до речі, родом з Чорногори… І Ясну Грозу батько взяв до замку, коли та завагітніла… Ні, Дракони завжди були чемними з жінками, і якщо…

Він, Воїслав, таки забере Гордану до столиці… Звик бо до її пестощів і палких обіймів… Але ж він лише княжич Ведангу, хоча й це не абищо… А Вогнедан — єдиний наступник трону… Повелитель сам підбере йому жону з найвищої знаті. Вельможі лише гадають, чи це буде панна Владимира Пард, а чи панна Чаяна Драган… Ну, і через кілька років, можливо… Пані Владислава Ведангська недарма стільки часу витрачає на виховання сестрички Зоредиви…

Бути третьою жоною, або навіть не жоною, подругою, яку навідують вряди-годи… Ох, не з таких оця кусюча дівиця з очима кольору стиглих вишень… Та скільки ж можна оце цілуватися посеред дороги…

А, побачили нарешті… Та чи це Вогнедан? Ніколи його лице не було таким сповненим світла… Куди й поділася звична тиха зажура Принца Яблуневого Саду.

— Брате Воїславе! Милий брате!

Тобто, вже можна не ховатися… Ну, звісно ж…

— Мила панно Дано, — зіскакує з коня Воїслав, — як ви вже здогадалися, недостойний засланець Ранок зветься Воїславом Ведангським… Незмінний та вірний приятель пана Вогнедана Святославича, з яким ви, я бачу, знайомитесь наново…

— Я дуже рада, пане Воїславе, — тихо говорить дівчина, — можливості звати вас справжнім ім’ям. Як і його ясновельможність пана Вогнедана…

Його ясновельможність пригортає дівчину до себе і знову усміхається так, що Воїславу стає легше на душі… Хвала Богам, а то останнім часом приятелева флейта співала лише сумних пісень.

І лише наприкінці цього сповненого подій дня, коли трійця вершників, заїхавши до «Ворожденя» по речі, вже мчала родогорським шляхом, молодий Веданг помітив на дівочій руці, що твердо стискала кінські повіддя, заручного персня Саламандрів…

Сказати, що Дракон був здивованим — це не сказати нічого… Однак, він промовчав, пообіцявши собі поговорити з приятелем наодинці, і тоді, коли той трошки отямиться від першого шалу.

Бо той, хто йде проти волі Повелителя Святослава, не має в цьому житті ні щастя, ні спокою. Навіть, якщо це його рідний син…

Розділ четвертий. Тінь Великої Ночі

Вогнедан співав…

Він тепер наспівував майже постійно… Людські пісні так і лились з його вуст… Пісні Данаділу… Пісні Ведангу… Чорногорські пісні Роси Летич…

— Под облачком явір похиленний

Сидить на нім пташок премиленний

Слухай, мила, як той пташок співа

Же з любові ніт добра не бива…

Ми ворожка давно ворожила

Же мя здурит дівка чорнобрива

Же не буду видіть за ней світа

Аж проминуть мої младі літа

Воїслав спостерігав за приятелем з цілком зрозумілою тривогою… Принц не був байдужим до майбутнього закоханцем… Доля Дани тривожила його трохи не з першого дня заручин.

— Мила моя, ти спокусо єдна…

Буду любить тя не рік, ні не два…

Ци дала — с ми зілля ся напити?

Не мож, мила, ніяк без тя жити…

Не сумувала нині принцова флейта, коли юнак брав її до рук, але виспівував у музиці Вогнедан свій біль та свою тривогу… Якщо раніше він мовчки корився батьковій волі, часом занадто твердій, часом — несправедливій, то нині мусив стати на прю з Повелителем…

Два Вогняних Ящери зітнуться в двобої духу… Ох, не буде з цього добра… І так за щось незнане лихий на свого одинака правитель, тож може покарати сина позбавленням спадку… Або довічним засланням… Або…

Найстрашніше покарання для дивного вельможі — вигнання за межі Ельберу. Поміж незмінених швидко гинуть засуджені ельфи, чи-то від меча, чи-то від туги.

У Повелителя немає другого сина? Але хоч і небагато дітей може мати дивний вельможа, не більше одного, рідше — двох, зовсім зрідка — трьох від одної жони, та що завадить Ясновельможному Святославу взяти ще одну дружину?

Та і пані Воїдана ще може завагітніти… Ось оповідала ж Дана, що ріжниця у віці поміж нею та загиблим братом, аби він був живий нині, склала б двадцять літ…

А якщо навіть і ні — будуть діти у Ружі Святославни, і на трон сяде Повелителів онук під покровительством Владияра Парда…

Стиха наспівує Вогнедан… Вони з Воїславом нині відбувають вартування на одному з плаїв Розради-гори. Біля велетенського стосу дров для сигнального вогнища.

Якщо буде напад — сигнальники загинуть першими… Це знають усі — але ніхто цим особливо не переймається. Судьба… Хто може її оминути…

Справ у вартівників не так і багато… Стежити, аби дрова не підмокали від дощів, аби навіс був цілим та підпори… Ну, і, ясна річ, поглядати на схил Соколиної, на схід… Чи не запалає вогнище там…

Тож можна співати, чому б ні… Тільки таке співає Вогнедан, що у чутливого Веданга мороз проходить поза шкірою.

— Під облачком явір зеленіє

Глянь — но, мила, як той вітер віє

Може вирве його з коренями

Мила моя, що ж то буде з нами…

— Милий брате, — наважується Воїслав, і принц підводить на нього спокійний погляд. Він уже все вирішив, напевне… Даремно умовляти — страшною є крижана впертість нащадків Дани Ллон.

— Милий брате, — продовжує Веданг, — можливо, скоро ми повернемося до столиці…

— Чому ти так вирішив? — запитує Вогнедан, — ти отримав з дому листа?

— З дому я отримав лише гроші, які майже всі роздав за борги, — відповідає Дракон аж ніяк не розкаяно, — але менше з тим… Наближається Велика Ніч… Змагання Великої Ночі вимагають присутньости переможців змагань Великодніх. Ти маєш перше… нехай друге місце у збірці, я — четверте…

— Дана — сьоме, — додає Вогнедан.

— Дана з дозволу батька-сотника може їхати куди завгодно, — мовить Воїслав, — але ми прикуті до Родогорської фортеці ланцюгами обов’язку. Так от нас мають пробачити і дозволити повернутися, інакше кількість учасників…

— Замість другого і четвертого, — відповідає, здвигнувши плечима Вогнедан, — візьмуть третього і п’ятого… А щоб було рівно десять учасників — дозволять прийняти участь одинадцятому та дванадцятому… Головне, щоб приїхав перший…

— Пан Лемпарт складає «ланцюжки»… — хмикає Воїслав, — Смішно… Він не приїде. Там же потрібно віршувати без попередньої підготовки. А він не в стані скласти докупи двох рядків, якщо вже наважився вкрасти у тебе чернетку. Але в чомусь ти правий — нас можуть замінити… Хоча відсутність одразу першого і другого переможців не вдасться приховати, але… Третій переможець — князь Буревій Ллєг… То поет і воїн, який може змусити забути про відсутність двох перших…

— Але, якщо змагання відбудуться не у Боговладі? — питає Вогнедан наче у самого себе, — Місце Змагу Великої Ночі визначається жеребкуванням поміж провінціями… Боги мають підказати, де цього року зручніше спілкуватися з духами пращурів…

— Все одно, — починає Воїслав і раптом затинається.

— Нам заборонено повертатися до столиці, - роз’яснює принц з веселими іскринками в очах, — а можливість проведення змагу саме там — одна з семи…

— О, так, — говорить Веданг, — Зелемінський храм Землі-Матері, Озеро Сіллур у Веданзі, Храм Дани Богорівної у Боговладі, авжеж…

— Храм Зшестя у Відраді Данадільській, — продовжує Вогнедан, — Храм Бога Грому у Дарі, що в Квітані, Храм Сонця-Сивояра у Горяїнові, що в Чорногорі — це, до речі, не так уже й далеко від Родогори, і Храм Семи Морів на острові Сіллон…

— Але ж ти розумієш, брате, — мовить Воїслав, — що ми можемо дозволити собі з’їздити лише до Горяїнова, та й то тільки подивитися…

— Назви мені закон, — говорить принц спокійно, — котрий забороняв би засланцям приймати участь у змаганнях.

— Такого закону немає лише тому, — озвався Воїслав, — що жоден з засланців не приймав у тих змаганнях участи. Виїхати за межі Чорногори це означає…

— Нам заборонено жити у столиці, - поволі, наче дитині пояснює Вогнедан, — і наказано служити у фортеці… Але нам не заборонена належна воякам щорічна відпустка… А де вже ми її проведемо, є зовсім іншим питанням.

— Для цього потрібно, — мовить Веданг, — щоб пан Богудан Змій надав нам ту відпустку.

— Надасть, — говорить Вогнедан, — надасть, будь певен… Ми прославимо фортецю Родогори, а пан Богудан любить славу і почесті. Уяви собі з яким непередаваним виразом на обличчі він буде оповідати років через десять: «Якось у мене служили двоє боговладських засранців… перепрошую, я хотів сказати — засланців, так от вони виграли Змагання Великої Ночі…»

Воїслав зігнувся від сміху трохи не вдвоє.

— Я стриманий, — мовив він, пересміявшись, — я не почув цього з вуст витонченого принца… Але пан Змій дійсно може таке сказати.

— Він відпустить нас, — підсумував Вогнедан, — в крайньому разі я звернусь з цим до князя Чорногори. Його син теж їде на змагання, він — десятий… Князь Влад, здається, на нашому боці.

— Так, але від його листів, — зітхнув Веданг, — якщо він їх написав, звичайно, щось ніякої користі. Повелитель…

— Не треба…, - зупиняє його принц, — не треба, будь ласка…

— Повелитель, — продовжує Воїслав безжально, — не збирається нас пробачати, принаймні найближчим часом. І справа не в нашій провині — вона не така й велика. Твій батько, брате, хоче зламати твою волю…

— Ти навчився говорити без недомовок, — стиха озивається Вогнедан, — але це так…. напевне.

- І якщо нас навіть повернуть із заслання, милий брате, твій батько ніколи не визнає твоїх заручин.

— Головне, що я їх визнаю, — говорить принц спокійно, — та менше з тим… Мені не потрібна ні влада, ні сила. Без Дани мені не потрібен навіть трон Ельберу. Нехай батько позбавить мене спадку — тим краще… Нарешті я дам йому вагомий привід це зробити — до того він його так і не знайшов.

— За що? — мовить Воїслав розгублено, — я нічого не можу зрозуміти…

— Срібляна, — озвався Вогнедан опісля довгої мовчанки, — і її видіння… Батько шукає приводу, щоб позбутися мене, бо моя судьба… Моя мати не витримала ваги цього знання. Якщо я повернуся до Боговлади, я спитаю Срібляну, що мені судилося. Я маю право знати… Я — Вогняний Ящер і нащадок Богорівних.

І знову замовкає юнак, і дивляться обидва вартівники на схил Соколиної, та тихо скрізь, і не видно диму від сигнальних вогнищ.

Можна змінити долю, а все інше — судьба…

***

Пан Богудан Змій поставився до прохання про відпустку в місяць жовтолисту не дуже прихильно.

— Діти мої, - сказав незвично лагідно, — я трохи знаю вашу расу… Ваш найголовніший недолік — повна відсутність інстинкту самозбереження. І серед людей бувають подібні особи, а в Ельбері, завдяки отому зміненню, їх може трохи більше, ніж де інде… Але я б не радив вам робити щось впоперек Святославу, сину Святополка — зімне… Задля Ельберу він не пошкодує ні своїх, ні чужих… Він і себе не пощадив тоді… У Війні Бога Грому…

— Що сталося у тій війні? — спитав Вогнедан ледь чутно.

— Якщо Повелитель досі не оповів про це сину, я тим більше не маю права, — відповів сотник, — то не є моєю таємницею. Мій володар, князь Влад, тоді…

— Потрапив у полон, — вимовив Вогнедан, — я знаю…

— Потрапив у полон, — якось відчужено повторив сотник, і принц якось одразу побачив і сивину у волоссі поштивого кругловухого, і те, що йому вже немало літ, і те, що його багато в чому роблений крижаний спокій ладен чомусь нині захитатися, як земля під час землетрусу.

— Це не моя таємниця, — повторив Богудан, — я просто не маю права… Я тоді був хлопчиком… Пажем… Таким, як отой ваш Войко Тополина… Носив любовні записочки мого пана до певної… Та менше з тим… Не треба вам їхати на оті змагання. Та ще разом з дочкою Дзвенислава… З деякої пори його Ясновельможність Повелитель дуже неприхильно ставиться до кохання, яке може зашкодити державним планам, або збереженню роду… Сидіть собі у фортеці, і може…

— Милий пане Богудане, — лагідно почав Вогнедан, і раптом зі здивуванням побачив, що очі сотника наповнюються сльзьми.

— Гаразд, — сказав пан Змій, — я дам вам відпустку. Але намагайтеся не потрапляти на очі сину Святополка. Особливо з дівчиною… Хоча Богуслава була кругловухою, однак…

— Хто така Богуслава? — спитав ледь розгублено принц, — я ніколи не чув про…

— Не дивно, — сказав сотник, — та досить вже про це… А тепер кроком руш до майданчика… І вправлятися… Будете битися не в повну силу — сидітимете опісля обіду у фортеці.

Опісля обіду обоє приятелів таки вирушили до Родогори. Воїслав завернув свого Красеня у двір пані Гордани, а Вогнедан рушив далі, від повороту вниз.

Дана вже очікувала на нього в звичному своєму вояцькому вбранні. Осідланий Ізгліян відгукнувся до Вогнеданового Воронка бадьорим іржанням.

— Нам дають відпустку, — сповістив Вогнедан, — отже на змагання ми їдемо разом…

— Що ти попросиш, якщо виграєш? — спитала дівчина з цікавістю

— Я ніколи і ні в кого нічого не прошу, — мовив юнак, — поїхали до озера?

— Атож, — мовила Дана, — тоді проситиму я… Я сподіваюся зостатися у трійці переможців.

— А ну, подивимось, хто наші суперники, — всміхнувся Вогнедан, — отже переможець і найперший піїта Ельберу пан Лемпарт Драган.

Дана, котра вже сіла у сідло, тихо засміялася.

— Як він тікав тоді з парку… Злякався… Ні, його ми можемо одразу ж викреслити зі списку…

Вогнедан вивів коня дівчини з двору, помітивши при тому, як колихнулася завіска на вікні. Вуйна тривожиться… Добре, що хоч Данина родичка не знає, хто він…

Сівши верхи, юнак продовжив ледь насмішкувато:

— Другим є ваш покірний слуга, непоганий вояк і вічний невдаха… Аби я не розкидав чернетки віршів по всім покоям палацу…

— Третім, — підхопила Дана, рушаючи з місця, — є пан Буревій Ллєг, котрий володіє пандаром як мечем, а мечем як пандаром…

— О, змагатися зі срібним, — всміхнувся Вогнедан, — що ж… Четвертим є наш спільний приятель, пан Воїслав Ведангський, володар «Язика Дракона», і сам отруйний, наче драконова слина…

— Небезпечний суперник, — сказала дівчина, сміючись, — а хто є п’ятим?

— Хвилиночку, — примружився Вогнедан, — пан Хмара Вигорич з Квітану…

— Теж срібний? — спитала Дана.

— Теж… Особа відважна і небезпечна… Володар іменного клинка «Квітка жерделі».

— Шостий, — продовжила дівчина, — пан Рогволод Зоредив, зелемінець… Воїн-прикордонник і поет неймовірного хисту… Його вірші про…

— О, так… — підхопив принц, — зоредиви — то слабкість цього грізного воїна…

«Здавалося,

Одна самотня квітка

Над ставом біля хати розцвіла

Проте на дні

Хтось посадив ще іншу….»

Прекрасний вірш, і чудове відчуття краси та гармонії…

— Сьома, — засміялася Дана, — скромна і ніжна панночка Лелег з Чорногори. До речі… Як щодо володіння мечем серед панночок? А раптом в десятку переможців потрапить ніжна квітка, яка…

— Для ніжних квіток, — мовив Вогнедан, — замість боїв на мечах є змагання з жіночих мистецтв.

— Я битимусь нарівні з вами, — сказала дівчина.

— Восьма — промовив принц, — панна Вишня Ставська з Боговлади… Ось якраз і ніжна квітка, якій дадуть завдання, відмінне від володіння мечем.

— Дев’ята, — мовила Дана, — князівна Чаяна Драган… Мені приємно, що я обігнала цю витончену особу аж на два місця.

- І, нарешті — десятий, — сказав Вогнедан урочисто, — княжич Владияр Пард. Злі язики говорять, що він переміг лише тому, що заборонив дружині приймати у змаганнях участь.

— О, яка неправда, — вступилася Дана за родича, — адже Святославна не з тих, кому можна щось заборонити. До того ж, вона кілька років тому була другою, і напевне…

— А, так, має пройти п’ять літ, — сказав Вогнедан, — перш, ніж перша десятка знову матиме право… Однак, суперники є серйозними, і тому…

— Проб’ємося, — сказала Дана, — а ось і наше озерце… І наші друзі-парди…

Яр та Яруня були добровільними охоронцями молодої пари. Принаймні, відпочиваючи біля озера, Дана з Вогнеданом дуже часто зустрічали розумних звірів.

Їхні коні трохи пирхали і косилися у бік пардів. Вогнедан прив’язав їх біля деревця і видобув з торбинки флейту. Звірі задоволено завуркотіли.

— Дано, — мовив принц, погравши трохи, — чому ти хочеш виграти? Про що тобі просити Повелителя?

— Третьому — видання його віршів у Боговладі, - процитувала Дана зі «Збірника правил», — другому — можливість підвищення по службі, або інша гідна винагорода, якщо переможницею буде шляхетна пані, першому — дорогоцінна річ зі Скарбниці Повелителів… Замість цих благ і даянь кожен з трьох може звернутися до Повелителя з особистим проханням, і Повелитель вдовольнить його, якщо воно не суперечить безпеці Держави.

- І що ти попросиш?

— Твою волю, — прошепотіла Дана, — твій яблуневий сад… Справедливості… Я оповім при всіх про вкрадену чернетку і проситиму, щоб Повелитель вибачився перед тобою. І повернув тобі яблуні Боговлади… Разом з приятелем з роду Драконів, котрий винен лише в тому, що теж хотів справедливості…

— Я думав, — озвався Вогнедан стиха, — що ти проситимеш іншого…

— Те інше не у владі Повелителя, — сказала дівчина, — а тільки у вашій владі, мій володарю…

— Доки ми будемо лише зарученими? — спитав юнак стиха, — признач строк, кохана…

— До Великої Ночі, - відповіла дівчина, — принаймні, чим би не закінчилися змагання, я вдягну твого шлюбного персня з відома твого батька.

— Данусю, — всміхнувся Вогнедан, — тебе мені послали Боги… Таку відважну і нескорену. А якщо батько вижене мене з Ельберу і заборонить повертатися?

— Я піду з тобою, — миттю відповіла Дана, — ми відпливемо на купецькому кораблі до далеких островів, і житимемо десь там, за обрієм… Або попливемо до загадкового Лояну Небесного з його нефритовими статуями і храмами, в яких живуть священні мавпи… Наші мечі дадуть нам засоби для існування, і ми житимемо, доки не помремо з туги за Ельбером Прекрасним.

І, всміхнувшись сумовито, бере флейту Вогнедан, і, наче з рани кров, скрапує поволі мелодія туги і любови. І підбираються ближче розумні звірі, кладуть свої великі голови з занадто опуклим чолом на коліна двох закоханих і слухають, слухають голос душі юного ельфа.

Дана вже давно написала пану Владияру і доручила листа урядовому поштареві. І ось, нарешті… Пакунок з Ігворри… Він очікує Дану з Вогнеданом на затишній кухоньці вуйни Рути по їхньому поверненню до Родогори.

В пакунку — місце й умови цьогорічних змагань. Список допущених… І Вогнедан, і Дана, і Воїслав зосталися під прибраними іменами. І — на диво — не оголосив свого імені «Привид з майбутнього». Навряд чи пан Лемпарт посоромився це зробити — швидше, просто не знав, куди потрібно звернутися, а тоді відбув до Чорногори.

Місцем змагань цього року Боги рукою провидиці Срібляни обрали острів Сіллон. Дана зітхнула… Всі ці дні вона молила Бога Сонця, аби змагання відбулися у чорногорському храмі Сивого Яра. Тоді Вогнедан зовсім не порушив би закону, і йому не довелося б покидати Чорногору. Але, напевне, Боги вирішили ускладнити випробування… Що ж… на те їхня воля. Зрештою — острів Сіллон то не Боговлада і теж є місцем заслання. Колись там відбував строк князь Буревій Ллєг, покараний Повелителем Святополком за непоштивість. В чому виявилася ця непоштивість, нині вже ніхто не пам’ятав. Князю Ллєгу було в ті часи рівно стільки ж, скільки нині Вогнедану. Із заслання він послав вірша на Великодні змагання і виграв їх, за що йому було дозволено повернутися до столиці, де він тоді служив палацовим гриднем квітанської ровти. Темою тоді було «Відчуття осені», і пан Буревій, сидячи на березі Океану, склав такого вірша:

«Змінили колір хащі неозорі,

Не знає осені

Лиш білопінний квіт

На гребні хвиль

у неосяжнім морі»

О, пан Ллєг є небезпечним супротивником… Та Дана заспокоює себе тим, що їх усе таки троє… Вона, Вогнедан та Воїслав… Щоправда, її коханий нічого не проситиме у повелителя, а ось Воїслава можна умовити… Її принц отримає волю і наступної весни прикрасить волосся яблуневим квітом.

Отож, Дана вирішила перед від’їздом навідати Лелече Гніздо, де, як вона знала з листа, який прийшов з тією ж поштою, зараз відпочиває її батько-сотник. І навідати рідний дім разом з коханим. Зрештою, батько має знати, що його донька нарешті обрала собі судженого.

Обидва боговладці були зовсім не проти. Вони отримали від пана Змія відпускні грамоти на свої прибрані імена, зібрали свої дорожні торбини і, в супроводі пажів, покинули Родогорську фортецю. Знаючи, що трійця їде на змагання — Воїслав таки не втримався, аби не розказати про це своєму кращому другу пану Барткевичу, звісно ж у великій таємниці, а той уже в такій же таємниці оповів пану Ратиславу, котрий… — вся залога проводжала приятелів та Дану до фортечної брами, а коли вони доїхали до родогорського повороту, то зі стіни ревнула трембіта, переполошивши половину містечка. Пан Ратислав, віддавши належне синьоокому Світанку, з яким дуже здружився за півроку, пішов до арешту наче ягнятко, хоча пан Богудан зловісним голосом пообіцяв зробити так, аби дурневі зле відпочивалося за ґратами.

Дана трохи тривожилася, як сприйме її заручини пан сотник Дзвенислав. З одного боку, батько бажав їй вигідного заміжжя і навіть натякав, що княжич Владияр… А з іншого боку, сотник одразу ж зрозуміє, що заручини відбулися без відома Повелителя, і тому…

Пан Дзвенислав дійсно був вдома і дуже зрадів приїзду доньки.

— У фортеці Лелег, — мовив, — без тебе сумно, донечко… Повертайся… Я позбувся зелемінських гостей. Накинув їх панові Вовчуру з Владигори, нехай ще він поняньчиться з цими поганцями. Я ж таки допитався у Трембича, чого він насправді накинувся на того Логіна. І що в цей час було з отим Лемпартом. Жаль, що десятник не оповів мені цього, коли обидва вилупки були ще у Лелезі. Нещасні випадки часом трапляються в наших горах…

— Можливо, — мовила Дана, дивлячись на обох приятелів, котрі якраз підійшли чемно до хазяїна дому, — дозвольте, тату, відрекомендувати вам двох воїнів з Родогорської фортеці. Їх вислано зі столиці, і тому звуться вони Ранок та Світанок…

- І як же вам служиться, боговладське паньство, — з цікавістю спитав сотник Дзвенислав, — під проводом пана Змія?

— Пречудово, — тут таки знайшовся Воїслав, — ми обоє почуваємо себе просто таки змієнятами, про яких піклується суворий, але справедливий татко. А щоб ми не дуже перевтомлювались заняттями та вартуваннями, пан Змій час від часу саджає нас під арешт. Принаймні, мій приятель провів там половину служби.

Пан Лелег ледь усміхнувся.

— Вам потрібно було, — сказав, — проситися до Владигори. Сотник Вовчур горою стоїть за своїх відчайдухів, і захищає їх навіть перед суддею.

— Я це помітила, — хмикнула Дана, — він навіть не витримує терміну належного його вовченятам арешту. Принаймні, за прилюдний поєдинок він покарав одного з них всього двома днями…

— Але чого ж це ми розмовляємо на вулиці, - похопився пан Лелег, — ходімо… Нині у нас на обід ліпеники. З солодким сиром. Пані Лаванда наче відчувала, що приїде люба донечка та ще й зі столичними приятелями. Ставлю свого меча проти пляшки росавського, вдома ви не куштували таких страв. Щоб попоїсти гарно і поживно, потрібно мати кругловуху дружину… Думаєте, даремно вигадали цю приказку любителі смаколиків, схожі на мене?

Ввечері, коли гості розійшлися по відведеним для них кімнатам, цілком задоволені і з ліпеників, і з інших страв, якими їх пригощала добросерда пані Лаванда, котра все бідкалася, що бідолашні діти худі, аж прозорі, а пажі заснули за столом, і їх довелося віднести челядинцям, сотник сів до кріселка поруч з шафою, де зберігалися книжкові сувої, і спитав впрост:

— Чийого ж персня ти носиш, донечко?

Дана зітхнула і присіла на бильце кріселка.

— Світанка, — мовила, — коханого Світанка…

- І якого ж роду герб на цьому персні? — допитувався сотник благодушно, — те що юнак є засланцем, то нічого… Замолоду я теж добряче наброїв… Тільки що висилати мене нікуди було, хіба що до Ішторну. Ну, то якого роду твій засуджений герцівник, бо, ставлю свої вуха проти ішторнійського меча, хлопчина загримів на прикордоння за поєдинок?

— На персні, - вимовила Дана, — герб Вогняних Ящерів…

Пан Дзвенислав думав цілу довгу мить. Тоді взяв тонку доньчину руку і ще з хвилину вивчав персня.

— Згідно «Гербовника», — вимовив врешті, - судженого твого звуть Вогнеданом… А друг його напевне Воїслав… Я все голову ламав, хто з данадільців має аж стільки Драконової крові щоб… Доню, ти хоч розумієш, кому ти можеш стати на дорозі? Напевне, Повелитель Святослав має щодо свого сина зовсім інші наміри.

— Мені все байдуже, бо я його кохаю, — мовила дівчина, — татку, ви навіть не можете уявити, як я його кохаю…

— Воно, з одного боку, — міркував далі сотник, — честь яка велика… Навіть, якщо він просто навідуватиметься до тебе… Але були, були і серед чорногорських панночок щасливиці… Панну Владиславу Літавич я знавав особисто, навіть танцювали колись разом на балі у Ігворрі… Нині вона є Другою Княгинею Ведангу… І, хоча зазвичай, Повелителі беруть собі жон з Пардів, а чи Ведангів, однак… Твій суджений є сином пані Конвалії Ставської, шляхтянки з Боговлади… Словом, начебто воно і не зле, але… Пан Владияр привіз з Ігворри чутки, нібито за жону принцу хочуть дати князівну Чаяну Драган, і Повелитель лише вагається між нею та князівною Пард…

— Повелитель вагається, — зло сказала Дана, — а Вогнедан що, не має тут права вибору? Хіба він раб-північанин, що йому вибирають дружину, не спитавши згоди?

— Але ж наступник трону не є вільним у своїх вподобаннях, — заперечив пан Дзвенислав, — отже, донечко, ти можеш стати лише подругою принца…

— Тобто наложницею, — різко сказала Дана, — досить вже тих недомовок, тату, вони мені приїлися незгірш, ніж князю Владу. Якщо Вогнедан захоче сам взяти собі ще жону — що ж… Такий звичай… Але поки що він не бажає одружуватися ні з ким, окрім мене.

— Боги мої, як же ви з ним зустрілися? — пробурмотів сотник.

— На мене напали якісь вішальники, — сказала дівчина, — він поміг мені їх розігнати. До речі, виродки здалися мені схожими на кедазьких слуг пана Лемпарта.

— Пан Лемпарт, — пробурмотів сотник, — що за почвару сплодив князь Володар з отою північанкою, котра… Добре, доню, принц сказав тобі, хто він такий?

— Ні, - мовила Дана, — я дізналася випадково… Побачила його меча… Меч з іменем — я знаю напам’ять список володарів такої зброї…

— А за що його вислано?

— Несправедливість, — зло кинула Дана, — Повелитель повірив не власному сину, а цьому огидному Лемпарту в одній дуже важливій справі, і тому…

— О, якщо тут встряв цей пройда, то дійсно, — мовив пан Дзвенислав, — але, донечко… Я б радив тобі добре подумати, перш ніж…

— Я молода і здорова, — різко сказала Дана, — я народжу Вогнедану трьох синів і донечку… Йому не треба буде брати ще жон до свого ложа…

— Ти що, вагітна? — аж смикнуся пан Дзвенислав, — так скоро?

— Ми лише заручені, - з гідністю нагадала Дана, — але я є впевненою у власних силах… До того ж, тату, ми їдемо на змагання Великої Ночі. Якщо я потраплю до трійки переможців, то попрошу у Повелителя, щоб той повернув сина до Боговлади. Вогнедану зле у фортеці, він бо не є воїном. Він — поет і музика… Аби ви почули його флейту… Я закохалася в її голос, ще навіть як слід не роздивившись того, хто грає…

— Мені це все не до вподоби, — мовив врешті сотник, — я боюся, доню, якби ти не стала заручницею в борні батька з сином. Ельбером повзуть чутки, ніби Повелитель не дуже-то полюбляє сина… Деякі говорять навіть, що…

— Говорити зле про визначних осіб є привілеєм челядинців, — пирхнула Дана, — пан Змій, котрий знав Повелителя ще принцом, каже, що Вогнедан схожий на батька як один жолудь на другий.

— Коли вам їхати? — спитав пан сотник?

— Позавтра, — відмовила Дана, — змагання цього року відбудуться на острові Сіллон. Тож треба поспішати — зосталося не так уже й багато часу.

— О, храм Семи Морів, — мовив пан Дзвенислав, — що там нині? Невеличке поселення?

— Селище Сінд, — відповіла Дана, — там проживають жерці і провидці. Сам острів і досі майже не заселено…

— Колись я там бував, — сказав сотник, — багато я свого часу потинявся по світу. Добре, доню… Роби як знаєш, тільки не забувай, що Лелече Гніздо завжди зостанеться твоїм домом… І знай, що я не у захваті від твоїх заручин… Але ж ти мене все одно не послухаєш, дитино, нині ти слухаєш тільки голос власного серця.

Дані було трохи незручно — до цього часу вона нічого не робила всупереч батькові, котрий водночас був її командиром. Та нині сотниківна ладна була битися за своє щастя з усім світом.

І тому, коли, опісля двох днів, проведених під дахом рідної садиби, Ізгліян, звично цокаючи копитами, виніс її за браму, дівчина помахала застиглим біля брами Дзвениславу з Лавандою і помчалася слідом за молодими боговладцями, котрі попрощалися з гостинними хазяями трохи раніше.

***

Острів Сіллон був перлиною Ельберу…

Оточений кільцем скель, він мав вигляд перстеника з місцем для каменю. Місцем цим був прохід у гавань Сінду — єдине місце, куди міг зайти великий корабель, або пройти з квітанського берега пором. Ще Повелителем Святополком від берега до острова задумано було збудувати дамбу, що і робилося нині з належною старанністю і без великого поспіху.

Троє молодих воїнів під’їхали до порому трохи не тієї хвилини, коли він уже мав відправлятись. Аби не приваблювати до себе зайвої уваги, Воїслав накинув ману на себе і на Вогнедана. Тепер вони мали обличчя вояків-родогорців пана Барткевича та ще одного воїна з гостровухих — пана Дивогора.

Дані було аж трохи незвично бачити поруч з собою зовсім інших осіб. Втім, дівчина знала, що змагатися всі вони будуть з закритими обличчями. Тож головне їм було дібратися невпізнаними до селища на острові, а там уже…

На цей же пором просто таки впливла панна з дивних… Дана ще раз зітхнула про себе, дивлячись на те, як невідома красуня рухається так, наче все, що вона робить, сповнене великого сенсу, незрозумілого для непосвячених. На скромних вояків, котрі розмістилися на лаві навпроти, панна не звернула жодної уваги. Вона спостерігала за мевами, котрі вилися над поромом і час від часу віддавала якісь розпорядження служницям.

Дана ж не могла надивитися довкола. Вона вперше бачила море. Лісовий Квітан не справив на неї особливого враження — лісів вистачало і в Чорногорі. А от море… О… Недарма вона була донькою мандрівника, котрий обійшов на кораблі півсвіту, аж поки кинув якір у чорногорській фортеці.

Пажі поруч з Даною стиха виповідали свої враження. Квітанцю Світляну море було не в дивину, а Войко дивився вдалечінь з очманіло щасливим обличчям. Обом хлопчакам Вогнедан купив по квітанському сріблястому плащу з каптуром, бо не хотів, аби виникли питання, що пажі роблять на сіллонському поромі без своїх володарів.

Невідома панна тим часом пройшла до лави навпроти і вмостилася на подушечці. Ніжки вона поставила на таку ж подушечку, зміряла Дану поглядом, який, здавалося говорив: «І що воно тут таке?», та знову почала дивитись вдалечінь.

— Перед вами, мила панно Дано, — зашепотів Воїслав з деякою долею єхидства, — вельможна князівна Чаяна Лларан-Драган. Саме так вона підписує свої вірші, доволі непогані, але… Злі язики говорять, що, коли душа панни Чаяни йшла на перевтілення, то заблукала у дорозі… Бідне бездушне тіло… Приписи, приписи і ще раз приписи… Вельможна князівна кроку не може ступити, щоб не звіритися зі стародавніми сувоями з правил поведінки шляхетних дівчат.

Дана, ясна річ, стала роздивлятися вельможну панну з подвоєною увагою. Жагуча врода князівни нікого не залишала байдужим — чоловіки на паромі до моряків і челядинців включно тільки і поглядали в її бік. Сірозелена сукня Чаяни зображувала зміїну шкіру з пречудово зображеною лускою і дуже небезпечно обтягувала її постать. Дівчина була русявою, як більшість зелемінців, але чорнобровою і чорноокою. Вона навіть не рухалася, а плавно перетікала з однієї пози в іншу, наче й насправді була змією.

Скинувши оком на Вогнедана, Дана переконалася, що її суджений є байдужим до принад дівчини, яку плітки вже оголосили його нареченою. Поряд з панною Чаяною якраз присіли на лаву порому два молодики, про яких Воїслав оповів, що то є її брати Ольг та Яровит. Ольг дуже схожий на сестру — Дана пригадує з «Гербовника», що вони є двійнятами — Яровит зовсім інший, кругловидий, темноволосий.

— Мати двійнят з Яблуновських, — шепоче Воїслав на вушко Дани, — а Друга Княгиня — з дрібної шляхти… Здається — з Болотяних Рисей. Як бачите, мила сестричко, жодної схожості з певною огидною особою.

Веданг почав називати Дану сестрою, як тільки побачив перстеника на її руці. Дівчина йому того не боронила — більш вільне поводження з нею княжича винагороджувалося масою відомостей про ельберійську знать.

«Певної огидної особи» з родичами не було. Втім, він мав їхати з Чорногори, і тому міг не зустрітися у Гроні, звідки йшов пором, зі своєю ріднею.

Воїслав оповідав Дані про інших вельмож, які поволі підіймалися на борт порому. Показав їй князя Ллєга, при вигляді якого, Світлян насунув каптура глибше на очі. Славетний срібний сподобався Дані. Поруч з ним йшов його син Вітровій і двоє онуків-підлітків. Дана, як завжди в таких випадках, проказала хвалу Богам за надану дивним можливість зберігати вроду і силу до смертного ложа. Князю Квітану було вже багато літ. Скільки саме — ніхто не знав, старші дивні зазвичай приховували свій вік, аби не дуже вражати людей-однолітків.

Воїслав показав Дані також пана Рогволода Зоредива, котрий теж носив за поясом флейту, як і Вогнедан. І розквітнув усміхом, коли на пором навіть не впливла, а ніби прилинула повітрям ще одна дивна панночка в сукні з витканим по блакитному візерунком з жовтого листу.

— Панна Вишня Ставська, — прошепотів Дані юнак, — сестра у перших нашого принца… Говорять, що я їй подобаюсь, але мені більше до смаку такі панночки, як ви, люба сестро… Ах, якби не ніжні почуття до вас мого найкращого друга, можливо, я зміг би вас переконати, що…

До острова пором йшов дві години. Славетний залив Сінду вразив Дану навіть не своєю красою. До дня змагань просто на березі виросло ціле містечко з яток та різнобарвних наметів. Для крамарів, котрі привезли сюди товари, нині був рай. Можна було і взяти намета для житла, але Вогнедан, котрий всю дорогу задумливо помовчував, винайняв для всієї компанії невеличкий будиночок на морському березі, витративши майже всі свої заощадження.

Містечко на березі заливу наче приліпилося до Храму Семи Морів, зведеного із здобутого тут таки, на острові, мармуру. Повелителі Ельберу довго не наважувались псувати природню звабу Сіллону, оголосивши його заповідником, аж поки ішторнійці не захотіли захопити це самою природою укріплене місце у свою власність.

Захищаючи Сіллон, загинула Чорна Троянда Ведангу, Вогнеданова бабуся, жона, вродлива як демониця і відважна, наче загін корсарів. Так, принаймні, говорили про неї ішторнійці. Її зображення знаходилося у дворі храму, і Вогнедан вже пообіцяв, що вони підуть туди подивитися.

І з того часу на Сіллоні стали жити не тільки жерці і засланці та випадкові мандрівники, котрим бажалося відпочити біля моря. На березі заливу з’явилися укріплення, а де укріплення — там і залога, а де воїни, там і містечко для їхніх родин…

Так що пан Дзвенислав не пізнав би острова. Місто Зорі є вже доволі великим. Ну, а під час змагань… Окрім табору на березі, котрий починався від самого причалу, був ринок біля храму, був ще один — у місті, а людей і дивних уже зібралося безліч, хоча до Великої Ночі зосталося ще дві доби.

Здавала свого будиночка гарненька вояцька жона-дивна. Троє приятелів зайняли весь другий поверх включно з гарнесеньким балкончиком, з якого відкривався чудовий вид на залив, оточений скелями. Пані Лілея охоче оповіла, що влітку у неї часто проживають ріжні блукачі-відпочиваючі, яким заманулося побувати на острові. Деякі живуть подовгу, а деякі — лише по кілька днів, а тоді надовго щезають на знаменитому Сіллонському нагір’ї.

— Нині на острів прибуде вся знать, — щебетала пані Лілея, — подібне щастя випало Сіллону зо два десятки літ тому, і опісля того Боги оминали жеребкуванням Храм Семи Морів. Прибуде Повелитель, напевне… Можливо, приїде і Принц Яблуневого Саду…

Пані Лілея не чула про те, що наступник трону нині є на засланні. Зате вона запевняла, що таємничим переможцем Великодньої збірки є саме він, незважаючи на те, що вірша було надіслано з провінції, і точно вгадала вірш, написаний Воїславом.

— Я сама родом з Ведангу, — говорила жінка, клопочучись біля столу разом зі служницею, — і серцем відчуваю написане земляками. Тільки мені і досі цікаво, хто є отой Світанок Великої Ночі, котрий зрівнявся з принцом у майстерності віршування. І чому вони й досі не оголосили своїх імен, рівно, як і наш княжич?… Певне, щоб змусити пань, подібних мені, вмирати від нетерплячки. Але на цих змаганнях все з’ясується, чи не так?

Наступного дня дружна трійця прийшла записатися на змагання до сіллонського судді Буре- світа Елла. Приятелі знову були під маною, і суддя подивився на них з зацікавленням.

— Світанок Великої Ночі та Розбійник з яру? — спитав він, — той самий Світанок, який… Ну, так, друге місце, хоча я б… Пробити вашу ману я не можу, але досить добре бачу, що це не ваші справжні обличчя? Вас так і записувати під прибраними іменами?

— Правила це дозволяють, — озвався Вогнедан.

— Що ж, — мовив пан Буресвіт з усміхом, — вам здається, що так загадковіше, авжеж… О, молодь… Ну, а мила панночка, озброєна бойовим мечем, сподіваюся відкриє мені ім’я та рід?

Мила панночка назвала себе і своє прибране ім’я, і суддя заніс її до списків, відзначивши особливо, що панна буде змагатися в бою на мечах, а не в жіночих мистецтвах, вид яких мали визначити ті, хто оцінював змагальників. Дана чудово знала свої недоліки і розуміла, що можливостей перемогти в поєдинку у неї набагато більше, аніж можливостей скласти краще за отих ніжних панночок букета з квітів, або візерунка з мушель.

Повелитель прибув напередодні змагань разом з князями провінцій. Цього разу був присутнім навіть Влад Чорногорський, що викликало неабияку цікавість — зазвичай вельможний Пард дуже неохоче вибирався зі свого лігва. Пояснювали його приїзд тим, що серед десятка обраних опинився Владияр Пард, і тому…

Правитель з почтом поселився у храмовому містечку, і тому Вогнедан вибрав по обіді хвилинку, аби показати Дані пам’ятник Чорній Троянді і, можливо, побачити батька. Та побачили вони, окрім прекрасної статуї з чорного мармуру, лише пані Воїдану, котра, у супроводі двірських панночок, прикрашала зображення квітковими гірляндами. Підходити до Першої Пані Вогнедан не став — він знову був у мані, і не хотів даремно тривожити добру жінку.

По обіді змагальники прийшли до храмового двору, де жерці їх розділили і відвели до окремих кімнаток. В Даниній кімнатці стояло низеньке ложе, на якому лежало чорне вбрання воїна Великої Ночі з сіточкою, котра повністю затуляла обличчя. Поверх вбрання було покладено освяченого меча, яким вона мусила битися во славу пращурів, чиї душі нині готувалися спостерігати Змагання Великої Ночі.

Отже, цей вечір Дана мала провести у роздумах про предків та їхню славу… Вночі мав розпочатись змаг… Супротивника їй мали вибрати жерці простим жеребкуванням. Окрім ніжних панночок, котрі во славу предків мали підбирати квіти і плести з них поминальні гірлянди, або робити щось подібне з якогось іншого матеріялу, разом з Даною залишалося семеро герцівників.

Двоє з цих семи, вважала Дана, теж мали перемогти. Вона вже переговорила з Воїславом, і той твердо пообіцяв, що теж прохатиме пробачення для опального принца.

Але як розпізнати, хто таїться за вбранням супротивника? Те вбрання має бути білим, змагатися з Даною муситиме воїн Дня. Куртка і штани, підбиті червоним, навмисне зроблені трохи мішкуватими — і щоб пом’якшувати удари, і щоб маскувати постать супротивника. А якщо її супротивником буде Вогнедан?

Поміркувавши, Дана вирішила, що Вогнедана їй потрібно перемогти обов’язково. Ставши переможцем, принц нізащо не попросить у батька помилування. Отже, це має зробити вона, Дана…

Гірше, коли супротивником буде Воїслав. Тоді можливість визволити Вогнедана із заслання зменшується вдвічі…

— Буду битися так, наче переді мною ішторнієць, — сказала Дана сама собі, - а там хай діється воля Богів. Бог Грому любить відчайдухів, і тому…

Семеро чоловіків… Князь Ллєг, досвідчений вояк, котрий провів на своєму віку сотні поєдинків і пройшов дві війни… Рогволод Зоредив… Зелемінський прикордонник… Теж дуже небезпечна особа… Любий родич Владияр Пард… От його слабкі місця Дана знає досконало… Але жеребок може дати їй зовсім іншого супротивника. Вогнедан з Воїславом… Дорогою вони багато фехтували, і Дана сподівалася розпізнати приятелів навіть під чорним, або білим вбранням храмового воїна… Пан Хмара Вигорич… Невідомо, чого від нього можна очікувати… Невідомість є небезпечною…

Пан Лемпарт Драган… Дана мимоволі пирхає. Ото ще… Невже у зелемінця вистачить нахабства таки прибути на Сіллон? Ну, щодо володіння мечем — то ще нехай, битися він уміє, але ж віршування… Ланцюжки… Приїхати, аби зганьбити себе остаточно? Адже, коли переможець Великодніх змагань провалиться з тріском, то всі зрозуміють, хто насправді вкрав оту чернетку.

В разі чого — Лемпарта замінять… Десяток посунеться на один рядок… Хто там у нас є одинадцятим? Дівчина примружує очі, пригадуючи. Неякий пан Мирослав Вишневський з Боговлади… Молодик, одноліток Вогнедана. Ну, це не дуже страшно, хоча…

Дівчина знає, що другий десяток з Великодніх Змагань з’явиться на острів у повному складі. В надії на те, що котримсь з них в останню хвилину замінять неприбулого з якоїсь причини учасника. За якийсь час ударить дзвін на храмовій вежі, і тоді жерці перерахують зайняті кімнати, і викличуть замість відсутньої особи того, хто має її замінити.

Дзвін… З його останнім ударом дівчина якось одразу заспокоюється, сідає і налаштовується для медитації. Зрештою, якщо її супротивником буде Лемпарт…

— Я доведу цьому поганцю, що, якщо він Лемпарт, то і я є родичкою Пардів, — шепоче Дана і починає глибинне дихання. Спокій… Тільки спокій… Десь неподалік напевне так само рівно дихає коханий. — Бажаю перемоги, милий… Я люблю тебе…

Наступний удар дзвону пробуджує Дану з заціпеніння. Час вбиратися… Дівчина натягає на себе штани, куртку, чобітки, ховає волосся під каптур. Падає сіточка, наче відгороджуючи її від явного світу. Тепер вона є духом… Духом Великої Ночі…

Її супротивник буде у білому… Світло і Тьма зійдуться перед очима Богів і Предків у віковічному двобої…

Поволі ступає Дана неосвітленим коридором… Нічний зір є з біса доброю річчю… Говорять, однак, що панна Роса Летич йшла колись подібними переходами храму Сивояра, керуючись самими лише відчуттями…

Власне, те, що люди звуть відчуттями і є нічним зором ельфа…Відчуття і трохи відмінна будова очей на додачу…

Цього року в першому десятку немає людей… Лише дивні… Батько говорив, що все менше кругловухих хочуть домогтися справжнього шляхетства… Навіть просто собі служити у війську, без усіх оцих змагань, музичення та віршомовства втрачають бажання колишні войовничі сонцеслави. Звикли до життя під захистом, до кордонів, замкнених фортецями, до смачної їжі і пухових подушок…

Сотник Лелег говорить, що це зле… Тому і вишукує воїнів, подібних до пана Трембича… «В разі якоїсь навали, — не раз товмачив батько, — ворог просто задавить нас числом» Він і доповідну про це подавав князю Владу…

«Про що тільки я думаю, — мислить Дана, виходячи у освітлений світляками ллєолі двір, — це, напевне, від хвилювання…»

У дворі вже застигли три постаті в чорному. Дана стає крайньою… Знову б’є дзвін…

На галереях біліють постаті глядачів. Десь там Повелитель Святослав… Яким він є, батько Вогнедана? Невже насправді лише втіленим крижаним спокоєм, як-то оповідали у Ігворрі? Адже Біла Ружа зовсім не така, а Вогнедан… Вогнедан…

Чотири постаті у білому виходять назустріч… Втілення Світла, втілення Дня.

Вона, Дана, є втіленням Ночі… А отже — Зла… Чорний одяг випав їй згідно жеребкування… Лиха прикмета для того, хто б’ється, щоб відновити справедливість.

Але все одно треба битися… Бо вічна борня світла з тьмою, і на тому тримається світ…

Двір Храму Семи морів вимощено мармуром наче шахівницю. Чорні і білі клітинки…

Супротивник Дани наближається легко, наче танцюючи. Біла тінь проти чорної тіні… І звично робить дівчина перший обманний рух, промацуючи супротивника…

Вже не думає вона, хто ховається під білим вбранням… Байдуже, все байдуже… Нема страху… Нема цікавості… Тільки холод в грудях і блиск клинка.

Крок… Ще один крок по квадратам шахівниці… Відступ… Вперед… Удар…

Ні, це не Вогнедан… І не Воїслав… Зовсім інша манера бою…

Хто б ти не був, поштивий дивний, мені потрібна перемога… Світло, поступися перед Великою Ніччю… Твій час ще настане навесні, а зараз — моя година!

Вогнедан народився Великої Ночі… На світанку йому виповниться вісімнадцять… Вогнедан…

Крок… Ще один крок смертельного танку… Закритись… Ударити… Знову закритись…

Кружляють над головою ллєолі, наче і їм цікаво, чим закінчиться бій…

«Слухай шурхіт вітру та гомін води… Зберігай спокій ззовні, а бойовий дух — всередині… Не має голосу вітер, він шумить лише тоді, коли зіштовхується з чимось… Поки він гуляє у височіні — не чути його… Та варто йому доторкнутись до верхівок дерев — і вже заговорив могутній голос Бога Вітрів… Вода не має голосу, коли падає з неба дощем… Та греблі рве, ідучи пробоєм грізна Богиня Води… Це має бути всередині — шурхіт вітру та гомін води є твоєю войовничою свідомістю. А ззовні — маєш бути нечутним як вітер у небі і тихим як дощ…»

«Шлях воїна» Дана знає напам’ять… Вона такою і є нині — нечутна як вітер, тиха як дощ. Час зупинився… На цих чорнобілих квадратах немає часу…

Двічі супротивник трохи не розтяв їй вбрання. Поява червоного на чорному є програшем…

Далі тягти вже нікуди… У Дани почала зморюватися рука. Все таки вона є дівчиною, і тому…

«Греблі рве, ідучи пробоєм…»

Випад… Випад такий різкий, що Дана трохи не простяглася на отих клітинках. Але удар досягнув мети… Вона обдурила білу тінь… Рух, який вона виконувала, мусив закінчитися зовсім не так…

Цьому способу навчив її батько Дзвенислав. «Падлючий удар, — говорив він, — подарунок від пана Змія… Колись він мене ним осоромив прилюдно — сам князь Пард дивився на двобій між сотниками… Учбовий був двобій, але все ж таки…»

У білих курток теж червоний підбій… Багряний пруг зяє як рана…

Нечутно з’являється жрець і відводить Дану до стовпів галереї. Одна пара все ще б’ється, решта воїнів вже стоять по кутках двору.

Воїн в білому рухається мов тінь, мов дух… Лезо його клинка розтинає чорне вбрання лицаря ночі…

Жрець, котрий опікується Даною, підводить її до двох переможців. Сюди ж інший жрець супроводжує воїна в білому, що переміг останнім.

Чорне вбрання Дани — темний провал серед шереги. Троє переможців є воїнами дня.

Шерех нагорі, на галереях… Добра прикмета… Цей бій є не тільки медитацією — він ще є і ворожінням. Тьму послаблено… Наступний рік буде щасливим…

«Наступний рік буде щасливим», — шепоче Вогнедан.

Він третій воїн в білому у шерезі… Його супротивник був таким вправним, що принцу вдалося зладнати з ним лише дивом.

В’ються над головою світляки — ллєолі… Найважче — позаду. За віршування Вогнедан не боїться, бо знає свої сили і здібності.

А от мечі — то інша річ. Принц давно знає, що найкраще він б’ється, коли знає, що перед ним є ворог, а не приятель, з яким довелося зітнутися в навчальнім двобої.

Цієї ночі йому пощастило. І тільки. Невеликий подарунок до дня народження.

Хто б не був його супротивником — принц віддає йому належне. Який воїн… Залізна рука і така ж витримка.

Але пощастило не йому, а Вогнедану… Ось і дівочі постаті з’являються з невеличких дверцят під галереєю. Їхні витвори вже оцінено, і тепер вони увінчають ними і переможців, і переможених…

Їх має увінчати панна — переможниця. На дівчині важкий білий плащ, який повністю приховує її постать. На другій панні такий же плащ, тільки чорний. Вона іде туди, де такою ж шерегою стоять троє воїнів в чорному і один в білому.

Цікаво, хто ж з дівчат переміг? Вогнедан вболівав за Вишеньку, яко за родичку і приятельку… Та бачить тільки маленькі руки у рукавичках, що вдягають йому на шию вигадливо сплетену гірлянду з білих зоредивів.

Тепер їх мають відвести до їх кімнаток. Переможені зможуть там переодягтися і приєднатися до глядачів. А п’ятеро переможців, купно з панною, котра змагалася в складанні букетів, на світанку вийдуть на морський берег, де на них будуть очікувати п’ять найвищих вельмож Ельберу Прекрасного.

Князі Зелеміню та Чорногори… Князі Ведангу та Квітану… І Повелитель…

Цікаво, чи є серед переможців у двобої князь Квітану? В такому випадку Буревія замінить його син…

Вельможі писатимуть початок вірша, а ті, хто змагається — його продовження… Опісля п’ятеро можних виберуть того, хто виграв змагання. А також другого та третього винагородженого.

Юнак поводить плечима, уявивши, що потрапив у пару до батька… Правитель відразу пізнає почерк сина… Щоправда, Вогнедан давно вже вправлявся у писанні зміненим почерком. Не потрібно йому, щоби батько відкинув його вірші лише тому, що вони написані засланцем з Родогорської фортеці.

А Дана… В якій шерезі Дана? І чи наважився прибути на змагання княжич Лемпарт?

Дана тим часом повернулася до своєї кімнатки, так і не зрозумівши, хто з її приятелів вибув зі змагань. Отой останній воїн в білому… Вона бачила лише самий кінець поєдинку, і тому… Це було б занадто великим щастям, якби вся їхня дружна трійця зосталася у першій п’ятірці.

Дана спіймала себе на тому, що вже вважає Воїслава трохи не ріднею. Мабуть через оте його «мила сестричко»… Ні, все таки він і добрий, і відважний, а те, що трохи насмішкуватий, то нічого.

На ложі на неї очікувало вже інше вбрання. Біле. Довгий плащ з каптуром, біла накидка на одяг. Дана тут таки перебралася, з задоволенням скинувши вбрання воїна Великої Ночі. Під каптуром була така ж сіточка, як і на бойовому вбранні. Вона затуляла обличчя, але не заважала бачити і дихати.

Зараз, певне, над морем мріє світанок… Світанок Великої ночі. Тут так тепло, набагато тепліше, ніж у Чорногорі, де часом накидати теплого плаща доводиться навіть раніше.

Знову служитель храму кличе Дану за собою. Вони тут майже не розмовляють, говорять, ніби хтось з сіллонських відлюдників вивів у духовній бесіді, що звуки порушують красу і гармонію світу.

Дівчина згадує мелодії, що струмують з Вогнеданової флейти і посміхається під запиналом. Дивлячись, які звуки, напевне… Але, бажаючі помедитувати в тиші на Сіллоні не переводяться, недарма тут стільки кімнаток, нині ввічливо запропонованих гостям і змагальникам.

Невеличкою хвірточкою Дана виходить за своїм провідником на берег моря. Сонце вже висить над обрієм багряною кулею, і дівчина має змогу як слід роздивитися служителя храму. Це срібний дивний, вродливий і усміхнений. А також нечутний… Як тінь.

Взагалі, на острові, як не раз говорив батько, раніше було чути тільки море… Ну, вряди годи відбувалися оці змагання… А нині… Фортеця, вояцьке містечко… Коли збудують дамбу — тут взагалі буде повно ріжного люду… Сумно… Втрачається чарівливість…

П’ять білих відкритих наметів на березі. Вітерець грає запонами…

«Треба думати, що я граю у ланцюжки з князем Владом, — повчає себе Дана, — і не хвилюватися. І чого я тоді утекла, опісля того, як заплуталася в сукні. Мала б можливість повчитися, і тепер…»

Жрець проводить її до намету і саджає навпроти особи у такому ж вбранні. Сіточка затуляє обличчя. Дана мимоволі переводить подих. У правилах, які вона читала, нічого не було про те, що вельможа-гравець і оцінювач теж буде під час гри безіменним. Ну, це вже краще… А то у неї, Дани, аж ноги підгиналися від думки, що вона може опинитися віч на віч з Повелителем Святославом.

А під сіточкою може бути хто завгодно. Може і князь Влад… Напевне князь Влад. Їй, Дані, щастило святкової ночі, має пощастити і за денного світла.

Поміж гравцями стіл… На столі папір, пензлик, туш… Складність ще в тому, що ланцюжки дивний гравець має писати мовою Еллону… В цьому і є головні труднощі — більшість дивних вміє складати вірші без попередньої підготовки, в тому числі і ланцюжки, але… Багато хто з дітей зорі Сіллон мову пращурів ллє луара ілаллон, тобто вже знає недосконало. Дана вважає, що в правила цей пункт внесено навмисне… Аби не забували… Виняток робиться лише для людей, котрі приймають участь… Хоча Роса Летич, знову Роса Летич десять років тому складала ланцюжки мовою прибульців.

Та Дана недарма старанно готувалася. І тепер очікує початку.

Вельможа навпроти неї бере пензлика і акуратно виводить на папері еллонські літери, м’які і закруглені, зовсім не схожі на загострені обриси ельберійських рун.

«Ще проступає крізь нічний туман, — читає Дана нашорошено

У небі слід

від Місяця блідого…»

Дійсно, так воно і є… Онде Місяць, вже ледве видний на вранішньому небі… Шурхотять хвилі… Дана в оцій вранішній тиші навіть сплески весел чує з далини, хоча човна не бачить…

«Ледь-ледь світає, - виводить вона пензликом, — Весел чути сплеск,

Проте човна самого ще не видно…»

В ланцюжках головне передати настрій відповідної хвилини. Над деякими закінченнями мудрують роками… Славетний Веданг Сіллур відповів на початок ланцюжка про пісні його князівства лише через кілька літ.

А вона, Дана, повинна відповісти одразу ж… Але на те і змагання Великої Ночі.

Знову виводить рука вельможі знаки по паперу. На третьому пальці — перстеник-печатка….

У дівчини щось заледеніло всередині. Гострим зором чорногорської войовниці вона роздивилася герб Данаділу…

Герб Вогняних Ящерів… Повелитель…

Листок зі знаками перед нею… На ньому написані прості слова…

«На березі неподалік лежить

Покинутий,

Ще не зотлілий човен…»

Човен насправді лежить на березі, Дана бачить його краєчком ока… Неслухняні пальці ніяк не можуть ухопити пензля.

Вогнеданів батько… Холодний і жорстокий Святослав, якого бояться не тільки ішторнійці, але й власні піддані… Який вислав сина на Прикордоння.

— Заспокойся…

Тихий голос, схожий на спів віоли. На мить Дані здалося, що з нею говорить Вогнедан.

— Не бійся… Пиши…

Ні, це не Повелитель… Але ж перстень… І цей голос…

«Відомо, що пошана і любов, — пише Дана

Проходять, як припливи Океану….»

Вельможа бере листок… Читає. Чомусь Дана певна, що він посміхнувся під запиналом.

«Тому і не жалкуй про часу плин, — прихитряється Дана читати перевернуті знаки, що потиху виповзають з-під пензлика її мовчазного співбесідника, -

Що, мов роса,

Зникає в диких нетрях…»

Вона рішуче бере пензлика… Годилося б відповісти щось смутне і погідне. Так, мовляв… За чим там жалкувати… Головне в житті спокій, а час… Нехай собі пливе.

Та з-під Даниного пензля з’являються зовсім інші слова:

«Моя душа чекала лиш кохання…

Тепер я прошу зупинити час…».

Рука з перстеником підводить риску під Даниними рядками. З переляку дівчина не зрозуміла, чи-то вона програла остаточно, чи так воно все і мало закінчитися.

Встати… Вклонитися… Не дай Боги заплутатися в накидці… От буде сорому… Ні, проминуло.

Дана з гідністю виходить з намету… Не виходить, а випливає, як-то і личить… Глядачі — он вони, розмістилися — хто на складних кріселках, хто просто на білесенькому пісочку, підіславши плащі… Якщо її бачить зараз ота Чаяна, нехай помре від заздрощів. Навіть, якщо вона і переграла панну Ставську в квіткових змаганнях, то все-таки листок, списаний рукою Повелителя, опісля змагань зостанеться не у неї, а у Дани. Незалежно од місця… Буде, принаймні, чим похвалятися у фортеці Лелег…

Решта учасників уже стоять окремо поруч з отим срібноволосим жерцем, котрий проводив Дану до намету… Виходить, вона грала найдовше… Це напевне зле… Чи не дуже? Час таки й насправді зупинився в тому наметику — сонце уже високо.

Дівчина стає поруч з такими ж постатями у білому, вкритими плащами. Погляд її раптом віднаходить серед глядачів Воїслава. На шиї у юнака гірлянда квітів, а вигляд він має спокійний і навіть усміхнений, як-то і личить поштивому дивному, котрий з честю програв більш гідному супротивнику…

Отже, Веданг вибув зі змагань опісля бою на мечах… Перший мечник Ведангу… Хто ж був його супротивником? Князь Ллєг? Ні, княжич Вітровій сидить онде, а отже знавець меча і пандара є поміж вельможами-гравцями, котрі зійшлися нині у коло неподалік, визначаючи переможців. Кому ж програв князь Буревій? Якому мечнику? І хто бився з Ведангом?

Поруч з Воїславом — знайоме обличчя… Мідно-руде волосся, акуратно заплетене в чорногорську вояцьку косу… Княжич Владияр… Теж вибув… Він має ледь сумний, але теж погідний вигляд. Певне думає, що скаже йому Біла Ружа.

Лемпарта серед тих, хто програв, нема. Невже поганець прихитрився виграти поєдинок? Дані раптом приходить до голови думка, що зелемінець може навіть не знати мови Еллону… Хоча, йому, як напівкровному, могло бути послаблення. Але ж для чого йому було красти у Вогнедана отого вірша? Бо сам нічого створити не в змозі? Як він говорив тоді… Квіти, зозулі, соловейки… То все бридня, а найголовніше оте… Хіба що не додав прямо — розсунь ноги, дівчино, і не опирайся…

Біля Владияра пишається князівна Чаяна. Гордовита і вишукана. Дана дякує Богам, що у неї нині закрите обличчя, інакше б весь берег уздрів, як панна Лелег навіть не посміхається, а зловтішно шкіриться. Отже, букети і гірлянди краще вдалися панні Ставській… І чудненько, як любить говорити суддя Гайчур.

А біля Чаяни — вродливий кароокий дивний. Теж з гірляндою… Хто ж це може бути? Пан Вигорич? Але квітанець з роду срібних, а цей юнак з вигляду є данадільцем. Звісно, і зелемінці такі бувають, але це не пан Зоредив, Дана бачила піїту-прикордонника на поромі… Заміна? Чия? Лемпарта? О, Боги, правду кажуть певні особи, що від цікавості часом помирають…

Нарешті вельможі поволі повертаються від моря до глядачів. Для них вже приготовані кріселка з гербами…

В крісло з гербом Зелеміню поволі опускається князь Володар, відкинувши каптур плаща. Герб на високій спинці якраз у нього над головою. Кінний воїн зі списом. Гасло — «Створений для оборони»…

Князь Зелеміню чогось смутний та невеселий. Це аж як-то…непризвоїто. Мабуть сердиться, що Чаяна програла. А може Лемпарт щось таки витворив… От би його відправили додому і замкнули десь у віддаленому замку…

Князь Буревій Ллєг… У срібного князя в гербі яблунева гілка… Квітан славиться яблунями ще більше, ніж Данаділ. Над гілкою сяє зоря Сіллон. А гасло трохи смутне, бо срібні якось більше сумують за втраченим Еллоном. «Світи нам вічно… Світи наша зірко.»

Буревій навпаки веселий. Скидає плаща… На шиї у нього гірлянда. Гостре вушко Дани ловить його шепіт до князя Володаря:

— Востаннє приймаю в цьому участь… Пора давати молоді дорогу… Аби ви бачили, милий друже, на який прийом купився старий вояк… Ні, все… Складаю зброю…

А на крісло з гербом Драконів, вже сів чорноокий, смаглявий дивний. Лице його сповнене холодного спокою. Князь Вартислав… У Воїслава таке ж лице, і очі з багряним вогнем у глибині.

Ось і милий пан Влад Пард. Дана аж усміхнулася під запиналом… Нехай там Дракони незмінні і вірні, згідно родового гасла, а гаслом Чорногори є — «Шляхетність — моя оборона». І так буде завжди.

Крісло посередині порожнє. Крісло з Великим Триглавом. І немає крісла з гербом Данаділу.

Звісно, звання князя Данадільського є лише почесним титулом спадкоємця трону, принаймні до його повноліття. Але Вогнедан міг бути присутнім серед оцих вельмож… Говорять, раніше так і було — разом з правителем Святополком сидів його син Святослав…

Вельможі знову піднімаються… Піднімаються всі присутні… Уклін, схожий на танцювальний рух… Дана проробляє його легко і невимушено, з чого трохи пишається.

Поволі йде від наметів стрункий дивний у супроводі жерця… Срібний обруч на чорному волоссі…Білий каптур відкинуто… Як же схожий… Це Вогнедан, котрий раптово прожив за одну ніч десятиліття…

А злі язики ще говорять, що… Які дурниці…

Повелитель займає своє місце… Всі знову схиляються в уклоні. Тоді сідають.

Промову жерця Дана слухає неуважно. Всі її думки крутяться довкола її чотирьох сусідів. І довкола того, як вона проситиме Повелителя… Те, що трапилося вранці, трохи піддало їй духу.

«Не бійся… Пиши…»

— Отже, всім воїнам Великої Ночі, - завершує промову срібноволосий жрець, — воздасться Богами за їхню вмілість і старанність… Богам воздавали хвалу вмінням обороняти їхні творіння означений «Розбійник з яру», який так і не назвав свого імені…

— Княжич Воїслав Ведангський, — бадьоро відгукується з місця молодий Дракон, — відомий серед чорногорських вояків як Ранок…

Дана бачить, як вуста князя Вартислава розтягує мимовільний усміх… Любить таки Дракон свого неслухняного сина, хоч той і програв.

— Княжич Владияр Пард, означений як «Червлений щит»…

Князь Влад ледь помітно киває згірченому сину — нічого, мовляв…

— Князь Буревій Ллєг, означений як «Зоряний Співець»…

Буревій ледь помітно усміхається. Ніжне його обличчя, на якому літа не зоставили своєї печатки є погідним.

— Шляхтич з Данаділу Мирослав Вишневський, означений як «Панич-хуторянин».

Отже, таки когось було замінено… Дана стискає кулачки під довгим плащем.

— Та вмінням прикрашати їхні творіння — князівна Чаяна Драган, означена, як «Болотяна Змія».

Дана мимоволі пирхає. Ну і прибране ім’я… Якраз для вишуканої панночки.

— Наступні п’ятеро, — продовжує жрець, — бувши кращими у володіння зброєю та створені краси довкола себе, намагалися створити настрій, відповідний до цього ранку. Визначення кращих тут найважче, адже відчуття кожної особи залежать від її вдачі… Але все ж таки… Пан Хмара Вигорич, означений як «Срібна хмара», грав з князем Зелеміню Володарем Лларан — Драганом. П’ятеро ясновельможних визнали його відповіді чудовими, але їхня відповідність…

Один з гравців, котрий стоїть якраз поруч з Даною, з зітханням відкидає назад каптура з сіточкою. Це зовсім юний срібний, ніжний, мов дитина. Чимось він нагадав дівчині Світляна, тільки юнак є чистокровним, і ще витонченішим, ніж маленький Вогнеданів паж.

— Я так і знав, — говорить він покірно, — занадто холодні…

Юнак хотів, певно, сказати, що в його правильних по суті відповідях мало душевного поруху. Він поправляє гірлянду під плащем і плавно проходить до інших учасників, де і сідає поруч з Воїславом.

— Панна Вишня Ставська, означена як «Золотий метелик», — продовжує жрець, — грала з князем Квітану Буревієм Ллєгом… Її чудові відповіді проте говорять, що вона і досі живе весною…

Панна Вишня Ставська обережно підіймає сіточку з обличчя. Князь Буревій усміхається до неї.

— Я просто розгубилась, — ледь чутно шепоче дівчина і ковзає до глядачів. Дана бачить, як Воїслав підбадьорливо моргає до панночки і говорить щось таке, від чого бідолашна дівчина насправді стає схожа на вишеньку.

Дана не вірить ні очам, ні вухам… Їх лише троє, а отже — вона серед переможців…

— Панна Дана Лелег, — говорить оповісник, і дівчина аж здригається від звуків свого імені, - означена як «Та, що греблі рве…»

Серед глядачів шерех… Дівчина-воїн, котра пробила собі дорогу мечем…

— Грала з Його Ясновельможністю Повелителем… Її порух душі дав їй можливість…

Отже вельможам сподобалося закінчення… Дана скидає каптура і плавно, принаймні вона сподівається, що достатньо плавно, проходить до трьох кріселок навпроти вельмож, де мають сидіти переможці.

«Граційніше, незграбо, — повчає вона себе подумки, — не спіткнися…»

Відкрите лице Дани наче аж печуть цікаві погляди. Ні, дивна знать не дозволить собі роздивлятися когось впритул, але дівчина знає — на неї дивляться…

— Пан Рогволод Зоредив, означений як «Відлюдник з Зеленого Гаю»… Грав з князем Ведангу Вартиславом Сіллуром — Драконом… Його витонченість почуттів дала йому змогу…

Зелемінець відкриває обличчя. Поволі схиляється в уклоні… Поволі йде до кріселок.

Посеред кола нині лише одна самотня біла постать. Дана зітхає полегшено. Це може бути лише Вогнедан, більше нікому… Лемпарт таки не приїхав, той юнак з Данаділу, пан Вишневський, зайняв його місце…

- І нарешті, вельмишановне товариство, — говорить оповісник-жрець, — Велика ніч сповнена таємниць і загадок. Одна з них так і залишилася нерозкритою — переможець Великодніх Змагань «Привид З Майбутнього» не прибув на Сіллон, надіславши перед Рівноденням листа з вибаченнями. Він понівечив ногу, і тому…Своє ім’я і рід ця скромна особа, згірчена тим, що сталося, так і не виявила. Можливо, воно відоме вищим вельможам, але… Однак, «другий привид» весняного змагу, означений як «Світанок Великої Ночі», прибув на змагання і виграв його якраз на світанку… Грав він з князем Владом Ллєгом — Пардом. Його відчуття краси і гармонії визнано найвідповіднішим до цієї вранішньої миті.

Вогнедан підіймає сіточку. Тихий навіть не шепіт — шелест поміж присутніми.

— Я служу у Чорногорі під прибраним ім’ям, — мовить юнак співуче, — і тому так і зостануся Світанком.

Дана зітхає… Її коханий не поступиться гордощами… Нічого… Вона, Дана, не посоромиться просити.

Юнак проходить до кріселок. Сідає посередині. Ледь усміхається до Дани краєчком вуст.

— Ти моя розумнице, — шепоче ледве чутно. Пан Рогволод навіть не очі скосив в їхній бік, а тільки вушком поворушив, але те вушко просто таки палає від цікавості. І тому переможець замовкає, бо якраз має говорити Повелитель.

— Переможець, — лунає холодний виважений голос, зовсім не схожий на той, що його почула Дана від замаскованого вельможі, - має отримати зі скарбниці Краю річ, яка б відповідала його відчуттям…

Ще один жрець подає Повелителю невимовної краси вазу боговладського скла в жовто брунатних переливах. В ній гілка сріблястого клену… На перший погляд — жива гілка… Та зроблено її зі срібла, а листя — з тонесеньких золотих пластин.

Дана аж очі заплющила, уявивши дорогоцінний дар, скажімо, десь у їхній з коханим спочивальні… Над коминком… За вікнами свищуть вітри Чорногори… І ледве чутно дзвенить золотий лист.

Коли отямилася дівчина від своїх мрій, Вогнедан вже повертався назад з отим даром. Він навіть вуст не розтулив навіть для виявлення подяки. Лише вклонився легко і виважено. Ну, нічого… Дійде і до неї, Дани, черга…

Пан Рогволод теж не скористався своїм правом… Зрештою, про що йому просити… В його рідних краях якраз звільнилося місце судді… Про це оголосив князь Володар… Суддя міста Тихорадова… Якщо пан Зоредив хотів просунутися по службі, він своє отримав… А не хотів би — попрохав би чогось іншого.

— У панни Лелег, — говорить оповісник, — напевне знайдеться підбірка віршів, яку б вона бажала бачити вирізаними на дошках у майстерні Боговлади…

Ще з рік тому Дана була б щасливою… Побачити сувій зі своїми творами… Друкований сувій… Мати оті дошки, з яких роблять відтиски у власність… Знати, що її сувій є у книгарнях всього Ельберу… Отримувати листи від любителів поезії, і може…

Та їй не потрібні листи тих, хто закохується у вірші юних панночок. Її коханий сидить поруч, прямий, незворушний… Правиця з заручним перстеником лежить на бильці кріселка… Дана перемагає бажання притулитися щокою до цієї руки перед очима ельберійської знаті і рішуче підіймається.

— Я ціную щедрість наших вельмож, — говорить вона, — але замість цього дару я маю сміливість звернутися до Повелителя з проханням…

Дана нині дивиться просто на п’ятьох вельмож. Влад Пард, здається, зрозумів… Решта зберігають спокій. І незворушним є лице Святослава.

— Я прохаю, — говорить Дана, — прохаю Повелителя, щоб він повернув із заслання свого сина та його приятеля. Вчинено несправедливість — принца звинувачено у тому, що він викликав на поєдинок певну особу, відому як «Привид З Майбутнього» на поєдинок від заздрощів до його перемоги. Насправді ж означена особа викрала у пана Вогнедана чернетку великоднього вірша, і видала ту чернетку за свій власний твір. Доказом тому служить, що ця особа не прибула на змагання, де потрібно самому віршувати перед очима великого паньства. Поламана нога є брехнею, я бачила цю особу у Владигорі вже після Рівнодення, на балі у судді, і ноги у неї були цілі і здорові. Якби він зламав ногу опісля, то лист доставлено було б пізніше. Принц Ельберу страждає без вини, і я прошу Повелителя повернути його до Боговлади разом з приятелем Воїславом, котрий по власній волі розділив його заслання.

— О, надаремно…, - стиха озвався Вогнедан з кріселка, — але як же дякую…

— Відповідь на прохання, — рівно мовив Святослав, — я дам, поміркувавши… Очікуйте на оповісника, панно… Нині запрошую всіх присутніх на святковий обід у фортеці та вечірній баль на міському майдані.

Дана, уникаючи цікавих поглядів, трохи не бігом повернулася до храмової кімнатки, де перебралася у свій звичний одяг. У дворику з шахівницею на неї вже очікувало ціле товариство: сам Вогнедан, вбраний в свій улюблений блакитний кунтуш, веселий, незважаючи на поразку, Воїслав, панна Вишня Ставська (звіть мене просто Вишенькою, сестричко), пан Мирослав Вишневський, як виявилося — кращий приятель обох боговладців, а з ним — його родич, Стражислав Вишенський, котрий участи у змаганнях не приймав, але щиро вболівав за друзів, і ціла юрма молодих боговладських шляхтичів, які одразу ж, ясна річ, відрекомендувалися відважній панні, але Дана тут таки заплуталася котрий з них Яблуновський, котрий Сливицький, а котрий Ружицький… Запам’ятала вона лише пана Винозіра Птаху, неймовірно вродливого чорноокого юнака, схожого на переодягнену дівчину, і Брячислава Ставського, брата Вишеньки і родича Вогнедана. Ну, і пана Горобинського, бо він був спокревений з квітанськими срібними. Юнаки, однак, не ображалися і лише поблажливо посміхалися, коли вона називала Ружицького Рамінським і навпаки.

Вишенька серед цієї навали тихенько стояла, заховавши в рукави маленькі рученята. Зблизька Дана роздивилася, що сукня її була заткана не листям, як їй здалося спочатку, а золотими метеликами. Брячислав, на правах рідного брата, ніжно обіймав дівчину за плечі. Очі у боговладської красуні були сповнені теплої приязні, і Дана ще раз пораділа, що схожа на зміючку Чаяна програла цій ніжній вродливиці.

Вся ця весела компанія так знудилася за Вогнеданом та Воїславом, що одразу ж потягла їх на морський берег святкувати перемогу принца. Веданг тим часом розлого пояснював, чому він програв бій.

— Я б прорвався, але проти мене бився отой квітанець Вигорич, і він увійшов у бойовий шал, слово даю… Довелося піддатися, ви ж знаєте, срібні…

Якимось чином паньству вже були відомі пари супротивників у нічнім бою. Дана дізналася, що билася вона з Мирославом Вишневським, одним з найвправніших учнів столичного волхва-воїна Бранибора.

— Я думав, — оповідав Мирослав з належним легким сумом, — що легко наріжу з супротивника хусточок… А бач… Що то є — Прикордоння… Отой останній випад, панно Дано, потрібно занести в «Шлях воїна» як попередження молодим хвалькам.

Вогнедан, виявляється, переміг князя Буревія, найсильнішого бійця у вісімці супротивників. Дана подумки подякувала Богам, що доля не звела в поєдинку зі срібним князем її саму… Владияр Пард бився з Рогволодом і програв поєдинок, як навперебій запевняли боговладці, чисто випадково.

— Вони були приблизно рівними по силі, - говорив Брячислав Ставський, — але молодий Пард занадто захопився красивими прийомами. Зелемінець же просто ломився вперед, наче рись по болоту… На Прикордонні це необхідно, але в бою, присвяченому духам Великої Ночі… На місці суддів я б враховував найперше красоту рухів, а тоді вже лічив би пропущені удари.

— А чого це не з’явився весняний переможець? — запитав пан Вишневський, — панно Дано, ви говорили, що знаєте цього поганця… Він чорногорець?

— Це не моя таємниця, — мовила дівчина, позирнувши на Вогнедана, — якщо принц дозволить… Не раніше…

— Не зараз, — лагідно озвався Вогнедан, — не будемо псувати собі чудовий день згадками про осіб нечесних і нечемних.

— Я, — сказав пан Ставський, — здогадуюсь, ким є ця непевна особа. Вона в Чорногорі, але не є чорногорцем. Я давно вже присягнув собі помститися за нашого Вогнедана, і обрізати означеній особі вуха, які вона носить не по праву. І нехай мене тоді виганяють хоч і до Ішторну, на вірну погибель…

По юрмі боговладців іскрою пролетів шепіт. Пан Вишневський прошипів люто:

— У мене була така можливість, і я її не використав… Тоді б заслали мене замість Вогнедана.

— Невже, — вимовив Горобинський, — я вважав, що… Ох і дурним же я виявився, однак…

— Досить, милі браття, — владно вимовив Вогнедан, — забудьмо… Ця відважна дівчина наважилася зробити те, що я не захотів зробити з гордощів — прохати мого батька розібратися у цьому випадку. Почекаємо на рішення Повелителя. А поки що будемо насолоджуватися цим чудовим днем. Ходімо до містечка, відсвяткуємо винагороду Світанка Великої Ночі…

З тим боговладці і подалися у місто, прихопивши з собою Дану і Вишеньку, яку Воїслав, з дозволу її брата, посадовив собі на плече, щоб панна не трудила ніжки, йдучи по пісочку. Дана несла вазу з Вогнедановою гілкою, а самого юнака приятелі поставили на знайдену тут таки на березі дошку і підняли над головами.

Тож вхід у місто перетворився на урочистий похід. Ті, хто не ніс переможця, грали на ріжних інструментах, при чому — досить злагоджено. Дану вшановували особливою увагою — перстеник на її руці помітили всі, а найперше Вишенька, котра, спурхнувши з плеча захеканого, але веселого Воїслава, вийняла з вази срібну гілку і трохи не на ходу вправила її Дані у волосся.

У містечку боговладці вирішили на обід до фортеці не ходити, а гуляти тут до вечора, в очікуванні балу. Хазяїн заїзду «Золота Рибка» звелів накрити для них стіл просто перед своїм закладом, в увитій виноградом альтанці і охоче випив келишок росавського, яким його почастував переможець.

Вогнедан був якимсь не таким… Дана ніколи не бачила, щоб він приймав участь в якихось буйних веселощах, нехай то навіть лише веселощі боговладської «золотої молоді», котра виповідає свої почуття більше музикою, ніж словами. Матове лице принца розрум’янилося. Поміж цими юнаками він був своїм, більше того — був за головного. Молоді столичні дженджики корилися навіть не поруху його руки — усмішці, або зведеній брові… Розмова поміж присутніми нагадувала перестрілку цитатами з книг, уривками віршів, якимись натяками, відомими лише цим юнакам. Вишенька приймала у розмові участь нарівні з усіма, а Дані раптово стало сумно. Вона мала добру пам’ять і прочитала безліч книг, але все таки… Чи не вкоротила вона вік своєму щастю, умовляючи Повелителя пробачити опального принца?

— … як листок на хвилях… О, той дивний вечір…

— …як забути… «Холодною росою ноги змочиш…»

— …все до тієї ж панни, чиє ім’я… «Мовчати я не в силах, говорити…»

— …та чи отримаєш… Вона не розкидається листами…

— …панна Чаяна… Зразок пристойності на межі зловісності…

— … «мене моє кохання подолало…» Панна побачила, як я почервонів..

— Попереджений є озброєним… Але, коли я його побачив, то зброя затремтіла у мене в руці, «бо сила іде у землю, коли те, що любиш…» А він був її рідним братом…

— …у Бранибора… Я прийшов тоді з занять в червоній сорочці замість білої… Моя ніжна матуся…

— …все таки винагорода другому переможцю… Пан Зоредив дійсно є схильним до відлюдництва, і тому…

— …О, ці білі зоредиви… А втім, він же міг попросити…

— …добрий суддя — не обов’язково добрий воїн… Справедливість…

— …понад усе, звісно… Але суддя постійно має справу з дуже негармонійними справами…

— …чи витримає це Рогволод. Воїн-то він прекрасний, але…

— … я б не витримав…

— …оповім історійку… Поїхав один панич, чиє ім’я…

— …я уже здогадуюсь… На відпочинок…

— … і ось він говорить сотнику: «Війна?… Ах, що ви, мій пане… Які можуть бути битви… Повна відсутність краси і гармонії…»

— … о, так, а опісля він оповідає неньці: «Я ось побував у прикордонній фортеці… Бачив там одну сутичку… Ой, як негарно… І що ж ви думаєте, люба матусю… Один ішторнієць намірився проткнути мене мечем… Ви б бачили ту зброю… Так неоковирно зроблена — просто жах… Що? Звісно я його вбив… Хіба ж я міг допустити, аби до мене доторкнулися такою гидкою залізякою…»

— … питає його: «Невже ти не міг якось інакше… Адже це…» А він відповідає: «Той ішторнієць… Ах, він мусив радіти, загинувши від клинка виробу боговладських зброярів…»

— …дай відгадати… Це був…

— …о, я присягнув зберегти таємницю… Піїта… Пан Вогнедан з ним знайомий… До речі, він був сьогодні серед…

— …о, тоді не потрібно й оповідати… Він квітанець, неправда ж?

— …гарячі квітанські хлопці… Не дай Боги стати проти них, коли на срібних накочує отой сказ…

— …не тільки… Зрештою всі ми…

— …захист, авжеж…

Появу оповісника вони навіть не помітили. Дана, котра самотньо сиділа в куточку, колупалася в рибній страві двозубою виделочкою і дуже хотіла піти до будиночку пані Лілеї, щоб там відіспатися, побачила його першою. Вона встала і потиху вислизнула з-за столу. Вогнедан якраз сміявся отим своїм переливчастим сміхом, слухаючи про відпочинок у Чорногорі певного квітанського панича. Він наче був вдома, у Боговладі. І забув про заслання, про вояцьку службу, про невиховану провінціялку Дану Лелег…

Дівчина йшла за оповісником і мудрувала, що їй говорити Повелителю… Вирішила оповісти про Лемпарта щиру правду, навіть, якщо це пошкодить їй самій. І боротися за Вогнеданове щастя… Сам він не бажає цього робити — що ж… Доведеться Дані влаштувати йому відпочинок у яблуневому саду… Ось тільки вона сама чи буде там йому потрібна?

Повелителя розмістили у найкращій будівлі міста Зорі — палаці намісника Сіллону. Дану її провідник передав незворушному дивному, котрий сказав дівчині з виразною чорногорською вимовою:

— Прошу, ще й припрошую… Проходьте.

І відчинив перед Даною хвірточку до внутрішнього дворику.

Повелитель був там… Без урочистих обрядових шат він був ще більше схожим на Вогнедана. Дівчина поправила сама себе, що це таки принц є дуже схожим на батька, а довічна молодість обличчя робить цю схожість дуже помітною. І вподобання в одежі однакові у батька з сином — данадільська вишиванка, сірі штани вояцького крою… Просто і зо смаком… Навіть кунтуші схожі… Тільки у Повелителя по блакитному тлі вбрання йде простенька золота облямівочка — зигзаг замість витворного гаптування.

Святослав вказав Дані на стільчик біля невеличкого столика, а що вона продовжувала стояти, то мовив стиха:

— Присаджуйтесь, панно. Я більше люблю ходити, аніж сидіти.

Дана обережно присіла на краєчок стільця і завмерла. Вона знала, що правитель зараз роздивляється її… Оцінює… Тоді, на змаганнях перед ним була замаскована тінь, тепер він бачив живу особу, котра…

— Отже, Дана Лелег, — поволі вимовив він співучим тихим голосом, так, як говорив на змаганнях, і дівчина трохи прибадьорилася: не примарилося отже…, - Лелег, а не Лелека, чи не так? Судове подання Дзвенигора Ллєга-Лелега проти Білоглава Лелеки, котрий…

— Так, і мій дід довів своє походження від Ллєгів, — говорить дівчина трохи не зухвало. Не вистачало, аби правитель засумнівався в її чистокровності.

— Син Дзвенигора, Дзвенислав, — продовжує правитель, — командував загоном воїнів-тіней у Війні Бога Грому…

— Це мій батько, — мовить Дана.

— Він же приймав участь у Війні Стихій як сотник фортеці Лелег… В списках загиблих воїнів того часу згадується ще Богдан Лелег…

— Мій старший брат, — говорить дівчина, і перед очима її виникає знайоме малювання над її дівочим столиком.

— Дружину пана Дзвенислава звали Калина Терх, — продовжує Повелитель.

— Моя мати — сестра у перших княгині Ясмини, — говорить Дана і прикушує язичок. Правитель може подумати, що вона набивається в рідню до Чорногорських князів.

- І, нарешті, панна Дана Лелег, — мовить Святослав з легким усміхом, — за вояцькими списками — вістовий сотника Дзвенислава. Панні сімнадцять літ — чудовий вік для юної діви. Сьоме місце на Великодніх змаганнях…

«Якби не існувало взагалі,

На білім світі вишень

Споконвіку,

Турбот не знало б серце

Навесні!».

Читає Повелитель гарно, але Дану раптово бере злість. Наче її роздивляються як метелика на голці… Жорстоко і безжально… Панна з гарним родоводом, котра до того ж ще й віршує.

— Третє місце в змаганнях Великої Ночі, - продовжує Святослав, — панну оцінював особисто я, не знаючи її імені. Панна, аби потрапити до другої частини змагань, вибрала не квіти, але меча. І впоралася незле — Мирослав Вишневський є другим мечником серед молодих боговладців після мого сина.

— Я рада, що догодила Повелителю, — Дана встає і схиляється в звичаєвому уклоні. І раптом чує з жахом, як ніжно дзвенить в її зачісці золоте листя першого призу.

- І панна виповіла прохання, — говорить далі Повелитель, навіть не обернувшись в бік золотого дзвону, — прохання, яке стосується іншої особи. Дозвольте запитати, у яких відносинах ви з моїм сином?

— Ми заручені, - відповідає Дана, силячись на спокій, — принц запропонував мені персня, і я прийняла його.

— А звідки ви знаєте його суперника з Великодніх змагань?

— Він служив у нашій фортеці, аж поки мій батько не позбувся цього вояка через його огидну поведінку, — мовить дівчина, — я мала змогу зрозуміти, що це — гидка й брехлива особа, яка…

— Досить, — спиняє її Святослав крижаним тоном, — отже ви виповіли прохання, яке я не можу вдовольнити… Чи є у вас бажання більш розважливі?

— У мене є бажання запитати, — говорить Дана лагідним голоском, який у неї з’являється лише в скрутних обставинах, — чому перебування принца у Боговладі може загрожувати безпеці Краю. Адже лише за цієї умови правитель може не виконати прохання переможця.

— На жаль…, - коротко говорить Повелитель, — що ж… Даю вам можливість подумати, і викласти своє прохання письмово. А краще — надіслати до Боговлади збірочку своїх віршів, і отримати відтиск та різьблені дошки. Щодо ж персня на вашій руці, то принцу буде дозволено навідувати вас. Щоправда ці відвідини мають бути не дуже частими — він мусить пошлюбити панну Чаяну з Зелеміню. Ця винятково пристойна особа має відучити мого сина від схильності до свавілля та поєдинкування.

— Дякую вашій Ясновельможності, - відповідає Дана все тим же отруйним голоском, — але не у вашій владі встановити розклад для наших з Вогнеданом почуттів. До того ж принц говорив мені, що поки що не збирається брати собі другу дружину.

— Мила панно, — говорить Святослав незворушно, — зате у моїй владі відіслати вістову Лелег служити на Зелемінський кордон, доки засланець Світанок відбуває службу у фортеці Родогори. Що я, напевне і зроблю — так буде надійніше.

Повелитель стоїть до Дани спиною і дивиться на море крізь ґратчасту огорожу. Дівчина поволі підіймається. Крок вперед… Вбік… Назад… Знову вбік… Як добре, що вона не в сукні.

— Я вдячна Повелителю за щирі слова і добре ставлення, — жебонить вона, — і дозвольте, на знак подяки, додати, що ішторнійці не дуже помилилися, говорячи про те, що Повелитель Ельберу є холодною і жорстокою нелюддю. З чим і дозвольте відкланятись.

Знову уклін, тоді плавний поворот… Дана лише гадає, коли її всадовлять під арешт — прямо зараз, чи коли вона покине будиночок. Напевне пізніше — якщо її виведуть звідси під вартою, це буде порушенням пристойності. Правитель цього не допустить… Як там говорили юнаки про панну Чаяну… «Пристойність на межі зловісності…»

Вже біля хвірточки на її плече лягає чиясь рука.

— Сядьте, — голос Святослава. Зовсім інший голос. Той, що Дана чула на початку, — о, ці мені жони-воїни…

— На скільки днів мене посадять? — не втримується Дана, — те, що я сказала, є далеко за межами пристойності.

— Добре, що ви це розумієте, — мовить Повелитель, — сядьте у кріселко. Я зараз звелю Вовчуру принести напою.

Чорногорець, викликаний дзвіночком, вносить заварничок і дві гарнесенькі чашечки з тоненької порцеляни. Дана втупилася у яблуневу квітку, зображену на її чашці і помовчує. Батько Дзвенислав часто говорив, що, в деякі хвилини мовчанка є найкращим виходом з біди.

— Найголовнішим для мене є Ельбер, — чує вона голос, схожий на Вогнеданів, — нині, коли мені вже… Кількість літ неважлива. Та колись і мені було сімнадцять… Нас називали — «Три Дракони»… Мене, Вартислава та Влада… Ми були однолітками, Влад трохи старшим, і вже одруженим з вашою родичкою…

Дана не підводить очей.

— Та пийте ж, — говорить голос, так схожий на Вогнеданів, — отже — Три Дракони… Наші з Владом матері — рідні сестри, доньки князя Ведангу Ративоя, а батько Вартислава був…

— Я читала «Гербовник», — стиха озивається Дана, — старшим сином князя Ративоя від першої дружини…

— Ми вважали себе братами, і думали, що так буде завжди… — продовжує правитель, і Дана чує, як виходить з садочка Вовчур, а отже розмова має бути таємною, — З дитинства щороку ми гостювали то у Веданзі, то у Чорногорі… І ось… Її звали Богуславою… Славетна Роса Летич є славетною лише тому, що прожила трошки довше за мою кохану…

Дзвякання чашечки об тацю… Хвилина тиші.

— Вона була з доброго верховинського роду, — рівно мовить Повелитель, — людського роду… О, той таємничий смуток її очей, і її пісень… Мечем вона володіла досконало… Я кохав її, не наважуючись зізнатися в тому… Я тоді був таким, як Вогнедан… Старовинна флейта співала під моїми пальцями… Я віддав сину флейту, бо більше ніколи не взяв її до рук…

— Вона загинула? — прошепотіла Дана.

— Спершу вона покохала іншого, — пролунав тихий голос, — я спізнився… Влад… Влад, що мав більше літ і досвіду, Влад, котрий і тоді захоплювався людськими піснями, і часто поводився наче людина... Я таки освідчився своїй панні, але вона сказала: «Пробач, але з тобою мені холодно, Святославе…»

— Можливо, якби… — ледве вимовила Дана.

— Не знаю, — мовив голос, — її родина була проти того, що вона зустрічається з Владом. Старий Богодар Змій вважав, що паруватися належить за родом своїм, і краще звікувати вік з поштивою людиною, старіючи потиху разом, аніж дожити до того, що чоловік-дивний терпітиме з жалості і милосердя посивілу жону…

Дані чомусь згадався горіховий блиск фарбованого волосся пані Лаванди, і вона зітхнула.

— Але вони все одно зустрічалися на певному покинутому хуторі, - продовжував правитель, — її молодший брат служив у Влада пажем, і таким чином…

— Пан Богудан Змій, — пробурмотіла Дана, — Родогорський сотник…

— Він і сповістив нас, що їх схопили, — рівно мовив Повелитель, — хлопчиськові вдалося втекти… Ті ішторнійці були розвідувальним загоном — війна почалася раптово, як завжди на Прикордонні. Ми з Вартиславом спізнились… Влад вижив, але зостався таким, яким ви його знаєте, панно… Вона не вижила… Може і на краще… Коли я побачив Богуславу… востаннє, я не пізнав її…

Дана питань не задавала. Оповідки про звірства ішторнійських вояків вона чула змалечку. І пан Влад… Бідний пан Влад… Бідолашна Богуслава…

- І тоді, - продовжував Святослав, — я зробив злочин проти роду. Я, єдиний син Святополка і спадкоємець трону, дочекавшись битви, став у лаву бойового Аркану… Без потреби — відважних, котрі бажали загинути за рід свій тоді було задосить. Я не мав права йти на вірну погибель — до лави ставили лише тих, хто мав синів, я став туди під маною.

- Єдиний, що вижив, — прошепотіла Дана, — я чула про це… Але не знала, що…

— За півгодини бою я прожив майже весь відпущений мені вік, — знову пролунав тихий голос правителя, — мені пощастило, що на мене опісля битви наткнувся волхв з Ігворри, котрий міг зціляти… Мій батько… Одним словом, коли я повернувся до Боговлади, то з його наказу написав листа до сестри Вартислава, і вона мені відповіла….

Дана сьорбнула вихололого настою. Їй було до сліз шкода Повелителя, але вона все ще не розуміла, до чого тут її з Вогнеданом заручини.

— Конвалії я вдягнув персня перед Війною Стихій, — знову заговорив правитель, — навіть вона не знала, що я приречений. Батько до того часу вже помер — відкрилася рана від отруєної стріли, котру він отримав при взятті Сейвігуру, і навіть цілителі… Коли Конвалія завагітніла, я молив Богів, щоб це був хлопчик… Спадкоємець… Вогняний Ящер… Тоді я міг би спокійно відбути до гаю, де спочивають пращури. Вона народила сина на світанку Великої Ночі, коли по всьому Данаділу палали священні вогнища… Народила Вогнедана… А через місяць я пішов з нею та немовлям до провидиці Срібляни… Я не говоритиму вам, всього, що я почув, але й те що скажу — є державною таємницею. «Вогнедан, — мовила Срібляна, — буде останнім Повелителем вільного Ельберу».

— Тобто за його правління, — вимовила Дана, — буде якась страшна війна, котра і…

— Можливо…, - сказав Святослав, — пророцтва є річчю туманною, і не одразу… Там ще говорилося про велике кохання, яке буде причиною зради, і не тільки… Конвалія не витримала цього… Вона згасла, як мандрівний вогник. А я живий і досі… На травах і настоянках, котрі приймаю щодня… На силі двох цілителів, котрі завжди поряд зі мною. Моє тіло ледве утримує вагу мого духу… Я мав би померти ще шістнадцять літ тому. Шістнадцять років Ельбером править мрець…

— Мій Повелителю, — мовила дівчина, оговтавшись, — ви наважилися боротися з судьбою… Долю можна змінити, але… Якщо Вогнедану судилося щось жахливе, то дайте ж йому можливість до того часу жити в любові і мирі.

— Якби це пророцтво стосувалося лише мого сина…, - сказав Повелитель, — тоді… Срібляна визначила строк… До того строку я не маю права вмирати. Я сам зустріну ту біду, якою б вона не була. А щодо Вогнедана… Я занадто суворий з ним для його ж блага. Майбутнє у нього таке, що він буде згадувати свої теперішні біди як найщасливіший час свого життя. А ви, мила панно, є його коханням, отже… Якщо ви не послухаєте мене, і не обмежите спілкування з моїм сином по власній волі, я розділю вас не змигнувши оком. І, думаю, вам не треба нагадувати про те, що державні таємниці ви не маєте права повіряти навіть Вогнедану. Ви вільні, панночко. Мені час приймати ліки.

***

Вогнедан вже давно не відчував аж такої радості…

За останні півроку він забув, що таке звичайна дружня розмова. Чорногорці, його родогорські колеги, були відважними воїнами і гарними приятелями. Але серед своїх боговладців він неначе відпочивав душею.

Дослухавши оповідку про панича з Квітану, котрий поїхав відпочивати на води, а потрапив у сутичку з розбійниками з-за гір, юнак глянув туди, де мала сидіти Дана, і аж похолов, не уздрівши дівчини.

«Образилася, — подумав, — подумала, що забув за неї в колі друзів… Образилась і пішла.»

Він теж піднявся, залишивши Воїслава плести ще якусь оповідку, і мовив:

— Зустрінемося ввечері, милі браття.

Йому відповіли врізнобій, але не суперечили і не умовляли зостатися. Знали, що марно.

В будиночку пані Лілеї юнак знайшов лише обох пажів. Вони вже знали ім’я переможця, нехай і прибране, і привітали його з перемогою.

Панна Дана не приходила… Почувши це, Вогнедан ледь поблід. Він підрахував, що найближчий пором до Грона відходить аж по обіді, отже…

Та речі дівчини були на місці, а Ізгліян у стайні. Юнак спустився у гарнесенький садочок панни Лілеї, до якого майже не торкнулася осінь — настільки тепло було цієї пори на Сіллоні — і тут згадав…

Боги Ельберу, як він міг забути… Оповісник, ну звісно ж… Дана, його мила Дана, відважна й нерозважна, зараз сидить перед його батьком… Виповідає прохання… Ну для чого він дозволив їй… Вірніше — не заперечив. Справа ця безнадійна від самого початку. Татко прикриється словами про державне благо, та ще і якось образить суджену. Холодно і розважливо. Дасть їй зрозуміти, що вона не пара принцу, хоч і опальному.

А он і Дана в своєму вояцькому вбранні. Іде, опустила голівоньку…

Лють заливає розум Вогнедана. Родова лють Вогняних Ящерів.

— Що він тобі зробив? — кидається юнак до судженої, - що зробило з тобою це… чудовисько?

Очі Дани вологі від сліз, але відповідає вона несподівано:

— Не смій так говорити про Повелителя!

— Що він тобі сказав? — допитується Вогнедан, — що, кохана?

— Багато чого, — мовить дівчина, заспокоюючись, — я його зрозуміла, і пробачила йому, але нам від того не легше, мій коханий. Наше занадто сильне почуття стривожило Повелителя, і він збирається перевести мене до Зелеміню.

— Тебе? — непорозуміло питає Вогнедан, — чому тебе, а не нас з Воїславом?

— Мабуть тому, — говорить Дана спокійно, — що в чужій провінції мені ніхто не надасть додаткової відпустки, як це зробив мій батько-сотник.

- І чим він пояснює таку…? — запитує Вогнедан, — таку навіть не жорстокість — свавілля?

- Єдине, що я можу сказати, — відповідає дівчина, — це те, що Повелитель вважає, що ти, ставши правителем Ельберу, приведеш країну до погибелі… І не останню ролю в цьому зіграють порухи твого серця… Повелитель хоче, щоб ти або задавив у собі почуття, взявши приклад в цьому зі свого батька, котрий у юності…, але це не моя таємниця. Не знаю, що з цього вийде, бо ви, мій суджений, зовсім не схожі на рахівницю…

— О, це пророцтво Срібляни, — говорить принц, миттєво зрозумівши, — воно убило мою матір, а нині убиває мене… Ні людина, ні дивний не повинні знати майбутнє, а тим більше таке, що не залишає надії. Я хотів, коли закінчиться строк заслання, дізнатися більше про пророцтво у самої Срібляни, а тоді, якщо не можна буде полягти з честю на війні, самому покласти край своєму нікчемному життю, і тим позбавити Ельбер загрози. Але з’явилась ти, і тому…

— Я не зможу жити, знаючи, що поміж нами — весь Ельбер, коханий, — стиха відповідає дівчина, — я, звісно, можу полишити службу, але правитель знайде ще який то спосіб розлучити нас. Можливо, те, про що ти сказав — це єдина можливість зостатися поруч.

— Самогубство удвох? — спитав Вогнедан ледь розгублено, — про таке не чули вже з півсотні літ… Останніми закоханцями, котрі обірвали собі життя, були пожиттєвий шляхтич Миросвіт Лановий та його подруга…

- Її звали Яблунька, — пригадує Дана, — Яблунька Яблуновська… Вони занадто боялися майбутнього, в якому юна тілом жона житиме поруч з постарілим кругловухим…

— Подібних випадків було декілька, — сумно всміхнувся Вогнедан, — що характерно — жодна людська дівчина не потягнула за собою коханого до дубового гаю вічної молодості. Тільки чоловіки… Я не є аж таким себелюбцем… Я не хочу брати тебе з собою…

— Але я сама згадала про це, — різко мовила дівчина, — це є моїм власним вибором. У наступне життя ми прийдемо обіруч, і тоді нам уже ніхто не стане на заваді.

— Може виїхати до Шорроги? — спитав Вогнедан, — або на острови?

— Я не хочу покидати Ельбер, — відповіла Дана жалібно, — мені насправді легше вмерти.

— Я подумаю над цим, — пробурмотів Вогнедан, — а нині відпочинь, кохана… І дай мені цю прекрасну гілку… Я хотів подарувати її тобі, але…

— Але що? — спитала Дана, вивільняючи гілку з волосся.

— Я маю придбати щось важливіше, — відповів Вогнедан.

Змучена безсонною ніччю і напругою останньої доби, Дана проспала і бал, і наступну ніч. Крізь сон вона чула музику на вулицях, за завісками мигало світло ллєолів… Коли ж отямилася, то за вікном був білий день.

Вогнедан очікував її пробудження, бо майже одразу постукав у двері. Веселий і погідний, з якимось мішечком у руці.

— То була чудова гілка, — сказав, — я так і уявляв її на комині над нашим спільним ложем… Але довелося продати її князю Владу разом з отою вазою, щоб купити нам, кохана, шлюбні персні, гідні принца Ельберу та його нареченої.

Юнак витрусив з мішечка на руку два перстеники, зроблені з того ж вічного металу, що і його флейта. Коштували вони дорожче від золота, і Дана аж здивувалася, як Вогнедан спромігся відшукати таке диво у маленькому містечку на острові.

— Яка краса, — мовила Дана, роздивляючись візерунок на поверхні перстеника, — як тобі вдалося…?

— Чого не зробиш задля любові, - озвався принц, — звісно, довелося пошукати. Але це — справжній зоряний метал. Не знаю, коли їх було виготовлено, але торговець присягався, що я є їхнім першим покупцем. І останнім, сподіваюсь… Щоб не сталося — вони зостануться при нас.

— Скільки у нас є часу? — спитала Дана діловито.

— О, не так уже й багато, — мовив юнак, — виїжджати з Сіллону ми маємо за три дні… А втім, ти можеш отримати наказ про переведення й раніше — мій батько є швидким на вчинки.

— Три дні — це вічність, — сказала Дана, — і де ми її проведемо?

— Вічність на березі моря, — сказав Вогнедан мрійливо, — у наметику кольору помаранчі… Трохи росавського вина і тиха музика… Вночі нам світитимуть ллєолі, а вдень з нами говоритиме море. А потім ми просто заснемо… Я купив не лише персні, але й лоянського зілля. Людину воно вбиває одразу, а ми згасатимемо поволі, наче вуглинки у вогнищі. Але без болісної агонії, яка робить смерть некрасивою.

На личку Дани з’явився ледь помітний вираз зловтіхи.

- І ми доведемо, — сказала вона, — що можна змінити долю. Повелитель бореться з судьбою, що ж, ми полегшимо йому борню. Як легко зробити когось одного винним у біді, що насувається…

— Можливо її і не станеться, отієї біди, — сказав Вогнедан з надією, — пророцтва є такою слизькою річчю… Ти чула історію про одного астеонського вождя та його корабель?

— Батько оповідав, — мовила дівчина, збираючи свою торбину, — відьма напророчила відважному воїну, що цей корабель стане причиною його погибелі. Він полишив гордого «звіра морів», так бо астеонці називають свої кораблики, на березі, і вийшов в море на іншому судні. А через кілька літ прийшов подивитися на покинутий дракар, що лежав на піску, і пошкоджений припливами корабель розсипався вдрузки. Вождя убило щоглою, котра…

— А не послухав би відьми — плавав би й досі, - засміявся принц, — зрештою, давай дивитися на все, що станеться, як на ще одну пригоду. Ти зібралася, люба? Ходімо, я лише віддам Войкові доручення для Воїслава… Він має подбати про Світляна, коли…

— Як це перенесе Воїслав, — мовила зажурено Дана, — а бідолашний Світлян, що він робитиме без свого володаря…

— Ти забула про пана Дзвенислава і неньку Лаванду, — сказав Вогнедан, — ми обидва когось залишаємо…

Войко прийняв листа з суворим наказом віддати його пану Воїславу не раніше як увечері третього дня їхньої відсутньости.

— Скажеш Дракону, — наставляв Вогнедан, — що ми з панною Даною одружуємося, і тому… Ми не бажаємо, щоб нас тривожили хоча б цей короткий час.

— Здорово! — радісно мовив Войко, — а чи буде дозволено нам зі Світляном приготувати належні дари до вашого повернення?

— Тільки найскромніші, - зітхнула Дана і від серця цмокнула хлопчиська у неслухняний вихор волосся на завжди розкошланій голові.

Воїслав ще не повернувся з балу, тож закохані з ним не попрощалися. Може це було й на краще — обидва не вміли прикидатися і зображувати нічим не затьмарене щастя.

Півдня Вогнедан зі своєю подругою їхали піщаним берегом заливу, поки, нарешті не вибрали чудову місцину для останнього відпочинку. З одного боку скеля обривалася в воду довгим виступцем, схожим на спинку гостровухої кицьки, з другого маленький пляжик теж було затулено обточеними морем валунами. Високий берег за спинами, порослий виткими травами, був гарним тлом для обіцяного Вогнеданом намету з помаранчевого шовку. Коням теж знайшовся притулок — звільнені від сідел Ізгліян з Воронком мирно поскубували траву біля того місця, де берег різко підіймався вгору.

Вогнедан подбав про все. Він встановив наметика, видобув з кошика заварничок, дві чашечки, блюдечка, таріль для фруктів… Дані раптом смертельно захотілося їсти, і її бажання тут таки було вволене. Хлібчики з сиром вона поглинула аж з навіть непристойною поспішністю, ну а фрукти вже їла не поспішаючи, потроху куштуючи росавське вино з витворних келишків.

А потім було море… Дивно важка, незвична вода… Дивна легкість тіла у тій воді… Сонце, що поволі ховалося за високим берегом… І ллєолі… Світляки одразу збиралися там, де перебували дивні, що й породило розповсюджену думку про те, що ці комахи мають якісь зачатки розуму.

Вогнедан не забув навіть тонесеньке укривало, в яке Дана могла загорнутися опісля купання. Про те, чим закінчиться цей відпочинок біля моря вони навіть не згадували. Просто щиро забули так, як не думають воїни Гнівного Сонця про те, що станеться з ними опісля Аркану.

- І скажемо замовляння, — говорить Вогнедан, — прикличемо предків у свідки нашого шлюбу. Боги є милосердними до нас, вони дали нам можливість скористатися останніми теплими днями для шлюбного усамітнення.

— Мені ніколи ще не було так гарно, — відгукується Дана. В одній руці у неї половинка яблука, в другій — келишок вина. Особливо цікавий світляк залетів до намету і причепився кігтиками до опори. Його мінливе світло робить намет схожим на великий яскравий помаранч.

— Душі пращурів, — починає Вогнедан стиха, і Дана обережно ставить келишок на таріль, й простягає до коханого долоні, змикаючи руки.

— З дубового гаю — шепоче вона.

— Гляньте на нас нині, - продовжує юнак звичаєве замовляння для пошлюблених дивних,

— Хай Боги вирішать, — вимовляє дівчина, зовсім забувши, що у їхнього шлюбу немає майбутнього,

— Хай вони визначать… — шепоче Вогнедан теж про все забувши,

— Кому з вас зійти у Яву…

— Кому відродитися в славі…

— Ми є чистими…

- І духом і тілом…

— Ми творитимемо…

— Притулок для душі неявної…

— Ми чекатимемо …

- Їхнього вибору…

- І вашого приходу, — закінчує Дана, і Вогнедан усміхається до неї в мінливому світлі заблуканого ллєоля.

Юнак знімає з шиї срібного ланцюжка, а з пальця — заручного персня. Знову вішає перстеника на ланцюжок, і Дана побожно подає йому свого.

Два перстеники на ланцюжку Вогнедан передає дівчині. Вона вдягає ланцюжка на шию, замикає застібку.

— Якби ми до того дожили, — шепоче, — я віддала б їх нашому сину…

— О, так, — погоджується юнак, — я не отримав їх з рук неньки, бо втрата… Але перстеники зберегла для мене пані Воїдана, за що я їй від серця вдячний.

Місце заручних перснів займають шлюбні обручки з зоряного металу. Вогнедан розгортає скатане у трубку тяжке укривало — постіль двох закоханих… Але Дана пропонує спершу піти до моря. Купання вночі, що може бути кращим…

— О, «я присягав при блиску зір…» — всміхається принц, дивлячись на дівчину, котра на морському березі простягає руки до предківської зорі, - Боги мої, ніколи не думав, що мій шлюб буде таким красивим… Панна Чаяна, яку хотіли зі мною одружити, є настільки пристойною, що…

— Не слід ганити бідолашну дівчину, — відгукується з берега Дана, скидаючи запинало, — вона ніколи не дізнається про те, як непристойно чудово одружитися проти волі всіх і вся, і навіть отримати за це милість Богів у вигляді теплого моря восени… Ви йдете купатися, мій володарю?

— О, так, звичайно… А моя панна ще не забула Місячне озеро?

— Ні, - входить у воду Дана, — не забула…

Вона вже пливе, і Вогнедан наздоганяє її як і того разу — нечутно.

— Говорять, — шепоче, — що там, під зорею Сіллон ми були рибами… Рибами з моря, що вийшли на берег і отримали розум, але втратили легкість… О, ця солона вода…

— Я напевне була «морською стрілою», — охоче погоджується Дана, — а онде і вони…

Великі морські теплокровні, чорні зверху, білі знизу вистрибують з води у місячному світлі.

— Хіба на Еллоні водилися подібні істоти? — питає Вогнедан, — в сувоях з тваринознавства немає згадки…

— Уявімо, що водились, — сміється дівчина, — уявімо, що ми там…

Вони пливуть до берега і підводяться з води, наче повернувшись з глибин всесвіту до рідного дому.

— Дозвольте, кохана, — мовить Вогнедан і бере на руки свою подругу, що пахне морем і водою.

Шовковий намет схожий на велетенський помаранч… Так близько його очі… І Дана нарешті наважується притулити до вуст шорстку правицю, вкриту білими шрамиками.

— Ця тиха вода, — шепоче Вогнедан, — тиха вода, що зриває греблі… Тиха вода, що йде пробоєм… Моя тиха вода…

Два дні пройшли непомітно.

Вони майже не розмовляли, зливаючись з морем, вітром і одне з одним. Звуки Вогнеданової флейти говорили про сповнений щастя дух її володаря. Дана слухала музику, тихо умліваючи від захвату. А за наметом форкали коні, пущені гуляти вільно — єдине нагадування про зовнішній світ.

А потім раптово прилетів прохолодний вітерець з моря, і сонце заховалося за хмарами. Кошики з їжею спорожніли, а останні краплі росавського закохані допили ще увечері. Потрібно було або повертатися, або…

— Може все таки повернемося, кохана? — спитав Вогнедан, — і віддамося на волю Повелителя… Мені шкода твого батька, і своїх приятелів, а особливо Воїслава… А ще мені жаль явного світу, в якому ми не добули належного строку…

Дана задумливо дивилася на світло ллєоля. Вона теж вагалася. Ельберійці вважали, що кожна особа має право відійти з явного світу, якщо подальше життя несумісне з честю. Глухий кут, в яке потрапило їхнє кохання, здавався непоборним, але може лише здавався… Якийсь інший вихід… Наприклад — втеча… Не за межі Ельберу — життя поміж незмінених лякало Дану своєю грубістю і варварством, навіть, якщо це варварство рядилося, як у Ішторні, у пишні одежі і прикривалося словами про любов до ближнього та милосердя до вбогих.

Потиху вибратися з острова… Заховатися десь у глушині квітанського лісу… Збудувати дім…

Дана зітхнула. Все життя їм не просидіти у хащах. Мани накидати не вміє ні вона, ні Вогнедан… А їх шукатимуть, і хтось та помітить в найближчому містечку, або селищі двох юних дивних, схожих на описи, які розішлють по всім судам Ельберу… Синьоокий юнак з темним мов ніч волоссям… При ньому іменний клинок «Пелюстка вогню»… Дівчина в чоловічій одежі… Очі… як там… кольору стиглих вишень… Говорить з чорногорською вимовою…

Та й чи не набридне Вогнеданові усамітнення? Чи не затужить він за Боговладою і приятелями ще сильніше, ніж у Чорногорі?

— Якщо ти хочеш повернутися, — відповідає вона нарешті, - то я зроблю те саме…

— Почекаємо сходу сонця, — говорить Вогнедан, — я хочу побачити його промені…

І знову торкається вустами вуст коханої.

— Ти моє сонце, — шепоче дівчина, і відповідає їй ніжний голос:

— Моя тиха вода…

Щез з намету світляк, полетівши кудись на спочинок… Поволі підіймається з моря багряна куля…

Та гострий слух Вогнедана вловлює тривожне іржання їхніх коників від схилу, на якому вони блукають неприв’язані… І таке ж іржання у відповідь.

— Так скоро, — прошепотіла Дана, — так скоро…

Їх мали похопитися лише увечері, бо саме тоді Войко повинен був доручити листа Воїславу. До того паж мав лише сказати, що молода пара усамітнилася для взяття шлюбу… А отже — це посланці від Повелителя, який відішле сина до Чорногори, а його молоду дружину — на Зелемінський кордон.

— Коханий, — наважується Дана, — де те, що проведе нас на росяні луки потойбіччя?

Видобуває з кишені акуратно складеного вбрання пласку коробочку Вогнедан. В ній дві кульки з пряним різким запахом.

— Рушаємо? — питає.

Все ближче вершники… Юнак уже чує їхні голоси. Кулька має гіркуватий смак чужинецьких трав…

— Візьміть мене за руку, мій володарю, — шепоче Дана. Її вуста теж мають присмак лоянського зілля, — візьміть міцно…

Поволі згасає в очах сонячний диск… Він наче в рамі — у наметі відхилено запону. Втім, це зараз байдуже… Дана вже спить… Дана загорнена в розшите тонесеньке покривало… Данине волосся розметалося на посланні живою хвилею… Дана…Дружина… Кохана… «Достатньо бути просто відважним…»

Темна постать затуляє сонце… Чийсь голос… Знайомий… Ніяк не згадати…

— Вогнедане! Що ви накоїли! Вогнедане!

— Це…, - ледве вимовляє Вогнедан, — наше право. Розкажіть про це Його Ясновельможності…

Він нахиляється до Дани, вбираючи очима знайоме ніжне личко, на якому нема і тіні страху. І падає поруч, просто в її розпущені коси.

***

Воїслав був задоволеним і зляканим водночас.

З одного боку — він встиг вчасно, щоб запобігти самогубству… О, він здогадувався, що молодята можуть вчворити щось таке. Особливо після того, як йому оповів знайомий гридень, що Повелитель довго розмовляв сам на сам з красунею в кунтуші чорногорського прикордонника…

Веданг все ще вагався… Те, що закохана пара щезла на три дні десь на березі заливу було нормальним. Провести першу шлюбну ні в будиночку пані Лілеї, це було якось… Звичайно, такому витонченому піїті, як Вогнедан, були потрібні зорі, і сонячний схід і нічні купання в завмерлій під тими зорями воді.

Але юнака насторожила ота записка, передана йому Войком з усією пошаною… Вірніше — прохання відкрити її увечері третього дня. Не раніше і не пізніше… Для чого б це? Невже він, Воїслав, є дурнем і не зрозуміє, що молодята усамітнилися для кохання і не хочуть, щоб їх тривожили принаймні три дні і три ночі…

Ввечері другого дня Воїславова тривога дійшла до краю. Він прикликав Світляна і почав розпитувати його, по яких крамничках ходив його володар перед своїм від’їздом.

Світлян, сумлінно, як все, що він робив, перерахував, куди вони заходили з паном Вогнеданом… Крамничка делікатесних вин… Крамничка солодощів… Фруктова крамничка, там йому, Світляну, окрім всього іншого було куплено солодких слив і родзинок… Крамничка золотника, де володар вибрав два чудових персня… Крамничка тканин, де було придбано гарнесенького намета з жовтогарячого шовку, а також кілька укривал… Крамничка травника, куди його, Світляна, не було допущено, а звелено було очікувати надворі…

Воїслав вже йшов вуличкою сонного містечка за Світляном, котрий впевнено дріботів попереду. Крамничка травника… Не зілля ж проти вагітності придбав там його друг для молодої дружини — дивні часом очікували дитини і по кілька літ сумісного життя. А отже… Ні, потрібно перевірити.

Крамаря він підняв просто з ліжка. Це був сивий уже кругловухий, який аж трохи злякався несподіваного відвідувача. Та й то — Воїслав чудово знав, який вигляд у темряві мають оті багряні вогники в його очах… Особливо під час хвилювання.

Травник пригадав Вогнедана — таке лице було важко не запам’ятати. Та й просив покупець не засіб від головного болю. Юнак сказав, що вирішив піти з життя разом з нареченою. Знаючи звичаї, крамар навіть не намагався відмовляти красеня-дивного. Що він йому продав? Дві кульки лоянської отрути. Цим можна вбити з десяток людей, але покупець був дивним, і тому…

Чи є протиотрута? Звісно є… Проти кожної дії є своя протидія… Але молодий воїн напевне спізнився — юнак придбав оті кульки два дні тому, а отже…

Воїслав тут таки, перед очима у переляканого старого, зірвав печатку з Вогнеданового листа.

— Шукайте протиотруту, — звелів різко, — і якнайшвидше.

Поки старий зі свічею в руці нишпорив по запашним полицям своєї крамнички, Воїслав швидко пробіг очима листа при світлі другої свічі, яку тримав нажаханий Світлян.

«Милий брате Воїславе…

Коли ми їхали сюди з Чорногори, то

«Мою нікчемну долю нагадали

Мені плоди,

Залишені в полях

Осіннім буревіям

На поталу…»

І саме таким нині є стан мого духу.

Повелителю мало того, що він кожну мою похибку, навіть не похибку, а звичайну юнацьку необережність зводить трохи не до рівня державної зради. Йому мало того, що мене звинувачено несправедливо у заздрості до особи, котра не варта власних вух — Повелитель хоче відняти у мене Дану, єдину дівчину, котру я хотів би бачити біля себе до кінця життя.

Дана, «достатньо відважна», і милостиво погодилася розділити зі мною кохання і погибель. Щоб зостатися разом нам потрібно або все життя ховатися від мого батька, або померти. Ховатися нам не дозволяє гордість, отже…

Тобі буде боляче, я знаю… Але твій принц наказує тобі зостатися і бути вірною опорою для сина Білої Ружі, буде такий з’явиться на світ. Подбай про Світляна — це дитя має занадто чуле серце… Візьми його до себе на службу, аби він не розлучався з Тополиною: твій Войко є його другом, і тому…

Зостаюсь до скону твоїм братом.

Вогнедан.

До речі… Я бажаю, аби для нас з Даною склали спільну краду. Ми рушимо на південь берегом заливу, нікуди не звертаючи. Знайти нас буде легко… Будь ласка, подбай про те, щоб це сталося швидше, поки наші оболонки ще будуть красивими.

— Знайшли? — спитав Воїслав у старого, силячись на спокій, — скільки?

— Потім, — пробурмотів крамар, — мій пане, а чи варто? Звичай…

— До біса! — викрикнув Воїслав, — за мною, Світляне!

Цілитель з Храму Семи Морів, якого Веданг також витягнув з ліжка, зібрався миттєво. Він тут таки віддав служці наказ приготувати коней, ноші і виїхати слідом за ним. А сам помчав в ніч разом з Ведангом. Світлян сидів у нього за спиною, а Войко, котрий наздогнав Дракона біля храму, вчепився в пояс Воїслава.

Веданг добре знав Вогнедана і сподівався, що він дочекається світанку. Або і відкладе самогубство на вечір, аби достатньо насолодитися на останку денним світлом і морем. Жрець на запитання де на березі є якесь особливе місце, сповнене чарівливості, сказав, що таких місць декілька, але найбільше підходить для самогубства вдвох заливчик Сплячої Кицьки, прозваний так за те, що скеля біля нього нагадувала кошеня, котре лежить мордочкою у воді.

— Там затишок, — доносився до Воїслава голос цілителя, — спокій і тиша… Років з п’ятдесят тому там померли в спокої двоє закоханих — пожиттєвий шляхтич з Ведангу і шляхтянка з Данаділу. Взагалі майже всі відомі самогубства удвох сталися на нашому острові.

— Авжеж, — пробурмотів Дракон, — тут красиво…

— Мій пане, — знову гукнув цілитель, — а чи варто?… Зрештою, це їхнє право…

— Він не має права, — крикнув Веданг, давлячись слізьми, — бо він — Вогнедан Данадільський…

Питань цілитель більше не задавав. З-під кінських копит летів пісок…

— Заливчик он за тими валунами! — крикнув цілитель, — праворуч… Обережно!

Десь заіржав кінь… Йому відгукнувся ще один.

— Вони були верхи? — спитав цілитель, — там коні, отже…

Об’їхавши валуни, Веданг побачив дійсно чарівливу місцину. Коні на галявинці… Ближче до моря піщаний пляжик… Скеля, схожа на гостровуху кицьку…

І намет з помаранчевого шовку…

Воїслав втямив, що спізнився, як тільки побачив обличчя друга. Біле-біле, ще страшніше, ніж тоді, коли він лежав поранений в Родогорі. Дана в розшитому покривалі… «Скажіть про це Його Ясновельможності».

Хвала Богам, що він взяв з собою цілителя…

Той не розгубився, а взяв у Воїслава слоїк з протиотрутою, яку дав Ведангу старий крамар, і вигнав юнака з намету.

Обидва пажі, забувши про стриманість, не плакали навіть — тихо скиглили. Войко картав себе, що побоявся сунути цікавого носа у того сувійчика, Світлян — за те, що не задумався над тим, від якої це хвороби його володар купує трави, коли є цілком здоровим, сам Воїслав же обзивав себе неприторенним дурнем за те, що не відкрив листа одразу, начхавши на непристойність цього вчинку.

Цілитель вийшов з намету за годину, котра здалася Воїславу вічністю. Виморений так, наче мостив камінням дороги.

— Зараз приїдуть служки з ношами, — сказав, — і перевеземо їх до храму. Там шпиталь, і є ще кілька чоловік, котрі зціляють силою. Ну, і травник теж потрібен — очистити зіллями їхні тіла.

— Виживуть? — впрост спитав Дракон.

— Повинні, - мовив сіллонець, — тільки навряд чи вони нам будуть вдячні за порятунок.

От саме це якраз і хвилювало Веданга, котрий тепер і ночував у шпиталі. Про подію він сповістив Повелителя особисто. Святослав вислухав його з кам’яним лицем і скинув рукою — йди.

Вдячності від Вогнедана, звісна річ, він не дочекається. Рівно, як і від Дани, котра явно почула від Повелителя щось таке, після чого і наважилась на самогубство.

Може й насправді він даремне втрутився? Священне право… Право на вибір… Право на смерть. Цим правом винагородили ельберійців Боги. Якщо незмінені, згідно їхньої віри, мусять існувати, навіть якщо їм доводиться плазувати в багнюці, і, під загрозою пекла, не повинні помирати з власної волі, то синам Ельберу це дозволено. За однієї умови…

Якщо подальше життя несумісне з честю. Інакше загибель від власної руки вважається боягузтвом.

Він, Воїслав, наважився вирішувати за друга жити тому, чи вмирати. Ох, не похвалить його за це Вогнедан…

Вогнедану ж дійсно було тяжко…

Він отямився вже другого дня і перш за все спитав про Дану. Почувши, що й вона жива, ледь заспокоївся — поки що разом.

Але як же юнаку було огидно навіть думати про те, що сталося. Він гнав з голови думки, але не міг заспокоїтись.

Не дали навіть померти… Врятували як нервову панночку, котра ковтає якесь зіллячко з надією на те, що це встигнуть помітити…

Відмовили у єдності з дружиною навіть у смерті… А у житті — розділять, як розітнуть мечем.

Він не питав, як їх знайшли… Зрештою, чи не все одно… Навряд чи Воїслав торкнув печатку раніше строку… Можливо за ним стежили, можливо розпитали крамаря, можливо про щось здогадався Світлян… Можливо…

Юнак лежав на ложі, і згадував дні і ночі на березі заливу. Хвилина за хвилиною. Коли до нього заходив служка, питав лишень — як там Дана… Відповідали йому завжди — все гаразд… Може і не все було гаразд — хто ж скаже правду.

Коли він став потроху зводитися на ноги, цілитель сказав, що Повелитель бажає його навідати.

— Скажіть Його Ясновельможності, - відмовив юнак, — що я не бажаю його бачити. Нехай вирішує мою подальшу долю письмово, я підкорюся будь-якому вироку.

Наступного дня він спромігся вибратися з кімнатки де лежав і трохи пройти по коридору, заглядаючи у двері. Це були ті самі кімнати, в яких перед змаганнями медитували учасники. Дану Вогнедан побачити не встиг — упав непритомним, і його знову віднесли до його помешкання.

Воїслав не з’являвся йому на очі, і Вогнедан запідозрив, що це милий брат силоміць видер його з обіймів смерти. Інакше приятель уже сидів би біля нього.

Найближчий друг — і той зрадив… Що у нього залишається… Дана…

— Достатньо бути просто відважним, — вимовив він і усміхнувся.

Батько таки прийшов. Сам, без супроводу. Вогнедан якраз прогулювався від віконечка до ліжка. Ходити було потрібно — десь на нього чекала Дана.

— Як ви себе почуваєте? — спитав Повелитель. Юнак повернувся до нього обличчям. Мовчки подивився, як батько граційно присаджується на кріселко, і продовжив ходити.

— Дякуючи вам — незле, — відповів нарешті, - я вдячний за турботу і лікування.

— Мені шкода, — вимовив Святослав, — що нещасний випадок…

— А, — ледь всміхнувся Вогнедан, — ну, звісно ж… Нещасний випадок… Ми прийняли ті заморські кульки за ласощі… Все в межах пристойності. Хвала Богам, що нам вдалося вижити. Чи може — тільки мені? Вже кілька днів я марно намагаюся побачити свою дружину…

— Панна Дана жива, — мовив правитель тихо.

— Пані Дана, — виправив син, — моя пані Дана… Моя перша дружина і, сподіваюсь, остання… Мій Повелителю, вам мене не зламати. Я ваш син — вмістилище такого ж грізного духу. Аби ми були людьми, та ще й незміненими, я міг би відстоювати своє щастя іншими засобами… Але ми є дивними з Ельберу, і я не вийду за межі, заповідані Богами.

— Ви мені погрожуєте? — тихо спитав Повелитель.

— Я вас ненавиджу, — відповів Вогнедан, — але не погрожую. Погрожувати вам — загрожувати Краю. Вам не вдасться оголосити мене божевільним, або зрадником. Якби я виріс таким поганцем, як Лемпарт — ви напевне б зраділи, бо тоді мене можна було б позбутися не порушуючи пристойності.

— Сину…, - якось безпомічно вимовив Святослав.

— Хіба у вас є син, правителю? — насмішкувато мовив юнак, — я сумніваюся в цьому… Ви пожертвували своєю дитиною пророцтву, як астеонський варвар своїм кораблем… Тільки ви можете приходити дивитися на те, що від мене залишилося, не ризикуючи життям.

Юнак відвернувся до віконечка і довго дивився у храмовий дворик. Коли повернувся знову, батько вже пішов.

Воїслав прийшов увечері. Очей він не підводив, і Вогнедан одразу ж зрозумів — не втримався… Прочитав…

— Що ти зробив? — спитав він стиха, — для чого?

— Ти не маєш права, — мовив Веданг, — просто не маєш права. Це втеча, милий брате…

— Ти зате маєш право вирішувати за мене? — мовив Вогнедан холодно, — гаразд… Коли я одужаю — то нам буде потрібно з’ясувати наші права за допомогою зброї. Не до першої крові, мій Драконе… На смерть. Мені байдуже — одним поєдинком більше чи менше.

— О, — мовив Воїслав, — в такому разі… Ти добре знаєш, що я не зведу на тебе руку…

— Зведеш, — мовив принц батьковим крижаним голосом, — якщо захочеш зберегти голову. А поки що… Де моя дружина?

— В цьому ж шпиталі, - сказав Дракон поспішно, — ти просто не зміг дійти… Про неї дбають… Повелитель приставив до неї цілительку…

— Я вдячний Повелителю, і вже виповів йому свою вдячність, — сказав юнак, — як вона себе почуває?

— Ще не піднімалась з ложа, — мовив Воїслав, — але притомна і питала за тебе.

— Це добре, — вимовив Вогнедан, і вперше в його голосі щось здригнулось, — принаймні, мені не доведеться розшукувати її в гаю дубовім. Завтра я її навідаю. Сподіваюся, що її слабкість завадить батькові відіслати її до Зелеміню принаймні якийсь час.

— Вогнедане, твій батько не є чудовиськом, — сказав Веданг, — це в тобі говорить оте потрясіння… Не треба вам було цього робити — все не так уже безнадійно… З чого ти взяв, що ви з Даною самотні у світі? Таж у тебе приятелів півБоговлади… Всі гуртом ми б щось вигадали таке, щоб і тобі, і Дані не довелося страждати в розлуці… Ману б на неї одягли, заховали б в чиємусь маєтку… та мало що ще можна вигадати… Ти ж поводив себе, наче був оточений ворогами… Я завжди захоплювався оцією крицею в твоїй ніжній душі, але чи не занадто…

Вогнедан мовчав так довго, що Веданг вже хотів потиху піти. Але принц раптово мовив стиха:

— Коли любиш — довкола нема нікого… Тільки ти — і вона… І світ є ворожим, бо стає між тобою і нею…

— Може ти мені пробачиш? — спитав обережно Воїслав.

— Я подумаю над цим, — озвався Вогнедан ще шорстко, але Веданг сприйняв ці слова за певну надію, бо усміхнувся з деяким полегшенням і здимів нечутно, як дух.

Дану принц навідав аж за два дні з дозволу її цілительки — нечутної, мов привид, жриці-срібної. Дівчина мала вигляд засмучений і радісний водночас.

— Мій володарю, — сказала вона лагідно, — можливо воно й на краще… Я говорила з Воїславом… Ми надаремне не порадилися хоча би з ним…

— Отже, я кругом винен, — сказав Вогнедан сумовито, — не порадився, поспішив…

— О, ні, - вимовила дівчина, — просто ми були такими…

— Самотніми, — озвався юнак опісля довгої мовчанки, — і забули про існування всіх, хто міг би нам допомогти… Князь Влад… Коли я продавав йому гілку, він питав, чи не може…

— Чи не може, — почувся голос від дверей, — чимось допомогти любому родичу…

Влад Пард стояв на дверях і усміхався половиною обличчя.

— Вістова Лелег, — сказав він, — можете не вставати, а то знову заплутаєтесь у сукні, чи що на вас там… Що це ви надумали, діти мої? Такої дурості давно не бувало в Ельбері.

Вогнедан мимоволі усміхнувся теж. Різкість князя Влада здавалася йому тепер цілком допустимою. З деякого часу юнак почав недолюблювати саме слово — пристойність.

— Якби, — продовжував Влад, — від нещасливого кохання добрі люди і дивні йшли з життя, в Ельбері не було б кому ховати мертвих. А тим більше, аби це робили від щасливого кохання. Ну що оце мені діяти з тобою, вістова? Всадовити під арешт разом з паном Світанком?

— Разом? — прищулилась Дана, — разом я згодна хоч і зараз…

— Діти мої, - зітхнув князь Чорногори, припиняючи жарти, — в моєму житті була одна біда, яка мені й досі сниться. Але я і то не повісився… Живу, бачите… Лякаю своїм виглядом людей і дивних… Дбаю про Чорногору… А повіситись ой як хотілося… Не мої муки мені ввижаються — загибель дівчини, яку я любив колись. Перш ніж мені почали очі виймати, я мусив дивитись, як її… А задля неї я другу найкращому поперек дороги став… Покохав… Двадцятилітній красень Влад, котрий любив свою подругу і свою гітару… Важко уявити, еге ж?

— Ви такий сильний, — пробурмотів Вогнедан, — коли ще можете сміятись… Я б такого не пережив…

— Я тоді теж так думав, — сказав Пард лагідно, — спершу мене втримало жадання помсти. «Життя без помсти осоружне…», так співається… Помститися я встиг… Тоді, в останній битві… Знаєте, як звуть мене в Ішторні? Повелителя демоном Даміяном прозвали, а мене простіше — упир Влад. Я кров’ю їхньою був залитий від голови до стіп. Полонених ми тоді не брали… Пов’язку з обличчя я зняв і йшов попереду лави… З двома мечами… Удар, розворот, знову удар… Людина переді мною руки здіймає, здається, а я її отими мечами… Богудан, мій паж, подумав тоді, що я надвередився розумом… Я і насправді сказився… Ми притисли їх в одній ущелині, ішторнійців… Невеликий такий загін — уламок битого війська. І от вони здаються… Щоправда, коли зрозуміли, кому здалися, то… Я полонених на пари поділив, а при такій рахубі приятель тулиться до приятеля… Одрухово. Звелів вивести на край провалля і кажу бранцям… «Хто погодиться другого зіштовхнути вниз, того зоставлю в живих»

— Погодилися? — спитав Вогнедан аж злякано. Його теперішні біди раптом здалися йому дрібними й незначними, порівняно з тим, що пережив колись Влад.

— Один на мене кинувся голіруч, — усміхнувся чорногорець кутиком рота. — цього сучого сина я звелів відвести набік… А решта захотіла жити. Та не вийшло… Опісля того мої хлопці добровільних катів відправили у те саме провалля. А тому, що насмілився на мене напасти, я звелів дати меча, сам дістав свої два, і… Отямився тоді, коли Богудан насмілився мене відтягти від того, що зосталося… Я того ішторнійця і мертвого… рубав.

— Батько мені оповідав, — прошепотіла Дана, — це Ущелина Три Смереки… нині її ще називають Могильною… Тільки він не говорив, що то були… ви. Він ніколи не називав імен.

— Бо все це таке огидне, — мовив князь Чорногори, — що не варте оповідей і згадок. Ось так, діти мої… Видужуйте, і не робіть більше дурниць. Я вже дійшов через вас до того, що кричав на Святослава, наче мейдистський проповідник на ринковій площі.

— Куди вас вислали? — спитав Вогнедан зацікавлено.

— Таж мене нікуди висилати, — посміхнувся чорногорець, — в Ішторні мною дітей лякають, а мандрувати світом з таким лицем… Повернуся до Ігворри, та й по всьому… Та Святослав, здається, не розсердився. Ви б, мій принце, примирилися з батьком… Не можна ненавидіти рідних. Для зненависті у нас воріженьки є…

— Я може був занадто…, - вимовив принц, — занадто нестриманим, але… Повелитель сам зрікся мене… В Помаранчевій долині в мене стріляли якісь розбишаки з мейдистських фанатиків, так вони на стрілі надряпали, що вона націлена в серце мого батька. Але вони помилилися — я не є не тільки батьковим серцем, а й просто близькою йому особою. Я не вірю, що можу стати причиною загибелі Ельберу, я можу тільки загинути разом з ним…

— А, — сказав Влад, — то ось воно як… А я все думав…

— Я сказав, — вимовив Вогнедан, — те, що не повинен був говорити, однак…

— Ви не сказали нічого нового, — мовив чорногорець, — я давно здогадувався, а Вартислав, як завжди, знає більше того, про що говорить вголос. Не вірю я в пророцтва. Вірніше — вірю, але завжди роблю навпаки. І поки що спрацьовує. До речі…

Князь Чорногори вийняв з мішечка срібну гілку з золотим листям.

— Мені вона ні до чого, — сказав, — а панні личить.

— Я не…, - почав було Вогнедан.

— Я можу зробити подарунок панні? — вкрадливо спитав Влад, — чи ви, мій принце, боїтеся, що вона в мене закохається? У вас чудові коси, панно… Ви дозволите?

Чорногорець кількома рухами вправив гілку в коси Дани замість шпильки. Відступив назад. Помилувався.

— Був би молодший — одбив би, — мовив захоплено, — а деякі молоді розумники зібралися помирати, ще й не живши. Видужуйте, панно… І ви, мій принце… Моя вам рада — поговоріть зі Святославом, поки він ще тут, на острові. Для мене, звісно, честь, що в Чорногорі служить принц Ельберу, але все таки місце спадкоємця при батьковому боці.

— О, який він…, - мовила Дана захоплено, коли Влад вийшов з кімнати, — нема в Ельбері над нашого князя.

Вогнедан опустив голову. Він не міг послухати доброї поради… Не міг пробачити. В батьковій поведінці йому ввижалася жахлива схожість з тим, що робив Лемпарт. Тільки напівкровний робив підлоту грубо й нахабно, як в отій історії з поєдинком у Владигорі, а батько… Батько теж загнав його в кут, з якого не було виходу, окрім приниження.

— Що ми будемо робити? — спитала дівчина.

— Повернемося до Чорногори, — озвався Вогнедан, — ти переведешся до Родогорської фортеці… Я думаю, що поки що до Зелеміню тебе не пошлють. А якщо щось і трапиться — накази Повелителя проходять через руки князя Влада…

Їх дійсно більше не турбували. Боговладським приятелям своїм принц сповістив через Воїслава, що усамітнився з коханою, і тому… Через Веданга ж він отримав цілий пакунок дарів від цих гідних шляхтичів, а також окремий дар від Вишеньки Ставської — гарнесенький кошик з приладдям для гаптування.

— О, наївна панночка, — зітхнув Дракон, передаючи Дані дарунка, — я ж натякав їй, що краще придбати бойового метального ножа, правильно збалансованого. Я бачив подібний у місцевих зброярів.

Пором, котрий йшов до Грона був майже порожнім. Вельможі та гості свята роз’їхалися по домівках. Вогнедан, стоячи біля бортику, думав про те, що його, напевне, забудуть у Чорногорі. В історії Ельберу був подібний випадок, коли один з Повелителів ось так забув про нелюбого сина, котрий відбував заслання у Предслава. Щоправда у того правителя синів було двоє, і тому…

Провина того опального принца була великою… Бувши сином подруги Повелителя, котра була родом з боговладських міщанок, він не погодився з тим, що влада мала бути віддана його старшому чистокровному брату. Це був єдиний такий випадок — зазвичай сини просто виконували батькову волю.

Той юнак з роду Вогняних Ящерів, — Вогнедан пригадав собі, що звали його Ярополком, — почав збирати собі прибічників, і справа трохи не дійшла до справдешньої змови. Тодішній Повелитель вчасно зруйнував синові плани, і відправив його служити до Предслава. Під прибраним ім’ям. І заборонив за нього згадувати.

Ярополк загинув у страгійській війні вже зрілим мужем, так і не дочекавшись пробачення, або хоча б визначення строку заслання. Вогнедану нині чомусь його було шкода, хоча юнак розумів, що його родич вчинив зле, і що у інших краях за подібне страчують… Напевне, легше знати строк своєї смерті і померти, хоч і за неправе діло, аніж бути забутим і викресленим з «Гербовника».

Відігнавши від себе думки про смерть, Вогнедан змусив себе зосередитися на морі… На своєму прощанні з ним. Море дало йому щастя. Йому і Дані… Він любить море… І сподівається ще повернутися.

Світлян подав йому жменьку монеток, і трійця приятелів — чи радше, подружжя Саламандрів та Воїслав — вкупі з пажами вкинули їх у море на щастя. А у Гроні звели з порома коней і востаннє глянули на обриси острова Сіллон.

***

В Родогорі ж не змінилося нічого.

Все та ж фортеця, те ж містечко… Та ж сливка у кадовбі, акуратно закутана паном Ратиславом від холодного гірського вітру… Все той же пан Богудан Змій, котрий прийняв Данине прохання про службу разом з чоловіком і написав повідомлення про це сотнику Дзвениславу.

Дана теж написала батькові ніжного листа. Потрапляти йому на очі нині вона не хотіла, бо не могла брехати… Щастя не було. Їхня з Вогнеданом любов переживала нині скрутні часи. Юнак соромився сам себе, свого вчинку, того, що його врятували… А вона була з ним поруч як свідок, як живе нагадування про пережиту ганьбу.

Хвала Богам, що про невдале самогубство знали, якщо не рахувати Трьох Драконів, лише Воїслав та малі пажі. Всі троє тримали язики за зубами, і дівчина сподівалася також, що троє вельмож теж зберігатимуть таємницю з необхідності дотримання пристойності.

Ні, коханий не кривдив її. Він був ласкавий з бідною Даною, він виконував всі її забаганки, він привів до ладу кімнати, які виділив їм пан Змій у вежі фортеці яко воїну та його жоні. Він добував для неї пізні зоряниці невідь з яких садочків. Але щось в ньому померло того ранку, коли вони наважилися піти удвох до неявного світу.

Згасло оте світло, яке випромінювали його очі. Сумно припадала пилом забута флейта… В кімнатці чулися лише звуки Даниної віоли, яку батько Дзвенислав передав їй з дому з деякими іншими речами. Вогнедан акуратно ходив на службу, виконував всі накази сотника, вперто вправлявся у парному бою, перемагаючи слабкість, і досяг уже майже колишньої вправності. Однак…

Дана не питала його ні про що — знала, що марно. Ніколи не пожаліється, ні за що не попросить… Її Вогнедан… Її коханий, якого вона вибрала сама…

Воїслав теж не знав, як вибратися зі скрутної ситуації. Його друг, швидше навіть колишній друг, не забув про те, що вони мають зійтися у двобої. Вогнедан нині був так схожим на Повелителя, що навіть пан Богудан Змій аж трохи вагався віддавати накази воякові Світанку. Той же холод в очах, застигле обличчя, вишукана ввічливість з кожним — від командира до челядинця і наче щось неживе в рухах. Колеги на чолі з Ратиславом Летичем здивовано перешіптувались, бо звикли до лагідного юнака, котрий грав їм на флейті і куштував з баклаги росавське винце під сливи-чорногорки. Пан Ратислав навіть вирішив і мовив про це вголос, що переможець змагань Великої Ночі трошки зазнався, і тому…

Холодні вітри дули з верхів, змушуючи здригатися віконниці, в яких ледь дзвеніло данадільське скло. І мелодійним дзвоном відповідала вітру у спочивальні молодого подружжя гілка з золотим листям, котра стояла на коминку навпроти їхнього ложа.

Якось, по обіді, коли у частини вояків був мирний час, Вогнедан запропонував Ведангу проїхатися до Літавця, подивитися, що сталося з водоспадиком. Дану він попрохав залишитися у фортеці, і молода дружина, зітхнувши, скорилася.

— Я привезу тобі зоряниць, — мовив до неї Вогнедан, — і кленову гілку від нашого озера… справжню гілку… Не сумуй, люба, просто мені потрібно поговорити з Воїславом наодинці.

— Невже десь ще квітнуть зоряниці? — спитала Дана сумно.

— Квітнуть, люба, — сказав Вогнедан, торкаючись вустами її щоки, — я скоро…

Дана лише зітхнула. Оце так вони й спілкувалися нині: «Не сумуй, люба… Усміхнися, коханий…»

— Навіщо

Я шукала джерело, — сказала вона до люстерка на стіні її невеличкої вітальні,

З якого річка сліз

Бере початок?

Воно в душі закоханій було…

Вогнедан же їхав на своєму Воронкові ні словом не озиваючись до мовчазного Веданга. Він сам страждав від того, що в серці його розверзлася порожнеча. Неначе зблякли кольори явного світу за ту хвилину, коли він намагався розідрати завісу потойбіччя.

Там… Там було щось настільки гарне, що юнак не міг знайти відповідних слів. А тут… Туманний кінець чорногорської осені… Світ, завмерлий в очікуванні Зимового Сонцестояння…

— У серці, - мовив він стиха,

Ні бажань, ні почуттів…

Немов туман

Осінній безпросвітний

Все небо пеленою застелив.

Оцей поєдинок… Для чого він йому, Вогнедану? Хіба що для того, щоби Воїслав вбив його, рятуючи своє життя. Можливо так і станеться — наслідки отруєння ще давалися взнаки.

І він, нарешті, відгорне завісу, а там…

«А Дана? — щось відгукнулося в серці-крижинці, - Дана… Дана, котра теж бачила оту завісу… Дана, що не скаржиться, не нудить світом, а тільки боїться, що я охолов до неї… У моєї дружини страшна суперниця — смерть… Мене тягне у неявний світ, наче я залишив там частинку себе…»

Літавець… Немає приязних пардів — Стражі Гір повернулися на свої верхи… Майже не тече вода у водоспадику… Спорожніла камінна чаша… І ледве пробирається між камінням напівсонна річечка, наспівуючи стиха свої мрії.

— Сумна чарівливість, — мовив Вогнедан вголос, зіскакуючи з коня, — подивися уважно, сину Вартислава, можливо це є останнім, що ти бачиш у явному світі.

— Ти так і не приймеш моїх вибачень, милий брате? — спитав Веданг, — а я ж лише не хотів втратити друга, і тому…

Вогнедан, не відповідаючи, зняв кунтуша і акуратно поклав його на камінь. Воїслав зробив те саме.

— Зігріємося? — спитав принц, виймаючи зброю.

Веданг похитав головою. Він зняв піхви з мечем і поклав їх поверх свого одягу.

— Червоне на жовтому, — мовив, — кров на осінньому листі… Це красиво, милий брате… Та тільки я не буду опиратись… Якщо ти вважаєш, що я заслуговую на смерть…

— Воїславе, — мовив Вогнедан різко, — ти чудово знаєш, що я не здійму руку на беззбройного… Нам що, битися навкулачки, наче варварам з північного лісу?

— Як знаєш, — сказав Веданг, — у мене просто немає вибору. Ти дуже змінився, мій друже. У твоєї коханої очі постійно вологі від сліз, наші добрі приятелі вважають, що ти землі під собою не чуєш від гордощів, пан Богудан Змій про щось здогадується, але не знає, як привести тебе до тями. Ти хочеш побачити мою кров? Я виточу її з власних жил на оце жовте листя під ногами, але не дам тобі стати братовбивцею, і сам не стану ним ніколи.

— О, — сказав Вогнедан, — все те саме… Пристойність… Легко важити життям, коли йому нічого не загрожує…

— Ти назвав мене боягузом? — спитав Веданг, — ти, з ким ми билися удвох не тільки проти уявного ворога? Що ж, думай як знаєш… Але, Вогнедане Данадільський, я бачу, що ти хочеш зостатися в цьому світі самотою… Якщо я зараз полишу тебе, то у тебе зостанеться лише Дана. Чи довго витримає твоя жона поруч з істотою, у якої не залишилося ні краплі тепла у серці?

— Демон Даміан, — сказав принц стиха, — демон криги і льоду зморозив мою душу…

— Не мені судити, — мовив Воїслав, підходячи до друга, котрий так і застиг з мечем у руці, - що сталося поміж тобою і батьком. Таке враження, що тебе убиває його ставлення до тебе. Так чому тоді ти сам нищиш тих, хто любить тебе? Чим ти кращий за Повелителя, котрий пожертвував тобою словам провидиці? Навіть пан Змій говорить, що з Сіллону замість тебе приїхав твій батько з трохи іншими рисами обличчя.

Шурхіт річечки біля ніг… Берег, всипаний жовтим листям…

— Вогнедане, — сказав Веданг лагідно, — а пам’ятаєш, як ти йшов мене рятувати? З флейтою за поясом і з отими ножичками на руці?

— Я коли побачив тебе біля отої конов’язі — озвірів, — стиха озвався Вогнедан, — дивлюся — ти, не ти… Одежа висить лахміттям, груди аж обвуглені, а лице… І ці… істоти… шкіряться… Найгірше, що їм подобалося, брате… Їм не було огидно, як ото князю Владу в ущелині Трьох Смерек. Їм подобалося знущатися над тобою…

— Я вдячний тобі хоча б за те, — сказав Воїслав, — що зі мною не зробили такого, як з паном Владом… І ти ще ображаєшся на мене, що я не захотів тебе відпускати у світ неявний, навіть з коханою дівчиною…

— Темні води мого духу, — безпомічно сказав Вогнедан, і «Пелюстка вогню» вислизнула з його руки, брязнувши об каміння, — в них навіть Місяць не відбивається нині, Воїславе.

— Дана — твоя зіронька, — мовив Веданг і обійняв друга за плечі, - і твій світел Місяць… А я — лише твій Дракон, незмінний і вірний, згідно родового герба. Ну, отямся… Ти не є самотнім.

— В осіннім полі —

Різнобарв’я трав, — озвався Вогнедан, дивлячись на галявину поміж деревами,

Що переплутались, переплелись —

Як безлад,

Що коїться у серці від страждань.

В моїй душі нині — так само… Я вчинив зле… Я продовжую чинити зле… Що я роблю не так, Воїславе?

— Ти занадто зосередився на власних кривдах, — сказав Дракон, — і забув про те, що поруч з тобою є особи, котрі…

Принц підвів на нього очі.

— Я вибачив тобі, - мовив ледь чутно, — і ти вибач мені брате… Я дійсно заледенів, як витоки Літави.

— До речі, - сказав Веданг з деякою таємничістю, — тут неподалік є місце, де можна нарізати пізніх зоряниць… Моя Гордана дуже любить отримувати букети, складені з належною вишуканістю. Давай повернемо зброю на належне їй місце і підемо по ці чудові квіти…

— Ти обікрав чийсь садочок, о нещасний закоханцю? — спитав Вогнедан трохи веселіше, — те місце, де я брав квіти, на жаль…

— О, — сказав Дракон, — хазяїн цього чудового саду, вірніше клаптика землі з отими квітками, ладен віддати їх усі за можливість оповісти певному гостровухому воякові про духовні подвиги Мейді з Лугерби та Кілені з Ульгони. Цього чоловіка, який колись служив охоронцем товарів у купця з Ігворри, навернули до мейдизму в самій Лугербі. Він запевняє, що провів ніч у гробниці святого Мейді, і на нього зійшло просвітлення розуму. Щоправда, мені здається, що бідолаха… Але не будемо говорити зле про поштивого володаря кількох десятків квітів, частину яких ми хочемо подарувати певним ніжним особам.

— Це ти не у нього навчився, — спитав Вогнедан з тінню усміху на вустах, що ледь порожевіли на холодному вітрі, - відкладати вбік меча, коли тебе викликають на поєдинок?

— О, — сказав Дракон лагідно, — нехай мене викличе хтось інший… Але не ти… Адже, милий брате, судячи з останніх наших вправ зі зброєю, я зробив висновок, що я від тебе нині сильніший, і тому…

— Ще за два тижні, - мовив Вогнедан, — я наріжу хусточок з твоєї сорочки і подарую їх пані Гордані…

— Доведеться вбрати сорочку з тонкого льону, — засміявся Воїслав, — на такий двобій я завжди…

— Гаразд, — сказав принц, — то де живе цей поштивий повелитель зоряниць з просвітленим розумом? Коли я говорю про розум, то маю на увазі, звісно, не зоряниці.

— Камінний Кут, остання хата, — відповів Дракон, радий уже з того, що його принц трохи вийшов зі страшного заціпеніння, — бідолаха є деякою мірою вигнанцем, бо родогорці його недолюблюють. На Прикордонні кожного мейдиста підозрюють в тому, що він є прихованим вивідачем. Хоча наш володар зоряниць сто разів запевнив мене, що не має жодного зв’язку з єретиками з Ішторну…

— А, так, — всміхнувся Вогнедан, — Лугербський розкол… І святий Кілені, котрого інші учні проповідника оголосили відступником… Твій приятель є визнавцем «чистого мейдизму», на відміну від ішторнійців, котрі звуть себе вже навіть не мейдистами, а кілені-мейдистами…

— О, — мовив Веданг задоволено, — що то значить — цікавитись чужоземними звичаями… Отже, ти будеш вести з паном Зоотом розумну бесіду, а я тим часом мирно рватиму квіти. По конях!

Їдучи лісом, Вогнедан відламав гілку з клена, прозваного «срібним» за колір кори. Вона нагадала йому про приз на комині, про Дану, котра очікує на нього, про її очі, сповнені тихого суму.

— Я — себелюбець і вчинив зле, — мовив він вголос, — якщо нам з Даною не вдалося піти з цього світу, отже ми є ще тут потрібними. Я образився на судьбу, як мале дитя на сувору матір… Я мучив себе і кохану… Я скривдив друга… Я…

Він хотів додати про те, що образив батька, але не зміг вимовити цих слів. Якщо Воїслав, Дана, приятелі з Родогорської фортеці, були живими, теплими особами, які охоче пробачать вояку Світанку його не гідну воїна зажуру, то батько…

— Моя відкрита рана, — сказав він вголос, і Воїслав ледь здригнувся, зрозумівши. Сам Веданг, незважаючи на постійні сутички з Чорним Драконом, татка свого обожнював, і знав, що той теж його любить, незважаючи на суворість.

Будиночок на Камінному Куті не мав огорожі. Власне, то був навіть не будиночок, а малесенька хижка з городцем позаду, і з отими зоряницями попід вікнами.

Господар вже поспішав їм назустріч, напевне угледівши їх з городу. Це був ще не старий ельберієць з людей, оброслий бородою за чужинецьким звичаєм. Вояцька його служба давалася взнаки — чоловік не втратив виправки і пружньости кроку.

— Хвала Єдиному, і його Святому! — мовив він, — дуже радий бачити милого юнака та його колегу… Заходьте до хати.

В хатинці було майже порожньо — стіл, лава, мисник. Піч не топилася. Чоловік мовив вибачливо:

— Я не можу розділяти трапезу з язичниками, але можу запропонувати вам, яко господар гостям…

— О ні, дякуємо, — мовив Веданг, — ми зовсім не голодні. Я власне, знову у тій же справі.

— По квіти? — спитав пан Зоот, — о, суєтний світ… Дарувати квіти жоні, чия врода зів’яне трохи повільніше за них… Врода дивної жони тримається довше, але і вона теж не є вічною. А що далі… Тлін.

— Пане Зооте, — мовив Дракон вкрадливо, — ви так оповідаєте, що мені навіть вуха холонуть від передчуття вічності… Поговоріть, якщо ваша ласка, з моїм приятелем, бо його дух потребує втіхи, а я тим часом таки подумаю про скороминуще і земне, і підберу у вашому садочку кілька квіток, котрі нагадають нашим паннам про їхню скороминущу вроду.

Вогнедан подивився на друга ледь докірливо. Він не любив насміхатися з осіб, чиї переконання відріжнялися від його власних. Ведангове словоблуддя могло вразити бідолаху, котрий і так прирік себе на самотність.

— О, ваш приятель, — мовив пан Зоот, провівши Веданга поглядом, — ні до чого не ставиться серйозно… Можливо, я даремно приймаю його у себе, але мій грішний дух ще прагне спілкування… Люди ж з Родогори гидують тим, хто познав істину. Ви, дивні, є вищими від забобонів простолюду, але ж і ви не бажаєте прислухатися до слів істини…

— Як ви…, - Вогнедан ледве не сказав «потрапили у цю халепу», але вчасно стримався, — прийняли мейдизм? Ви бували у Лугербі?

— Лугерба, — мовив пан Зоот, — їхнє прекрасне озеро… І золоті бані храмів. Душа підіймається до неба… Співи у храмах… так співають янголи… Духи-охоронці… Я був тоді у біді — мене наздогнав лист з дому. Батько, проти волі якого я пішов, позбавив мене спадщини… Та я зустрів чоловіка, котрий знав мову Белату, якою володів і я… Той чоловік відвів мене до храму… А тоді пояснив, що земне майно нічого не варте… Святий Мейді кинув свої багатства під ноги злидарям, але осягнув скарби духу… Я покинув свій обоз і зостався в місті Аграмі, біля озера Лодо. Саме там є гробниця Святого Мейді. Порожня гробниця… Крилатий лев забрав Святого Старця на небо живим. Це саме очікує всіх праведників в ніч Останнього Суду.

— Я читав «Повчання», — всміхнувся Вогнедан, — цікаве видіння майбутнього…

— Авжеж, адже ви вважаєте, що праведні душі, пройшовши отой коловорот, за особливі заслуги стають богами-охоронцями світів, — пробурмотів пан Зоот, — що за нестримна гординя…

— Але ж охороняти світи призначають найкращих, — всміхнувся Вогнедан, — і цю честь ще потрібно заслужити… Я, наприклад, аж ніяк не вважаю, що піднявся духом до охоронця світу…

— Духом треба впасти якнайнижче, — сумно сказав пан Зоот, — потрібно визнати себе черв’яком, що плазує в поросі… Я каюся щодня, але вага моїх гріхів не меншає. До того ж тут немає навіть священика, з яким би я… Святий Мейді заповідав мовчанку і самотність, а мені часом аж муляє, що навіть торговки з родогорського ринку сахаються від мене, а вирощені мною овочі ніхто не купує, боячись вроків, і я змушений возити їх аж до Владигори. Та що це я все про себе… Ви є засланцем, як і ваш друг? Ваша вимова…

— Так, мене звуть Світанок, — мовив Вогнедан, — а для вправлянь у твердості духу немає кращого місця, ніж Родогора.

— Людські серця тверді, мов скелі, - зітхнув Зоот, — а щодо серця дивного, то ніхто ще не зміряв його безодні. Повторюйте щодня, що ви заслужили свою долю власною гріховністю, і вам стане легше.

— Що таке гріховність? — спитав принц стиха.

— Саме наше існування в цих тілах, які оскверняють чистий дух гидкими помислами, — відповів колишній охоронець, — тому тіло потрібно виснажувати, а душу принижувати настільки, щоби вона збагнула необхідність покаяння…

Вогнедан чогось стомився від цієї розмови. Він вперше говорив віч навіч з переконаним мейдистом, хоча бродячих проповідників з Зелеміню у Боговладі вистачало. Недарма навіть приказка існувала: «кричить, як мейдистський проповідник на ринковій площі».

Та цей чоловік, котрий мав в житті біду, схожу на Вогнеданову, здається, вибрав собі ще більше лихо: життя навіть не відлюдника — вигнанця посеред власного люду. Юнак поглянув на «Повчання Святого Мейді» — єдину книгу в оцій хатці, писану від руки на пергаменті за східним звичаєм. Переклад був ельберійський… Принц раптово згадав Помаранчеву долину і оті стріли.

— Який у вас переклад? — спитав.

— Хешта Рисі, - відповів Зоот, — він єдиний, хто виклав канонічний звід, котрий…

— А не простіше було, — мовив Вогнедан, — дістати переклад Содорі Дарто?

— О, ці ішторінйці, - мовив Зоот, — вони є єретиками і розкольниками. Переклад ченця Содорі вводить в оману чесних віруючих, маскуючи маячню кіленарів вічними істинами. Жоден справжній мейдист навіть не візьме цю гидоту до рук…

— А чи не відомо вам, — знову спитав Вогнедан, а перед очима його знову стала стріла зі срібним гостряком, і неоковирно видряпані ішторнійські літери на ній, — чи кіленари так само ставляться до перекладу Хешти, як ви — до перекладу поштивого Содорі?

— Кіленари, — мовив Зоот аж трохи злісно, — спалюють істинні книги Святого Мейді, аби підмінити їх своїми власними вигадками. Вони б знищили всі примірники «Повчань», які б їм трапилися до рук, якщо ці «Повчання» не є габіденськими списками. До яких, до речі, належить і переклад ченця Содорі. Це габіденський список, пане Світанку… Не беріть його навіть до рук, якщо вам трапиться десь ця гидота. На жаль, у мене лише один примірник перекладу Хешти, але, якщо ви…

— Дякую, — мовив Вогнедан, — я читав обидва переклади, і не хочу зоставляти вас без книги, котра дає вам втіху. Я тільки хотів упевнитися, що кіленари не користуються «Повчаннями», котрі не освячені їхніми духовними провідниками.

— Саме так! — вигукнув пан Зоот, — саме так, і ніяк інакше. Тому вони і є єретиками, бо поставили людське вище божого.

Воїслав заглянув у двері хижки вже з двома вишукано складеними букетами, де квіти були підібрані за відтінками кольорів.

— Милий брате, — мовив, — наші панни вже всі очі за нами продивились. Дякую, пане Зооте… У вас чудові квіти.

— Завжди радий прислужитись, — вимовив Зоот сумовито, — хоча ваші душі і закриті для світла істини… Ви не є щасливим, пане Світанку… Не знаю, що за біда вигнала вас до Чорногори, але зверніться до Святого Старця, і він дасть вам можливість почати життя спочатку…

— Я дякую за добру пораду, — сказав Вогнедан ґречно, — залишайтеся здорові, пане Зооте.

— Він тебе не приспав? — весело спитав Дракон, коли вони вийшли з хижки.

— Ні, - сказав Вогнедан задумливо, — зате я точно з’ясував, що в Помаранчевій долині на нас напали не ішторнійці. І не місцеві зрадники-кіленари. Ота пригода давно не дає мені спокою. Я не говорив з тобою про це, бо інші події…

— Гаразд, — мовив Веданг, — я теж над цим довго думав. Не знаю, що доповів до Боговлади суддя Косави, але я чимало собі голову поламав над тим, кому це було вигідно, аби нас з тобою знайшли там з отими стрілами в грудях…

Вогнедан відв’язав від стовпчика ґанку повід свого Воронка, взяв у Воїслава квіти… Невеличкий букет переливався кольорами від фіялкового до ніжно рожевого.

— А власне, що б було, якби нас там отак знайшли? — спитав Вогнедан наче сам у себе, — навряд чи Повелитель розпочав би війну, війна Ельберу не потрібна… Але ішторнійських купців було б вигнано геть, кордон закрито для торгових караванів…

— Мейдистів вислано з країни, — продовжив Веданг, беручи повід свого Красеня, — при чому — Повелитель не розбирався б якого вони відтінку. Це лише ти, мій принце, звернув увагу на красоти стилю на знарядді вбивства. Може саме для цього…?

— Привід для війни? — хмикнув Вогнедан. Розв’язування загадки повернуло його очам давній блиск, — але з ким? З одного боку — начебто з Ішторном, але навіть у Габідені відомо, що ельберійці ніколи не спустяться вниз з південного боку Чорних Гір… Для чого нам їхні землі? Або незмінені бранці, яких потрібно буде ще й охороняти, аби чого не наброїли… Землі нам вистачає, рабства у нас немає… Хтось має зуба проти імперської торгівлі? Теж нерозумно — Ішторн є величезною країною, в його владі сотні островів і золоті копальні нещодавно захопленої Ватейли. Якщо Ельбер припинить з ним торгівлю — Імперія не загине…

— Може, вся справа у мейдистах? — підкинув Веданг, — припустимо, той же Ішторн шукає проти нас союзників… Імперія Габідени так впеклася усім довкола, що її не підтримує жодна мейдистська країна світу. А тут, на тобі… Кляті язичники влаштували гоніння на мейдистів… Союз з Шоррогою на морі, зі сходу Белат, Ульгона, Лугерба, з півночі — Мооз, а нині й Астеон… І оті лісові дикуни, як їх… Моанія…. Затиснути нас у кільце, і….

— Ти забув одне, милий брате, — лагідно мовив Вогнедан, — стріляли не ішторнійці… Хоча ті, хто їх послав, дуже хотіли, аби подумали саме на них. Я дуже хотів би знати, що думає з цього приводу князь Вартислав.

— О, — мовив Веданг, — на Сіллоні нещасний вигнанець не насмілився підійти до «тіні Повелителя». Але я ризикну написати йому листа… Сподіваюся, татко не вирішить, що, відповівши засланцеві, він порушить пристойність.

— О, ця пристойність, — мовив принц, майже з колишньою легкістю опинившись у сідлі, - мені вона здається схожою на Чаяну Зелемінську. Така ж пихата істота. До речі, я теж перебрав міру в гордощах — пан Летич сердиться на мене, а решта колег напевне думає, що я вважаю їх не вартими оповіді про Змагання Великої Ночі…

— Треба виправлятися, — серйозно сказав Дракон, торкаючи Красеня стременом, — я бачу, що проповідь пана Зоота пішла тобі на користь…

— Тіло потрібно виснажувати, а душу принижувати, — мовив Вогнедан суворо, — чим ми зараз і займемося. Перш за все заїдемо до крамнички, де я куплю усе необхідне для невеличкого бенкету на честь нашої з Даною перемоги. Це виснажить наші тіла, а душу я принижу тим, що вибачуся перед хлопцями за те, що не зробив цього раніше. А для особливого приниження свого духу запрошу пана Богудана Змія яко покровителя і батечка його змієнят. Незважаючи на те, що він учора погрожував мені трьома днями арешту за невчасно зварену юшку для мого підрозділу…

— Я цього не знав, — засміявся Воїслав, — а чого ти зварив її невчасно?

— Замріявся, — відмовив принц з усією щирістю, — і пів казана збігло просто на піч. Я думав, хлопці мене розірвуть…

- І варто, — мовив Веданг, — це добре, що я не обідав у фортеці, бо відбував своє біля сигнального вогнища..

— Я таки винен, — зітхнув Вогнедан, — бідолахи повернулися з об’їзду, а ледачий черговий по кухні… Тож я маю викупити подвійну провину, і на знак покаяння…

— Дві баклаги з вином, — сказав Дракон, — і побільше фруктів…

До свого невеличкого покоїку Вогнедан повернувся увечері, перед самим шикуванням, в погідному настрої. Він не знав, що його вилікувало — чи-то напівзамерзлий водоспадик, чи-то Ведангова щирість, чи-то нерозгадана таємниця, один з ключів до якої він таки знайшов… Бенкет він призначив на завтра, на вільний від служби час, перепросив колег, виправдовуючись лихоманкою, яку підчепив на Сіллоні, запросив пана Змія, котрий незворушно сказав, що відвідає це збіговисько і простежить за тим, щоб вина було в міру, і тепер мав зробити найголовніше — не помиритися з Даною, вони бо не сварилися, а оповісти їй, що він одужав.

Дана дрімала у кріслі, зодягнена до виходу на шикування. На столику лежав списаний листок паперу.

«Як кригу топить

Сонце весняне,

Я хочу, щоб кохання розтопило

Твоє, мій любий,

Серце крижане!» — розчулено прочитав Вогнедан. Він розмістив по гарненьким глечикам зоряниці та кленову гілку, накинув на столика свіжу скатертину, виклав на таріль з зображеним на ній заморським птахом цукати і поставив поруч невеличку пляшечку старого росавського.

Приладдя для писання у лакованій шкатулі юнак зі столу прибрав, але перед тим написав під Даниним віршем свою відповідь:

«Як білий сніг,

Що падає з небес

Посутенілих

І зі споду тане

Я від кохання теж розтану весь…»

Дана потягнулася у кріселку і розплющила очі. Погляд її упав на накритий стіл, тоді на листок паперу… Вона просяяла усміхом, тоді якнайпристойніше стисла вуста.

— Ви повернулися, мій володарю? — спитала. Таке звертання означало у них двох, що панна більше не сумує і щиро вдячна.

— О, так, — мовив Вогнедан, — квіти і кленова гілка як обіцяно… А також ще одна щира обіцянка — більше ніколи не сумувати. Те, що сталося на острові — минуло… У явному світі також незле, незважаючи на видимі труднощі. Завтра у нас бенкет на честь нашої перемоги, трохи запізнілий, щоправда, але… А сьогодні… Опісля того, як відбудемо шикування…

— До шикування ще є час, — стиха вимовила Дана.

— Сядемо під арешт, — засміявся юнак, — недарма пан Змій недолюблює жонатих вояків…

— Удвох, — мрійливо мовила дівчина, — але у тій вартівні немає навіть путніх дверей…

На шикування спізнилися не вони, а Воїслав, котрий, як завжди, затримався у місті. За що пан Богудан призначив нещасливому закоханцеві позачергове нічне вартування. Веданг зітхнув покірливо, розуміючи, що винен.

— Я бачу, — мовив він, поглянувши на сяючі лиця молодого подружжя, — що мені теж потрібно завербувати Гордану до війська…

— Занадто відверто…, - сказав Вогнедан, сміючись лише очима, а Дана пирхнула в кулачок.

І обидва відчули, що Велика Ніч відступила…

Розділ п’ятий. Метелик на долоні

Чорногорська сливка у кадовбі, за якою дбайливо доглядав Вогнедан, навесні зацвіла ніжно рожевим цвітом, милуючи очі Дани. Для дівчини зимувати у фортеці було її звичним життям, вона не відчувала ніяких невигод, дуже швидко звикла до нових облич і до того, що служить не під батьковою командою. Якщо ж вона й нудьгувала за фортецею Лелег, то намагалася цього не видавати.

Двоє боговладських засланців теж перестали тужити за столицею, принаймні ззовні. Їхні обличчя посуворішали і пошерхли під гірськими вітрами, котяча недбалість в рухах змінилася точністю, а вміння володіти зброєю можливо втратило боговладський блискучий стиль, зате придбало практичність.

Опальний принц вже змирився з тим, що доживе віку у Чорногорі. Поруч з коханою заслання без визначеного строку здавалося не таким уже й страшним. Можливо, згодом він дізнається у князя Влада чи можна йому перевестися, скажімо до фортеці Лелег, щоб Дана була поруч з батьком Дзвениславом. Веданг, його вірний приятель, був згоден навіть зоставити у Родогорі пані Гордану, бо у фортецях першого поясу не дозволялося перебувати жонам та подругам воїнів. Дана була винятком, бо сама була воїном. Втім, пані Гордана від великого кохання до свого ельфа ладна була переїхати до селища Лелеги, що біля Лелечого Гнізда, і зустрічатися з милим місяць на рік та зрідка — на якесь велике свято.

Тому єдине, що тривожило нині Вогнедана — можливість розлуки. Поява гінця з Ігворри, якого він, до зустрічі з Даною очікував з цілком зрозумілою надією, нині лише нервувала юнака. Однак гонець привозив лише розпорядження князя Влада до пана сотника і тільки.

Та якось, опісля повернення з чергового вартування боговладців викликав пан сотник. Лист, який він тримав у руках, був адресований до його ясновельможності, князя Данадільського.

В листі, який Вогнедан тут таки відкрив, князь Вартислав Ведангський від імені Повелителя сповіщав обох шляхтичів, що вони можуть повернутися до столиці під своїми іменами. Це означало, що вигнання їхнє закінчилося.

Ввечері приятелі і Дана зібралися у Вогнедановому покоїку на нараду. На великий подив дівчини, її коханий мовив, що не бажає їхати до столиці.

— Було вчинено несправедливість, — мовив він, — ми не дочекалися її з’ясування. Пан Лемпарт, наскільки мені відомо, відбув з Чорногори, не провчившись на Прикордонні і року. Пана Змія на моє прохання сповістив про це сотник Вовчур. Зате зелемінець придбав опінію бідолашної жертви заздрісного столичного дженджика. Коли я побачу його у Боговладі, може статися біда. Для чого повертатися з заслання, щоб потрапити сюди знову за те ж саме?

— Але все-таки, — почав було Воїслав.

— Я залишаюсь у Родогорі, - сказав принц, — мені тут до вподоби. Тиша і спокій… Єдине, що може порушити цю тишу — нова війна. Але з цим ми якось зладнаємо, хіба ні?

— Я теж, — мовила Дана, — не дуже хочу їхати… Я боюсь, що правитель захоче розлучити нас вже не прямим наказом, а якоюсь хитрістю. Наприклад, накаже на якомусь балі, чи прийомі змагатись у танці з панною Чаяною… І ти побачиш, якою я є незграбою…

— Ти чудово танцюєш, — мовив ласкаво Вогнедан, — але дійсно — танці Данаділу відріжняються від чорногорських, так само, як життя у Родогорі від життя навіть у Ігворрі, а тим більше — у Боговладі. Саме тому я вважаю, що нам тут буде краще. Нині ми можемо, якщо захочемо, покинути фортецю, зняти будиночок з невеличким садом. Воїслав житиме у своєї пані серця…

— Мені цікавіше, — засміявся Воїслав, — навідувати її в години відпочинку…

— А взагалі, - закінчив Вогнедан, — тепер, коли я є вільним, я не хочу покидати фортецю. Тут моє життя, принаймні, має сенс.

Другого листа привіз посланець князя Влада разом з запискою від самого князя. Листа було запечатано державною печаткою і стояло в ньому лише три слова: «Наказую повернутися. Святослав.»

Влад написав трохи більше від друга своєї юності. Він сповіщав, що Повелителю погіршало зі здоров’ям, а те, що коїться нині на північному кордоні, не може не непокоїти правителя. Князь Чорногори радив Вогнедану виїхати негайно і якось владнати стосунки з батьком.

— Тут уже нічого не вдієш — треба їхати, — мовив принц, — а жаль…

Жаль розлучатися з приятелями було всім родогорським воякам і навіть пану Богудану Змію. Принаймні, сотник виголосив на прощальному бенкеті коротку промову, в якій мовив, що для нього було великою честю намагатися зробити воїна з сина Повелителя. Що ж до княжича Ведангського, то він, Богудан, може сказати лише одне — легковажність дуже часто приводить до біди.

А потім Вогнедан взяв флейту і заграв. Розчулено слухали його чорногорці, знаючи, що довго ще не почують музики у такому виконанні. Оповіді про Принца Яблуневого Саду дійшли й до Родогори, і молоді воїни нині щиро дивувалися тому, що Принц Зі Столиці зовсім не є таким уже розпещеним вельможею, як за нього оповідали в Ігворрі.

Своєму приятелеві Ратиславу Летичу Вогнедан залишив вірша, написаного з вишуканою простотою поруч з власною замальовкою гірського краєвиду:

«Якщо і варто жить на цьому світі,

То саме тут,

Де сивиною хмар

Гірські вершини

Повсякчас покриті.»

— Через півсотні років, — мовив розчулено пан Ратислав, — старий Летич, як мене тоді називатимуть, буде усім показувати малюнок, підписаний рукою Повелителя Вогнедана…

— О, не варто…, - озвався Вогнедан, — можливо — вигнанця Вогнедана…

— Мій принце, — мовив Летич підбадьорливо, — вся залога вважає, що вас недарма пробачено так скоро… Напевне, несправедливість з’ясовано, і тому…

Принц лише зітхнув і стис, за ельберійським звичаєм, не долоню а зап’ясток Ратислава. Поруч Воїслав прощався з паном Барткевичем, якому тільки-но подарував свою дорожню гітару.

— Гарний інструмент, — сказав, — на добру пам’ять… Ти чудово граєш, Ростиславе…

— Сумно нам буде без вас, — зітхнув гірський дивний, — дам вам, княжичу, добру пораду… Викличте у Боговладі якогось лиходія на поєдинок, перемагайте і повертайтеся до нас…

— О, — засміявся Дракон, — вельми вдячний… Чому б ні?

Пані Гордана зронила сльозу, коли Веданг заїхав до неї востаннє і подала коханому невеличкого сувійчика, на якому було її рукою написано нехай і не дуже вишукано, зате щиро:

«Для чого вибрав весну для розлуки?

Востаннє бачити того,

Кого люблю,

О цій порі —

Чи є ще гірша мука…»

Втім, Веданг запевнив свою подругу, що пришле за нею і вона житиме в одному з передмість Боговлади, куди він і буде навідуватися час від часу. Оскільки Дракони славились не тільки своїм джиґунством, але й шанобливим ставленням до своїх подруг, пані Гордана сповнилася надій і подальше прощання у них з Ведангом було сповнене не тільки сліз, але й більш приємних речей.

Дана вирішила таки поїхати до Боговлади опісля довгих роздумів. Спершу вона хотіла повернутися до батька Лелега, і очікувати у Чорногорі дня, коли принц пришле за нею челядинців. Вогнедан же переконував її їхати негайно разом з ним.

— Воїславова Гордана, — говорив він до дівчини, — все таки є подругою Дракона. Якщо він і візьме її згодом до свого дому, то вона буде наступною за рахунком, опісля його майбутньої дружини і, можливо, навіть не однієї. А ти є моєю Першою, і хто зна… Я візьму собі ще одну дружину лише в тому випадку, коли ми не матимемо дітей встановлений законом час.

— А де я там житиму? — спитала Дана насмішкувато, — теж у передмісті?

— Я пошлю листа до Боговлади, — відповів юнак, — і звелю опорядити покої поруч зі своїми… Це, власне, і є покої Першої дружини. Ти не хотіла жити в палаці, але це єдиний шлях підтримати твій статус…

-

— А що скаже Повелитель? — сказала Дана несміливо.

— О, — всміхнувся Вогнедан, — ти не маєш цим непокоїтись. За все відповість твій «дух водоспаду»… До речі… Мені його не вистачатиме, нашого Літавця…

— Весною він стає голосним, — мовила дівчина, — і навіть сповненим шуму… Нині там не пограєш…

— Я гратиму тобі, - пообіцяв Вогнедан розчулено, — в саду під яблунями. На жаль, ми не встигнемо побачити їх цьогорічний цвіт, але надалі…

— Я хочу, — мовила Дана, щось згадавши, — заїхати до Ігворри. Мені потрібно попрохати дозволу у пана Влада покинути княжу службу.

— Так, справді, - сказав юнак, — і я побачу сестру. Біла Ружа схвалить мій вибір.

Дана тільки пирхнула, згадавши, як простяглася долі перед усім ігворрським княжим двором, але промовчала. Дівчина вирішила скоритися волі свого коханого, якого вона називала про себе: Коханий, Якого Я Вибрала Сама…

Отже, шлях до Боговлади почався з відвідин Лелечого Гнізда, де пані Лаванді було залишено для сотника Дзвенислава, котрий перебував на службі, розчулені листи і скромні дарунки від зятя з Боговлади. Самій пані Лаванді Вогнедан привіз найкраще намисто, яке тільки зумів знайти у родогорській крамничці й сережки з підвісками.

— Пані Калина, твоя ненька, — шепотіла на прощання Дані лагідна верховинка, — була б щасливою… Хто-зна, можливо я, недостойна, доживу до того, коли мій названий онук… О, правду говорять, що син родині на радість, а донька — на щастя…

В Ігворрі мандрівники відвідали князя Влада та кілька днів погостювали у Високому Замку. Дана знову потрапила в облогу — і князеві жони, і панна Владимира, і Біла Ружа навперебій повчали її як-то потрібно поводитися при боговладському дворі.

— Головне не бійся, сестро, — всміхалася князівна Владимира, — можливо, я теж скоро прибуду до Боговлади, а дві войовниці родом з Чорногори позбивають дідьку роги…

— Головне — не втрачай погідного спокою, — шепотіла Біла Ружа, — Повелитель Святослав зовсім не є таким уже лихим… Ось побачиш, він буде до тебе добре ставитися…

— Головне, вбирайся як-то належить витонченій панні, - радили обидві княгині, - і не слухай того, що може сказати тобі пан князь Чорногорський, він бо змолоду є трохи… е… різкуватим у поводженні. Говори тихо і належними фразами, до кінця не договорюй, нехай поміж тобою і твоїм співбесідником зостанеться тінь таємничості. Це так приваблює… Коли є можливість, відповідай віршами, своїми, або чужими на вибір… В останньому випадку не забувай додати: «Як сказано…». Коханому своєму не виказуй при людях і дивних надмір ніжності і уваги — так не належить. Меча при поясі не носи, і взагалі не ходи в чоловічому. Дозволяється лише невеликий ніж у піхвах, і то не до кожної сукні… Трохи підфарбовуй личко, але в міру… Перш за все віддай шану Першій Пані Воїдані, а Повелителю принц відрекомендує тебе сам…

— Я вже мала честь розмовляти з Повелителем Святославом, — сказала Дана, зітхнувши, — на змаганнях Великої Ночі. Мало того, я маю сувійчика з «ланцюжком», половина якого списана рукою Великого Ельфа…

— «Великий Ельф» — то старе титулування, яке не прижилося в Ельбері, - мовив князь Влад, котрий зайшов до садочку, в якому його родички навчали принцову дружину як завжди нечутно, — так називали колись Повелителя Святозара, прадіда вельможного Святослава. В ті часи Ельбер намагався укласти союз з астеонцями — ці скажені пірати все таки мали свої збочені поняття про шляхетність, і Святозар вважав, що їх можна якось виховати. Він був єдиним з Повелителів Ельберу, який покохав незмінену…

— О, короната Ріфагана, — озвалася Дана стиха, — це дуже сумовита історія, від якої…

— Від якої, - пирхнув Влад, — хочеться лаятися, наче гарраському погоничу мулів. Хвала Богам, що від цього зв’язку хоча б не було дітей, інакше… Ось вам приклад, шановні панни — старший Володаревич, напівбожевільний син божевільної північанки. Я не знаю, за що його випровадив з Лелегу сотник Дзвенислав, але сотник Вовчур витурив поганця з Владигори за негідне дивного ставлення до слуг. Почалися розмови, що Лемпарт, і отой його кругловухий родич-напівкровка, вдвох соромили свої вуха, караючи своїх кедагів не чим небудь, а канчуками. Ті бідолахи були настільки залякані, що навіть не скаржилися.

— Однак…, - мовила гнівно Біла Ружа, — і в цій істоті тече кров Лларанів…

— Отож бо, — сказав князь, — зрештою, один з цих слуг загинув доволі загадковою смертю… Справа потрапила на зуб до судді Гайчура, якого медом не годуй, а дай зачепитися з сотником Вовчуром через його вояків. Суддя уряджає слухання, на якому пан Лемпарт, холоднокровно заявляє, що оті кедаги є його рабами, купленими на його прохання в Страгії і викладає на стіл купчу… При чому стверджує, що він їх і пальцем не торкнув, але суду зась до його майна.

— Привид З Майбутнього, — мовила Дана, не втримавши належного тихого тону розмови, — ця погань вважає, що наше майбутнє має стати таким. З канчуками і рабами…

— Але, — сказала Владимира, — оскільки в Ельбері немає рабства, то ці незмінені мали отримати волю, тільки-но ступивши на землю Краю…

— О, — мовив Влад, — наші закони для людей і дивних… Не для божевільних… Дійсно, у нас немає рабства, і жоден ельберієць не може назвати рабом іншого. Я можу назвати лише два випадки, коли… Один кругловухий, один дивний… Людину звали Борут Шемків, і був він родом з Зелеміню. Другий — квітанець, а чи данаділець пан Вербинський. Обох визнали несповна розуму. Але ж в Ельбері немає закону щодо прав рабів — іноземців, а в купчій означено, що ці кедаги є майном пана Драгана… Суддя відіслав обох покручів до мене разом з цією справою… і майном…

— Пане Влад, ви визнали їх божевільними? — спитала Дана, — я маю на увазі хазяїв майна?

Половина обличчя Влада Парда викривилася в гіркому усміху.

— Одним Богам відомо, — сказав він, — як мені хотілося наказати моїй варті порубати на шмаття цю парочку… Бо обидва панки, безо всякого сумніву, є божевільними, як гієни з південних островів під час тічки. Але… Я маю стежити за точним виконанням законів, і тому… Доказів їхньої вини немає, решта челяді свідчить, що хлопчина-кедаг зірвався в провалля на гірській дорозі. Хоча чутка про вбивство пішла таки від слуг. Я відправив обох рабовласників до Боговлади, на розсуд Повелителя, а майно відібрав згідно закону про негідне обходження з тваринами. Тепер маю на руках з десяток незмінених істот, з якими достеменно не знаю, що робити. Досвід говорить мені, що звільнений незмінений раб замість вдячности або не знає, що робити зі своєю волею, або ще й намагається ткнути визволителю у спину ножа.

Дана зітхнула ледь розчаровано. Вона-то сподівалася, що, згідно закону про божевільних, у списку яких були ґвалтівники, свідомі вбивці з вигоди чи жорстокості, ті, котрі намагалися відібрати волю у співітчизника, а також ті дивні, котрі не змогли вийти зі стану бойового шалу, і ставали небезпечними для оточуючих, пан Лемпарта вже страчено потиху в якомусь куточку Ігворри. Разом з отим його гидким родичем. Але ж правду мовлять, що дурням щастить — у законі дійсно не було сказано, що можна визнати божевільним того ельберійця, котрий надумав купити незміненого раба.

«Сподіваюся, — подумала дівчина, — що Повелитель звелить розглянути поправку до закону… Яка жаль, що право не має зворотньої сили…»

— Отож, миле жіноцтво, — завершив Влад свою трохи задовгу оповідь, — повернемося до того, з чого ми почали… Ніколи не можна все виправдовувати коханням. Особливо на вершинах влади і сили… Тому я хочу теж дещо порадити панні Дані… Нехай вона зовсім не фарбує миле личко, бо й так є гарною, і ходить у штанях, бо так почуває себе краще, але не гнівить Повелителя і прислухається до його слів. Вогнедан нині замкнувся в своїй кривді, і буде чинити батькові спротив з будь-якого приводу, але панна… О, панна має бути мудрішою за свого коханого… Саме такими є мої Ясмина з Мальвою. Мудрими… А от мені свого часу не вистачило мудрости… Все, моя панно, можна вирішити, не йдучи пробоєм і не кидаючись у безодні спротиву. Варто лише трохи вичекати, або перечекати…

Отож до столиці Дана вирушила з підновленим запасом суконь, хоча Вогнедан запевняв, що все придбає їй на місці, з гарнесеньким ножем-запоясником, дарунком пана Влада і повною головою різноманітних напучень.

Вогнедану вона не насмілилася оповісти про історію з Лемпартом, знаючи, що принц ненавидить напівкровного, власне, якщо можна назвати зненавистю ту холодну лють, яка огортала коханого при вигляді свого неприятеля. Але порадилася з Воїславом, котрий прийняв почуте до відома і сказав задоволено:

— Якщо почвару не засудять, то відправлять назад до Зелеміню. Принаймні, воно не буде навертатися нам на очі.

Одного разу лишень стало сумно Дані — коли гори, чомусь споконвіку прозвані чорними, але які насправді є синьозеленими, з окутаними хмарами верхами, зникли за обрієм.

Вона була в долинах Данаділу… А там, у Чорногорі, зостався батько, добра пані Лаванда, фортеця Лелег, відважний пан Трембич, приязна родина Пардів, княжич Владияр, який колись їй подобався, і на якого нині вона дивилася лише як на брата…

Зосталася в горах юність княгині Данадільської. Що то буде у Боговладі?

***

Рік тому Вогнедан би мріяв про таке повернення.

Належний йому супровід перестрів принца при виїзді з Помаранчової долини, де приятелі та Дана кілька днів погостювали у витонченого косавського судді Велимира Косача. Супроводом, ясна річ, були молоді боговладські шляхтичі на чолі з Брячиславом Ставським.

Подальшу дорогу юнаки вели милі розмови, колись так любі серцю опального принца, а ночували, з огляду на теплий кінець весни, у білих шатрах, розкинутих просто у лузі.

Дана захоплено зойкнула, побачивши Боговладу, і у Вогнедана з Воїславом виступили сльози на очах. Їхнє любе місто з білими вежами стін, Великий Міст та невеличке передмістя біля мосту, розкидані по берегам Дани шляхетські маєточки в буянні садів…

— Тепер співай, зозуле, поки стане

У тебе голосу, — мовив Вогнедан до коханої,

Співай в моїм саду,

Не поспішай

У гори повертатись!

Бо яблуневі сади Боговлади ще не чули твого голосу…

— Здається, що зозуленька твоя, — відповіла Дана стиха,

Разом з тобою

Поблукавши світом

Оплакує

Оманливість життя

Чи не буде цей пташиний спів занадто сповнений суму…

— Що за витончена панна ця войовниця, — пробурмотів Мирослав Вишневський, котрий все не міг забути Даниного удару мечем, котрий і вивів його зі змагань, — а як володіє зброєю… О, Принц Яблуневого Саду назавжди відняв у нас можливість спробувати позмагатись за її увагу…

Вогнедан чув, як чемні шляхтичі стиха вихваляють його кохану і думав про те, що будь за ким з них його Дана була щасливішою, аніж в покоях палацу, опоряджених всупереч батьковій волі. Весь час, поки вони їхали, юнак очікував гінця з наказом, котрий… Але проминуло… Вони в’їжджають до гостинно розчиненої брами… Знайомі гостроверхі дахи, гострі ж шатра храмів… А попереду — курган де сяють мармурові глиби Храму Сонця, і, біля підніжжя кургану Палац Повелителів, котрий довгий час був рідним домом родогорського вигнанця.

Вогнедан, однак, ні в якому разі не виказував тужного настрою. Він мав радіти — він і радів: з належним виразом на обличчі приймав вітання челяді, котра вишикувалася у зовнішньому дворі його мешкання, вітався сам, називав усіх по іменам, питав, як ся мають діти і родини, і поштиві боговладці пишалися тим, що їхній принц не забув про них і у Чорногорі.

Жіноцтво потиху розглядало Дану і дивувалося вибору свого володаря. Юна красуня — дивна в дорожньому вбранні і при повному озброєнні одночасно й милувала око і насторожувала гарненьких челядинок, якими любив оточувати себе принц. Кожна з них мала в глибині серця надію стати його подругою, і стриманість юнака в цих справах дуже засмучувала його прислужниць. А нині і зовсім… Адже, за Вогнедановим листом, для горянки з мечем опорядили покої, що мали належати Першій дружині спадкоємця трону…

— О, яка врода, — шепотілися дівчата потиху, — але ніжність… Чи не буде замало…

— О, діви-войовниці, - перешіптувалися старші за віком жінки, — говорять, що вони нестримні і в битві і в любові…

— Кольчуга на грудях — кольчуга на серці… Якби не було війни…

Дана все це чула, бо людські діви ніяк не могли шепотітися так тихо, аби їх не почуло вухо дивної. Їй було і смішно, і трохи сумно. Якби не було війни… Між нею і Вогнеданом — навряд чи, але що скаже грізний свекор…

— Моя дружина, княгиня Дана Данадільська, — мовив тим часом принц, — вона нині є вашою володаркою, і ви маєте прислухатися до її слів як до моїх.

— Миле моє жіноцтво, — лагідно мовила Дана, — я щаслива буду жити в оточенні стількох гарних личок, у квітнику жіночих покоїв… Я чула, що деякі питають чому я не в кольчузі — але ж у мирний час воїни не вдягають тяжке озброєння. Тиша і спокій завжди прекрасні, тож порушувати їх не потрібно ні в явному житті, ні в глибинах духу… Сподіваюся на вічний мир у нашому з вами існуванні…

Челядинки під ледь насмішкуватим поглядом княгині трохи не стали струнко як вояцька чота. Полишивши дів та жінок гадати про те, що пані почула з їхніх перешептів, а що ні, Вогнедан з Даною у супроводі щасливого Світляна пройшли до улюбленого кабінетику принца-поета.

Тут все зосталося так, як Вогнедан полишив перед від’їздом. В покоях частенько прибиралося, але «мальовничий безлад», так любий душі володаря, слуги не порушували, і Дана одразу трохи не сіла на сувій богознавчих текстів з тлумаченнями відомих волхвів.

— О, — мовив Вогнедан, підхоплюючи сувійчика, — я такий і є… Трошки безладу… Зроби нам, будь ласка, настою, Світляне…

Світлян радісно побіг за ширмочку, на півдорозі спам’ятався і рушив плавною належною пажеві ходою.

— Такий я є, - повторив Вогнедан, — поп’ємо настою з дороги, і я проведу тебе до твоїх покоїв. Там розташовуйся, як тобі зручно, а відвідувати всіх, кого належить, будемо завтра.

— А твій яблуневий сад? — стиха спитала Дана.

— Цвіт облетів, — зітхнув принц, — втім — ми можемо вийти в оті двері, і…

Дверцята з боговладського скла пропускають дівчину до садочку, і вона обдивляється і принишклі під мохом камені, і криничку, і яблуньки… Про сад видимо дбали — клумби опоряджені рукою садівника, на одній квітнуть півонії, друга очікує, коли розквітнуть посаджені на ній зоредиви… Єдиний трояндовий кущ пишається навпроти каменю з місцем для сидіння, і на ньому поки що — єдиний же бутон. Білий.

— Подарунок сестри, — мовить Вогнедан, — кущ білої ружі. Коли я дивлюся на нього, то завжди згадую милу товаришку дитячих літ. А для тебе я звелів посадити шипшину… Ще восени написав листа…

— О, — засміялася Дана, — дуже мило з твого боку вважати мене схожою на дику ружу…

— Колючу, горду і відважну, — прошепотів Вогнедан, — вона ще квітне… Ось подивись…

Квітка дикої ружі… Її обережно зривають тонкі пальці музики… Дані чомусь завжди хочеться притулитися щокою до руки коханого. Вона схиляє голову, і Вогнедан обережно вправляє квітку в її волосся.

— Моя тиха вода, — говорить юнак, — моя дика ружа Чорногори…

Світлян, котрий нечутно виник на порозі саду, вважає за краще піти до кімнати і ще раз підігріти настоянку з данадільських трав.

В свої покої Дана потрапила аж увечері. Вогнедан затримував її в улюбленім своїм саду то цілунками, то музикою, врешті таки відпустив відпочити з дороги, пообіцявши навідатися увечері.

До вечора Дана вже встигла упорядкувати і покої ї себе. Гаряча купіль зняла втому, волосся їй допомогли розчесати покоївки, яких звали — Дана аж усміхнулася — Малинка та Суничка, вбрання для неї було приготоване розкішне: довга шовкова гаптована сорочка, тяжкий халат з оксамиту кольору червоного вина…

— Трошки карміну, — шепотіла Суничка, — і все… Колір обличчя пані не потребує штучних барв…

— Ця шипшинова квітка, — питала Малинка, — вона вже трохи…

— Нехай зостанеться у волоссі, - відповіла Дана. Вона сиділа на м’якому дзиглику перед люстром, а дівчата навперебій пропонували їй ріжні прикраси. Зрештою, дівчина таки вдягнула золотий ланцюжок з підвіскою у вигляді багряної краплі.

— Про таких як ви говорять — пані судьби…, - з неприхованим захватом мовила Суничка, — чи дозволить пані запитати, як ви познайомилися з паном Вогнеданом…

— Милі дівчата, — сказала Дана ласкаво і трохи в’їдливо, — язички боговладських челядинок увійшли у примовку… Але я не буду нічого приховувати — ми познайомилися у бою… При блиску зір і відблисках мечів…

Ротики обох служниць округлилися, і дівчата захоплено пискнули. Вони жадали подробиць, і Дана тут таки вигадала цілу історію, де замість обдертих волоцюг, котрі не знали з якого боку тримати зброю, на неї напали справдешні розбишаки, і, якби не Вогнедан…

Малинка з Суничкою зосталися цілком задоволеними — вони бо найпершими дізналися щось новеньке про загадкову чорногорську пригоду Принца Яблуневого Саду. Задоволеною була і Дана. Відпустивши служниць, вона вигідно вмостилася на ложі у спочивальні, підклавши під спину гаптовану подушечку і взяла до рук книжкового сувоя, привезеного з собою.

Коли дівчина не почула навіть, а відчула шерех легкої ходи дивного, вона вже встигла прочитати трохи не чверть сувоя і перевернутись на живіт, аби зручніше було перемотувати тонесенький квітанський папір.

— Коханий, — мовила вона, не обертаючись, — я мушу сказати тобі, що оті рядки Роси Летич, в яких вона мріє про затишне життя зі своїм милим….

— «Там, де не чути сурми голос ранній…, - озвався голос, схожий на Вогнеданів, — звучить любов в пташинім передзвоні… О скільки щирості в моїм зізнанні… Я хочу народитися востаннє метеликом у друга на долоні… І там же вмерти в лагіднім полоні… Проживши від світання до світання…»

Дана вже стояла біля ложа, поволі схиляючись в уклоні, схожому на танцювальний рух. Святослав, Повелитель Ельберу, дивився на неї з легеньким усміхом. Якби дівчина народилася у Боговладі, то дуже здивувалася б цьому — усмішки Повелителя ніхто не бачив вже літ сімнадцять…

— Роса Летич, — мовив правитель, — чудово віршувала… Є злочином дозволяти талановитим жінкам губити себе у війнах. Війни, мила панно, будуть завжди, а такі, як Роса, або як ви, або… Народжуються рідше, ніж хотілося б нам, воїнам Ельберу. Присядьте, панно Дано. Я бачу тут два кріселка, якраз біля коминка…

Комин затуляла невеличка заслона з вигаптуваною на ній яблуневою гілкою, і звідти тягнуло теплом. Ледь-ледь — зважаючи на кінець весни.

— Мій Повелителю, — сказала Дана, досить швидко оговтавшись, — по перше дозвольте вибачитись за те, що не зустріла вас у вітальні, як-то належить… По-друге, дозвольте нагадати, що я очікувала на зовсім іншу особу, і тому…

— О, звичайно ж, — мовив Святослав все з тим же усміхом, — я радий за свого сина. Ви його кохаєте… А мене, напевне, ненавидите, так само, як і він…

— Ні, мій Повелителю, — сказала дівчина щиро, — навпаки, я шаную в вашій особі маєстат Ельберу, і одночасно — другого батька, якщо, звісно, моя щирість…

— Ваша щирість мене не розгніває, - озвався правитель, — ви знаєте, що це за покої, мила панно?

— Покої княгині Данадільської, - мовила Дана, — я звичайно не хотіла ступати на занадто високий поріг, але…

— Але, — сказав Святослав, — так захотів ваш коханий… Що ж… Колись це були покої Конвалії Ставської… Коли вона народила сина, я був трохи заклопотаний тим, як зрівняти її у статусі з Воїданою… Зрештою, я звелів називати обох своїх дружин Пані Краю, без додавання означення. Але менше з тим… Мила панно, ви є воїном, і чудово знаєте стан справ у Чорногорі… Такий крихкий мир… Не так давно він знову повис на волосинці. Можливо, Вогнедан оповість вам, чому… Але нині хмари згущуються і на північному кордоні… Я вірю своїм князям, в тому числі — Володарю Лларану, якого добрі люди звуть Драганом. Але мені потрібно підняти його статус, мила панно… Князь Чорногорський має у себе запоруку моєї милості — Білу Ружу Святославну, яка народить йому онука крові Вогняних Ящерів… Це звичай, мила панно… Запорукою вірності Володаря Лларана має стати принц, або принцеса крові, народжені його донькою…

— Я розумію, — вимовила дівчина, — це… це розрахунок, котрий…

— Прив’яже до мене князя Володаря надією на трон для його онука, — сказав правитель спокійно, — Зелемінь нині є моїм головним болем… Старший син Володаря… Він гарно вміє виправдовуватись в своїх провинах, цей пан Лемпарт… Я йому не дуже вірю, але… Якщо з Володарем щось станеться… Троє Володаревичів мають бути скутими ланцюгом послуху, а для цього мати підстави стати в майбутньому родичами правлячого дому…

— Нехай не буде занадто сміливим з мого боку, — мовила Дана, — нагадати Повелителю, що означений Лемпарт тримав у рабстві живих істот і знущався з них негідним ельберійця чином…

— Володаревич, — сказав Повелитель з несмаком, — присягає, що кедагів купив для нього дядько-моанець Даркан Логін, бажаючи зробити небожу подарунок. Даркан виріс на Півночі, і тому володіти живим майном для нього річ звичайна. Ці бідолахи є рабами з натури, тобто потульні, слухняні, але й ледачі до неможливості. І обидва родичі — пан Лемпарт та добродій Рудан — присягають, що не карають своїх слуг на тілі. Навпаки, вони, бачте, зробили їм краще, бо в Страгії бідолах тільки лінивий не лупцював. Щодо загибелі одного челядинця, то самі ж кедаги твердять про нещасний випадок на гірській дорозі. Однак пана Лемпарта я покарав великою вірою, обох Логінів теж. І подав на розгляд вищої знаті зміну до Правного Уложення, в якій рабство на землях Ельберу є неприпустимим для всіх осіб з іноземцями включно. Але мова не про це, мила панно. Я заручив Вогнедана з Чаяною Драган, ще коли вони були підлітками. Панна має розуміти, що такі злюби є у звичаї вищої знаті. Я сам одружився з донькою Драконів, бувши з нею зарученим волею наших батьків, що не завадило мені накоїти дурниць ні до, ні опісля…

— Мій Повелителю, — мовила Дана найлагіднішим голосом, — дозвольте мені запитати… З ваших слів я зрозуміла, що мені вже не потрібно їхати служити на північний кордон… Я можу навіть залишитися в цих чудових покоях за єдиної умови — визнати сестрою панну Чаяну Зелемінську, від чого я, зрештою, ніколи не відмовлялася. Тоді для чого Ваша Ясновельможність погрозами і недобрим ставленням довели сина до того, що він захотів покинути світ явний і попрохав мене його супроводжувати в цій дорозі? Чи не простіше було з самого початку оголосити принцу свою волю приблизно так, як ви оповіли про неї мені? Невже, вельможний батьку мого коханого, ви дійсно аж так повірили словам провидиці, промовленим в забутті і, може, невірно розтлумаченими? Ви говорите, що хворі, вас тримає у яві навіть не сила цілителів, а ваша залізна воля… Мій Повелителю, невже не краще для вас прожити відпущений вам вік не в холоді, а в любові?… Біла Ружа далеко — я заміню вам доньку… На кордонах неспокійно, але ваш син, єдине дитя Ельберу, стане вашою опорою і джерелом вашого спокою… І тоді все якось владнається… Навіть шлюб з необхідності — зрештою, принц нічого не має проти панни Чаяни, він повстає проти примусу — і тільки…

Святослав поволі підвівся, зупинивши жестом Дану, яка теж почала підійматися.

— Не все так просто, мила панно, — вимовив він отим своїм співучим голосом, котрий завжди розчулював дівчину, бо нагадував їй про Вогнедана, — не все…

— Але ж пане Святославе, — раптом сказала дівчина, подумки махнувши на все рукою, — милий татку Святославе… Я не є вашим ворогом… Я є особою, котра любить вас, бо частина вашої душі дісталася у спадок вашому сину…

І з цими словами дівчина опустилася на коліно, по-вояцькому, молячи Богів лише про одне, не заплутатися в полах халату, і притислась щокою до руки грізного свекра.

Хвилину правитель мовчав, і Дана вже подумала, що тепер її точно відішлють назад до Лелечого Гнізда за порушення правил пристойності, а потім мовив стиха, звертаючись до когось третього, не видного Дані:

— У тебе, сину, чудова дружина. Панна Чаяна, якій ти маєш написати листа, ніколи не порушить правил пристойності, але іноді порушення розчулює… Я тільки що прийняв рішення зберегти однаковий статус для обох твоїх жон — теперішньої і майбутньої… Оскільки панна Дана родичка Ллєгів-Пардів, хоча і вельми далека, то така поступка твоїм безумствам є в межах… Підведіться, мила Дано, я не буду більше вас затримувати…

Дана звелася на ноги і з видимим полегшенням побачила в дверях спочивальні свого Принца Зі Столиці. Вогнедан мав ледь розгублений вигляд і дивився на батька, наче на привид.

— За звичаєм, — сказав Повелитель, — я відрекомендую пані Дану двору Боговлади на балі на честь Сонцестояння. Якщо, мій сину, ви до того не накоїте ще щось, що змусить мене бути до вас суворим. Ваше заслання пішло вам лише на користь — ви маєте красуню-жону і зміцніли тілом. Щодо духу не можу сказати того ж самого — втеча з явного світу без видимих на те причин не є показником сили цього самого духу. Тим більше — зваблення за

— собою юної діви, котра вам довіряє. Вам потрібно загартовуватися, пане князю Данадільський. З чим дозвольте вас покинути. Приємного відпочинку.

Коли правитель вийшов, Дана без сил повалилася на розкішне княже ложе.

— Боги мої, - вимовила, — я востаннє почувала себе так опісля того, як батькова залога чотири дні відбивала напад ішторнійських бандитів… Милий пан Святослав… Я назвала Крижаного Правителя татком, і він мене не прогнав з палацу, а навіть затвердив у княжому статусі…

— Ти вмієш творити дива, — сказав Вогнедан, ледь оговтавшись, — батько не лише змінив свої наміри, він прийшов до тебе сам, а це означає, що Повелитель вибачився перед нами за те, що нам довелося пережити з його вини…

Тепер прийшла Данина черга дивуватися.

— Я подумала, що він висварив тебе, — мовила дівчина розгублено, — і не чула жодного слова вибачення…

— О, Повелитель вибачається не словами, — ледь всміхнувся принц, — а добрими справами, одною з яких є визнання тебе за рівню панні Чаяні… Щоправда, я зовсім не прагну одружуватися вдруге так швидко, але…

— Але доведеться, напевне…, - зітхнула Дана, — я б хотіла, милий, щоб ти поступився батькові в цьому питанні і не кривдив отой зразок пристойності і доброї поведінки з Зелеміню. Я навчатимусь у неї гарних манер…

— Однак…, - почав було Вогнедан.

— Коханий, — зітхнула Дана, — Повелитель дійсно почуває себе зле. Це не моя таємниця, але ти мусиш примиритися з батьком. Можливо — навіть коштом власної гордості…

— Ні, ти насправді диво, — пробурмотів юнак, — у тебе і крижаного демона Ельберу уже є якісь спільні таємниці, котрі мені невідомі… Добре, я подумаю над цим, хоча…

- І не називай батька отим гидким ішторнійським словом, — мовила дівчина вимогливо, — ти таки й насправді не знаєш всього… До речі — чи відомо тобі, що Повелитель знає напам’ять вірші Роси Летич?

— Батько ніколи не цікавився поезією людей, — відповів Вогнедан ще більш здивованим голосом, аніж до того, — він завжди ганив князя Чорногорського та князя Ллєга за пристрасть до того, чому «смаку бракує», як говорив колись Веданг Сіллур.

— Але він чудово розуміє «їх таємничій смуток», — сказала дівчина, — а саме так відповів на цей закид Сіллура один з його прибічних дивних. І Веданг Сіллур погодився з його думкою, прослухавши сотні людських пісень. До речі, Його Ясновельможність зволив згадати зовсім не того вірша, якого я читала у хвилину його приходу. Я саме міркувала над віршем «На серці ти носитимеш мене…», бо його зміст…

— Здався тобі схожим на наші з тобою стосунки, — зітхнув Вогнедан, — але я не стану обмежувати твоєї волі і купуватиму тобі пишне вбрання лише з твого дозволу…

— Не тільки…, - мовила Дана, — але не про це… Так от, Повелитель у відповідь на мої вимовлені вголос слова про затишне життя з коханим, зволив проказати напам’ять вірша «Метелик на долоні». Цього вірша немає в жодній збірці Роси Летич, окрім посмертного видання, в якому зазначено, що текст його висів у рамці над ложем войовниці в фортеці Соколиній, де вона служила сотником. Окрім написаного її рукою вірша, під ним стояли ще слова «О, як же бажалося…» Саме тому укладачі збірок віршів панни Роси вважають, що цей твір належить комусь іншому, а панна Роса просто була від нього у захопленні, і тому…

— Я думав, — Вогнедан підійшов до комину і задивився на заслону, котра ніжно рожевіла у відблисках вогню, — що знаю все написане панною Летич… Про що цей твір?

— Про кохання дівчини з людей до вельможного дивного, — відповіла Дана ледь чутно, — ця дівчина мріє народитися знову метеликом і прожити лише день, але поруч зі своїм коханим.

— Ніколи б не подумав, — мовив юнак розгублено, — навіть не чув, щоб… Добре, люба. Я обдумаю твої слова, і можливо…

— Я сподіваюся, — сказала Дана вкрадливо, — більше гостей у нас не буде, і ми досхочу зможемо займатися, скажімо… віршуванням?

— До самого ранку, — озвався Вогнедан, покинувши врешті роздуми, та обійнявши кохану, -

Як то говориться…

«Невже і ті,

Хто жив у давнину,

Кохали так,

Як я свою кохану,

І теж вночі заснути не могли?»

- І ми не будемо спати, — прошепотіла Дана, — ми теж…

***

Зранку Вогнедан потиху виїхав з палацу верхи на своєму Воронкові.

Дана ще спала… Кохана Дана, котра зуміла розтопити кригу серця старшого Саламандра… Юнакові, звісна річ, було не до мислі, що Повелитель не полишив свого наміру одружити його з панною Драган, начебто через оті дитячі заручини. Вогнедан добре пам’ятав своє гостювання у Зелиборі, приязних і трохи розбишакуватих хлопчаків Ольга та Яровита, та дівча Чаяну, котре павою пливло по княжим покоям і усім робило доречні, але від того не менш нудні зауваження.

Князь Володар, спокійний і розважливий князь Володар (і як це йому надало одружитися з лісовою дикункою) обожнював доньку. Вогнедан пам’ятав, як він обіймав їх з Чаяною і говорив лагідно: «Ви — чудова пара, діти мої… Ніжні і витончені, не те, що мої опришки, і отой неслух Воїслав…».

Однак, нині Вогнедан вже встиг побувати на засланні разом з тим же Воїславом, одружитися проти батькової волі, трохи не піти з явного світу, а панна Чаяна так і залишилася зразком пристойності і добропорядності.

Донька Володаря є вродливою, можливо має безліч інших цнот, але…

«Подумаю про це згодом, — мовив сам собі молодий вершник, — а нині маю виконати те, що задумав…»

Задумав же Вогнедан таки дізнатися про оте видіння, котре відчутно зіпсувало йому якщо не життя, то, принаймні, батькове до нього, Вогнедана, ставлення.

«Хто попереджений, той є озброєним, — міркував юнак, — я мушу знати, чому… Якщо я достатньо дорослий, щоб служити у Чорногорі шереговим, то маю повне право знати, чого очікувати від власної долі.»

Ось і вузенькі вулички Жречеської дільниці… Невеличкі хатинки потопають у зелені. Срібляна живе на вулиці Дикої Ружі… Гарна назва…

Це так він Дану називає — Дика Ружа Чорногори… Дана… Тиха вода, що греблі рве… Вогнедан вже не мислить себе без її обіймів… Без її очей кольору стиглої вишні… Мати біля себе ще когось… Деякі вельможі вважають, що це — знакомита розвага… Збирають у жіночих покоях ніжні квіти дівочої вроди, та ще й мають подруг у місті. Йому це не потрібно… Але…

Чомусь Вогнедан певен, що, якби не оце видіння, батько дав би спокій його коханню. Дана, зрештою, хоч і є провінціялкою, але з княжою кров’ю в жилах. Нічим незгірша за панночок Лларан, або Ллєг, чиї родові прізвища також переінакшила місцева вимова.

Дівчина відчиняє Вогнедану хвіртку… Вродлива мов писанка дівчина з людей...

Відчиняє, а він же ще не встиг постукати…

Ще одна мовчазна панночка — дивна приймає коня у явно очікуваного гостя. І вказує рукою на доріжку, котра веде в глибину саду, повз будинок.

Срібляна сидить на лаві, вбрана за новою боговладською модою. Рік тому такого ще не носили — на провидиці лише огорнена довкола тіла особливим чином довга смуга шовкової тканини. Одне плече вона залишає вільним, відкриваючи кофтинку без рукавів в тон смузі шовку. Шовк, виріб данадільських майстрів, міниться переливами кольорів — синіх та блакитних.

— Прошу, мій принце, — говорить жінка, — я чекала на вас…

Старі мудрі очі на юному обличчі жриці… Скільки ж вам років, пані Срібляно…

— На подібні питання я не відповідаю, — всміхається жінка, хоча Вогнедан ще й рота не відкрив, — присаджуйтесь, ваша вельможність.

Вогнедан сідає на лаву поруч з нею, перед цим вклонившись якнайчемніше.

— Власне кажучи, — говорить Срібляна співуче, — я мало чим можу вас потішити, а чи згірчити… Видіння… Багато хто наважується… Багато хто наважується даремне… Волхв Благовіст, мій навчитель, створив цілу книгу про природу видінь, але і досі їхню природу не визначено належним чином. Я можу прочитати те, що мовила тоді у забутті перед вашими шановними батьками, але це мало чим вам допоможе.

— А хто записує ваші слова? — спитав Вогнедан раптово.

— Мої помічниці, - відповіла Срібляна, — вони дають обітницю мовчанки… За це можете не хвилюватися…

Жінка простягнула Вогнеданові сувійчика, якого весь цей час тримала у руці.

— Так просто? — спитав юнак недовірливо, — я був упевненим, що це є таємницею…

— Коли настає слушна година, — відповіла провидиця, — таємниця перестає бути таємницею. Якщо ви прийшли за нею, то є достатньо дорослим, щоб…

Вогнедан розгорнув сувійчика. Там було всього кілька рядків, списаних дрібним дівочим письмом.

«Дитинство, сповнене ніжності, юність, сповнена любові…Улюбленець батька, гордість свого краю… Твій дух творитиме вірші і музику во славу краси і світла…Та все це стане причиною твоєї загибелі… Заздрість і злоба відкриють ворогу дорогу… Він стане попелом, твій яблуневий сад… Останній Повелителю вільного Ельберу, сила твого духу не врятує ні тебе, ні те, що ти любитимеш так пристрасно і оборонятимеш так безоглядно… Але вона, та сила, дасть змогу Богам викувати з тебе вогняного меча і повернути до явного світу у належний час…»

— Оце і все? — спитав юнак ледь розгублено. Він очікував більшого… Страшних слів про те, що він, Вогнедан Данадільський виявиться боягузом і зрадником… Що власними руками приведе Ельбер до погибелі… Що він буде повинним в якомусь злі, котре погубить шляхетний світ краси і спокою, — я думав, що… Але чому тоді батько…

— Мій навчитель Благовіст, — мовила Срібляна, — спробував укласти опис того, чому збуваються видіння. Він зробив висновок у кількох словах — майбутнє є таким, якими ми є…

— Як це зрозуміти? — мовив Вогнедан ледь чутно. В голові у нього крутилося: «Попелом… Яблуневий сад…». Минулого року, на Великдень… Коли він стояв у святковому колі…

Спалах… Перед очима, які він не заплющував, інше небо. Багряний присмерк затемнення… Тінь, чорна тінь затуляє світило… І відблиск цього присмерку на землі — як відблиск пожежі.

На багряному тлі — яблуні його саду… З них осипається цвіт. З них опадають не квіти — попіл.

«Ти маєш меча у руці, Вогнедане, — чує він власний голос, — ти мусиш спинити це зло…»

— Віщий Благовіст, — продовжувала тим часом Срібляна, — розібрав приклад, котрий став уже, так би мовити, загальновідомим. Історію певного князя Астеону, не пам’ятаю, як вони там правильно звуться, ті грабіжники…

— Коронат, — одрухово мовив Вогнедан, — князь астеонською мовою — коронат…

— Отже, коронат Астеону та його корабель… Віщий Благовіст писав, що означений чоловік мав певну свободу вибору. Тобто, він міг не послухати віщунки і продовжувати виходити у море на цьому кораблі… Міг звеліти спалити свого дракара, а попіл розвіяти по вітру… Міг ніколи не з’являтися на березі, де лежав і поволі руйнувався заклятий корабель. Але, зробити це коронат міг за однієї умови — перестати бути самим собою.

— Тобто? — спитав принц вже більш зацікавлено.

— Тобто, більшість астеонців-воїнів вірять своїм віщункам, хоча ті, на мій погляд, зловживають деякими видами грибів, аби виштовхнути себе в навський світ, щоб… Більшість астеонців-воїнів ставляться до своїх кораблів як до живих істот, недарма і звуться ті кораблики «дракони моря», або «звірі морів». І більшість астеонців-воїнів вважають за велику ганьбу загинути не у битві, а, скажімо, потонувши разом з кораблем. Щоб уникнути сповнення видіння, коронат мав перестати бути воїном і астеонцем.

— Дійсно, — сказав Вогнедан, — Він повірив віщунці, бо віщим жонам вірили його діди і прадіди… Він побоявся утонути разом з кораблем, тому, що хотів загинути з мечем у руці… І він прийшов подивитись на помираючий корабель, як приходять до смертного ложа старого друга… Бо він був астеонським коронатом, безстрашним розбійником Північного моря… Якби він був інакшим, то недовго б протримався на княжому столі Астеону…

— Я бачу, — мовила Срібляна з усміхом, — що ви, мій принце, зрозуміли, що долю, на відміну від судьби, котру ми заслужили в минулих життях, змінити можна, але для цього потрібно змінити себе…

— У мене теж було видіння, — сказав принц, — позаминулого Великодня… Я бачив яблуні у вогні… І чорне сонце у небі… Я мав спинити це зло з мечем у руці… Але для цього мені не потрібно змінювати власну душу…

— О, — сказала Срібляна, — глибини вашого духу… Шкода, що ви є єдиним сином Повелителя… З вас міг би вийти ясновидець… Тепер ви знаєте відповіді на ваші питання?

— О, так, — прошепотів Вогнедан, — я нарешті зрозумів, чому батько позбавив мене любові… Справжній Вогняний Ящір, він рушив проти долі пробоєм. Він змінив себе, і намагається змінити мене… «Метелик на долоні»… Дана натякала, а я не міг зрозуміти… Мій батько в юності міг кохати і робити дурниці задля коханої, котра теж була дівчиною-воїном, та ще до того ж — людської крові… Він не є демоном криги і льоду…

— То дуже сумна історія, — сказала Срібляна лагідно, — кохана юного Святослава була закохана у іншого вельможу… Вона загинула, а той вельможа…

— А той вельможа — князь Влад Пард, — сказав принц в якомусь раптовому прозрінні, - ось чому Три Дракони нині майже не бувають разом… Причина тому — не лише каліцтво князя Чорногори, але й оте давнє суперництво… Вірша про метелика дівчина, в яку батько був закоханим, присвятила князю Владу…

— Вам не потрібно бути ясновидцем, — мовила жінка з легким усміхом, — я не відкриваю чужих таємниць, бо ви самі стоїте на їхньому порозі… Я попереджала Його Ясновельможність, що він нічого не доможеться, ламаючи вам життя і душу… В пророцтві сказано, що ви є улюбленцем батька — Святослав почав ставитися до вас якнайсуворіше… Ви є поетом та музикою рідкісного дару, Повелитель вважав за потрібне цього не помічати, а то і не давати вам домагатися належного визнання. Ви покохали — правитель вирішив одружити вас за власним вибором, і сповнити вашу юність почуттям обов’язку… Те, що робив Повелитель, є неприпустимим, але його провина…

— Хотів зберегти мене, — прошепотів Вогнедан, — хотів зберегти Ельбер… А я сказав, що ненавиджу його… Я це йому сказав…

— Він пішов і на це, — зітхнула Срібляна, — він знав, що ви успадкували його незламну волю, незважаючи на ніжність і витонченість, котрі дісталися вам від матері…

- Її насправді… убило ваше видіння? — різко спитав Вогнедан.

— Дитя моє, - сказала віщунка, — в хвилини самозаглиблення я не чую власного голосу… Повелитель не повинен був брати з собою таку ніжну квітку, якою була пані Конвалія… Це дійсно було для неї занадто великим потрясінням. Але вразило її не стільки віщування, скільки подальше ставлення Повелителя до певного синьоокого ельфеняти…

— Хотів зберегти Ельбер, — повторив Вогнедан, — погубив жону… Трохи не погубив мене… О, якби ж це допомогло… Я маю змінитися, аби видіння не збулося, але як? Підкажіть, якщо можете…

— Дитя, — мовила Срібляна, — хіба ж я відаю — як… Та й чи зможете ви змінитися? Найчастіше, жива істота, як отой астеонський коронат, все таки залишається вірною своїй натурі… А якщо намагається змінитись… Скажімо, коли Ішторнійська Імперія готувалася поглинути Гаррас, його правитель прийняв мейдизм разом зі своїми вельможами. Він сподівався, що тоді у Ішторну не буде приводу напасти. Він насильно ввів у мейдистський закон простолюд, частина якого втекла за Чорні гори і змішалася зі вже зміненими сонцеславами. Сумніваюся, щоб цей нещасний вельможа щиро увірував в дива святого з Лугерби. Він хотів врятувати Гаррас… І вважав, що може задля цього пожертвувати свободою духу… Власною і своїх підданців…

— О, не знаю, — пробурмотів Вогнедан, — я напевне не був би в змозі… Тим більше — вони все одно напали, а отже… Наскільки я пам’ятаю з прочитаного, бідолаху задушили у в’язниці… Краще б він загинув язичником і з мечем у руках…

— Ви не зможете змінитись, — мовила Срібляна аж з якимось жалем, — бо тоді то вже будете не ви… Дитя, не думайте про це… Залишайтесь собою… Не беріть прикладу з Повелителя, його боротьба з долею трохи не закінчилася повною поразкою… Смерть Конвалії, ваша зненависть… Пощадіть його — він бореться один, як самітній воїн в чистім полі, не повіряючи своїх думок навіть Вартиславу, котрий єдиний має якийсь вплив на Його Ясновельможність.

— Я подумаю над цим, — сказав юнак, — але я мушу поговорити з князем Ведангським… Зрештою, я заслужив на те, щоби мене не тримали у невідомості: ламали мені душу як зрілому мужу, тож нехай нині і ставляться як до дорослого. В Чорногорі я бачив лише фортецю, нині я хочу бачити світ довкола Ельберу. Можливо де-то там і причаїлося зло… і для того, щоб його здолати, мені не потрібно буде зрікатися власної душі.

Він віддав сувійчика Срібляні, встав і поштиво вклонився. Помічниці провидиці вже вивели Воронка за ворота, наче знали, що розмову закінчено.

Струс був доволі сильним. Вогнедан поволі їхав містом, котре вже прокинулося і жило повнокровним життям. Звернув до міщанської дільниці, сповненої крамничок, хоча не збирався нічого купувати…

Чому він не пішов до Срібляни рік тому? Втім, тепер уже юнак сумнівався, чи отримав би він рік тому таку відповідь… Рік тому… Рік тому він дійсно був дитям, найбільше заклопотаним тим, що батько заборонив йому приймати участь у Змаганнях Великої Ночі, що відбулися в ніч його, Вогнедана, сімнадцятиліття…

Біля однієї з крамничок юнак зупинився, бо його погляд привабила струнка постать доньки торговця у вбранні, схожому на вбрання Срібляни. Дівчина, видимо, навмисне показувала усі принади новомодної одежі, і Вогнедан придбав у її батька подібну, кольору темно червоного вина, та наказав відіслати покупку княгині Данадільській. А сам вирушив до шляхетської дільниці, у дім Драконів.

Там його зустрів Воїслав, ще заспаний, але веселий.

— Нарешті, - мовив, — його вельможність зволили відвідати друга… Важко бути жонатим, еге ж?

— Нелегко, — відповів принц з майже колишнім усміхом. Приблизно так він завжди усміхався, коли пропонував Воїславу зробити щось несподіване… Наприклад — спробувати виманити з лігва розбійника Рибку милуючись Місяцем біля озера Сіллур, — пан Вартислав вдома?

— Поки що, — відповів Веданг, — він збирається до палацу. Але чи не все одно?

— Не все, — мовив Вогнедан, — я хочу переговорити з Охоронцем Клейнодів. Від цього, можливо, залежить… Неважливо…

— О, — тільки й вимовив Воїслав, — батько у кабінеті… Сам. З Ведангу приїхала пані Ясна, але вона ще у спочивальні. Хвала Богам — вона є моєю спільницею у справі з Горданою. Батько вчора спробував був обурюватися, але я натякнув йому на те, що у нього навіть не подруга, жона з поселянок. А моя пані Дзвінка як не як родогорська міщанка. Ну, та менше з тим. Я почекаю на тебе. Йди…

Князь Вартислав дійсно був в своїх покоях, куди й провів Вогнедана його паж — такий же з вигляду солідний кругловухий юний ведангець, як і Войко Тополина, тільки що на кілька літ старший. Чорний Дракон поглянув на свого гостя ледь здивовано.

— Кого не очікував — так це вас, — мовив, — молода дружина…

— Я одружений вже півроку, — всміхнувся Вогнедан, — жона мені не набридла, о ні…але встаю я завжди рано. Я у справі, пане Вартиславе…

— Слухаю вас уважно, — мовив Веданг-старший.

— Пане Вартиславе, — сказав Вогнедан, — сьогодні я був у провидиці і на власні очі бачив запис її слів, які згубили мою матір, і трохи не згубили мене. Я маю право знати більше ніж досі — хоч би тому, що на засланні втрачається… ясність погляду. Бачиш лише фортецю, в якій служиш, і власні біди. Я бажаю, аби ви оповіли мені, що коїться на північному кордоні. Це не порожня цікавість — Повелитель прагне влаштувати мій другий шлюб саме з зелемінською князівною, і тим самим…

— Дійсно, у вас змінилися зацікавлення, — мовив Вартислав з легеньким усміхом, — не знаю, як моєму опришку, а вам заслання явно пішло на користь — ви навчилися мислити розважливо. На північному кордоні нині спокійно, але цей спокій… В Моозі йде війна… Якщо його задавлять, то Страгія теж довго не протримається, і ми матимемо спільний кордон з досить величеньким варварським збіговиськом, яке нині звуть Північною Імперією.

— Ми не пропонували їм союз? — спитав Вогнедан зацікавлено, — я маю на увазі моозців…

— Пропонували, — поморщився Вартислав, — Але моозці нині мейдисти. Вони відмовилися від нашої допомоги, і нині програють війну… З північних лісів вибралася зараз досить цікава тваринка доволі хижої натури. Втім, нічого особливо нового тут нема — Моанія захопила землі своїх сусідів уже доволі давно. Якби Мооз був нашим союзником, як у старі добрі часи, ми б уже давно спробували на міцність зброю отих лісовиків… На жаль… Повчання Святого Старця не велять ходити на зібрання поганські, а теперішній правитель Моозу є дуже побожним…

— А Страгія? — спитав Вогнедан, — вони — то ще не змінили віру…

— О, Страгія, — засміявся Вартислав, але сміх той прозвучав невесело, — десяток укріплених градів, і кедазькі села довкола. Страгійській знаті доведеться розплачуватися за розкіш бути рабовласниками…

— Мені незрозуміло лишень, — зітхнув принц, — чому Імперія… Зазвичай, народи Крила Змія дуже неохоче сприймали чужинецькі назви, а тим більше — способи правління…

— Мейдизм, — коротко сказав Вартислав, — мейдизм, одним з головних повчань якого є освячення влади Єдиним Богом через його посланників, або жерців. Рано чи пізно, на Півночі мала знайтися голова, котрій закортіло приміряти освячений Господом вінець. І тут уже — хто вхопить його першим… Якщо чесно — я волів би, аби ядром нової Імперії стали астеонці. Цей ворог нам знайомий віддавна, і тому… А моанці… Князь Володар, котрий об’їхав свого часу все Крило Змія, запевняє, що це нащадки отих злощасних хото, котрі були розбиті людьми та дивними під час Пришестя. Втікачі, мовляв, змішалися з місцевими племенами, і… Нічого доброго з тої суміші, ясна річ, не вийде…

— А якщо вони завоюють і Мооз, і Страгію? — мовив Вогнедан, — нас буде затиснено поміж ними та Ішторном…

— Отож бо й воно, — озвався Веданг-старший, — мої вивідачі нині намагаються відкрити очі на небезпеку астеонському коронату Гефіну. Але поштивий морський грабіжник нині зайнятий викорінюванням поганства у своїй країні. Не так давно він звелів викорчувати священне дерево Астеону в Сейвігурі. Дереву близько тисячі літ, і стільки ж воно служить місцем поклоніння. Повстання на захист дерева погубило з обох боків чудових воїнів і міцних простолюдинів, котрі могли б захищати свою країну від вторжників. Найбільше мені шкода бідолашного дуба — він є найшляхетнішою істотою у всьому збожеволілому від релігійних чвар Астеоні.

Вогнедан кілька хвилин обдумував почуте. Загроза… Загроза… Загроза висіла над Ельбером завжди… І від Ішторну, і від тих же астеонських піратів… І від Страгії з Моозом, які були досить неспокійними сусідами. Князь Вартислав не сказав нічого особливо страшного — так було завжди… Хіба немає на північному кордоні Предслави та Збраслава — замка з ключем, як називають ці фортеці зелемінці… Хіба не відрізаний Ельбер від Страгії непрохідними болотами? Хіба єдиний шлях з Моозу до Ельберу не лежить повз Предславу, яку не обминути?

— Я думаю, — сказав врешті юнак, — що деякі видіння просто закликають нас до пильності — і тільки. Але як це пояснити Повелителю?

— Я намагався…, - мовив Охоронець Клейнодів, — і я, і князь Чорногорський… Можливо, мій принце, вам варто самим переговорити з батьком… Ви стали набагато дорослішим за цей останній рік, і можливо…

— Напевне варто…, - сказав Вогнедан, — я вельми вдячний вам, любий пане Ведангу…

— Моє дитя, — мовив Вартислав, — ви завжди були мені за другого сина. Щоправда, спілкування з Воїславом не приносило вам нічого, окрім неприємностей.

— О, ні…, - засміявся юнак, — швидше це я його псував, заохочуючи до ріжних витівок.

— Я завдячую вам його життя, — вимовив Веданг-старший ледь тремким голосом, — немає меж моєї вдячності…

— Як і меж моєї любові до роду Драконів, — сказав Вогнедан розчулено, — Воїслав є моїм родичем по крові, але я бачу в ньому брата, якого ніколи не мав…

— На честь Літнього Сонцестояння, — сказав Вартислав, — Повелитель дає звичаєвий бал… Спробуйте поговорити з Його Ясновельможністю саме тоді. Він любить це свято, і трохи послаблює в ці дні панцир свого духу. Візьміть з собою пані княгиню, вона має деякий вплив…

— На що хворий Повелитель? — раптом спитав Вогнедан впрост.

— Це не моя таємниця, — озвався Вартислав опісля хвилинної мовчанки, — спитайте у нього самого. І будьте з ним лагідніші — його тримає в явному світі лише сила духу і трави цілителів.

З кабінету Охоронця Клейнодів Вогнедан вийшов у зовсім погідному настрої. Його більше лякала невідомість, а небезпека, котра придбала реальних обрисів нової війни, здавалася не такою вже й страшною. Слова провидиці він завчив напам’ять, але вирішив навіть не намагатися з’ясовувати їхній зміст. Аби не вподобитися астеонському князю, котрий намагався втекти від долі, але все одно потрапив під її удар.

Лише під’їхавши до палацових конюшень, Вогнедан згадав, що так і не спитав пана Вартислава, чи з’ясував він щось про двох лучників-мейдистів з Помаранчевої долини. Воїслав мав написати батькові про те, що авторами напису на знарядді вбивства не могли бути ні ішторнійці, ні їхні найманці… А отже… Після того, що принц почув від Охоронця Клейнодів, він не здивувався б, дізнавшися, що нова Імперія вже простягла до Ельберу свою зажерливу лапу. А нова війна з Ішторном, або, хоча б якась прикордонна сутичка була б нині тільки на руку північанам — двоє б’ються, третій вичікує.

Однак, для того, щоб вислідити двох вельмож-засланців, північани мусили мати в Ельбері своїх людей… Двоє вбитих мали зовнішність південців, а отже… Мейдисти-зрадники зелемінського походження, судячи з цитати на стрілі… І якісь їхні приятелі у Боговладі, котрі і послали вбивць по сліду Принца Зі Столиці.

Дана зустріла коханого вже у новому вбранні. Та перш, ніж іти з нею відвідати пані Воїдану, Вогнедан присів до столика, виклав листовно свої роздуми, згорнув написане у сувійчик і доручив Світлянові відвезти листа до дому Драконів.

З відвідин молодята повернулися щасливими. Дана в новому вбранні перевершила всіх двірських панночок. Вогнедан радів її щастю, а коли зайшов до своїх покоїв переодягтися, то Світлян доручив йому згорнутого листка, запечатаного воском з вдавленим у нього відтиском гербу Ведангів.

«Дякую, — написано було в записці, - я знаю…Вартислав»

— Ще б пак, — всміхнувся сам до себе Вогнедан, — це обов’язок любого родича знати все…»

І з чистою совістю юнак подався до Даниної спочивальні.

***

Якщо життя Принца Яблуневого Саду поволі поверталося у звичне спокійне русло, то його вірний друг Воїслав трохи не накликав на свою голову нової біди.

Спершу нічого не віщувало ніякого лиха. Веданг бучно відсвяткував своє повернення до лав палацових гриднів, урядивши бенкет, на якому було урочисто розпито пляшечку росавського вина трьохсотлітньої витримки (вино дивні зазвичай не пили а смакували трохи не по краплині) та з’їдено безліч фруктів, які очікували своєї години з минулої осені у просторому льосі боговладського Дому Драконів. Приступивши до служби, котра, опісля чорногорської фортеці, здавалася йому відпочинком, юнак не забув, однак, про неяку пані Гордану Дзвінку і відрядив за нею челядинців. До її приїзду вже було винайнято гарнесенький будиночок в міщанській дільниці, і цікаві сусідки нетерпляче очікували приїзду подруги красеня-вельможі, котрий особисто давав вказівки робітникам, що опоряджували це миле гніздечко.

Пані Гордана прибула на початку літа і вигідно влаштувалася у будиночку. Воїславу пощастило з метеликом: його чорногорська подруга хоча й була страшенно ревнивою, але потроху сховала свої кігтики, розуміючи, що їй доведеться миритися з однією, а то і кількома дружинами-дивними. Жінка знала про існування пані Ясни Грози і одразу ж зав’язала з нею листування, сподіваючись, що подібність долі… Добросерда пані Ясна під час перебування у Боговладі не тільки відповідала на листи, але й навідала Гордану, яку Третя княгиня називала на людський лад невісткою, в її прихистку.

Отже, Гордана була задоволеною, а це означало, що Воїслав відчував себе повноправним покровителем ніжної істоти, відданої на його ласку. Залишалося тільки повідомити батька, котрий знав багато державних таємниць, але про те, що коїться в посімействі Драконів, завжди дізнавався останнім.

Від Вартислава син отримав доволі сильного прочухана. Князь Ведангу вважав, що його одинак є занадто юним для того, аби заводити утриманок. Про Воїславові походеньки і так до його заслання легенди ходили. Певні пані, чиї імена залишилися у таємниці, нині лише зітхали, обговорюючи чорногорське захоплення юного княжича. Батько ж його вважав, що добрі люди і дивні спершу одружуються, а тоді вже…

Вартислав непокоївся недаремне — серед ельберійських вельмож було у звичаї мати чистокровного спадкоємця. Старший син мав бути від дивної — цього правила знать дотримувалася неухильно. Винятки з правила бували дуже зрідка, а таке порушення звичаєвості, як княжич Лемпарт Зелемінський траплялося і взагалі раз у кілька сотень років.

Обидві раси Ельберу, при усій своїй приязні та повазі одна до одної, змішувалися дуже повільно. Причин було декілька, серед них трохи не найголовнішою вважалося те, що люди старіли швидше, ніж дивні. На те, як знатний ельф шанобливо вів під руку свою посивілу жону, дивилися з повагою, але для самої жінки подібні переживання були дуже важкими і часто навіть вкорочували їй віку. Для чоловіка ж з людей завоювати кохання дивної було дуже непросто, і то навіть не через відсутність якоїсь особливої витонченості, чи коротку молодість. Більшість дивних, і чоловіків і жінок, мали потужну пам’ять, котра якраз і дозволяла їм вести насичені віршами й цитатами бесіди. Спілкуватися з вельможами на рівних могли лише винятки серед кругловухих, на зразок знайомого Воїславу судді з Дубна, або тієї ж Роси Летич. Однак, дрібна шляхта мішаного походження вже складала досить великий прошарок ельберійського суспільства і теж почала родичатися поміж собою, створюючи роди, котрі оберталися, наче довкола сонечка, біля певного вельможі-покровителя.

Словом, поміж жерців і мудреців Боговлади уже ходила приповідка, що в Ельбері вже є не дві, а три раси. Ці три гілки ельберійців мирно вживалися поміж собою, при чому родини змішаної крові не цуралися торгівлі та селянської роботи.

Проповіді жерців у храмах, присвячених ріжним божествам, часто зводилися до одного висновку — кожній особі затишніше на тому місці, яке їй визначили Боги. Можна перекувати меча на орало і навпаки, але краще все ж таки використовувати речі за призначенням: мечем захищати країну, а ралом орати землю. Якщо ж рало вважає, що меч з нього вийде кращий, що ж… Нехай спробує… Тільки при тому хай не щулиться від холодних вітрів, котрі дмуть на вершинах духу.

Визначитися з вибором власної долі допомагали все ті ж жерці та провидці. До їхніх порад дослухалися — кругловухі за давнім звичаєм, що виник ще до Пришестя, дивні ж довіряли відчуттям своїх волхвів, незалежно від їхнього походження.

І люди, і дрібна шляхта, однак, щиро бажали зберегти недоторканою свою чистокровну знать, схожу на тих «дітей зорі Сіллон», котрі зійшли колись на землю Ельберу. А щоб не було клопотів з успадкуванням титулів і майна, й з’явилося правило, означене вище.

Воїслав, власне кажучи, зовсім не збирався одружуватися. Його цілком влаштовувало життя вельможного дженджика, котрий навідує теплими боговладськими вечорами то коханку, то подругу і розкошує любощами, як дозволеними, так і не зовсім. Та князь Вартислав був невблаганним і навіть загрозив синові новим вигнанням.

Тож Воїслав почав перебирати у пам’яті знайомих дівчат-дивних, особливу увагу звертаючи на тихість норову та потульність характеру, і зупинився нарешті на добрій своїй приятельці, панні Вишеньці Ставській.

Панна Вишенька, з дитячих літ закохана у свого давнього приятеля, ясна річ не змогла б йому відмовити. Не був проти і пан Брячислав, улюблений брат дівчини, і добрий друг Веданга.

Тим більше, що опісля смерти Чеслава Ставського, батька Брячислава та Вишеньки, котрий був свого часу суддею міста Волинця, що у Данаділі, і загинув від руки злочинців, пан Брячислав вважався головою роду.

Однак, вся Боговлада знала, що пан Ставський дійсно лише вважається охоронцем родового герба. Головою родини була його мати, котра походила з ще однієї гілки, котра свого часу відокремилася від роду Вишневських, а саме — з Вишневецьких.

Пані Власта Ставська, однак, так не вважала. На її думку саме Вишневські відокремилися від Вишневецьких, і мусять мати статус дрібної шляхти. Судовий позов на свою рідню, котра, нібито, уймала їй чести, пишучись титульною родиною, пані Власта подала ще років десять тому. І з того часу трохи не постійно перебувала у суді.

Змінювалися боговладські судді, та пані Ставська була незмінною відвідувачкою цього закладу. Вона судилася не лише з Вишневськими, але й з Вишенськими за статус прізвища і законність герба, з численними сусідами — за якісь справжні та вигадані кривди, а з чоловіковою ріднею — за призначення не її, а сина головою роду.

Окрім пристрасті до судочинства, у пані Власти було ще одне дивацтво, котре завдавало безліч клопоту її дітям. Вдова судді потиху, але затято ненавиділа людський рід.

Ззовні пані Власта ніяк цього не виявляла. Власне, дивні тому і вважалися холоднокровними особами, без пристрастей і душевного вогню, що ці самі пристрасті порушували встановлені ними самими правила пристойності. Та мало хто з добрих людей, котрі щиро заздрили стриманим шляхтичам, здогадувався, яке бурхливе полум’я носять у грудях завжди ввічливі й усміхнені дивні.

Пані Власта ніколи ні словом, ні дією не скривдила жодної людини. Її порушення правил пристойності помічали лише знайомі та родичі. В пишному домі Ставських у Боговладі, домі, звідки колись Повелитель Святослав зволив особисто відвезти до палацу сестру небіжчика Чеслава, юну Конвалію, не було жодного кругловухого челядинця. Пані Власта намагалася брати на службу небагатих шляхтянок і шляхтичів з провінції. Однак, і гостровуха челядь недовго затримувалася в будинку, де стіни, на знак жалоби, вже котрий рік були завішені білим полотном.

Чутки про те, що пані Власта є божевільною, і те, що вона втратила глузд через вуха, потиху розповзалися поміж боговладськими вельможами. Причину називали одну — суддя Чеслав загинув, коли на селище його округу напала знахабніла вкрай банда розбишак.

Волинець знаходився у досить глухому місці, котре і називалося відповідно — Долина Мертвих. Колись, ще до Пришестя тут сталася велика битва поміж двома племенами сонцеславів. Родичі знищували одне одного з такою затятістю, що дно річки Волинки, котра поширшала за сотні літ, і досі було встелене кістками, а місцева дітлашня поколіннями добувала з дна ріки гостряки стріл та іржаві мечі.

Місце для давньої битви було обране не випадково — Волинець стояв на колишньому потрійному кордоні. Тут змикалися землі Данаділу, Ведангу та Зелеміню в ті часи, коли Данаділ звався просто Ділом, а Веданг — Яружаном. Волинецька Долина Мертвих плавно переходила в ліси Зелеміню, які і досі вважалися малообжитими.

От саме цими лісами і пробралися до Данаділу розбишаки, розраховуючи, що нелякані ще данадільці віддадуть свої збереження без особливого опору. Розбійники були звичайною зелемінською ватагою: кілька десятків доволі небезпечних осіб — ельберійців «несповна розуму» та страгійських і моозьких волоцюг, колишніх охоронців купецьких валок, котрим захотілося розбагатіти трохи швидше, аніж чесною торгівлею.

І тут трапилося те, що волхви зазвичай називали «ударом судьби»… Несподіванка… Раптовість… Випадок… В селищі Оршава, куди найперше завітали грабіжники, суддя Чеслав розбирав якусь чергову суперечку поштивих селян про земельне розмежування.

Бій був коротким, але запеклим. Виїхавши на цивільну справу, суддя взяв з собою лише двох воїнів. Дуже допомогли пану Чеславу добрі люди з Оршави, котрі одразу ж забули про всілякі суперечки за межу і пішли на бандитів, похапавши у дворах коси та вила. Загиблих серед оршавців було багато: спершу селяни, ніде правди діти, трохи розгубилися. Та й то, не щодня ж до мирного люду навідуються озброєні пройдисвіти.

Суддя Чеслав та його двоє дивних полягли смертю, гідною шляхтичів. Їхній шалений опір розбишакам дав можливість добрим людям трохи оговтатись. Вартівникам, котрі приїхали з Волинця, не було кого заарештовувати: оршавці вважали, що вбивцям і злодіям нічого дурно їсти громадський хліб.

Тіло звитяжного пана Ставського доправили до його маєтку «Ставки», неподалік Боговлади і там склали для нього погребальну краду. Вдову до закритої труни не допустили, і не тільки через те, що тіла вже торкнувся розклад. Загиблого дивного розбійники понівечили до невпізнання. Власне їх і погубило оте знущання над мертвими вже шляхтичами — захопилися і трохи відволіклися…

Пані Власта перенесла втрату коханого з гідністю, вартої поваги. Однак, опісля того вона і почала порушувати правила пристойності. Спершу невтішна вдова звільнила всю кругловуху челядь боговладського дому Ставських, тоді відмовилася приймати у себе подружжя далеких родичів Вишенських, бо голова роду мав бабусю з людей, заборонила сину Брячиславу приводити на обід Стража Вишенського та Віродана Ружицького, а також і Огнеслава Рамінського, бо той мав брата, який народився від другої дружини Огнеславового батька, а та поштива пані якраз і походила з людського роду Ладків.

Нові челядинці, особи з дивною кров’ю в жилах, дуже швидко помітили, що пані Власта поводиться так, наче ними гидує. Нічого особливого ніби не траплялося, але управительці дому Ставських, збіднілій чистокровній пані з Вишневецьких і далекій родичці пані Власти, все важче і важче було підшукувати прислугу. В будинку поволі закривалися кімнати, а згодом пані Власта наказала забити вхід на другий поверх. Того року, коли Вогнедан з Воїславом повернулися із заслання, пані Власта жила уже вдвох з управителькою, сама готувала собі скромний поживок і перешивала сукні. Зате в будинку не смерділо, за її словами, «отими огидними особами, які…».

Пан Брячислав, поручник Данадільської ровти палацових гриднів, вже давно переселився до вартівні, де й перебував трохи не постійно. Вишенька Ставська служила в якості придворної дами пані Воїдані, і вдома теж бувала нечасто. Звісна річ, вони обидва намагалися допомогти матері, зверталися до цілителів, ходили до Храму Сонця. Та пані Власта, за словами одного з волхвів, не хотіла лікуватися сама.

- Їй так легше, — мовив цілитель, — бо є кого винуватити. У сліпої долі немає вух…

Якщо юний Брячислав намагався якось вплинути на матір, то Вишенька тільки сумовито зітхала. Навіть на палацову службу дружина правителя взяла її з превеликим зусиллям — пані Власта не хотіла відпускати доньки. Пані Ставській здавалося, що весь Палац Повелителів просмердівся кругловухими.

Не раз і не два, дивлячись на малювання з дивного воїна в блакитному кунтуші данадільського урядовця, Вишенька благала батька подати мамі з предківського гаю якийсь знак, котрий би впевнив її в тому, що в його загибелі не винні добрі люди Ельберу. Щороку до Брячислава приїздили врятовані його батьком оршавці зі скромними дарами — сувоями тонкого полотна, плетеними козубами ягід. І щороку все важче було відповідати на здивовані питання цих поштивих селян, чому їх не хоче прийняти вдова судді, як — то належить за звичаєм.

Самій же Вишеньці і зовсім приходилося скрутно. Мати заповзялася знайти їй нареченого без краплини людської крові. Вогнедан, лагідний Принц Яблуневого Саду, і той був записаний пані Властою у довгий список осіб, з якими її донька не мала права зустрічатися. Адже рід Повелителів… Походить від Дани Вогняної Ящірки, авжеж… Не від Дани, а від кругловухого Властимила, котрий жер м’ясо і витирав жирні руки об власні штани…

Та Вогнедана Вишенька любила лише як брата. Братик у перших щиро співчував ніжній сестричці, але помогти нічим не міг. Хіба що був у змозі натякнути певному хорунжому ведангських палацових гриднів, що одна мила панна… Лише словечком натякнути. Щоб той знав…

На змагання Великої Ночі пані Власта їхати доньці заборонила. Вишенька, котра на Великодніх змаганнях мала почесне восьме місце, поміж якоюсь панною Лелег з Чорногори та князівною Драган з Зелеміню, зовсім впала духом. Вогнедан був на засланні, в спорожнілому садочку замовкла його флейта… Брат же Брячислав настійливо радив їхати навіть всупереч материній волі.

— Ти маєш розуміти, сестро, — говорив він, — і то без усяких недомовок. Наша бідна матуся від горя… Одним словом, вона поводить себе так, як не личить поштивій дивній. Я обожнював батька, знаю, що й тобі досі пече наша втрата, але перекладати відповідальність за його смерть на вуха… Присягаю, що мені донині байдуже, якого походження було оте паскудство з зелемінського прикордоння, яке не зупинилося перед тим, щоб спотворити обличчя мертвих воїнів. Якщо поганці робили таке з мертвими, то можна лише уявити, як би вони поглумилися над оршавцями, коли б застали їх зненацька. Батько загинув, рятуючи ельберійців, яко і личить шляхтичу. Ми маємо оберігати хвору неньку, авжеж, але я, як голова роду, не дозволю, щоб тобі було зламано життя. Я беру відпустку, і буду тебе супроводжувати.

Вишенька послухала брата, і не пошкодувала. Певний хорунжий-засланець разом з милим її серцю братиком Вогнеданом теж приймали участь у змаганнях, і поруч з ними, та колишніми приятелями — веселими шляхтичами зі стольного граду, дівчина аж навіть трохи віджила і почала усміхатися.

Але опісля повернення додому все пішло по-старому… Палацова служба, ласкава пані Воїдана, котра намагалася замінити дівчині матір, а в ті вечори, які Вишенька змушена була проводити вдома — безкінечне гаптування під ненависне материне шипіння про занечищену кров данадільської знаті і смутні зітхання пані управительки.

Її хорунжого давно вже було пробачено, і палацові чутки говорили про те, що юний Дракон привіз з Чорногори подругу, котру навідує доволі часто. Братик Вогнедан одружився з тою самою панною Лелег, котра мала сьоме місце у великодньому списку, і виборола третю винагороду у Змаганнях Великої Ночі. Палацові чутки говорили про те, що Повелитель, нібито, полагіднішав до сина, якого тримав у великій суворості, і що чорногорська войовниця зіграла в цьому не останню ролю. Вишенька, котра познайомилася з дружиною принца ще на Сіллоні, одразу ж навідала княгиню Данадільську і віддала їй шанобливий уклін, змахнувши рукавами своєї двірської сукні. Дана радісно усміхнулася при вигляді знайомого сумовитого личка, і від того дня називала панну Ставську сестричкою і подруженькою.

Перед самим Сонцестоянням і грянув грім…

***

Звичаєві боговладські бали, котрі давалися чотири рази на рік, були великою радістю для данадільської шляхти.

Звісна річ, правитель і на протязі року влаштовував бали та прийоми. Але бали річного кола — то було щось особливе. До них готувалися всю річну чверть, на них зав’язувалися знайомства і укладалися злюби… О, ці бали… Ці ніжні дівочі личка панянок, прибулих вперше з віддалених маєтків… Ці гридні в ріжноколірних одностроях, один вродливіший від іншого… Ці горді вельможі, котрих пізнавали, на яких заглядалися… Ці відвідини народних гулянь святкової ночі… Ці танці біля вогнищ у масках та під маною… Ці пошуки квітки вогнедиву на літнє Сонцестояння, котра, нібито, квітне щирим полум’ям… Ах, ця Княжа Ніч в очікуванні Палаючого Сонця, котре має замінити Яре Сонце Весняного Рівнодення.

Вишенька мріяла побувати на балі… Нехай навіть лише на балі, без отих відвідин народних гулянь… Бал мав відбутися в переддень свята, пишний бал з танцями до ранку, а наступного вечора опісля храмової відправи та очищення вогнем — всенародне гуляння на березі ріки Дани з вогнищами, пусканням з урвиська вогняних коліс, танців з мечами та зі смолоскипами, та іншими вогняними забавами.

Бо Княжої Ночі потрібно, аби все горіло… Таким був стародавній людський звичай, який перейняли і дивні. Вогняні дійства мали підтримати Ясне Сонечко, сила якого з цієї ночі мусила зменшуватися.

Та у юної дивної не було жодної сукні окрім тих, які їй подарувала пані Воїдана для двірської служби. Три сукні, одна з них улюблена — гаптована золотими метеликами по блакитному тлі… Однак, на бал потрібно щось новіше.

Звертатися до Брячислава дівчина соромилася. Але нині поруч з нею була Дана Данадільська. Відважна Дана, котра на всі негаразди відповідала одне — проб’ємося.

Сукню для Вишеньки двірська кравчиня шила у великій таємниці. Дана сама поговорила з Брячиславом, котрий і оплатив з великою радістю сестрине вбрання. Він мріяв, аби Вишенька вийшла заміж і покинула материн дім.

Та перед самим балом пані Власта раптом вирішила навідати доньку у її двірських покоях. Вона застала Вишеньку у розпалі передсвяткової метушні — кравчиня робила останні штрихи голкою, а дівчина, щаслива й розпашіла від радості стояла посеред кімнати у новій сукні, барвистій, наче крила метелика.

Вдова судді зачекала, доки кравчиня доробить останній стібок і віддалиться з уклоном, а тоді підійшла до заціпенілої доньки і різким рухом розідрала сукню від подолу до гаптованого поясу.

— На цьому балі, - пояснила лагідно, — повнісінько певних гидких осіб… Я не хочу, донечко, аби ти з ними спілкувалася. Я замовила ще кілька примірників «Гербовників» за минулі роки і таки віднайду там справді гідну родину, з якою варто породичатися.

Коли мати пішла, Вишенька сіла на підлогу і навіть не заплакала, а тихо схлипнула, наче придушене зайченя. В такому стані її і віднайшла Дана Данадільська.

— Проб’ємося! — сказала войовниця упевнено, — достатньо, мила сестричко, бути просто відважними…

— Забути хочу цей жорстокий світ, — зітхнула панна Вишенька, — а він весь час нагадує про себе…

До балу зосталося півгодини. За цей короткий час Дана припасувала на панну Ставську оту смугу шовку з кофтинкою, яку придбав для неї Вогнедан. У цьому вбранні показуватися на балі поки що не наважувалися навіть законодавиці мод.

— Ти будеш першою, сестричко, — повчала княгиня Данадільська, — тільки тримайся рівно. З твоєю летючою ходою… Ти просто незрівняна… Наступного дня всі панночки кинуться замовляти собі подібне.

Вишеньці було соромно й трохи незручно. Шовк м’якими хвилями обвивав її постать. Вона не рухалася, вона текла, наче річкова хвиля. Перед тим, як зайти до зали, вона згадала пораду Дани і випросталася.

Хорунжий ведангської варти стояв просто у неї на дорозі. Веселий і усміхнений пан Воїслав.

— О, Боги, — тільки й вимовив він, — мила панно Ставська… Я вас ледве пізнав — настільки ви змінилися. Ви маєте вигляд справжньої еллонки, бо говорять, що там, під зорею Сіллон, жони і діви вбиралися саме таким чином. Чи дозволить панна запросити її на перший танок… А також — на два наступні?

— Я дозволяю, — не прожебоніла, а вимовила Вишенька. Твердо і владно. І Дана Данадільська, котра стояла неподалік під руку з Принцом Яблуневого Саду, схвально кивнула головою, увінчаною високою зачіскою.

«Достатньо бути просто відважним», — майнуло в голові у юної панни Ставської, - цілком достатньо… Татко був відважним і віддав життя задля порятунку Оршави… Я теж буду відважною, і нікому не дозволю більше мене мучити. Я люблю маму, але… Татку Чеславе, я так хочу жити поруч з воїном, схожим на вас.»

Воїслав з обличчя нічим не нагадував Чеслава Ставського… Але він був воїном палацової варти… Вишенька була певна, що відвагою її Веданг перевищує навіть принца крові. До речі, віоли вже заграли «Сонячний танок». Повільний і витончений… І маленька рука Вишеньки лягає на руку Воїслава з несподіваною твердістю.

Дракон ніяк не міг втямити, що сталося зі знайомою йому з дитинства потихонею. Незвичне вбрання, котре викликало заздрісні погляди жіноцтва, твердість руки, впевненість рухів… Оскільки якраз останнього тижня князь Вартислав просто таки наказав сину підшукати наречену, загрозивши, що в разі непослуху одружить його сам і з ким захоче, Воїслав одразу ж почав кувати залізо, доки воно здавалося гарячим.

— Я рік пробув вдалині від Боговлади, мила панно, і багатьом приятелям повіряв свої гіркі думи. Вашому брату я надіслав листа, де прохав його:

«Якщо спитають мешканці столиці,

Як я живу,

Про смуток розкажи

Цих гір високих,

Хмарами сповитих!»

О, якби одна певна панна згадала мене добром…»

Але я не отримав від вас звістки, і побачив вас лише на Сіллоні, під час змагань.

— Самотній журавель у очереті, - відповіла Вишенька, намагаючись не вийти з танцювального ритму,

Ячить запізно,

Мріючи про те,

Що там, за хмарами,

Його почують голос…

Я не насмілилася тривожити вас ще одним співчуттям…

Воїслав обімлів. Рік тому ця ніжна квітка не насмілилася б навіть вустоньок розтулити в його присутньости… Втім він знає, чий це вплив… Раптова дружба з княгинею Данаділу… Що ж, тим краще… Можливо, Дана виховає з Вишеньки дівчину-воїна….

На одну думку про це Воїслав блиснув усміхом і з новим здивуванням побачив, як панна Ставська гордовито і трохи зухвало усміхається йому у відповідь.

«Ну ось, — подумав Дракон задоволено, — можу потішити татка… Панна є чистокровною, доброго роду… Журавель, що злітає в небо у гербі (до речі — який тонкий натяк про це в її вірші), гасло «Дух не вмирає», теж не зле… Батько… Здається пан Ставський був на урядовій службі і загинув, виконуючи свої обов’язки… Років зо десять тому, татко Вартислав ще дуже шкодував за ним — то був його добрий приятель. Брат… Мій добрий приятель поручник Брячислав… Мати… З роду Вишневецьких… Не Вишневських, і не Вишенських… У гербі пелюстка вишні, а гасло «Нам доля невідома, як і їй…» Постійно з кимось судиться — принаймні так оповідав якось Брячислав. Ну то коханню не завада. Звичайно, недостойному Ведангу більше хотілося б мати біля себе таку панночку, як княгиня Данадільська… Але ця відважна соколиця вже сидить на рукавичці мого друга… Бідолашному ж Дракону весь час дістаються тільки ніжні метелики з барвистими крильцями.»

«Ніжний метелик» тим часом востаннє вклонився в такт музиці і посміхнувся так звабливо, що серце влюбливого Веданга одразу ж розтануло.

— Мила панно, — провуркотів він, — як-то говорилося у давнину…

«Ця літня ніч…

Недавно сутеніло -

А вже світає!

До якої з хмар

У гості завітає красень-місяць?»

Чи можу я сподіватися на силу Княжої Ночі, котра буяє в моїх почуттях….»

— Хотілося б

Бодай краєчком ока

У серце зазирнути до того,

Хто запевняє

В почуттях глибоких, — вимовила Вишенька, — хіба не забагато хмаринок для одного місяця?

— Але, принаймні, - шепотів Веданг, — прогулянка до берегу Дани… Княжої ночі удвох… Лише прогулянка…

«Якщо,

Мов нитка у твоїм намисті,

Нас не з’єднає зустріч,

Як мені

Кохання дивні перли не згубити?

Хіба не розчулиться хмаринка? Адже і місяць шукає собі пари, гідної його сяйва…»

— «Якби цей світ, — озвалася Вишенька, трохи ошелешена таким по-вояцькому швидким освідченням, -

був світом без обману

Якби раділа я

Його словам,

Довірившись солодкому дурману.

Та деякі обставини заважають… Моя ненька…»

— Я вкрию панночку маною, наче плащем, — мовив Веданг, — і подбаю про те, щоб вона не натрудила любі ніженьки. О, наступний танок… Панна теж обіцяла його мені…

Вишенька не знала, чим пояснити такий несподіваний спалах почуттів у свого хорунжого, котрий до того дивився на неї як на молодшу сестричку. Щоб не натрудила ніженьки… Вона згадала, як Воїслав ніс її на плечі берегом моря і трохи не зронила сльозу.

До ранку дівчина вже встигла погодитися не лише на прогулянку берегом Дани, але й на поїздку за місто опісля свята. Разом з князем Данадільським та його дружиною, ясна річ… Все буде пристойно… Мама… Ну, то що ж? Хіба не зрадіє пані Ставська, що її донька стане княгинею? Всі дівчата належного часу покидають матусь задля коханих. Брячислав, як голова роду, теж не суперечитиме — дівчата Ставські гідні того, щоб їхня кров вливалася в жили п’яти правлячих сімей… Веданги не є останніми в цьому світі, і хоча тітка Вишеньки вдостоїлася переступити високий поріг Палацу Повелителів, для її племінниці не уйме чести стати Першою Дружиною спадкоємця Ведангу.

— А ваше чорногорське захоплення? — стиха спитала Вишенька. Вони вже давно не танцювали, а блукали палацовим садом обіруч, вичікуючи сходу сонця.

— О, пані Гордана, — всміхнувся юнак, — вона є чудовою, але… Мила панна розуміє, що вельможа завжди ростить у своїм саду кілька квітів… Мій батько… Я люблю своїх названих неньок, а сестричок просто обожнюю. Вони, до речі, нині всі у Боговладі — мама Ружена, ненька Владислава та ненька Ясна. Разом з Зоредивою та Зоряницею. Я познайомлю вас з ними, панно…

— Я бачила княгиню Ведангську у моєї володарки, — мовила дівчина, — як і двох інших княгинь. Вони здалися мені дружною родиною…

— Веданги завжди уміли поєднати те, що інші поєднати не в змозі, - засміявся Воїслав, — коли ми одружимось, пані Гордана відвідає вас… Я певен, що ви поладнаєте…

— Ви так певні, що ми одружимось? — спитала Вишенька ледь здивовано, — ви навіть не спитали моєї згоди…

— А хіба ви не згодні? — ледь розгублено мовив Воїслав, — я вважав, що ніжні почуття… Але пропонувати панні високого роду скороминущий зв’язок… Цього мені не дозволяє ні честь ні совість.

Вишенька розчулилася. Звичаї дивних дозволяли потаємні зустрічі, і іноді минало досить багато часу, поки подружжя оселялося разом. Вельможі вважали, що очікування на закоханця, та розлука з ним на світанку не дає вигаснути почуттям. Зазвичай, батьки дівчини, до якої внадився юнак-дивний, знали і його, і його родовід та чесно робили вигляд, що не помічають таємного злюбу.

Дуже зрідка молодий вельможа одразу перевозив дівчину у батьківський дім, як-то зробив князь Данадільський. А панна Ставська добре знала, що потаємні зустрічі в її домівці неможливі. Хоча Веданги й належали до найвищої знаті, але у її матері було своє розуміння гідного походження. До того ж, Воїслав мав третю неньку з людей і сестричку Зоряницю, а саме за подібне пані Власта відмовилась приймати Огнеслава Рамінського. Ну, і оте чорногорське захоплення за чутками походило з верховинського людського роду. Вишенька навіть думати боялася про те, що станеться, коли пані Гордана за звичаєм прибуде віддавати їй шану, яко визнана подруга дружині. Тим більше, Воїслав може за прикладом батька надати верховинській красуні статус жони. Тоді пані Власта точно утне щось таке, що навіки осоромить вуха всього давнього і чемного роду Ставських.

— Я зроблю все за вашою волею, — вуркотів тим часом Дракон, — але на мій розсуд, найкраще вам буде поселитися в домі Драконів. У нас тиша і спокій, батька час від часу навідують жони, котрі постійно мешкають у Веданзі, але ви поладнаєте з моїми матерями, а тим більше — з сестрами. І Зоредива, і Зоряниця є такими втішними… Я чув від Брячислава, що судові позови розорили вашу неньку, і вона живе в бідності… І тому пропоную…

Вишенька знала, що брат саме так пояснює материні дивацтва. Горді Ставські вважали, що нехай їх краще окличуть злидарями, аніж оповідають про те, що пані Власта Ставська, в дівоцтві Вишневецька, збожеволіла настільки, що зневажає власний люд укупі і поодинці.

— Я згодна, — сказала панна Ставська, — пане хорунжий… Мій Воїславе…

Веданг тільки зараз помітив, що у панни Вишні неймовірно зелені очі. Наче у мавки… І у примарному світлі світанку вона дуже схожа на малювання зі своєї тітки Конвалії, що висить у покоях Повелителя. Носити на серці подібну квітку, гідну ложа правителів… Ні, йому, Воїславу, пощастило. І батько не буде докучати, і дружина — сама краса та витонченість, і подруга є такою, що не сором показати близьким друзям.

— «Не встиг намилуватись — час прощатись», — процитував він, — тож я заїду за вами додому, мила панно… Завтра ввечері…

— О, ні, - поспішно вимовила Вишенька, — не додому… Я перебуватиму на службі. Але пані Воїдана охоче відпустить мене на свято.

— Тим краще, — охоче погодився Воїслав, — отже — у палаці…

Протанцювавши ніч, Вишенька не лягла спочивати, а кинулася за порадою до новоявленої подруги. Княгиня Данадільська напевне підкаже, де роздобути звичаєвий одяг для княжої ночі. Таким одягом мала бути довга лляна сорочка, гаптована по пазусі, рукавам та поділу, а до неї — запаска, котра зав’язувалася на стані. Вдома у Вишеньки давно вже не водилося таких речей — пані Ставська вважала їх людським ганчір’ям.

Дана охоче взялася помагати милій її серцю панні здобувати своє щастя. На пораду були закликані Малинка з Суничкою, які і оповіли, де у Боговладі можна придбати подібне вбрання, якщо воно не було замовлене заздалегідь.

Вбрання Малинка принесла по обіді. Примірявши його, Вишенька щасливо посміхнулася до люстра. З його глибини на дівчину дивилася юна зеленоока русалонька з розпущеними косами, та плетеним оберегом довкола чола. Малинка за її спиною значуще моргала Суничці — панночка Ставська є закоханою давно, але нарешті…

Наряд довершили сандалики з плетеним верхом на дерев’яній підошві. Дана, котра також вбралася по святковому, задоволено дивилася на подругу. Вогнедан обіцяв показати чорногорській войовниці як-то гуляють у долинах Княжої Ночі. А Малинка з Суничкою, розчесавши обом паннам коси, побігли вбиратися самі, хихикаючи й перешіптуючись.

Коли стемніло — прибули двоє приятелів: Вогнедан, вбраний у вишиванку з данадільськими блакитно — золотими взорами-коловратами, і Воїслав, одягнений у сорочку з візерунками свого князівства — переплетеними червоно — чорними квадратами. Сірі вояцькі штани та гаптовані ткані пояси доповнювали картину.

— Пристойні данадільські хлопці, - всміхався Вогнедан до своєї княгині, - взагалі-то не дозволяють ріжним там ведангцям красти боговладських дівчат… Моя пані, може візьмемо панну Вишеньку до родини? Нехай цей дженджик з Гнізда Драконів спіймає облизня…

— Чому б і ні, - сміялася Дана, — панно Вишенько… Як щодо того, щоб стати мені сестрою?

— О, я б мала за велику радість, самими очима посміхалася панна Ставська, — але джиґун з Ведангу вкрав моє бідне серденько і не хоче віддати назад…

О, цей сон Княжої Ночі… Опісля відправи у Храмі Сонця, де дивні дякували Богам-охоронцям цієї землі за притулок і ласку, Воїслав посадовив Вишеньку в сідло перед собою, завбачливо накинувши їй на личко ману. Вогнедан з Даною вже десь щезли, і Вишенька зосталася відданою на ласку свого залицяльника.

Востаннє дівчина була на народних гуляннях ще за батькового життя. Тоді мама веселилася з ними, тоді просторий дім Ставських був відкритим для друзів і приятелів, тоді… Тоді татко сміявся, дивлячись, як маленька Вишенька намагається перестрибнути невеличке вогнище, розпалене для очищення вогнем дітлашні. А коли вона, глянувши, як неподалік парами стрибали дорослі, вхопила його за руку, пан Ставський засміявся і мовив:

— О, не зі мною… Виростеш — візьмеш милого за руку…

Тепер вона вже знала, що вогні Княжої ночі це серйозно, це заручини. Що опісля очищення вогнем вдвох, юнак має вдягти їй персня. Її хорунжий… Милий Воїслав… Він трохи непостійний, авжеж… Але добрий і ласкавий… І уважний, бо помітив її почуття… Тільки чому він так поспішає? А втім… Може воно й на краще. Вона вже втомилася вигадувати мамі все нові й нові причини того, чому вона залишається у палаці на ночівлю без потреби.

— Перелетимо? — питає юнак, показуючи на освячене жерцем вогнище неподалік, — нехай над нашим щастям горить вогонь Княжої ночі…

Поміж вогнищ під звуки сопілок та віол танцюють люди та дивні впереміжку. Хтось сміється, хтось гукає Воїслава на ім’я, хтось з цікавістю питає, хто є супутницею Веданга.

— Це ж не твоя квітка з полонини, ні? Хто ця панна, Воїславе?

— Суджена! — сміється Веданг, і серце Вишеньки умліває від радості і надії, - суджена, панове!

— О, покажи ж її личко… Це ти поклав ману на дівочу вроду?

— Я бачу, панове, як блищать крізь ману русалчині очі! З якої ріки піднялася до тебе, друже, діва потоку? Чи може ти причарував духа верби, що схилилася над водою?

— О, напевне, панна нам знайома, тому і ховає її від нас цей спокусник…

— Дайте здогадатися… З ким він танцював на минулому балі…

— О, то була діва в еллонському вбранні, вродлива мов писанка. Вона здалася мені знайомою, але…

Вишенька засміялася стиха… Виявляється, що вчора її не пізнав рідний брат. Це ж треба… Ох і дражнитиме ж вона Брячислава опісля. Діва в еллонському вбранні…

— Тобі, Брячиславе, особливо важко…, - відповідає Воїслав, — власне, ваше знайомство продовжиться згодом.

І вони біжать вдвох, біжать до вогнища, і Вишенька на бігу підхоплює поділ сорочки і несподівано легко перестрибує через вогонь.

А біля вогнища сидить стара зморшкувата бабця — відьма з людей. Звичай велить вислухати її повчання.

— Мій дух молодий, — вчить стара жінка, — а тіло, його одяг, вже зносилося. Та я не тіло — я дух. І ти не забувай, юначе, що душа твоєї судженої зостанеться юною до смертної години. Шануй в ній не лише оболонку, але й справжню сутність. І ти, юна діво, чиє личко вкриває тінь… Не відпускай від себе того, хто пройшов з тобою крізь полум’я Княжої ночі. Бо, якщо ви розійдетесь в ріжні боки — не відпустить вас вогняний ланцюг. Будете все життя сумувати одне за одним. Нехай же навіть смерть не розлучить вас, а зведе докупи в дубовім гаї…

— Дякуємо, відаюча, за науку, — в один голос відповідають заручені, і Веданг дістає з під сорочки два срібних перстеники, нанизані на ланцюжок.

— Дракон, — говорить відьма, роздивляючись персні, - рід Веданга Сіллура зостанеться у яві, а його кров не піде у землю. Вдягни персня дівчині, молодий Веданг…

Блищить вогонь на перстениках… У його світлі наче молодшає й лице відаючої. Тінь колишньої вроди проступає на ньому, бо щастя двох закоханих змушує жінку згадати минуле.

— Це несправедливо…, - виривається у Вишеньки, а стара сміється, зрозумівши.

— З роками, — мовить повчально, — меншає краси, зате дух навчається жити у гармонії зі світом. Ти напевне дивна, дівчино, тобі і легше і важче, бо тобі ніколи не доведеться відчути, як засинає дух у спокої. Будь щасливою!

— А мені трохи щастя…, - просить Веданг, але жінка раптово хита головою.

— Чорна рілля, — шепоче вона, — весь світ залитий кров’ю…

— Що, матінко? — питає юнак непорозуміло.

— Будь обережним, — мовить відаюча стиха, — зберігай спокій духу. Пам’ятай про наступне переродження і живи гідно…

— Я аж трохи злякалася, — шепоче Вишенька, коли вони вже відійшли далеко від місця своїх заручин, — вона така… загадкова.

— Говорять, — мовить Дракон, — що відаючі часто відчувають таке, чого не можуть виявити словами. Це милість Богів, бо якби ми усі знали своє майбутнє, то й жити було б нецікаво.

— О, тоді б я зовсім не страждала, — всміхається дівчина, — а очікувала цієї ночі в любові і мирі. Знаючи, що мій Воїслав вдягне мені персня в присутньости жриці.

— Коли мені сповістити твою матір? — питає Веданг, — адже я маю перевезти тебе…

— О, — шепоче Вишенька, — це доволі складно… Можливо, нам краще поки що зустрічатися у палаці… Я мушу підготувати неньку — вона ставиться до мого заміжжя занадто поважно, і хотіла б сама обрати мені нареченого. Якщо я скажу їй, що вже маю судженого…

— Гаразд, — погоджується Дракон, — отже, у палаці…. Я тим часом попереджу батька. Він зрадіє….А Гордана навідає тебе уже в домі Драконів. Хто з нас скаже Брячиславу?

— Напевне я, — мовила дівчина, усміхнувшись, — милий братик не пізнав мене у бальному вбранні… Мої заручини будуть для нього несподіванкою, адже ніхто не знав… Тільки Вогнедан, якому я довіряю безмірно…

— Може він тобі подобався? — трохи ревниво спитав Дракон, — наш Принц Яблуневого Саду?

— Я слухала голос його флейти, і уявляла собі твоє лице, — сказала Вишенька лагідно, — о, ми уже говоримо одне одному «ти»… Так швидко…

— Наша приязнь відзначена була в минулих життях, — сказав Воїслав урочисто, — і нині ми зустрілися знову. Сподіваюся, що і в наступних…

Їх оточив гурт дівчат на чолі з Даною, котра поважно виступала поміж юнок, яко одружена жона, і всі ці русалоньки у гаптованих сорочках потягли Вишеньку до води — ворожити. Поряд з Воїславом зостався лише Вогнедан, котрому дівчата розпустили волосся і вдягнули на голову тяжкий «чоловічий» вінок з трав та дубового листя.

— Ти схожий на лісового духа, — озвався Веданг, — недарма тоді, в Чорногорі, Дана прийняла тебе за втілення Літавця….

— Вишенька — моя родичка, — замість відповіді мовив Вогнедан, — ти вдягнув їй персня?

— Довелося, — сказав Воїслав весело, — батько Вартислав замучив мене, вимагаючи одруження.

— Тільки тому? — спитав принц доволі різко.

— О, ні… Не тільки… Вона така ніжна і довірлива…

— Вона тієї ж крові, що і я, — попередив Вогнедан спокійно, — а дехто говорить, що у мене в душі сталевий стрижень, якого непомітно одразу. Не кривдь її, Воїславе. Я бо знаю, що тобі подобаються зовсім інші жони. Такі, як Дана, або князівна Владимира… Але панна Ставська, хоча й не володіє мечем, але добре володіє собою.

— Я вдягнув їй персня при жриці, - буркнув Воїслав, — і не збираюся кривдити, або покидати…

— Але почуттів, — сказав Вогнедан, — замало…

— Братику Вогнику, — мовив Веданг жалісно, — але ж я просто таки мушу одружитись… Батько…

— Пан Вартислав тут неправий, — озвався принц після довгої мовчанки, — одруження за листуванням, або за волею рідних можливо і бувають щасливими, але не для таких, як Вишенька. І не для мене… А може й не для кого, просто ми, дивні, дуже дбаємо про пристойність.

— Коли прибуде твоя Чаяна? — спитав Воїслав, зрозумівши.

— Наступного року, — мовив юнак якось відчужено, — це недобре — таке одруження. Мене не тягне до жодної жінки, окрім Дани. Можливо, я просто тебе не розумію, і ти здатен кохати одночасно і Гордану, і Вишеньку, і ще когось…

— Але і в цьому є своя приваба, — всміхнувся Веданг, — мені б хотілося, щоб і ти її звідав колись…

— Хіба що в наступному житті, - сказав Вогнедан, заспокоюючись, — ну, а тобі, добрий друже я зичу народитися однолюбом. І щоб твоїм коханням була дівчина-воїн, яка б добряче помучила тебе, перш ніж простягнути руку за заручним перснем…

— Напевне і в цьому є своя приваба, — засміявся Дракон, — куди ви нині?

— Ми з Даною, — мовив принц, — повернемося до Храму Сонця. Я маю поговорити з Повелителем… Саме нині найслушніший час — старші дивні у медитативному настрої, і може…

— Щасти вам Княжої Ночі, - сказав Веданг щиро, — ну, а ми гулятимемо до ранку.

***

Пагорб, що вивищувався над містом, принишк у темряві. Палало лише одне вогнище — посередині кола, обнесеного мармуровими брилами.

Вогнедан з дружиною проминули вартових гриднів, котрі виструнчилися при їхній появі, і рушили вгору знайомою стежкою.

Повелитель був там, нагорі. Вбраний у звичаєвий одяг, але в кунтуші, незважаючи на теплу ніч. Знайома постать, застигла біля священного вогнища…В тінях від камінного кола Вогнедан побачив ще кілька постатей, і йому здалося, що він впізнав Вартислава.

Не наважуючись перервати батькове зосередження, юнак став біля одної з брил і взяв Дану за руку. Він любив це місце — найтихіше, найспокійніше на всьому величенькому острові. Тут навіть вітри, здавалося, промовляли пошепки.

Вогнедану іноді здавалося, що він розуміє голоси вітрів… Цими голосами озивалася до нього земля, котра прийняла колись дивних в свої материнські обійми. Він уявив собі, як на цьому, ще порожньому тоді пагорбі, стояли втрьох його пращури — Дана, Веданг, Ігворр, і слухали теплий голос, котрий дозволяв їм залишитись.

Постать біля вогнища ворухнулася. Ледь хитнулась, рушила вперед. З тіней виник пан Вовчур, хотів підтримати володаря. Правитель ласкаво, але твердо відвів його руку.

— Сам, — мовив, — поки що сам.

Вогнедан виступив з тіні просто на стежину. Дана трималася поруч.

— Зі Святом Великого Сонця, — вимовив юнак, — з ніччю Княжою вас, татку…

— Були на гулянні? — спитав Святослав спокійно, ніби очікував їхнього приходу, — як там добрі боговладці?

— Веселяться, — сказав Вогнедан, — як-то говорилося у давнину: не всі панують, але ніхто й не злидує. Тому й радіють по святам…

— Намагаємось дбати…, - ледь всміхнувся правитель, — добре, коли є з чого радіти. Декотрі невдоволені, авжеж… Певні особи зрозуміють, що мали, лише тоді, коли втратять все. Та не про це на святі. Я бачу, мила пані княгиня ще погарнішала за останній місяць.

— Я рада, що погляд Вашої Ясновельможності спочив на моєму обличчі, - вимовила Дана узвичаєну фразу.

— О, мила пані, - всміхнувся Святослав, — не ставайте дуже схожою на моїх двірських панянок. Вам дуже личить ота ваша шорсткість, рівно як і меч про боці, чи за спиною, як-то часто носять на Прикордонні. До речі, за вами зосталося невимовлене бажання, яке я маю виконати…

— Я дуже хочу, — сказала Дана навіть не думаючи, — щоб ви, правителю, обійняли сина і пробачили йому всі різкі слова й ненавмисні образи так, як він пробачив подібне вам.

Святослав мовчав з хвилину, а тоді усміхнувся так, що на хвилину став невимовно схожим на свого юного сина.

— Мила пані Дано, — мовив співуче, — всі ваші бажання стосуються не вас, а іншої особи…

— Бо ми з цією особою є одним і тілом, і духом, — відповіла войовниця і стисла Вогнедану руку.

— Я ніколи не ображався на Вогнедана, — сказав правитель, — я знав, що можливо… Але…

— Але тяжко боротись з судьбою, — стиха мовив юнак, — ви все зробили для того, аби уникнути того, що передбачено. Та може достатньо… Я все одно не вірю, що ви мене не любите…

Крижаний Повелитель зробив такий рух, наче хотів обминути молоду пару і піти геть. Але зупинився.

— Я пережив навіть твою зненависть, синку, — сказав, — я це пережив.

— Але я не ненавиджу вас, — видихнув Вогнедан, — мені боліла несправедливість, та коли я знаю причину, то вже не можу… Ви єдина особа, близька мені і родом і духом, окрім Білої Ружі. Хіба не говорять сувої, писані мудрецями, про те, що не можна розривати зв’язок родової приязні… А я ж нічим не осоромив вас… Я люблю вас татку, тому і сказав ті різкі слова… Від болю і розпачу… Не сердьтеся на мене… Я… я прошу вас…

— Дитя моє, ти просиш у мене вибачення, — мовив Святослав тремким голосом, — о, ні… Не треба, синку. Я намагався виховувати тебе у холодному спокої, і трохи не вистудив твого серця. Я виконаю бажання твоєї жони, тому що сам цього бажав усе життя. Я ж тебе ніколи не обнімав, синочок..

Вогнедан ступив вперед, притулився щокою до батькової щоки і так застиг. Колись він мріяв про це — обійняти татка. Мріяв, бувши дитям… І ніяк не міг зрозуміти, чому… За що… Для чого…

— Найгірше, — сказав батьків голос, — те, що я зробив з тобою, може тебе не врятувати… Ніхто не знає шляхів долі… Навіть провидиці, котрі намагаються підняти завісу… Тобі оповіла Срібляна? Ти бачив її записи?

— Бачив, — мовив Вогнедан, — і певен, що біда, котра, можливо, чигає попереду, не залежить від наших стосунків. Однак, можливо, без твердої руки я й насправді б виріс розпещеним паничиком, яким лякає дітей князь Чорногорський…

— Князь Чорногорський лякає тобою своїх неслухів? — продзвенів смішинкою зовсім незнайомий голос татка, — ох, Влад… Влад…

— Атож… Він оповідає їм про того Вогнедана, яким я міг би стати, якби мене пестили змалечку і оберігали від явного світу. Принц Яблуневого Саду… Я знаю багатьох шляхтичів, котрі й насправді зачахли б вдалині від столиці, любих друзів та витончених розмов. У переддень біди я мусив покинути свій сад, і я вам за це вдячний. Не хвилюйтесь татку… Ми проб’ємося, як любить говорити моя дружина. Я був засланцем у Чорногорі, а Зелемінське Прикордоння хочу обдивитися як призначена вами особа…

— Вартислав теж…, - сказав батько, — говорить про бурю з Півночі. Гаразд… Поїдеш сам за панною Чаяною і заодно подивишся фортеці. Цей шлюб… Ми, правляча родина, не завжди вільні в своїх уподобаннях… Я не знав Воїдани до самого шлюбу, а тільки писав їй листи за батьковим наказом…

— Я згоден взяти за жону князівну Зелемінську, — мовив поспішно юнак, — рівно, як і моя дружина — назвати її сестрою. Пан Володар дійсно має трохи піднятися духом — нині йому нелегко…

— А, так…, - сказав Святослав, — ота його біда: старший синок. Зрештою, молодик потроху обтесується. Як там говорить на нього Бранибор — чурбан… Це ж треба — захотів побути рабовласником… Говорить — дядько незмінений підбив, наплів, що невільні слуги краще працюють. Я відправив його до Зелібору з наказом виправлятися. Можливо й виправиться — каявся він щиро. Та менше з тим. Куди ти зараз, синку?

— Скажіть це ще раз, — всміхнувся Вогнедан, підводячи на татка очі, вологі від сліз, — ви ніколи не говорили мені «ти»… І «синку» — теж…

— Синку, — вимовив Повелитель, — чи пробачиш ти мені колись, що через мене хотів піти з явного світу?

— О, я забув, про все забув, — поспішно сказав юнак, — зрештою, то лише зайвий досвід, та й годі… Ми з Даною повертаємося до палацу. І просимо дозволу вас супроводжувати.

- І я дозволяю, — знову усміх на вустах, що відвикли сміятися, — ходімо, діти мої…

З — за мармурової глиби виринув Вовчур, котрий під час розмови батька з сином делікатно щез. Підійшли інші вельможі на чолі з Вартиславом. Поштиві дивні старанно робили вигляд, що нічого не сталося. Так воно було завжди — рука правителя на синовому плечі, усмішка на лиці Святослава, юний принц, прекрасний як квітка вогнедиву, поруч з красунею-жоною…

— О, ця наша пристойність, — стиха мовив Святослав, — ви, панове, хоч би запитали, що сталося.

— Коли не знаходиш слів — краще промовчати, — відповів з уклоном князь Вартислав, — але ми радіємо разом з вами.

Правитель з почтом поволі почав спускатися вниз. За ним потягнулися гридні.

Біля головного палацового входу скупчився невеличкий натовп. В рожевих променях ранку Сонцестояння Вогнедан роздивився кунтуші гриднів-охоронців Квітанської ровти. Саме вони цієї ночі охороняли палац.

— Панове, що тут сталося? — спитав Повелитель, підходячи. Голос його знову задзвенів владною кригою, і Вогнедан мимоволі здригнувся — чи не примарилось…

З натовпу виступила вродлива жона-дивна. У пишній, але трохи витертій білій атласній сукні та білій же вдовиній намітці на голові.

— Мій Повелителю, — схилилася вона в звичаєвому уклоні, - я вимагаю правосуддя.

— Що сталося, мила пані Ставська? — спитав Святослав трохи лагідніше. Вогнедан знав, що Чеслав Ставський, улюблений брат його матері і розумний та відважний урядовець, котрий завжди погоджувався творити закон і порядок в найглухіших місцях країни, аж доки не наклав головою, був приятелем Повелителя, трохи не таким же за значенням, як князь Вартислав.

— Я вимагаю правосуддя, — повторила вдова Чеслава, — над поганцем, котрий скривдив мою доньку, а тоді убив її, щоб уникнути покарання.

— О, яке лихо, — мовив правитель, — але ж за законом про божевільних подібний негідник вже не мусить оскверняти явний світ…

— Не знайшли тіла, — сказала жінка, — не було свідків, і тому… Закон в таких випадках вимагає розслідування…

— Хто підозрюваний? — спитав Повелитель.

З натовпу, в якому Вогнедан побачив ще й воїнів боговладського суду, двоє вартівників виштовхали якогось чоловіка з вигляду — кругловухого молодика з нічим непримітним обличчям. На юнакові, добряче побитому і напівпритомному, була вишиванка з візерунком князівства Веданг.

— Князю Вартиславе, — мовив Повелитель, — це ваш підданець?

— Сорочка з нашими взорами, — неохоче буркнув Вартислав, — невже серед… Боги, він під маною…

Один з жерців-цілителів, котрі завжди супроводжували Повелителя, неквапом підійшов до підозрюваного і натиснув йому за вухом. Раз… Другий…

— О, ні! — вирвалося у Дани.

Просто на зібрання вельмож дивився, очманіло кліпаючи очима, Воїслав Ведангський.

***

Повелитель приймав ліки. Вогнедан ніколи не бачив, як підтримує себе у явному світі його гордий татко. Але нині вони з Даною сиділи на м’якенькій канапі і дивилися, як один з цілителів віддає правителю життєву силу, сам при тому марніючи лицем, а другий гріє на спиртівочці якусь запашну настоянку.

— Оце побачив би хтось з мейдистів, — сказав Святослав ледь чутно, — як я живу всі ці літа, окликали б і мене упирем, як князя Влада. Але демон Даміан теж незле, як вважаєте?

— Татку, — сказав Вогнедан трохи не плачучи, — він не винен…

— Воїслав? — спитав правитель, — думаю, що ні… Хоча збожеволіти може кожен, але княжич не божевільний. Його обдивилися волхви, поговорили з ним… Принаймні, з’ясували одне — цієї ночі він не був з жінкою. Не знаю, як вони це визначають, але твій друг, синку, не міг скривдити Вишеньку в проміжок часу між тим, як ви їх покинули, і між тим, як його знайшли з уривком її сукні в руці… Він міг її убити, але він її не ґвалтував, говорячи без недомовок.

— Але ж для чого йому вбивати панну Ставську? — гаряче вступила Дана, — вони були такими закоханими, Ваша Ясновельможносте… Це було так красиво, коли він тоді, на Сіллоні, ніс її на плечі… А як вони танцювали на балі… Весь зал млів від захвату…

— Можливо — ревнощі? — неголосно спитав правитель.

— Але ж у Вишеньки, — мовила Дана, — не було нікого… Власне, коли вже вбивати від ревнощів, то це має робити вона, а не він…

— Його подругу вже перевірено, — озвався правитель, — вона всю ніч протанцювала на березі Дани з жонами своєї дільниці під наглядом Войка Тополини, пажа Воїслава. Нікуди від того вогню вона не відходила надовго — Войко сумлінний хлопець. До того ж пані… як там її… Гордана, навіть не знала, на кому Воїслав має намір одружитись. Хоча про такий намір він їй говорив, і вона це сприйняла як і належить поштивій подрузі вельможі.

— О, ні! — сказала Дана, — пані Дзвінка і убивство… Невже хтось міг подумати… Я знаю Гордану, і можу заприсягтися…

— Мила пані Дано, — ледь всміхнувся правитель, — якщо ви не збираєтесь убивати панну Чаяну, то це ще не означає… Такі випадки зрідка, але трапляються, при чому найчастіше вбивають з ревнощів таки кругловухі жони. У них трохи інший…як це… душевний склад. Я знав одну панну з людей, котра ревнувала свого коханого до його дружин… Смертельно ревнувала… Вона, звичайно, нікого не вбивала, але ревнощі…

— Але що станеться з Воїславом? — спитав Вогнедан.

- Єдине, що ніяк не можна з’ясувати, — сказав Повелитель, — чого він прикрився маною. Боговладський суддя, пан Кречет Птаха, припускає, що можливо, на молоду пару напали якісь лихі особи, дівчину викрали, а пану Воїславу дали по голові так, що він ледве отямився до ранку. Молодий Веданг добрий воїн, але він вже одного разу потрапляв в біду, коли дуже замилувався, чим там… Потічком?

— Водоспадом, — зітхнув Вогнедан.

— Водоспадом на Прикордонні, - підсумував правитель, — а тут і взагалі… Свято, кохана, танцюючі натовпи… Тих, хто на них напав, він підпустив близько, бо не сприйняв за ворогів. Але ота мана… Не збігається…

— Воїславову ману, — твердо сказав принц, — важко пробити навіть волхву. Коли його схопили ішторнійці, то їм довелося припікати Воїслава смолоскипами, щоб побачити його справжнє лице. А тут те, що він у мані, побачили одразу всі вельможі. І так легко зняти… Я думаю, що ману наводив хтось інший.

— Але це говорить про те, — мовив правитель, простягаючи руку по скляночку з настоєм, яку вже давно поштиво підніс другий цілитель, — що у тих, хто викрав, або і вбив панну Ставську, у ватазі є дивний, який може…

— Ви самі сказали, любий татку, — озвався Вогнедан, — що від божевілля не є захищеним ніхто. Я пам’ятаю пана Вербинського… Це було жахливо… Він мав якусь таку дику злобу на добрих людей, що катував своїх підвладних, яких мав би захищати, за будь-яку помилку, або непослух, саджав селян на ланцюг, наче псів і дозволяв своїм посіпакам, огидним особам, яких зібрав трохи не по всьому Ельберу, кривдити вербавських дівчат. До речі, зазначу, що сам він цього не робив — признався на суді, що взяти жінку силою не зміг, тіло відмовило у послуху. Хоча намагався… Як можна підозрювати в такому Воїслава, коли цього не зміг навіть божевільний дивний.

— Хоча я знала одного напівкровку, який…, - пробурмотіла Дана собі під носа, — але навести ману він не в змозі.

Святослав відпив зі скляночки. Сказав рівно:

— Діти мої, але ж про це вже не йде мова. Ми маємо убивство…

— Ми маємо зникнення, татку, — сказав Вогнедан, — Вишенька зникла, бо мертвою її ніхто не бачив. Нині нурці з боговладського суду обшукують дно затоки Дани, на березі якої… Але я думаю, що дівчину викрадено. При чому все зроблено так, аби Воїслава вбили на місці. У тій мані, з уривком її одежі… Так, в цьому випадку належить суд, але натовп… Це щастя, що там випадково опинилися підлеглі пана Птахи, які й зупинили самосуд вашим ім’ям.

— А що говорить сам Воїслав? — спитала Дана, — ви говорили, що він притомний, Ваша Ясновельможносте?

— Звіть мене татком, мила пані Дано, — сказав Повелитель, — ви вже це зробили одного разу, а тому не соромтеся. Що говорить Воїслав? Він ошелешений… Пам’ятає лишень, що до нього підійшло якихось двоє осіб, він навіть не роздивився їхні обличчя, не те що вуха… Вони з Вишенькою якраз блукали берегом, мріючи про подальше життя… Далі — провалля. Цілителі мають обстежити його ще й на предмет непомітних пошкоджень. Скажімо — слідів від отруєної голочки, абощо… Княжич запевняє, що ті двоє по голові його не били, але може, доки вони відволікали його увагу, третій підійшов ззаду, і… Зараз-то його побито так, що нікому не віднайти місце першого удару.

— Де він, татку? — спитав Вогнедан.

— Поки що у суді, - відмовив Повелитель, — я розпорядився так, аби запобігти хвилюванням. Пані Ставська… Я її розумію, єдина все таки донька зникла, але вдова судді має знати, що не можна звинувачувати бездоказово. Тим більше у такому, за що вбивають одразу… А вона ходить вулицями і сповіщає всіх, хто хоче слухати, що ми з Вартиславом покриваємо ґвалтівника. Добрі люди хвилюються, дивні також, адже справа торкається одної з правлячих родин.

— Ми можемо його навідати? — озвалася Дана.

— Зверніться до пана Кречета, — сказав Святослав, — можете, звісно… У бідолашного хлопця нині знайдеться небагато приятелів, які б наважились…

— То ви не вірите в його провину? — спитав Вогнедан трохи не радісно.

— Я не вірю, — мовив Повелитель, — ідіть…

Вогнедан забіг до своїх покоїв, щоб змінити святкове вбрання на свою улюблену вишиванку та накидку. Він ще й досі не міг отямитись. Світ перевернувся за ніч… Дива Княжої Ночі… Татко Святослав… Не холод, не крига… Любий татко. Збулася мрія…

І друге диво, чорне й жорстоке… Диво від Чорнобога, який, говорять цієї ночі чигає біля квітки вогнедиву, лякаючи сміливців.

Викрадено Вишеньку… Підставлено Веданга… Серед викрадачів дивний, котрий вміє ману наводити… Що це? Для чого? Куди поділи дівчину? Чому пані Власта, замість того, щоб очікувати розслідування, як то личить поштивій дивній, підбурює люд проти, власне говорячи, Повелителя? Брячислав, здається, говорив, що їхня з Вишенькою мати чуднувата… Де він, до речі? Потрібно його знайти…

Дана прибігла раніше, ніж він зібрався. В чоловічому вбранні і з мечем за спиною. Панна з Прикордоння… Таку не вкрадеш — викрадач зостанеться без рук. Як вона тоді ганяла мечем розбишак по родогорській площі.

— Спершу, — мовив Вогнедан, — ходімо до Брячислава. Він ще не змінився — данадільці охороняли Повелителя у Храмі Сонця.

У вартівні аж гуло від збуджених голосів. Квітанці, котрі були вночі у палацовій варті, ведангці, що прийшли їх зміняти, та данадільці, котрі стояли на варті біля Храму Сонця обговорювали вранішню подію до крику і брязкоту мечів.

— Я не вірю в провину хорунжого! — гарячився молодий воїн в чорному кунтуші з золотою облямівкою, — пан Воїслав не мав ніякої потреби вбивати дівчину, а тим більше кривдити...

— Може вона йому відмовила, і у нього щось повернулось у голові? — підкинув ще хтось.

— Відмовити Ведангу? Та що ви!

— Суд розбереться…

— О, той суд… Кречет Птаха батько Винозора, а Винозір…

— Ви щось натякнули за мого батька, шановний? Може бажаєте, як змінитеся, прогулятися на берег Дани?

— Я хотів сказати лише, що тут потрібен особливий розгляд. А радше — безособовий…

— Якщо я — друг Воїславу, то його приятелем є і пан Ставський… Для чого Ведангу так повестися з сестрою свого друга?

— Але божевілля...

— Дракон нормальніший за нас усіх…

— Принц… Спокій, панове… Честь князю Данадільському!

— Миле паньство, — сказав Вогнедан так тихо, що замовкли навіть найгарячіші балакуни, — досить уже цих розмов, а радше — обмов. Як легко ми віримо злому… Я хочу просити піти зі мною пана Ставського, а поручника Ведангської ровти — відпустити зі мною Винозіра Птаху.

Поручник, мовчазний дивний на прізвище Іровит, мовчки кивнув головою. Винозір визивно підвів голову і став поруч з принцом.

— Пане Брячиславе, — покликав Вогнедан.

Ставський сидів у кутку, притулившись чолом до стіни. Він поволі підвів голову.

— Мій принце, — сказав трохи не жалібно, — я сам нині збожеволію… Рятунку…

— Ходімо зі мною, друже, — повторив Вогнедан, — ми знайдемо справжніх викрадачів, і вирятуємо твою сестру. Я певен, що вона жива — інакше поруч з Ведангом знайшли б її тіло… Невже, хтось із вас сумнівається, що це підстава? При чому, дівчина потрібна була розбійникам неушкодженою…

— Ви справді так думаєте? — спитав Брячислав, — не тому, що хочете виправдати Дракона?

— Ми всі тут розумні істоти, миле паньство, — сказав Вогнедан, — уявіть, що я — суддя, і поясніть мені, для чого Воїславу вбивати дівчину, з якою він заручився Княжої Ночі?

— Він з нею…заручився? — очманіло мовив Ставський, — я не знав…

— Веданг закохується, наче йде в атаку, — мовив Вогнедан, — на минулому балі він раптово побачив панну Вишеньку в еллонському вбранні — так, здається, називається ця новинка — і зрозумів, що жити без неї не зможе. Панна ж в свою чергу давно повіряла мені, яко брату у перших, свої почуття до певного хорунжого ведангської ровти.

— Вона була завжди такою мовчазною, — пробурмотів Брячислав, — я не знав…

— Веданг вирішив розкинути сіті на любого серцю метелика і запросив панну на гуляння. Де вони й заручилися в присутньости жриці. Цю поштиву стареньку кругловуху пані знайти дуже легко — вона мусить служити при Храмі Сонця. Та не в тому річ. Ми з Даною бачили їх опісля вже з заручними перснями, цілком задоволеними життям та одне одним. А тепер поясніть-но мені, шановні розумні істоти, для чого Ведангу опісля того, як ми полишили їх удвох, вбивати свою суджену, або кривдити її, зриваючи одяг? А опісля заховати десь тіло так, що його і досі не знайшли, навести на лице ману з невідомого нікому людського парубка і заснути, а чи знепритомніти на місці злочину, де його і було віднайдено пані Властою, здається… До речі — пані Власта ніколи не ходить на народні гуляння. Як вона опинилася там, і саме в тому місці? Звідки дізналася, що шматок тканини в руці Дракона від сорочки панни Вишні, адже цю сорочку служниці моєї дружини придбали лише вчора, перед самим святом? Отож поштивий суддя мусить завдати питання — хто привів пані Ставську на берег Дани і вказав їй нібито на винуватця злочину… Одне це говорить про те, що Воїслав ні в чому не винен.

— О, — вимовив один з воїнів у розшитому яблуневими гілками блакитному кунтуші квітанської ровти, — ось кому бути суддею… Пан князь Данаділу має дар робити висновки з очевидних речей…

— Мій Вогнедане, — сказав Брячислав ледь повеселілим голосом, — ви мене майже переконали… І дали надію — сестра жива… Я йду за вами і виконуватиму всі ваші накази, яко офіцер данадільської ровти.

— За мною, — коротко скомандував Вогнедан, і вони вчотирьох вийшли з трохи заспокоєної вартівні.

— Якщо таке, — озвалася Дана, — коїться межи гриднів, то я уявляю собі, які чутки носяться по місту. Бідолашні закохані, вони були вчора — мов пара лебедят… Вишенька, схожа на мавку… Красень Воїслав… Хто насмілився?

— Цей хтось, — сказав Вогнедан, швидко йдучи у напрямку конюшень, — мав стежити за молодою парою… Також мусив мати до помочі трьох, або чотирьох чоловік… Серед них, як я говорив уже сьогодні — дивного. Дивного, котрий вміє наводити ману. Або ватажок сам є отим дивним. Брячиславе, чи ніхто не сватався за Вишеньку через голову роду?

— Ніхто, — озвався Брячислав, — сестра завжди була при пані Воїдані… Вона ні з ким не зустрічалась… Вдома… О, вдома тільки мати і гаптування… Ніхто її навіть на вулиці не бачив, а до палацу й назад завжди возив її я… Ми були на Великодніх Змаганнях, але Вишенька посоромилася сама прочитати свого вірша… На Змагання Великої Ночі також возив її я, і там вона була завжди серед найближчих моїх приятелів… Мій принце, ви думаєте, що хтось із них…

— Ні, я так не думаю, — сказав Вогнедан, — треба бути дійсно зовсім божевільним, наче зайцю навесні, аби красти сестру кращого друга, навіть не спробувавши їй освідчитись.

— Дозвольте нагадати, — скромно мовив Винозір Птаха, — відому всім нам історію божевільця Рибки. Цей міщанин з Дубна покохав шляхтянку, котра відмовила йому і вийшла за іншого. Рибка спалив хутір молодят — власне з цього він і розпочав свій злочинний шлях — з метою вбити суперника і викрасти панну, яку кохав. Тепер переносимо подібну історію до Боговлади… В нашому випадку уявний міщанин може навіть не наважитись освідчитись вельможній панні, але викрасти її — чому б ні… Тим більше, він міг стежити за нею, і побачити вогняні заручини…

— У твоїх розумуваннях, Винозоре, — озвався Вогнедан, подумавши, — є одне слабке місце — мана.

— Стривайте, — сказала Дана, — коли ми їх бачили, то Вишенька була в мані… Вона боялася, щоб її мати не дізналася про її заручини, і про те, що вона була на святі… Чи не міг Веданг на її прохання накинути ману і на себе, щоб випадково зустрінуті приятелі не допитувалися, ким є його супутниця.

— О, так! — вигукнув Брячислав, — зовсім забув! Я ж бачив тоді Воїслава… З якоюсь дівчиною в мані. Я поспішав, бо опівночі мав заступити на чергування і супроводжувати Повелителя до храму… Там, здається, був Страж Вишенський… І Мирослав… І ще хтось… І всі вони вимагали у Дракона, аби той показав личко любки… Я, до речі теж… Він ще кинув мені на бігу, що я її знаю, і наше знайомство продовжиться… чи якось так.

— Ну от, — мовив Птаха лагідно, — це якраз і підтверджує мої здогади… Опісля того, як закохані зустріли вашу буйну компанію, вони, аби їх ніхто не тривожив… Аби поговорити з принцом пан Воїслав міг ту ману і зняти, а потім — знову. У нього сильний дар…

— Зараз, — сказав Вогнедан, — ми поїдемо до суду. Там поговоримо з самим Воїславом. Я думаю, що пан Кречет уже впевнився в його невиновності. А тоді усі разом ще раз подумаємо… Добре подумаємо… Кому вигідно, аби Воїслава вбили, а панну викрали. Саме вбили — тут мова не йде про те, аби зганьбити рід Ведангів. Невідомий викрадач хотів, щоб з Воїславом розправилися просто на березі, доки він був під маною.

До боговладського суду четвірка приятелів дібралася досить швидко. У місті було спокійно. Біля великої будівлі столичної оселі права, щоправда, тинялося кілька осіб невизначеного походження, але вулиці були порожніми. І шляхта, і міщани відсиплялися опісля гуляння Княжої Ночі. До того ж і звичай велів, аби цього дня ніхто не працював.

Суддя Кречет прийняв їх у своєму кабінеті одразу ж.

— Все гаразд з вашим приятелем, — сказав одразу, — рветься на волю, шукати свою заручену. Знайшли те, чим його приспали — уламок голочки, подібними користуються воїни-тіні під час війни. Його щастя, що на ній або було мало отрути, або голочка пролежала кілька літ в якомусь сховку. Отут, в плечі… Гаразд, що обійшлося, а міг би і вмерти.

— А панна? — спитав Брячислав.

— Шукаємо, — зітхнув суддя, — швидше за все її повезли човном, бо вершники з дівчиною впоперек сідла на велелюдному гулянні… Перевіряємо рибалок — чи не зник у кого човен… Відправили охоронців вниз за течією… Вгору теж — про всяк випадок. Надії не втрачаємо.

— Пане Кречете, — мовив Вогнедан, — відпустіть Воїслава під слово чести. Моє слово. Я за нього ручаюсь життям.

— Діти, — сказав суддя, — не робіть дурниць. Я знаю, мій принце, що ви і у справі Вербинського, і з отим Рибкою списалися незле… Однак нині вам зовсім непотрібно лізти у все це самим.

— Якраз зараз і потрібно, — сказав Вогнедан, — адже справа стосується родички… Воїслав вміє наводити ману — єдиний з нашої ватаги... Ми не будемо робити дурниць, але трохи потрусимо околиці — можливо панну тримають десь під замком… Кілька десятків років тому було щось подібне у Квітані…

— А, — згадав суддя, — справа ватаги пана Лісового, пожиттєвого шляхтича. Як же… Класика… Ці поганці крали дівчат, як гостровухих так і кругловухих, і продавали їх астеонським піратам. Попалися вони на тому, що захотіли викрасти суддю Рославського округу… Відважна була панна, до речі — з Горобинських…

— Це наша з Брячиславом спільна бабуся, — ледь всміхнувся Вогнедан, — Вогняна Горобинська, мати Чеслава і Конвалії… Говорять, що вона була невимовної вроди і ще більшої відваги. Отже, цілком можливо, що тут ми маємо справу з чимось подібним, тому викрадачі і намагалися зробити з цього вбивство, скоєне божевільцем.

— Я подумаю над цим, — незворушно мовив пан Птаха, — до цього часу ми розробляємо здогад про звихненого закоханця, схожого на Рибку. Щоправда ватага работоргівців у Данаділі… Малоймовірно — далеко збувати товар… Але дякую за підказку.

— То як щодо Воїслава? — спитав знову принц.

— Гаразд, — здався суддя, — під слово чести, що ви нікуди не полізете самотужки, не сповістивши мене.

— Згода, — озвався Вогнедан.

Пан Птаха наказав вартівникам привести Воїслава. Четверо приятелів очікували на нього з тривогою — удар був занадто сильним: за кілька годин перетворитися зі щасливого судженого на підозрюваного у вбивстві коханої, або й у чомусь гіршому.

Веданг був все в тій же сорочці, геть залляній кров’ю. Очей він не піднімав. Лице застигло в страшному спокої.

— Що ж, пане Ведангу, — сказав суддя, — друзі ваші ручаються за вас. Та і я вважаю, що ви потрапили в біду з чиєїсь лихої волі. Ідіть додому, отямтесь. Панну ми шукатимемо…

Воїслав зробив крок, другий… Він йшов, наче сліпий… Тоді зупинився.

— Мій метелик, — сказав, — мавка моя зеленоока… Для чого я повів її на те гуляння…

— Друже, — мовив Вогнедан, — що сталося — те сталося. Де тут можна вмитись, пане Кречете?

— У дворику є криничка, — сказав Птаха, — там нині нікого нема.

У дворику Вогнедан поклав долоні на розбите лице приятеля і з-під них замерехтів знайомий рожевий відсвіт. Провів руками по грудям, по ребрам… Знову застиг…

— Та мене тут перев’язали, — мовив Воїслав, — все як слід… Не витрачай даремне сили… Якихось два ребра…

— Ти мені не в ліжку будеш потрібен, — сказав принц, — а на коні, і бажано зі зброєю. Скажи лишень — ману на себе ти сам наклав?

— Ні, - мовив Дракон, — тільки на неї… Ти ж бачив… На себе — ні…

— Отже — таки гостровухий, — пробурмотів Вогнедан, — яка гидота… Сплюндрувати свято, викрасти дівчину… Чи не забагато божевільців розвелося останнім часом?

— Які наші подальші дії? — спитав Брячислав.

— Робимо так, — сказав Вогнедан владно, — по перше… Воїслава відвеземо додому: нехай переодягнеться і отямиться трохи. Тим часом, Брячиславе, ти маєш узнати у пані Власти, хто привів її на берег річки. Цей хтось напевне був у мані, але все ж таки. Те, чого вона не скаже судді — можливо оповість сину. А ми, троє, навідаємо той берег… Слідів там не зосталося ніяких, та й суддя зробив все вірно, пославши розшукувати човнярів, але я хочу подумати… Чому саме там… Чому саме Вишеньку… І для чого вся ця вигадка з маною, зі шматком сорочки… Щось не так в оцій історії… І я таки зрозумію — що…

Зустрітися приятелі домовилися у пані Гордани. Аби не дуже дратувати князя Вартислава, з яким у Веданга ще мала бути неприємна розмова. Чорний Дракон вважав, що його син має особливий хист встрявати в пригоди, від яких є лише сором його посімейству.

На березі теж було тихо.

Вогнища догоріли, освячений попіл розтягнули ворожки з людей на обереги і любовні напої. Рештки служителі храму закидали вологим піском. Та Вогнедан пізнав місце, де вони попрощалися з Воїславом та його щасливою подругою. До берега звідси було зовсім недалеко, і трійця — принц, Дана та мовчазний Винозір рушили вздовж ріки до отої затоки, де все і трапилось.

— Мене що непокоїть, — говорив тим часом Вогнедан, — якось воно все… Схоже на те, що викрасти хотіли саме панну Ставську. Бо дивіться — викрадачі сильно ризикували… Зовсім поруч гуляла купа люду — адже варто було пані Ставській закричати, і всі одразу ж прибігли на той крик… А всім відомо, що Княжої Ночі деякі пари на той берег перепливають просто в сорочках, а то і без одежі. Шукати вогнедив… Є таке повір’я, що його лише так знайти можна… Зробити на тому березі засідку — і лови собі…

— Це, якщо злочинці полювали на гарних дівчат, — мовив Птаха, — дійсно, якось воно…

— Тоді ще одне… Скажімо, хтось невідомий приводить сюди пані Ставську… Що він міг їй сказати? Ось лежить на піску вбивця вашої дочки? І вона одразу повірила? Вбивці зазвичай тікають з місця злочину якнайдалі…

Невеличка затока зустріла приятелів шурхотінням очерету. І порожнім, втоптаним берегом.

— Що ти хочеш тут знайти, Вогнедане? — спитала Дана засмучено.

— Хочу зрозуміти, що це були за особи, — пробурмотів юнак, — трубка з голкою… Хтось з них служив у війську… Отой дивний? Станьте-но…

Молодий Птаха став поруч з Даною.

— Голка у плечі — отже стріляв хтось з тих двох, яких Воїслав встиг побачити… Відстань… Втім, Веданг міг і не здогадатися: ну підвів хтось руку, в привітанні, скажімо….

Юнак знову замислився.

— Я шукаю, — пробурмотів, — я її майже бачу…

— Кого? — спитав Птаха розгублено.

— Невідповідність…

— Дозвольте, мій принце, — раптом сказала Дана, — я знаю, що вам муляє… Брячислав мав стати на варту опівночі і поспішав… Опісля того, як ми його побачили, пройшло… Години три… Веданга і Вишеньку ми зустріли глибокої ночі… Звідси до Храму Сонця йти години дві… Ми прийшли, побачили Повелителя, спустилися з ним до палацу, а там…

— Ну, далі…, - мовив Вогнедан вимогливо.

— Чому ми йшли до Храму Сонця пішки? Адже на берег ми їхали верхи…

— Ну, — почав Вогнедан, — є звичай у Боговладі… Княжої Ночі, коли настає північ, мешканці танцюють не лише на березі, але й на вулицях… Вогнища палять на перехрестях, очищують домівки… А хіба не так у Чорногорі? О, ні… Стривай… Ніхто не їздить Княжої Ночі верхи, коли горять очисні вогнища, а вулиці забиті людьми і дивними. Там же просто не розминешся… Навіть, якщо хтось і наважиться — пішки швидше.

— Де будинок Ставських? — продовжила Дана, — в Шляхетській дільниці? Тобто — на іншому кінці міста… Напевне, саме тому Вишенька захотіла гуляти саме тут… Скільки туди йти?

— О, Княжої Ночі, - озвався Птаха, — довго… По берегу — ще довше, бо в обхід… До речі — коні там не пройдуть, і дорога є важкою. Навпростець… Ну, години три, як не більше, бо треба ж взяти до уваги, що на кожному перехресті — вогнища, танці та вистави. У Міщанській дільниці, наприклад, Народний театр ставив «Дідька і дівчину». Просто на площі і задарма… Люди стояли стіною.

— Як тоді злочинцям вдалося привести пані Ставську сюди менш, ніж за годину?

— Може вони виманили її з дому раніше? — сказав Птаха, — скажімо, збрехали, що Вишенька зустрічається з міщанином…

— Та ні, - хмикнув Вогнедан, — пані Ставська не та особа, щоб довго таїтись. Якби вона прийшла раніше, то одразу б про це знав весь берег, до вартівників включно. До того ж… Стежити за молодятами вона не могла — Вишенька була під маною… І, зрештою, не міг же цей невідомий спільник цілу ніч водити її містом. Пані Власта є вельми недовірливою особою.

— А отже, — мовила Дана урочисто, — пані Ставська знала про викрадення. Якщо не влаштувала його сама.

***

Вогнедан з Винозором зо хвилину дивилися на Дану аж трохи перелякано.

— Поясни, будь ласка, кохана, — сказав принц нарешті, - я, напевне, трохи подурнішав від безсонної ночі…

— Охоче, — мовила дівчина, — бідолашна Вишенька дуже боялася матері. Вона нічого не оповідала, через оту нашу пристрасть до пристойності, але… Ви думаєте, чому Вишенька пішла на бал у моєму вбранні? Мати подерла на ній чудову бальну сукню, до речі — куплену братом. І чому мої служниці вбирали Вишеньку на це гуляння? У бідолашки немає звичаєвої сорочки, бо її мати називає народні свята «витребеньками кругловухих». Княжої Ночі зазвичай пані Воїдана відпускає всіх — челядинок, прибічних дам… На свято. Я певна, що Вишенька завжди проводила свято в домі Ставських. А тут раптом вона залишається в палаці… Пані Ставська розуміє, що лише коханий може вивабити з дому її слухняну доньку…

— В такому разі, - хмикнув Вогнедан, — бідолашна вдова судді має керувати бандою розбійників, котрі і викрали Вишеньку, аби розлучити її з судженим. Вибач, Дано, але…

— А ви спитайте у Брячислава, — порадила дівчина, — чи вміє пані Власта наводити ману.

В будиночку Гордани, куди трійця слідчих-самоуків прибула з берега, на них уже очікували Воїслав з Брячиславом. Обидва вбрані по військовому, трохи відпочилі і готові до дії.

Вогнедан подивився на пана Ставського і тільки головою похитав. Якщо здогади Дани є вірними, то… Нещасний рід… Діти божевільних ризикували на все життя зостатися самотніми. Хоча цілителі і запевняли, що це не успадковується, але обережність, зазвичай, перемагала.

— Брячиславе, ти говорив з матір’ю? — спитав він навпростець.

— О, мама, — якось втомлено мовив поручник, — я її не розумію… Поїхала до Ставків… Сама одна… Управителька плаче… Не знаю…

— Брячиславе, — сказав принц, — тут нас є п’ятеро, бо пані Гордана делікатно зоставила нас самих. Скажи мені, як своєму князю, з пані Властою все гаразд?

— Вона давно чуднувата, — неохоче мовив Ставський, — з того часу, як загинув батько…

— Якщо її нема, ми можемо обдивитися її покої?

— Я ніколи…, - почав Брячислав і раптом замовк.

— Друже, — вимовив Вогнедан, — гірше буде, коли обшукувати дім буде суддя Кречет. Сподіваюся його син вміє берегти таємницю?

— Присягаюся шляхетською честю! — сказав молодий Птаха.

— Тож рушаймо, і Боги нам у поміч?

Воїслав, поки вони їхали вуличками Міщанського передмістя, позирав на друга здивовано, тоді спитав:

— Що ти хочеш знайти у бідної пані Власти? Вона трохи не видерла мені очі, це так, але ж вона приймала мене за розбійника. А я не міг і язиком поворухнути… Кляте отруйне зілля… Добре, що хоч не смертельна доза.

— Ти таки не можеш згадати, — спитав принц замість відповіді, - хто підійшов до тебе на березі тоді… Люди? Дивні? Жінки? Чоловіки?

— Але ж вони, власне, й не підходили заблизько, — озвався Воїслав, подумавши. — Я дивився лише на Вишеньку… Ми стояли спершу лицем до ріки, тоді повернулися до них… До отих двох… Одрухово. Я ще був подумав, що то ви з Даною повернулися…

— Зупинись, — владно звелів Вогнедан, — ти бачив чоловіка і жінку? Дивних чоловіка і жінку?

— Не можу сказати точно, — пробурмотів Дракон, — в суді я б не присягнув… Хоча можливо… Дійсно, чого це я подумав, що це ви…

— Добре, — озвався принц, — це вже щось…

Будинок Ставських зустрів їх забитими вікнами другого поверху і погребовою тишею. Над дверима пишався запилюжений, давно не відновлюваний герб — журавель злітає в небо.

— Я тут майже не живу, — мовив Ставський винувато, — мама… Вона… Ну, словом — з нею важко… Весь час сварить, друзів моїх ганить… Ружицький сякий, Вишенський такий… А в Огнеслава кругловухий брат, хоча у Огнерада вушка як і у нас всіх, та й зрештою, всі ми ельберійці… Скоро житиму у вартівні, та й по всьому.

Птаха тим часом вже стукав кільцем у двері. Відчинила гідна пані-дивна теж у вдовиному, але біднішому полотняному вбранні.

— Пані Квітка Вишневецька, — відрекомендував Брячислав, — моя далека родичка і домоправителька.

Пані Квітка схилилася у звичаєвому уклоні з невимовною легкістю.

— Прошу голову роду, — мовила протягло, — та його приятелів до скромної господи.

Господа дійсно була аж занадто скромною. Пані Квітка провела гостей до віталеньки, чистенької, але якоїсь обшарпаної. Все було старим і витертим до неможливості — крісла, гобелени на стінах, подушечки для ніг.

— Я даю матері гроші щомісяця, — пробурмотів Брячислав, — окрім того, Повелитель виплачує їй утримання з державних грошей. Як вдові урядовця… Але вона сама бажає так жити. На саму думку про те, щоб запросити майстра, або торговця — з нею стає погано. Вона не хоче нових речей…

На столику лежав новесенький «Гербовник» останнього видання. І невеличка книжкова шафка була вщерть заповнена цими сувоями до стародавніх рукописних зшитків включно.

— Пані Власта дуже цікавиться шляхетськими родоводами, — мовив Вогнедан, розгортаючи зшиток, — схоже на те, що це — її улюблена читанка.

Сувій було весь покреслено червоним тушем. Пані Власта відзначала людські прізвища серед родинних списків знаті. Оскільки майже всі вельможі мали в родоводі хоча б одного-двох місцевих уродженців, особливо на початку розселення, червоного було дуже багато. В родоводі Ведангів було підкреслене ім’я жриці Боговиди, дружини Веданга Сіллура і сестри князя Властимила. В родоводі Вогняних Ящерів — ім’я самого князя сонцеславів. Вогнедан здивовано виявив, що зовсім без домішок людської крові серед п’яти правлячих родин був лише рід квітанських Ллєгів і то лише в своїй прямій лінії, котра закінчувалась трьома онуками князя Буревія. Серед дрібнішої шляхти таких родин було всього шість, серед них і рід Вишневецьких.

— Цікаво, — мовив Винозір, заглядаючи Вогнеданові за плече, — виявляється, що ми стали ельберійцями трохи не в другому коліні від Пришестя…

— Власне кажучи, — сказав принц, — в цьому і полягала мудрість творців нової раси. Сподіваюся, що ніхто не сумнівається в тому, що два наших народи давно зрослися докупи від кореня…

— Схоже, що в цьому сумнівається якраз пані Власта, — мовила Дана, — ось подивіться, що я знайшла на поличці з книжками…

На невеличкому листочку було рукою пані Ставської виписано кілька прізвищ.

— Вітер Ллєг, — прочитала Дана, — старший онук князя Ллєга… Шістнадцять літ… В’ячеслав Вишневецький… Двадцять літ. Станіслав Вербинський… Вісімнадцять літ… Хмара Вигорич… Сімнадцять літ… Вихор Елл…Двадцять літ…. Буреслав Морян… Двадцять сім літ… Світлодар Сінд… Двадцять літ…

- І що це, у лихої сили, означає? — спитав Веданг нетерпляче, — чим це нам може…

— Любий брате Воїславе, — мовив Вогнедан, усміхнувшись, — перед тобою — список осіб, котрі гідні руки твоєї панни… Сім юнаків без жодної краплини людської крові. Ти до списку не потрапив власне через пані Боговиду Діл, котра є твоєю прародителькою.

— Боги мої, - пробурмотів Веданг, — оце так…

— Моя мати є божевільною, — різко сказав Брячислав, — ви це хотіли почути? Вона стала такою опісля батькової загибелі… В будинку немає слуг — вона говорить, що вони смердять. З цієї ж причини не хоче придбати нічого нового з речей, навіть коли виготовляв їх майстер дивної крові. Їсти їй готує пані Квітка, при чому купує овочі, привезені з Квітану, з певного хутора, хазяїном якого є срібний, до речі — батько Хмари Вигорича.

— Могла вона просватати доньку за когось з цих семи? — спитав Вогнедан.

— Боги мої, - мовив Ставський, — зрештою — чому б ні… Тільки чому викрадення? Чому не спитала мене, все таки я є головою роду.

— Пречудово, — мовив Воїслав різко, — невже хтось з цих молодиків утнув мені цю гидоту… З маною і розлюченим натовпом?

— Хмару Вигорича можна викреслити одразу, — сказала Дана, — він є таким… витонченим.

— Витончений панич Хмара, — всміхнувся Вогнедан, — вперше зіткнувшись на прикордонні з ішторнійськими розбійниками, проткнув одного з них мечем так холоднокровно, наче нанизав на голку метелика…

— Ні, що ви, — хмикнув Воїслав, — метелика Вигорич пожаліє. Але не бандита зі зграї, яка перед цим спалила гірський хутір разом з його мешканцями. Однак, він дійсно не здатен… Зрештою, як і всі інші… Стривайте… Вербинський… Часом це не родич вербавського божевільця?

— Родич, — сказав Брячислав ще похмуріше, — більше того, він мій брат у перших. Дружиною збожеволілого Станимира Вербинського була моя рідна тітка, материна сестра. Її звали Властимила Вишневецька, і вона померла пологами. Пан Вербинський більше не одружувався, і Стах у нього — одинак.

— Тоді, коли ми…, - почав було Вогнедан і замовк.

— Коханий, — озвалася Дана, — я давно хотіла почути цю історію з вуст очевидця.

— Та я уже оповідав про це десятки разів, — мовив Вогнедан сумно, — дуже неприємна подія, хоча я і прикрашав її словесними зворотами. Цього разу обійдуся без віршованих вступів і вишуканих виразів. Ми з Воїславом їхали тоді до Квітану, де княжич Вітровій влаштовував змагання лучників. Один час стрільби з лука вважалися найгіднішою розвагою для шляхти…

- І досі вважаються, — стиха підтвердив Брячислав, — а вже тодішні змагання. Я їх, до речі, виграв.

— Ми теж сподівалися…, - всміхнувся принц, — але… Ми вирішили спрямити шлях і проїхати лісом — відомо бо, що дивний в лісі не блукає. І от, на лісовій дорозі трохи не під ноги нашим коням кидається селянський хлопчина, всмерть переляканий. Коли ми його трохи заспокоїли, виявилося, що в тих кущах сидять ще двоє: старий селянин і дівчина. І от вони й розповіли нам про те, що покровитель Вербави зійшов з глузду.

— Ці люди, — озвався Воїслав, — йшли до крепимирівського суду. Взагалі-то, Вербава в Жердельському окрузі, але від неї до Крепимирова ближче, ніж до Жерделю. До того ж, пан Вербинський зі своїми прибічниками оточив Вербаву вартою, уявляєте? І оголосив, що коли хто побіжить скаржитись, то його родина відповість за це головами. Він не лякав — він насправді вбив кількох старих поселян за те, що їхні сини намагалися… І дружину та дітей ще одного зловленого скаржника.

- І тому бідолашні вербавці вирішили послати до округу три родини, — зітхнув Вогнедан, — з жінками, дітьми… Все одно, мовляв, кінець, так може хоч хтось добереться. Оця трійця втекла від поганців дивом — решту прислужники Вербинського схопили десь за півгодини до нашої зустрічі. Нам з Воїславом тоді було по шістнадцять літ, ми мали тули, повні бойових стріл, бо хотіли ще потренуватися по дорозі. І мали мечі — не ці, не іменні, звичайні. Іменні нам дозволили носити опісля цього випадку.

— А далі що? — спитав зацікавлено Птаха, — мій принце, ви нам оповідали про все це не зовсім так…

— Я намагався випускати огидні подробиці, - мовив Вогнедан, — не міг же я оповідати у світських вітальнях, при панночках, що ми тому одразу кинулися в погоню, а не повернулися до Крепимирова за вартівниками, бо оці троє вербавців запевнили нас в неминучій смерті, яка очікувала на зловлених поганцями людей. А окрім того, ми наздогнали цю ватагу завдяки тому, що прибічники Вербинського захотіли розважитися на лісовій галявині. З отими нещасними жінками, котрих їм вдалося упіймати. Чоловіків вони прив’язали до дерев, а самі… Я тоді не пам’ятав, коли почав стріляти, а коли схопився за меч. Це було моє перше відчуття бойового шалу…

— Видовисько то дійсно було огидне, — підтвердив Воїслав, — а подробиці не для дівочих вушок. Вартових ми перестріляли з луків, а на ґвалтівників кинулися з мечами. З нами був хлопчина, якого ми зустріли тоді на дорозі і прихопили з собою як провідника. Він визволив зв’язаних родичів тих жінок, і вони взялися нам допомагати. Словом нам вдалося взяти живцем лише самого Вербинського, і то тому, що він не приймав участі у скривдженні. Втім його все одно потім стратили за вироком крепимирівського суду.

— А оцей Стах, — спитала Дана, — він теж був з… з ватагою? Чи батько залишив його вдома?

— Стах тоді, - озвався Брячислав, — навчався у Вищій Школі Дару. І майже постійно мешкав в Дарі… Можливо він став щось помічати як… Словом помітив, що з батьком коїться щось не те, і перестав навідувати хутір. Де він зараз я не знаю. Школу він покинув, напевне від сорому… Авжеж — справа Вербинського, про неї тільки глухий не чув, а вуха від встиду за свій рід червоніють навіть у Вербицьких, я вже не говорю за сина того душогубця.

— Але до чого тут подія дворічної давності? — спитав Воїслав, — ми ж нині зовсім не про те…

— Про те, — сказала Дана, — Вишеньку викрала пані Власта для Стаха Вербинського. Або, принаймні, була його спільницею. Брячиславе, твоя мати вміє наводити ману?

— Вміє, - озвався Ставський, — я і сам…

— Складіть лишень два і два, — мовила Дана запально, — пан Стах Вербинський… Може й не поганий хлопець… Але нині, доки ще не забулася ота лиха подія, він є ізгоєм. Судячи з «Гербовника» він є останнім з роду. Якщо він помре — охоронців родового герба Вербинських більше не залишиться. Звісно, він міг би вичекати, доки все це затихне, згодом одружитися з якоюсь шляхтяночкою з маловідомого сімейства, або з міщанкою. Але він є юним, він у великій тузі… І він приходить до стрийни, котра є його єдиною близькою родичкою, якщо не рахувати спокревених Вербицьких. А стрийна… Стрийна Власта вважає, напевне, що пан Вербинський-старший постраждав невинно: адже живе вона відлюдно… Хоча, я чула, що вона любить судитися з ріднею…

— Судитися, — мовив сумно Брячислав, — вона покинула років зо три тому… Говорить, що в суді теж смердить людьми…

— Тим більше, — підхопила Дана, — вона не може знати цієї гидкої історії. І вона вирішує врятувати рід Вербинських, одруживши пана Стаха з власною дочкою. Тим більше — Стах не тільки її родич, Стах є в отому списку чистокровних…

— Піймаю — одріжу вуха! — коротко сказав Воїслав, — але де його тепер шукати, того Стаха?

— В маєтку Ставських, — мовив Вогнедан, котрий уважно слухав Данині розумування, — інакше чому б туди поїхала пані Власта? Саме зараз, коли їй потрібно б оббивати пороги суду і вимагати покарання винних і пошуків вкраденої доньки.

— Тобі б суддею бути, милий брате Вогнедане! — вигукнув Воїслав, — на коней, друзі!

— Браття, — сказав Брячислав, — мама… Вона…

— Пані Власті потрібен цілитель, — лагідно мовила Дана, — для роду Ставських буде краще, Брячиславе, якщо ти відвезеш її до якогось відлюдника сам. Інакше це зроблять вартівники за вироком пана Кречета Птахи, і вся Боговлада знатиме напевне, що з нею не все гаразд. Зроби це, доки вона не накоїла більшого лиха. Я сподіваюся таки, що цей пан Стах матиме совість і не поводитиметься грубо з Вишенькою, але…

— Але я його все одно уб’ю! — прошипів Воїслав, — веди, Брячиславе… Вибирай — або ми, або судова варта…

- Їдемо! — наважився Брячислав, — прямо зараз!

***

Лише дорогою Вогнедан зрозумів, що знову вплутався в справу, за які його завжди суворо карав Повелитель. Щоправда нині… Юнак сподівався, що татко зрозуміє його наміри. Під загрозою була честь роду Ведангів, бо пліткарів вистачало завжди, і хтозна в що переросте через місяць оповідка про те, що сина Охоронця Клейнодів знайшли на березі річки напівпритомним і звинуватили не тільки в убивстві, а й у тому, про що і вголос мовити соромно поштивому дивному. Під загрозою була честь роду Ставських — якщо суддя Птаха якимось чином віднайде правду, то Брячиславу доведеться визнати в суді, що пані Власта звільнила себе від волі Богів. Під загрозою була сама Вишенька, хоча Вогнедан вважав, що навряд чи Стах насмілиться її образити, а тим більше домагатися свого насильно — зрештою він був дивний, яким сама природа відмовляла в тому, аби брати жінку всупереч її волі. Принаймні, жодного такого випадку в сувоях з відомими судовими справами минулого, які любив підлітком почитувати Вогнедан, уявляючи себе суддею, не траплялося. Кілька божевільців, про яких згадувалося в отих сувоях, втішалися тим, що дивилися, як це роблять безчесні особи з людей, а деякі навмисне наймали поганців для того, щоб вони кривдили в їхній присутньості вкрадених жінок. Власне, за подібним вони з Воїславом і застали Вербинського-старшого.

— Я ж не думаю, щоб і Стах звихнувся, — Воїслав наче почув його думки, — чи не занадто для одного роду? Але ж він може налякати мого метелика. Вишенька така тендітна… Така…

— О, — сказав Вогнедан, — здається в Чорногорі вважали тендітним мене. А я, як не як — її брат у перших. Спокійно, Воїславе… Головне — не нароби дурниць. А то раптом відріжеш помилково вуха зовсім невинній особі.

«Ставки» з’явилися перед очима мандрівників уже під вечір. Невеличкий будиночок наче потонув у старому саду. Звідкись тягло вологим повітрям — мабуть з тих самих ставків.

— Далеко звідси до ріки? — спитав Вогнедан Брячислава.

— О, зовсім ні, - відповів той, — говорять, що ці озера колись були плесом Дани-ріки. А сама річка — праворуч. Пішки можна дійти.

— В будинку є челядь? — втрутився Воїслав.

— Тільки управитель, — відповів Ставський, — Леслав Гирич, чорногорець. Мама терпить його, бо вважає, що чорногорці чимось кращі від, скажімо, зелемінців. Тиха, поштива особа з дрібної шляхти. Може він і зрозумів, що мама… Але мовчить. Дім він тримає в чистоті, але обслугу щотижня наймає в селищі. Коли мама застає в будинку когось із прибиральниць… Бідний Леслав… Бідолашний дім…

— Гаразд, — мовив Вогнедан, — тепер план дій… Брячиславе, ти їдеш до маєтку. Ми розташуємося на березі ставка і почекаємо на тебе. Дізнайся, чи там пані Власта, поговори з управителем. Тоді вертайся.

— Добре, — пробурмотів поручник і принаглив коня.

— Даремно, — почав Воїслав, — потрібно було всім одразу…

— Я не певен, що вони у маєтку, — сказав Вогнедан, — хіба що пані Ставська дозволила Стаху пожити у неї на правах родича. Не треба полохати птахів даремне. Нехай Брячислав розвідає — він-то ні в кого не викличе підозр. Навіть у того ж Стаха, якщо вони зіткнуться у вітальні.

Брячислав повернувся затемно.

— Не знаю, що і сказати, — мовив, — Леслав присягає, що сьогодні ніхто не приїздив. Я йому вірю… поки що… Однак новий мешканець у маєтку є. Він живе у хатинці на стрільбищі. Біля Світлого Ставу. Пані Власта відрекомендувала його бідним школярем, котрому потрібен притулок…

— Стах! — задоволено сказав Воїслав, — далі, будь ласка…

— Мама могла і не заїжджати в дім, — продовжив Брячислав, — вона чудово їздить верхи. Коли батько був живий… Але то давно минуло. Словом, варто навідати хатину. За батькового життя там збиралися вельможні гості… Милувалися квітами, місяцем у водах ставу… Стріляли по мішенях з луків. Навіть Повелитель вшановував… І князь Вартислав — вони дружили з татком. Нині там занедбано, бо мама… Хоче, щоб все там залишилось так, як десять років тому. Хоче повернутися… Бідна мама…

— Бідна її донька! — пирхнув Дракон, — це ж треба, просватати безневинне створіння без її відома за сина божевільця…

- І я, і Вишенька — діти божевільної, - сказав Брячислав різко, — можливо пан Вербинський зостанеться для моєї сестри єдиною можливістю вийти заміж.

— А не діжде! — мовив Дракон, стрибаючи в сідло, — і хай тільки у моєї мавки будуть заплакані оченята… Придушу цього Стаха голіруч…

Повний місяць відбивався у воді Світлого Ставу… Вогнедан обережно зліз з коня, звелів спішитися всім іншим, і зоставити коней біля напівзаваленої конов’язі. Тут колись Повелитель милувався Місяцем… Разом з князем Вартиславом і паном Чеславом Ставським… Можливо, правитель привозив сюди дружин, і пані Воїдана та пані Конвалія прогулювалися місточком, котрий вигнув спину над ставком. А поруч з ними йшла пані Власта… Весела і щаслива пані Власта… Горда своєю причетністю до правлячого роду…

- І де береться на світі така гидота? — спитав принц наче сам у себе, але всі його зрозуміли. Вбивці судді Чеслава все одно що вбили і молоду дружину судді, і щастя родини Ставських.

Далі четвірка приятелів і Дана кралися пішки. Йшли вони нечутно, наче коти. «Нічний зір» накинув на все довкола сірувату пелену, притлумивши буяння покинутого садівниками садочка. Хатинка була невеличкою — перший поверх на кілька кімнат, і невеличка надбудова під скісним дахом.

Віконечко надбудови світилося. Світилися і два вікна вітальні.

— Першим, — сказав Вогнедан, — заходить Брячислав. І діє за обставинами. Він нічого не знає, розшукує матір, бо непокоїться за неї… Відволікає розмовою і її, і Стаха, якщо той у вітальні. Тоді з’являємось ми…

— Ой, що я зроблю з цим Вербинським, — пробурмотів Воїслав, — змолочу до невпізнання, відріжу вуха, тоді накину на поганця ману і окличу злодієм, котрий вліз до чужої садиби!

— О, який же ти мстивий, милий брате, — всміхнувся принц, — та ти ще й розчулишся при вигляді цього бідолахи…

— Оце вже ніколи, — прошипів Дракон, — давай, Брячиславе! Ти до дверей, ми до вікон.

Вогнедан обережно підкрався до відчиненого вікна і побачив зовсім мирну картину. Пані Власта в старенькому дорожньому вбранні з синього оксамиту сиділа у кріслі, заплющивши очі, видимо все ще втомлена поїздкою верхи. На столику стояла спиртівочка, заварничок, дві філіжанки і рештки скромної вечері. Поруч у такому ж кріселку примостився юний дивний з важким сувоєм на колінах.

— Ну просто родинна сцена, — озвався поруч Веданг єхидно, — дійсно… розчулює.

На грюкіт дверей двоє у вітальні обернулися одразу, наче дійсно буди злодіями, спійманими на місці злочину. При вигляді Брячислава пані Власта явно заспокоїлася, а от юнак знітився і трохи не впустив сувоя.

— Мамо, — сказав Брячислав, — куди ви щезли… Півміста розшукує Вишеньку, а ви… Мене послав за вами суддя Кречет, бо ви є головним свідком…

— Але ж ловко вигадав, — схвалив Веданг, — милий брате… Ви давайте, дійте тут, а я полізу нагору. Я певен — Вишенька там… Замкнена, бідолашка, наче у в’язниці…

Вогнедан кивнув, і Воїслав тут таки вистрибнув на перильця веранди і видряпався на піддашшя. Одного погляду у розчинене від літньої спеки віконечко було йому досить — у кімнатці, тримаючи на руці напівсонного ллєоля, котрий світився лагідним світлом, сиділа сумна-пресумна Вишенька, вбрана в пишну сукню з оксамиту кольору морської хвилі. Сукня була на неї велика і доволі зношена.

«Дана, — подумав Воїслав, — втекла би звідси першої ж хвилини. Як тільки б ключ брязнув у замку. В три стрибки опинилась би внизу, а там і до конюшень недалеко. Але що ж… Метелики… Самі лише метелики, рятувати яких доводиться бідолашному Воїславу. Хто ж все таки тоді стрелив в мене голкою? Отой хлопчисько, чи сама пані Власта?»

Але личко Вишеньки було настільки сповнене сумною чарівливістю, що Воїслав розчулився і подумки послав до біса усіх войовничих панянок.

Юнак ще раз підтягнувся і м’яко стрибнув у розчинене вікно. Вишенька зірвалася з місця мовчки, без зойку. Світляк злетів з її руки і причепився лапками до стелі.

— Тихо, — мовив Дракон, — тихо, кохана… Це я… Я…

Він підійшов до дівчини і притулив до її щоки долоню. Тоді поклав руку собі на груди.

— Твій образ, — вимовив звичаєве вітання закоханих і близьких приятелів, — в моєму серці. Я пам’ятав тебе.

— Я думала, — вишептала Вишенька, торкаючись долонькою щоки Веданга, — що ти… Що тебе… Мама… Вона зовсім… Та голка… Батько служив колись у Зелеміню, і звідти… А цей юнак… Вони втягли мене до човна і зв’язали… Я так перелякалася…

— Від нашої розлуки, — провуркотів Веданг, — я, як то говориться, «забув і як лука у руці тримати» — так сумував. Більше я не дам нікому нас розлучити. Тебе не ображав цей хлопчисько?

— Він мені брат у перших з материного боку, — мовила дівчина, — я знаю Стаха з дитинства, як і Вогнедана. В його родині така біда, а він ще послухав моєї мами, і тепер наражається на арешт. Подумати тільки, мама сказала йому, що я є такою вередливою панночкою, що мрію про те, щоб мене вкрали Княжої Ночі. З моєї, звісно, згоди… Бідолашний Стах погодився, а нині не знає, що й робити. Ти приїхав сам, чи з суддею Кречетом?

— Я приїхав з приятелями, — сказав Дракон, — і дуже хотів зоставити твого родича без його гарненьких вушок. О, внизу вже галас… Це, напевне, Вогнедан вирішив завітати до господи…

— Навіть Вогнедан, — пробурмотіла Вишенька, — О, який сором… Мама… Вона наче у іншому світі живе…

— Ходімо вниз, — мовив Воїслав і з усієї сили вдарив у двері ногою, виламуючи засув.

Коли вони вийшли на сходи, очам закоханих відкрилася неймовірна картина. Стах притиснувся до стіни, Брячислав поволі обходив кімнату по колу, Дана з Винозіром застигли біля вікна, в яке вони тільки що залізли, а проти Вогнедана стояла в бойовій стійці пані Власта з мечем напоготові.

— Пані Власто, — лагідно умовляв принц, — негоже битися на мечах з приятелями і родичами. Тут нема ворогів ні ваших, ні моєї сестрички у перших. Вам потрібно відпочити, а потім… Ви не забули ще, як відбивається Місяць у водах Світлого Ставу? Я наче бачу, як це було — вигнутий місточок, спокій… Чоловіки на березі складають вірші про красу явного світу… Три шляхетні пані на місточку годують крихтами золотавих лінькуватих рибок… Тоді жони носили сукні з важкого оксамиту, як на малюванні з моєї мами… Кольору морської хвилі, або небесної синяви…

— А потім світ став сірим, — раптом розважливо сказала жінка, — все стало сірим… І оксамит… І життя… І Місяць зник — я не бачила його десять років… Хто ви, миле дитя? У вас такий голос…

Вогнедан присунувся трохи ближче, продовжуючи оповідати співуче і проникливо історію минулого щастя. І раптом пані Власта кинулася на нього, наче вивчений вояк.

Юнак ледве встиг ухилитися, а бідолашну жінку вхопив ззаду обіруч Брячислав, теж бурмочучи щось заспокійливе. Вогнедан звелів тихо, але владно:

— Тримай її так… Міцно тримай.

Сам же поклав руку на чоло бідолашної жінки і мовив ласкаво:

— Згадайте той день, коли ви були щасливою… Ось він настав, той день, для юної панни Вишневецької… Вона вдягнула шлюбного персня… Вона покохала молодого вельможу, чиї очі… О, той зелений дурман… Так пахне квіт ясмину за вікном… Так співають птахи про щастя і кохання… Ви бачите його, мила пані Власта… Ви бачите пана Чеслава…

— Чес…, - прошепотіла жінка, — Чес… Я ж таки домоглася, щоб труну відкрили… У нього не було очей…

— Ви це забули, пані Власто, — різко мовив Вогнедан, — ви забули ту страшну хвилину… Ви пам’ятаєте лише живе обличчя… Його зелені очі… Його голос… Він живе у ваших дітях… Якась його частка… А там, високо, в дубовім гаї, його відважний дух чекає на вас… Адже дух не вмирає… Це гасло роду Ставських, до якого нині належите і ви…

— Що з нею, — мовив Брячислав злякано, бо пані Ставська різко посунулась вниз. Зброя брязнула об підлогу.

— Заснула, — озвався принц, — Брячиславе, друже, ти зробив страшну помилку. Десять років… Вона страждала сама і мучила вас… Я слабкий цілитель, але бачиш… Вклади її на крісло і прикрий чим небудь. Потім перенесемо її в дім. І варто зараз же, аби хтось з’їздив до Боговлади. Винозоре, будь ласка… Привези жерця, а краще — жрицю… Бажано — зі срібних, бо цілителька не повинна нагадувати пані Власті про її… скажімо, дивацтва. Пані Ставська, прокинувшись, повинна побачити біля себе дивну, з усіма ознаками чистокровності. А потім, якщо на те буде воля Богів, вона забуде те, з чого почалася її…скажімо, чуднуватість, а потім — і весь ланцюжок розумувань, котрий і привів її до теперішнього стану.

І Брячислав, і молодий Птаха корилися Вогнедану, як бійці командиру. Воїслав міцніше пригорнув до себе заплакану Вишеньку і зітхнув розчулено. Йому вже не хотілося відрізати вуха Стаху Вербинському, котрий втисся в куток, і аж прикрився віконною завісою.

- І ось іще, Винозоре, — додав Вогнедан, — зайди додому і скажи батькові Кречету, щоб згорнув пошуки. Я сам оповім йому все при поверненні. Справа занадто делікатна, щоб… Потрібно зберегти пристойність, хоч я і недолюблюю це слово.

Птаха виструнчився і швидко вийшов з кімнати. Дана кинулася до Вишеньки й міцно обняла її. А Воїслав таки спустився зі сходинок вниз, полишивши дівчат шепотітися, і витягнув пана Стаха з кутка просто за гостре вушко.

— Ну, і що оце мені з вами зробити? — спитав шорстко, — пане Станіслав Вербинський?

— Я думав — вона згодна, — сказав юнак тихо, — я знав її дитям… Ми гралися разом… Вона завжди була сповнена бажання якихось таємничих пригод… Вона дуже змінилася… І пані Власта… Я не зрозумів, бо сам був вбитий горем. Я ладен вийти з вами на герць хоч і зараз. Закони не передбачають, щоби батькова ганьба лягла на мене, і шляхетства у мене не відібрано.

— От біда, — мовив Дракон вже не зло, — герцівник… Через вас з пані Властою мене трохи не прибили на смерть поштиві боговладці. А потім вона осоромила мої вуха перед вищими вельможами, обізвавши вбивцею і… тьху…кривдником жінок. Добре, що я був не зовсім при тямі і не роздивився вираз обличчя власного татка, котрий… Та ти знаєш, дурне теля, що для тебе вже замовлено місце у в’язниці. Пані Ставська хоч несповна розуму, а ти, дурнику, ніби при здоровому глузді. Чому ти одразу не відпустив панни, коли зрозумів, що вона зовсім не бажала подібної пригоди?

— Боявся, що вона одразу побіжить до суду, і…, - щиро відповів юнак, — а там скажуть: Вербинський? Син того самого Вербинського, який… Я тоді, два роки тому, хотів повіситись від сорому — не наважився. Занадто некрасива смерть… Пані Власта дала мені притулок…У боговладському домі Ставських. Я вчився… Хотів здати іспити заочно, а потім змінити прізвище і почати все спочатку… І тут вона сказала, що Вишенька любить мене, але не наважується… І хоче, щоб я її викрав Княжої Ночі, бо до неї залицяється певна недобра особа, яка…

— Яка що? — грізно спитав Дракон.

— Молодий вельможа, котрий має з десяток подруг, і бажає…, - понуро мовив Вербинський, — І змушує Вишеньку зустрічатися з ним, бо у неї немає батька, а брат давно не звертає уваги на справи роду. Пані Власта мовила, що він не відпускає її доньку від себе, але у неї, мовляв, є снодійне зілля, яким вона і скористається.

— Снодійне, — мовив Веданг, — це була отрута, якою користуються вивідачі під час війни. Я трохи до пращурів не помандрував через оте твоє сватання. Пані Власта, — він обернувся до жінки, котра спала на кріслах глибоким навіяним сном, — принаймні за себе не відповідає… Але ти, пане Стаху, невже не подумав, що потрібно спершу поговорити з дівчиною, а тоді уже її викрадати?

— Але ж тітонька Власта, — пробурмотів Стах, — вона завжди була така чемна і лагідна… Я ніколи не подумав би, що вона…

— Досить, — озвалася зі сходів Дана, — Воїславе, братику, не муч хлопця. Йому й так несолодко. Обійшлося — і хвала Богам.

До ранку у Ставках все якось втишилось.

Пані Власту перенесли до будинку на превелике здивування поштивого пана Леслава, котрий і знати не знав про приїзд господині. Зранку прибув Винозір, а з ним в гарнесенькій повозці приїхали срібноволоса цілителька Лагода та її дві учениці — юні серйозні панночки. Вони пошепотілися з Вогнеданом, тоді цілителька підкликала Брячислава і довго та суворо вимовляла за те, що він намагався не помічати материних дивацтв.

Повернувшись до Боговлади, Вогнедан найперше подався до судді Кречета. Разом з Даною, звичайно. Вишеньку Воїслав повіз просто до дому Драконів, бо цілителька випровадила з маєтку всіх присутніх там осіб, окрім управителя. Пояснила вона це тим, що хворій перш за все потрібен спокій.

Суддя уважно вислухав принца і мовив цілком поважно:

— Чи не бажає ваша вельможність через кілька літ зайняти посаду урядовця в якомусь окрузі? У вас би вийшло незле, а вже вкупі з вашою шановною дружиною… Ви, обоє, маєте природжений хист до розв’язування загадок. Ось тільки справа ця дуже… делікатна. З одного боку потрібно прилюдно виправдати пана Воїслава. З другого боку шкода Ставських — панночці, здається, не загрожує зостатися в дівах, але голова роду й досі не одружений, а опісля скандалу…

— Можливо, втрьох…, - сказав Вогнедан, — до речі, я певен, що Повелитель теж не хотів би розголосу…

— Але ж обман…, - прищулився пан Птаха хитро.

— Задля порятунку чести двох родин і щастя двох закоханих, — мовив принц серйозно, — вважаю — варто…

Наслідком цієї розмови було те, що по місту розповзлася, мов вранішній туман, невідомо ким пущена чутка про цілу ватагу викрадачів, котрі полювали на гарненьких панночок. Ці гидкі особи невідомого походження напали на закохану пару дивних, котрі веселилися собі, прикрившись від сторонніх очей маною… «О, так… бідолашного юнака чимось приглушили, але мани він не втратив, а мати дівчини…». «Помилка, атож… Вона не впізнала нареченого своєї доньки….» «Під маною, авжеж… Здійняла крик…» «А дівчина? Дівчину врятували… Той самий її суджений…»

Подальші плітки розходилися тільки у кількості вбитих злодіїв. В порятунку панни сумніватися було гріх — Веданг щодня гордовито проїздив містом на своєму Красені, а до його грудей, наче й насправді казковий метелик, пригорталася щаслива панна Ставська, нині вже князівна Ведангська. Шепотілися, що у рятувальній виправі приймав участь і Принц Яблуневого Саду. «Ах, ну звісно… Де один, там і другий. Говорите, що і дружина принца…? О, княгиня Данадільська є справжньою войовницею.»

Дім Ставських засяяв вікнами і підновленими стінами. Щаслива пані Квітка керувала тепер численною челяддю, Брячислав опісля служби ночував вдома, а його злощасний брат у перших з боку матері, сиріч Стах Вербинський, мав власні покої на другому поверсі, де і вивчав пильно предмети зі своєї улюбленої морської справи, бажаючи в наступному році здати іспити у Дарі і податися у плавання, аж доки в пам’яти квітанців трохи зітреться історія злочину Вербинського-старшого.

Вогнедан особисто доповів Повелителю про те, чим закінчилася ця справа, якій ніколи не судилося потрапити до сувоїв з описами ріжних судових випадків та відомих божевільців. Його Ясновельможність зволив схвалити і поведінку сина, і поступливість судді.

- Іноді закон, — сказав при цьому правитель, — є правим, але вбивчим. За законом пан Птаха мусив стягнути в суді показання з Брячислава та усіх вас, і підтвердити божевілля цієї нещасної жінки. Під удар потрапив би і отой злощасний Вербинський, якому і так незле дісталося від сліпої долі. Напевне, в минулих життях… Але трохи пом’якшити удари тієї долі в наших силах. Зрештою, ніхто серйозно не постраждав, окрім, звісно, Воїслава, але його добре ім’я відновлено, а мститися на отім бідоласі та ще коштом ганьби свого приятеля Ставського, Веданг не бажає. Я вважаю його рішення розумним — принаймні він тим самим зберіг для двох голів ельберійських родів можливість продовжити їх у яві.

Повелитель помовчав трохи, а потім додав стиха:

— Але як ти вірно здогадався, синку… Саме так все й було — Місяць, вірші… Вино в малесеньких келишках… І три жіночих постаті на вигнутому дугою місточку…. І їхнє відображення в спокійній воді, наче у свічаді… О, ті сукні з ігворрського оксамиту… Нема Конвалії… І бідолашна Власта… Вона занадто любила свого Чеслава… Чес же бажав бути урядовцем, розплутувати злочини, відновлювати справедливість. Це, напевне, від нього, мій Вогнедане, ти успадкував пристрасть до судових справ.

— Скажіть це ще раз, — вимовив юнак.

— Що, синку?

— Назвіть мене «мій Вогнедане», — мовив юнак якось по-дитячому, — назвіть ще раз…

— Мій Вогнедане, — сказав Святослав тим лагідним голосом, який нечасто доводилося чути його ближнім, — мій відважний син… Дитя моє…

Прибічні цілителі правителя, побачивши, що обидва Саламандри стоять біля вікна обійнявшись, вирішили трохи почекати. Як говорив тоді ж один з них — радість теж є ліками. Як і щастя.

Розділ шостий. Багряних кленів лист…

Княжич Лемпарт блукав Зеліборським палацовим садом..

Зазвичай воїни з роду Лларанів приходили сюди, аби відпочити духом від справ Прикордоння. Вони, ці справи, були важкі, дуже часто — небезпечні, і завжди некрасиві.

Дивні, котрі любили похизуватися вправним володінням смертоносною зброєю, часто бридилися наслідками цього володіння. Але, оскільки кордони потрібно було захищати, а задля цього захисту часом нищити живих істот, то отакі куточки відпочинку були трохи не в кожному маєтку прикордонних князівств. Ріжниця була лише в пишності і розмірах цих прихистків духу дітей зорі Сіллон. Цей звичай перейняли у своїх керманичів і пожиттєві шляхтичі.

Злі язики, щоправда, говорили, що подібні рукотворні куточки природи, сповнені тихого суму, не є винаходом дивних. Що десь далеко, за Небесними горами воїни-люди теж створили для себе подібні місця відпочинку. На цю тему одним з зеліборських волхвів було написано цілого сувоя, в якому доводилося на багатьох прикладах, що відраза до вбивства притамана не лише ельберійцям обох рас, а і незміненим людям світу, який перші дивні назвали Океаном.

Княжича Лемпарта не цікавили суперечки волхвів, котрі то доводили відразу людини до вбивства, то, навпаки, заперечували її, вказуючи на непомірну жорстокість тих же воїнів Сходу, котрі, поміж братовбивчими війнами, вправлялися у красному письменстві, або милувалися Місяцем. Не затримували його також гарнесенькі куточки саду, котрі аж наче кликали присісти на порослий мохом камінь, на принишклу в траві колоду, або на товсту гілку дерева, котра простяглася низько над землею, і забутися в тиші та безпеці. Власне, у княжича ніколи не було такої потреби. Нині, відірваний від свого родича Рудана, котрого вислали до Предслави за оту історію з кедазькими слугами, Лемпарт відкрито нудьгував. Рудан вмів його розважити то варварською музикою у виконанні скрипалів з моозьких біженців, то танцями кедазьких дівчат, котрі, не бувши красунями з виду, мали прегарні пропорційні тіла і палку жагу кохання… З Руданом було добре — перед ним непотрібно було таїтися, з ним можна було при зачинених дверях напитися досхочу гіркуватого зілля, яке потаємно проносили болотяними стежками кедазькі контрабандисти, і від якого зранку боліла голова й мучила спрага, однак відчуття розкутості і щастя воно давало неймовірне.

Лемпарт не розумів необхідності сидіти в саду і гапитися на деревце, чи озерце з лебедями. Задля заспокоєння йому достатньо було потягнути з Руданової баклаги, або переспати з потульною кедазькою рабинею, звісно в темряві, аби не бачити її пласкої пики. Однак пристойність… Хай їй біс, тій пристойності — через оці забобони Лемпарт весь час потрапляв у якусь халепу.

В зеліборському палацовому саду княжич Зелеміню блукав з цілком чіткою метою — він розшукував сестру. Чаяна мала бути десь тут — або біля озера з лебедями, або у гарнесенькій альтаночці, повитій хмелем.

Зазирнувши до альтанки, юнак зрозумів, що не помилився. Сестра сиділа у плетеному кріселку з сувоєм на колінах, але не читала. Сперши на руку гарнесеньку голівку, увінчану зачіскою, з якої не вибивалося жодної зайвої волосини, панночка мала вигляд замріяної ніжної особи, хоч малювання з неї роби.

— Так і думав, що ти тут, — неголосно мовив Лемпарт, — дозволиш?

— Заходь, — розпогодилася Чаяна, — я бо забилася сюди, аби не бачити тих огидних лебедів… Сокіл, коли він б’є птаха на льоту… Але князівна Лларан — Драган має милуватися лебедями, не соколом. Як справи, брате?

— Не дуже, — буркнув княжич, — батько лихий на мене. Загрожував позбавити прав успадкування… Дійсно, в законі не оговорюється, що князівство має прийняти з батькових рук саме старший син.

— Там написано — найгіднішому, — мовила Чаяна і позіхнула, — ти наробив стільки дурниць, напівварваре, що мені вже нудно скеровувати тебе в потрібному напрямку. Почнемо спочатку… Вбити напарника в учбовім бою… Достойного юнака з роду Сереженів… Батько Володар мусив сплатити віру, котра таки обтяжила його витрати.

— Цей кругловухий дратував мене, — буркнув Лемпарт, — кожного разу, коли нас ставили до пари, я уявляв, що він чистить мені взуття. Син якогось там репаного мужика… Селюк…

— Якщо мужик виявляє бажання захищати вітчизну збройно, — навчительським тоном мовила Чаяна, — то він уже не мужик, а пожиттєвий шляхтич. Хоча при тому він так і залишається селюком, авжеж… Однак, розрубати його трохи не навпіл було необережно… Подібні речі можна пустити плазом на Півночі, але не тут.

— На Півночі, - буркнув Лемпарт, — подібній гниді ніхто не дав би до рук зброю. І я б не став бруднити рук. Взяв би батога, і…

— Але ми не на Півночі, - Чаяна облизала вуста рожевим язичком, і Лемпарт насторожився. Він любив сестру, але знав про неї дещо… Зазвичай Чаяна володіла собою, навіть бувши п’яною в дим, що траплялося, коли їй приходила до голови примха розділити його з Руданом потаємні бенкети, але останнім часом вона почала досліджувати вплив на тіло і розум деяких зіль і тому…

— Далі, - продовжила дівчина, — у Боговладі… Я й досі не розумію, яким нерозумним потрібно бути, щоб вкрасти чернетку вірша у цього розумника та ще й пустити її в хід.

— Я ж уже пояснював тобі, - мовив княжич неохоче, — я не думав, що він подасть на ті пришелепуваті змагання саме цього вірша… Та ще й що їх прочитають один за одним…

— Ти думаєш, що Вогнедан не пізнав би власний вірш, якби ти ухопив іншу чернетку? — всміхнулася Чаяна, — Боги мої, невже ти так і не навчився думати? Це можна було зробити інакше… В книгозбірні боговладського палацу зберігається безліч усякого віршованого лахміття, в тому числі й рукописного. Того, котре не увійшло у відомі збірки… І не було б сутички поміж тобою, та моїм… нареченим. До речі, ти маєш з ним примиритися. Я отримала листа — Принц Зі Столиці їде до Зелібору, де вшанує мене званням другої дружини. Опісля брудної чорногорської кози. Ти так її і не спробував, дурнику?

Лемпарт буркнув щось нерозбірливе. Він не любив згадувати про пригоду з Даною Лелег.

— Це ж треба, — засміялася Чаяна, — єдина особа серед наших жалюгідних однокровників, котра здатна переспати з жінкою всупереч її волі, і та… Не зумів, виходить? Шкода… А Рудан говорив мені, що він…

— Рудан бреше, — мовив зло Лемпарт, — годі про це… Тут я повівся як дурень, зате що стосується Вогнедана… Ти б бачила, який вигляд був у цього пихатого красеня, коли він білив щіткою тюремний мур…

— Принаймні — якась потіха, — хмикнула дівчина, — а скажи-но, брате… За що ти так його ненавидиш?

Княжич задумався. Чаяна спостерігала за ним з легким, якимсь розмитим усміхом.

— Думати тобі не личить, — сказала, — ну, то чому?

— Не знаю, — сказав Лемпарт щиро, — але, коли я бачу цього хлопця, то мені хочеться мати саме такого раба. Не отих кедазьких слиньків, а саме таку… істоту. І катувати його доти, доки він не почне цілувати мені чоботи, благаючи милосердя. Сам не знаю, чому я мрію про це — принц не зробив мені нічого лихого, якщо не рахувати того, що двічі бажав убити…

Чаяна засміялася дрібно і зло — наче по скляній таці розкотилися горошини.

— Отже ти визнаєш, — мовила, — що заслужив на подібне ставлення. Дійсно, за оту чернетку… А в Чорногорі що ви не поділили? Дівку? Можеш не відповідати… До речі, про рабів… Остання дурість твоя, мій напівкровний брате, була взагалі з розряду… Не знаю, навіть… Прибити слугу — кедага, допустити справу до суду і показати купчу на власних слуг… Я дивуюся, як тебе не позбавили шляхетства. Мабуть, батько ублагав Повелителя зам’яти справу… І знову віра — на цей раз з твоїх власних маєтностей. На тебе і так дивляться як на дурня, а нині будуть ставитися як до божевільного.

— То була страшлива помилка, — мовив княжич покаянно, — я зовсім не хотів убивати цю скотину. Просто…захопився. Він спершу кричав… Потім перестав кричати… Це захоплює, знаєш… Аби ти спробувала колись… То зрозуміла б… Я вже висповідався панотцю Хаету, і він наклав на мене покаяння… Сто раз за день прославити святого Мейді, не їсти м’яса… не їм уже давно, ще з Чорногори, і щодня бувати на відправі…

— Може колись і спробую, — промовила Чаяна мрійливим голоском слухняної панночки, — гаразд… Отже, брате… Я наказую тобі примиритися з Вогнеданом. Роби що хочеш, але ти мусиш бути прийнятим при боговладському дворі. До речі, про твої захоплення мейдизмом…

— Я прийняв закон, — мовив Лемпарт, — це не захоплення, це…

— Якщо про це хтось дізнається, — закінчила Чаяна, ніби не чуючи, — то всім твоїм намірам прийде край, перш ти встигнеш зробити для їхнього сповнення перший крок. Батько не допустить до влади мейдиста — їхня мораль неприйнятна для всіх дивних і більшості наших змінених ляльок-кругловухих. Тому кайся вдома і потихеньку.

Лемпарт кілька хвилин роздивлявся сестру. Тоді сказав несподівано лагідно:

— Скажи, Чаяно… Тільки правду… Для чого ти допомагаєш мені… в моїх певних задумах? Адже ти маєш все… Ти — чистокровна, ти красуня, ти вийдеш заміж за наступника трону, і цілком в твоїй владі зробити так, аби це тебе згодом звали Першою Пані. Ти можеш народити сина, і стати Матір’ю Держави… Вогнедан… Я ніяк не можу зрозуміти, чи подобається він тобі, чи ні — в жіночих витребеньках я не тямлю — але цей писаний красень був би завидною парою, навіть тоді, якби шлюб з ним не був сходинкою до тронного крісла у боговладській залі. А в тому випадку, коли мої бажання збудуться… Все, на що ти тоді зможеш розраховувати, це стати наложницею воїна-північанина. Якщо не гірше. Ти втратиш все, і нічого не придбаєш взамін…

— О-о, — мовила дівчина протягло, і Лемпарт раптом зрозумів, що вона таки наковталася якоїсь гидоти. Сам він боявся вживати навіть десяту частину того, чим забавлялася сестра.

— Знаєш, Лемпарте, — сказала Чаяна врешті, - є таке повір’я, що десь в Ельбері заховано лєаран — той корабель, на якому спустилися з неба троє Перших. Так от, говорять, що цей корабель є розумним, але не має почуттів. Він просто розумний. Я теж така. І ще говорять, що лєаран, якщо йому дати завдання, виконає його, навіть якщо воно для нього смертовбивче… Я теж така… Знаєш, брате, мені до глибини душі обридла ця задушлива країна… Вона теж — наче корабель, предки називали це лєсааль, замкнена система. З зовнішньою глухою обороною, і внутрішнім вилученням того, що вважають небезпечним. О, те, чого хочеш ти, не зовсім мені до вподоби, ясна річ. Я б хотіла жити в Імперії Дивних, маючи сотні кругловухих рабів. Чув про пана Вербинського, якого допоміг знищити мій майбутній чоловік? То був мій брат по розуму, ближчий за тебе… Те, чого ти хочеш домогтися — грубо і огидно, як більшість того, що роблять кругловухі. Саме люди — найкращі раби, а через одне — два покоління такими стали б і змінені ельберійці, котрих я не терплю за те, що вони насмілюються вважати себе рівними нам. Я говорю нам, бо все таки ти вважаєшся гостровухим. В моїй Імперії я зробила б тебе начільником палацової варти, любий напівкровко, а потім заборонила б законом парування дивних та людей під страхом негайної смерти. І ще б зробила багато чого… Але мої мрії нездійснені — такі, як пан Вербинський, народжуються трохи не раз в століття… І то не в кожне.

— Як ти знаєш? — спитав Лемпарт, аж заворожений словами сестри. А він-то вважав її вередливою дурепою, котра рубає сук, на якому сидить. Імперія Дивних… І такі мрії плекає Чаяна, про яку говорять, що вона чхнути не може без визначених правил.

— Читала, — усміхнулася дівчина, — у мене з Вогнеданом є спільне захоплення, ми обидва любимо вивчати судові справи. Я можу назвати за всі літа панування дивних лише чотирьох осіб, котрі наважилися вказати кругловухим їхнє місце на цій землі. Не буде Імперії… Найстрашніше — що вони не приховують, наші горді вельможі, свої потаємні бажання, вони насправді вважають, що повинні захищати людей через вдячність за оцей шматок землі поміж морями та ворожими народами. Але, якщо я не можу жити у світі, який мені до вподоби — то нехай згине і цей лєсааль, можливо, разом з моїм народом, який розтлився настільки, що сходить сльозами замилування при вигляді вишневої гілочки, або озерця з лебедями… З якою б радістю я підсмажила б цих жирних птахів на вогнищі і всмак попоїла б м’яса, а не остогидлих фруктів та сиру. Але князівна Зелемінська не може дозволити собі таку непристойність — хотіти з’їсти птаха, а не милуватися тим, як він бовтається у рясці.

— Дідько його забери! — мовив Лемпарт захоплено, — і чого ми є дітьми одного батька? Я б ні за що не віддав тебе цьому музиці і віршомазу… Імперія кругловухих — теж непогана річ. Мейдизм — він всіх урівнює, вірні не дивляться на вуха одновірця, а мої земляки по матері охоче беруть на службу тих, хто цього бажає… І винагороджують… Уяви собі — ти лежиш на ведмежій шкурі біля очага, за віконцем — хуртовина, ти їси м’яса скільки захочеш, п’єш темне пиво… і слухаєш… Слухаєш як грає на флейті раб у нашийнику, прикутий ланцюгом біля порогу…

— Не знаю, як щодо нашого шлюбу, — лінькувато потягнулася Чаяна, — можливо, один з нас не пережив би шлюбної ночі. А щодо раба з флейтою… Це ти чудово придумав… Я читала твір одного волхва, котрий говорить, що, якщо часто уявляти милу серцю картину, то вона збудеться достеменно. Я ненавиджу Вогнедана за те, що і ти — тільки на відміну від тебе, я можу висловити свої почуття. Принц Яблуневого Саду уособлює для мене лєсааль. Систему, в якій я задихаюсь. І я знищу їх обох… Ми знищимо… Ми молоді і вперті, Лемпарте… І не дивись на мене з зловтіхою, навіть, якщо ти повториш мої слова на людній площі — тобі ніхто не повірить. Я — зразок пристойності, а от моїм словам про тебе повірить кожен. Залиш мене саму, і не забудь про те, що ти мусиш розчулити серце мого майбутнього чоловіка. До того, як ми посадовимо його на ланцюг, ви мусите бути якщо й не друзями, то, принаймні, не ворогувати.

Лемпарт вийшов з альтанки з головою, що боліла так, наче він перебрав отого пива, про яке говорив Чаяні. Сестра іноді його лякала тим, що невиразні мрії і сподівання одягала словами наче плоттю і виповідала все з нежіночою прямотою і холодним спокоєм.

«Дійсно, ніхто не повірить, якщо я наважуся її здати, — подумав юнак, крокуючи повз озеро, по якому, гордовито вигнувши шиї, плавало двійко лебедів — білий і чорний, — а у неї є напевне багато чого проти мене… Скільки разів, прокинувшись опісля спільної пиятики, я не знаходив в кишенях папірців, на яких часом записую думки, аби не порозбігалися. Вже раз попався через ці папірці — Вогнедан напевне їх прочитав, коли вони випали в мене з кишені, того і накинувся тоді в зброярні на мене з мечем. Ні, треба мати її за союзницю, але тримати носа за вітром. Рудан їй не довіряє, хоча вона з ним і спить вряди годи… Може й вірно робить, але без Чаяни все буде набагато складнішим…»

Він зупинився на березі і довго дивився на лебедів, котрі поволі перетинали озеро. Тоді ошкірився.

— Лєсааль, — пробурмотів, — що ж… Треба тебе порадувати, сестричко… Опісля приїзду його вельможності… Просто під його носом… Буде тобі все — і м’ясо, і пиво… А щодо всього іншого, то принцу дістануться об’їдки не тільки з Руданового столу.

***

Вогнедан вирушив до Зелібору у руєні-місяці.

Він відтягував від’їзд наскільки міг. Аж до непристойної затримки. Бо не хотів покидати Дану… Бо не хотів зустрічатися з дівчиною, яку не кохав.

Врешті, його почала наглити сама Дана, котра вважала себе зобов’язаною догоджати Повелителю Вогнедан бачив, що його жона і досі знає більше за нього про загадкову батькову хворобу і намагається, аби правитель не хвилювався надаремне. Тому знехотя розпочав збори. Світлян звично пакував дорожню сумку, Дана складала одяг… Дана… Дружина залишалася у Боговладі, бо брати з собою на сватання першу жону знов таки вважалося непризвоїтим.

Трохи підбадьорив Воїслав, який нині теж збирався в дорогу. Принц вважав, що Дракон не залишить молоду дружину і не буде його супроводжувати. Але Воїслав віддав Вишеньку під опіку пані Ружени, котра змінила у боговладському домі Драконів пані Ясну Грозу, ніжно простився з Горданою і мав назавтра виїхати з другом у супроводі незмінного Войка Тополини.

Вогнедан називав себе подумки себелюбцем, але дуже зрадів тому. Це сватання висіло у юнака над головою наче чорна хмара. Присутність Воїслава давала можливість, принаймні, приємно збавити час дорогою, та й у Зеліборі… Хоча принц і знав усіх Драганів, але зелемінська родина якось завжди була відокремленою від П’яти Родів. Навіть більше, ніж родина Пардів — все таки Влад до свого каліцтва дуже часто бував у Боговладі, а князь Володар з його потягом до далеких мандрівок, міг не з’являтися в столиці роками. Змусила його осісти в Зеліборі лише загибель батька — князя Всеслава Драгана, котрий наклав головою у страгійській війні. З того часу Володар і зостався в стольному місті, обійнявши владу, а з нею і відповідальність. Але у Боговладі все одно бував не часто.

Дана теж сумувала. Вона недолюблювала Чаяну ще з Великої Ночі. Якби новою дружиною принца мала стати князівна Владимира, люба подруга і войовниця… Але зразок пристойності на межі зловісності… Княгиня Данадільська мимоволі пирхнула.

Звісно, Вогнедану буде важко ладнати з розпещеною панянкою. Вона, Дана, може супроводжувати чоловіка де завгодно, а панну Чаяну доведеться, напевне, носити на руках, аби ніженьки не стомилися. Ото ще… Дана знову хмикнула і поклала до Вогнеданової сумки звичаєвий дарунок майбутній сестрі — чорногорське намисто з гірського кришталю.

Якщо до Чорногори Вогнедан з Воїславом виїхали потиху, як то і личить засланцям, то до Зелібору їх мав супроводжувати почет з данадільських гриднів і невеличкий обоз зі звичаєвими дарами родині Драганів. Доводив гриднями пан Мирослав Вишневський, котрого нещодавно підвищили до десятника, або, як говорили у Данаділі на стародавній штиб — до чотового.

Ясна річ, що приятелі зробили гак, щоб заїхати до Гнізда Драконів. Пані Владислава та пані Ясна прийняли їх з великою радістю, і не відпускали десь з тиждень. Сестрички Веданга бігали хвостиком за Вогнеданом, як-то було і завжди, тільки у Зоредиви були трохи сумні оченята, і вона потиху пожалілась брату, що дуже повільно росте, а тим часом…

Воїслав, засміявшись, потішив сестру, сказавши, що у Вогнедана якраз буде час звикнути до двох перших дружин, поки вона, Зоредива, виросте на гарну дівчину. І може тоді він побажає, аби донька Драконів… Зрештою, таке вже траплялося у світі, і то не один раз. Навіть з князем Вартиславом, котрий покохав Ясну Грозу, доньку багатого хуторянина, котрій, за давнім звичаєм, колись дав ім’я, коли заночував на хуторі її батька в ніч її народження.

Вогнедан, дізнавшись про оці перемовини у нього за спиною, сказав з усміхом, що подібне в майбутньому було б якраз до речі… Але про те, що нині… З цієї, вчасно обірваної фрази, обидві княгині зробили висновок, що панна Чаяна не дуже то до вподоби його вельможності.

— Вона якась слизька, — говорила пані Владислава, котрій доводилося зустрічатися з Чаяною на зеліборських балах, — не вхопити… Однак, здається…

Ясна Гроза погоджувалася з сестрою. Вона теж бувала в Зеліборі, і князівна їй не те що не сподобалася, а була огидною. Пані Ясна, відважна від народження, обходила те дівчисько стороною, і потиху тричі спльовувала за селянським звичаєм.

— Вона схожа на чорну відьму, — шепотіла нині Ясна до Владислави, — не знаю, чому… Відчуття… Бідолашний пан Вогнедан.

— Дивні не служать Чорнобогу, — заперечувала Владислава, але не палко, а лише для годиться.

Воїслав лише посміхався, слухаючи перешіптування матусь. Він знав, що жіноцтво чомусь недолюблює взірцеву панну Драган, і підозрював, що це від заздрощів. Дійсно, Чаяна була зразком дивної панночки. Досить пихатим і занудним, однак… При одному погляді на неї всі жінки згадували, що їхні власні доньки ніколи не досягнуть подібної досконалості.

Опісля Гнізда Драконів Вогнедан зі своїм почтом навідав у Дубні суддю Люта Дубового. Поштивий урядовець тут таки відрекомендував принцу свою дружину, ту саму панночку, задля якої від навчився віршувати. Пані Квітослава Дубова з вигляду не поступалася донькам вельмож, і приятелі від усього серця привітали суддю зі вдалим шлюбом.

- Їдете сватати зелемінську князівну? — спитав пан Лют за урочистим обідом, урядженим на честь наступника трону, — дівчина вродлива, але…

Знов але… Вогнедан до того якось не звертав уваги на те, що Чаяну недолюблюють ті, хто її знав. Суддя ж починав з зелемінського прикордонника, тоді за бойові заслуги потрапив до особистої охорони князя Володаря і часто бачив його доньку.

— Може це й не дуже призвоїто, — Лют поглянув на свою спокійну усміхнену жону-дивну, — але я маю вам сказати, мій принце, що ця панночка якась… не така, як усі. Вона і добра, і привітна, але чогось в ній не вистачає… Не я один це помічав. По Зеліборському палацу чутки ходили, ніби вона розділилася духом з паном Ольгом Володаревичем, з яким є двійнею.

Вогнедан зацікавлено позирнув на суддю, але той затримувався з оповіддю, все переглядаючись з молодою жоною. Нарешті Дубові мовою, відомою лише молодому подружжю, дійшли до злагоди, і суддя повів далі.

— Я, вельможне панство, з панною Квітославою познайомився у Зеліборі. Вона з роду Творимирів, і була наближеною панною княгині Рогволоди. Моя дружина чудово знає двійнят Володаревичів, трохи не з дитинства. Відомо, що двійня дивних є духом одне. Вони один одного відчувають на відстані, коли одному боляче, то й іншому болить, а якщо одне вмре — то й друге вмерти може. Або… Ну, не з розуму зійти, а наче в забуття яке-то впасти. Буває з того забуття виходять, буває — ні… Та ви й самі про це все знаєте краще за мене. Так от, коли Ольг з Чаяною були підлітками, вони раптом захворіли. Пан Ольг забувся наче сном смертним, а панна була в такому стані, що вже і сподівання… Жоден цілитель не міг визначити, що сталося, аж поки з далекого хутора не прибув знаменитий відун на ім’я Мислик. Наготував він ліків, вжив Сили своєї — і очуняла панна. А пан Ольг все ще у тому забутті перебував. Довго не прокидався — місяців зо три минуло. Тоді одужав.

Ну, що там сталося, княжа родина не розголошувала. Але ж не зав’яжеш роти добрим людям і дивним. Говорили, і пані Квітослава може підтвердити, що нібито оце дівча Чаяна, прочитавши про те, що одне з двійнят, загинувши, має забрати з собою іншого, злякалася, що помре раніше за Ольга, а отже… Дитина вона розумна, щось почитала в стародавніх записах, наварила якогось зілля і випила вдвох з братом, котрий їй довірився. Хвала Богам, що обоє зосталися живими, але з того часу вони з братом начебто не двійня. Тобто зовсім одне одного не відчувають. Ні подумки, ні ще якось… Пан Ольг, нібито, дуже над цим побивався, тяжко йому було без цього дару, а панночка йому: «Нічого, зате тепер ми є незалежними. Якщо мені доведеться раніше померти — ти ще проживеш довгий вік».

— Дійсно, — мовив Вогнедан задумливо, — цікавий хід думок… З одного боку я її розумію — коли любиш, то намагаєшся убезпечити дорогу серцю особу… А з другого боку… Чому її так непокоїло те, що вона може вмерти раніше за Ольга? Вона хворіла?

— Ні, о ні, - озвалась пані Квітослава, — завжди була здоровеньким дитям. Я думаю, що то були якісь підліткові химери, котрі і вийшли назовні таким страшним чином. Це ж після того панночка стала взірцем поведінки. В дитинстві то була розбишака, незгірша за княжичів.

— А пан Володар, — всміхнувся Вогнедан, — говорив, що ми з його донькою є ніжними і витонченими, і тому…

— Але ж ваша вельможносте, — мовив суддя, — ваша витонченість зовсім не завадила вам полізти вночі до Чортового яру. Так і ваша панночка… Тільки опісля отого зілля її наче підмінили. Такою вже стала пристойною…

Покинувши гостинний дім судді, принц зі своїм обозом рушив Зеліборською дорогою на Зелемінь. Оповідь пана Дубового його зацікавила більше, ніж він хотів собі зізнатися — юнак раптом усвідомив, що зовсім нічого не знає про свою наречену.

Про Дану він теж нічого не знав, але Дана… Лелече Гніздо, увішане зброєю, покреслені її рукою сувої з вояцької справи… «Достатньо бути просто відважним…» Вірш з Великодніх Змагань і оте прибране ім’я… Та, що греблі рве… Тиха вода, що зриває греблі розуму… Йому не потрібно було бачити Дану — вона відбивалася в усьому цьому, наче у свічаді.

Якби він міг хоч би подивитися покої панни Чаяни… А втім… Покої у зразка пристойності напевне є зразковими. Як є зразковими вірші і вміло складені букети.

Втім тоді, на Сіллоні, перемогла таки Вишенька… А він так і не глянув на те складання — не до того було.

Це ж треба — ризикнути вплинути на розум свій і брата якоюсь отрутою, щоб… Втім, вона тоді була дівчиськом. Хіба він, Вогнедан, не зробив ще більшу дурницю, запропонувавши Дані померти вдвох?

Не лежить у нього душа до цього сватання, не лежить і все… Навіть, якби не було Дани, панна Чаяна була б останньою, до кого б…

А може це все через її брата? Може злість на Лемпарта якимось чином впливає на ставлення до його сестри?

Вогнедан ще раз перевірив свої почуття і упевнився зі здивуванням, що його вже не переповнює холодна лють при згадці про зелемінського напівкровку. Напевне, на нього вплинув отой доторк до потойбіччя, не інакше. Але нині усе здавалося таким неважливим. Навіть ота вкрадена чернетка… Або двобій у Владигорі, де вони обидва зчепилися, наче два когути… Звісно, Лемпарт є недоброю особою. Можливо — через його походження, і батькове до нього ставлення. Хлопець озлобився і став бажати зробити комусь боляче. Щоб не страждати в самотині. Може варто натякнути князю Володарю про те, аби він трохи вділив тепла найстаршому сину…

Звісно, історія з кедагами є зовсім непризвоїтою. Неважливо, хто першим вирішив купити собі рабів — Лемпарт, чи Рудан, а чи обидва разом. Навіть якщо кедагів дійсно подарував небожу Даркан Логін…..Може, на княжича дійсно зле впливає його рідня по матері? А батьків рід? Цікаво, які у нього стосунки з братами.

Однак, він говорив, що Чаяна є єдиною істотою, котра добре до нього ставиться… Намагається перевиховати, напевне… Вогнедан хмикнув, уявивши, як Чаяна сварить напівкровного братця за отих кедагів. «Раби… фе… Брате, як це некрасиво…».

Та ні, Лемпарт тут ні до чого. Неприємно мати такого родича, але… Божевільних і то лікують, он Брячислав говорив перед самим Вогнедановим відбуттям з Боговлади, що пані Власті вже набагато краще. Видужує… Нічого не пам’ятає з того, що коїла несвідомо, а за чоловіка згадує з належним тихим сумом. Загинув як воїн… Поховали… Оплакали… Давно, десять років тому… Донька замужем… О, княжич Воїслав чудова пара… Трохи легковажний, але… Брячислава сварить, але вже за те, що не підшукує собі дівчини. І ніяких згадок за вуха. Навпаки питає, як там його приятелі, всі оці Ружицькі та Вишенські з Рамінськими.

Цілителька рекомендує пані Ставській поки що не покидати маєтку. Окріпнути на волі й на природі. А навчені Леславом нові покоївки говорять в один голос, що пані мала гарячку, і тому…

Зрештою, Вогнедан облишив роздумування, які лише заводили його в глухий кут і помандрував далі, скорившись долі. Але все таки затримувався дорогою трохи довше, ніж то личить шляхтичу, котрий їде до нареченої.

Знайомі зубчасті мури Зелібору виросли перед невеличким загоном аж наче несподівано. Місто, як більшість ельберійських міст, мало в собі дві складові — ріку і пагорб. Ріка звалася Зелемінкою, а на пагорбі вигідно розташувався палац з княжим садом.

Привітні мешканці стольного міста Зелеміню, почувши голос сурми, якою пан Мирослав звіщав про прибуття високого гостя, вибігли на вулиці, аби подивитись на Принца Яблуневого Саду, котрий прибув сватати їхню князівну. Князь Володар, попереджений гінцем заздалегідь, виїхав назустріч вельможному гостю. Вогнедан усміхнувся цьому ледь похмурому воїну з рубцем на щоці. Зелемінець йому подобався завжди, на відміну від його старшого сина.

— Вітаю вас, принце, у стольному місті, - мовив Володар теж з усміхом, — коли ви були дитям, вам дуже подобався Зелемінь.

— О, так, — сказав Вогнедан, — палац з гранітних блоків… Це одне з див Ельберу, створене пращурами ще в ті часи, коли діяли їхні пристрої, про які ми нині маємо слабке уявлення. А ваш славетний сад… Лебедине озеро… Їх там завжди двоє — білий лебідь та чорна лебедиця…

— Я бачу, вам таки справді подобалося у нас, — сказав князь ще більш привітно, — запрошую вас до своєї господи.

Серед князевого почту Вогнедан запримітив усіх трьох Володаревичів. Ольг з Яровитом трималися разом, Лемпарт притулився збоку, ніби ховаючись за їхніми спинами. Рудана поруч з ним не було — напевне десь відбував покарання за оту ганьбу з кедагами. Старший княжич ще більше схуд, засмаг і тепер мав вигляд справжнього красеня. Волосся він продовжував фарбувати, але для того, хто про це не знав, це й не кидалося в очі. Замість колишнього неоковирного товстуна з кролячими очима, на коні вправно сидів вродливий дивний трохи заміцної статури.

— Чорногорське обтісування, — прошепотів Воїслав на вухо приятелеві, - таки пішло чурбану на користь… Де що і взялося — хоч зараз одружуй панича. А два роки тому його навіть коні лякалися…

— Може він закохався, — мовив стиха Вогнедан, — любов може змінити навіть нерозумного…

Чотар Вишневський лише хмикнув, але так, щоб принц його почув. Мирослав і досі не переносив напівкровного.

— Напевне, — мовив він до Вогнедана, — наш панич вимолив у Єдиного зменшення апетиту.

Принц лише головою похитав…

— Чутки, — сказав, — а тут навіть не чутки — здогади. Досить уже цькувати хлопця — він і так накоїв забагато дурощів.

— Ви хочете сказати, що пробачили йому оту чернетку? — спитав Вишневський здивовано.

— Я не вмію пробачати, — відповів Вогнедан, — але вже починаю забувати. Негоже довго тримати у грудях зло — роз’їсть наче іржею.

Розташували прибулих у покоях для гостей. Відбувся обід, на якому Вогнедан нарешті побачив Чаяну. Дівчина впливла до зали на чолі почту гарнесеньких двірських панянок, яких і до боговладського двору рекомендувати було б не соромно. Але перед нею всі ці панночки мали вигляд зграйки метеликів поряд з величним світляком-ллєолем.

Вогнедан привітався з обома княгинями, обмінявся уклонами з трьома Володаревичами… Лемпарт при цьому дивився в підлогу, наче од сорому. Розкаюється, чи що… Втім, говорив же Мирослав, що мейдисту покаятися — як води напитись.

«Отак плітки переростають у впевненість, — подумав принц, — ну з чого Вишневський взяв, що Лемпарт змінив віру? Мейдисти такі не бувають, принаймні з наших… Взяти хоча б пана Зоота з Родогори… Добрий, лагідний чоловік, хоча і дивакуватий, авжеж… А з другого боку, хтось же послав за нами отих двох осіб з замовленими стрілами. І цей хтось явно є зелемінським мейдистом, або принаймні водить з ними дружбу.»

Чаяну посадовили поряд з нареченим, і Вогнедан спостерігав, як панночка малесенькими шматочками нарізає сир і чистить срібним ножичком яблуко. Їла дівчина так мало, наче пташка дзьобала. Шматочок сиру, четвертинка яблука… На поході воїн-дивний міг споживати в день шматочок сухаря і не впасти з ніг. Але смачно попоїсти делікатесів Вогнеданові однокровники любили. Ніхто на проханому обіді не обмежувався яблуком.

«Напевне, хоче схуднути, — подумав юнак, чемно допомагаючи Чаяні обчистити оту четвертинку від шкірки, — для чого тільки… Прекрасна постать, летюча хода… Ох, ці мені панночки…»

Якраз на цих роздумах слуга-рознощик спитав потиху, чи не бажають його вельможність пирога з фруктами, ще тепленького, прямо з печі. Вогнедан забажав і отримав величенький шматок, щедро политий вершками.

«Не на війні, - подумав, — а панночка хай собі як хоче…»

Пиріг виявився смачнющим. Чаяна поглядала з легенькою огидою чи-то на сам пиріг, чи то на те, як нестримано Вогнедан їм насолоджується. Юнак вирішив зовсім пуститися берега і не тільки не відмовився від солодкого желе, але й попрохав добавки.

— О, — мовила дівчина стиха, — вельможні боговладці є доволі розбещеними особами… Як же ви служили на Прикордонні?

— Нас пристойно годували, — відповів з усміхом Вогнедан, — голодний воїн — поганий воїн, панно Чаяно. Звичайно, солодощами нас не забезпечували, а щодо всього іншого…

- Їсти — це некрасиво, — прожебоніла панночка, — оці плямкаючі роти… Нехай, навіть не плямкаючі… Це тваринні потреби, негідні розумної істоти. Я б хотіла харчуватися запахами. Або сонячним світлом…

— Говорять, — чемно мовив принц, — що там, під зорею Сіллон, наші пращури були близькі до того. Але нині… Доводиться пристосовуватися.

— Але ж ви не пристосовуєтесь, — глянула на нього Чаяна своїми чорними очима, якимись непроникними, наче дві заслони, — вам насправді подобається обід.

— Отже, я є недосконалим, — всміхнувся принц, — але немає межі…

Панна доїла свою четвертинку яблука і зітхнула. Напевне, вболіваючи над Вогнедановою недосконалістю.

Опісля обіду князь Володар запропонував прогулянку до Лебединого Озера.

— Наша чудова пара, — говорив він дорогою, — вже не вперше виводить тут лебедят. Нині пташенята вже стали на крило, але ще не відлітають далеко. Я люблю цих птахів, вони мені нагадують… Неважливо…

— Це ті самі, яких я бачив, коли бував тут підлітком? — розчулено спитав Вогнедан.

— Швидше — їхні діти, — всміхнувся Володар, — хоча лебеді живуть довго.

Перед вельможами та їхнім почтом відкрилася гладь невеличкого озера. Озеро було обсаджене вербами і нагадувало кругле свічадо в рамі.

— Що це за запах? — спитала котрась з княгинь, — здається… О, ні…

Хтось з жінок навіть не зойкнув, охнув. Князь Володар став, наче вритий і одрухово потягнувся за зброєю.

Біля берега плавали трупики лебедят, пронизані стрілами. На самому ж березі чорніли рештки вогнища, над яким, на залізному прутику, покладеному на гілки-рогульки, зосталася недосмажена пташина ніжка… Довкола було розкидане пір’я. Впереміжку — біле з чорним.

Панна Чаяна заплющила очі і впала Вогнедану на руки. Безгучно, наче лялька з ганчір’я. Князь Володар владним переливчастим голосом покликав варту.

— Погана прикмета, — мовив хтось, — ой, погана, панове…

Вогнедан обережно притулив до себе панночку, котра виявилася доволі важкенькою, як на ту, що споживає чвертку яблука на день, і попрохав двірську панну, котра тихо плакала, провести його до покоїв нареченої.

— Бідолашні лебеді, - схлипувала панночка, показуючи дорогу, — панна Чаяна їх так любила… Годинами милувалась озером… А нині… Хто наважився? Та ще такого дня…

«А й правда, — подумав Вогнедан, — хто ж тут так мене не любить, що попереджає… Лемпарт? Ні, він не такий дурень… Хтось, закоханий у Чаяну? Оце більше схоже на правду… Бідолашні лебеді, дійсно… Якщо знайду поганця — не тільки вуха відріжу, руки теж…»

Покої панни Чаяни були такими, якими їх Вогнедан і уявляв. Безликими, ідеально чистими і опорядженими. Над її ложем висіло єдине малювання — змія звернулася кільцями на листі латаття. На голові змії блищала золота корона.

«Королева змій, — майнуло в голові у принца, — це що, її улюблена казка? Однак…»

Історія про зміїну королеву була вельми відома і серед шляхти, і серед люду. Йшлося в ній про Діву Зміївну, котра заворожувала добрих людей, являючись їм вродливою панною. Коли ж шляхтич, або селянин, повіривши ніжному голосочку дівчини, підходив поближче, то, останнім, що він бачив в своєму житті, була страшна паща… Знаходилися особи, котрі запевняли, що їхній родич або приятель таки насправді бачив Зміївну в страгійських болотах, і ледве виніс звідти ноги. Але в казці Зміївна завжди перемагала воїна, в якого не підіймалася рука на красуню, навіть, якщо він уже й почав здогадуватися, хто вона насправді.

Вогнедан обережно поклав дівчину на ложе і послав котрусь з панночок за цілителем. Але Чаяна отямилася ще до його приходу.

— Я, здається, зомліла, — прошепотіла вона, — о, який сором… Зазвичай я не є такою полохливою… Але ж бідні птахи… Я сама давала їм імена…

З-під повік дівчини поволі поповзла сльозина. Вогнедан зітхнув і мовив стиха:

— Сподіваюсь, мила панно, що вартівники і гридні знайдуть поганця і покарають належним чином. Не розумію, як можна було підняти руку на таку красу.

Панна знову заплакала, безгучно, майже не хлипаючи. Вогнедан зоставив її, лише коли прийшов цілитель, і повернувся до своїх покоїв вельми засмучений цією пригодою.

За вечерею князь Володар мовив, що, швидше за все, убивцями були мешканці одного з зеліборських передмість. У містечку, котре притулилося до північного муру Зелібору, наче гидкий наріст, проживали біженці з Моозу та страгійські кедаги. Незмінені…

— Ці люди є моїм головним болем, — втомлено говорив Володар, — я б ще зрозумів подібне, якби вони голодували… Але ж поганцям видається допомога… Пропонується стати до роботи… Замість того вони воліють красти. До війни Моозу з Моанією в моєму стольному місті навіть дверей ніхто не замикав… А нині… Я пропонував Повелителю вигнати всіх моозців разом з кедагами до Страгії, і забути про те, що вони існували. Правитель мовив, що розгляне… Але поки що… Це вже занадто — полювати на птахів в моєму власному парку.

Оскільки неприємна подія зіпсувала настрій і гостям, і княжій родині, вечеря, котра задумувалася як бенкет з танцями та співами, відбулася швидко і як — то пригноблено. Танцювати не хотілося нікому, і тоді Принц Зі Столиці звелів Світляну принести флейту…

— Моя любов -

Багряних кленів лист, — мовив юнак стиха,

Дивлюсь — не намилуюсь,

Тільки вітер

Зірвавшись з гір старих, зриває й їх…

Востаннє я спостерігав за падаючим листям в Чорногорі, де і склав… Послухайте музику вітру…

Вогнедан грав, як ніколи… Не лише сумну чарівливість осені оспівувала його флейта — тугу за недосяжним… За красою, на яку ніколи не підніметься ворожа рука… За світом, де, для того, щоб милуватися цією красою, непотрібно тримати руку на руків’ї меча.

— Моя родина вам вельми вдячна, — мовив опісля Володар розчулено, — ви граєте не пальцями — душею. І який потужний звук…

— Я володію ще трьома інструментами, — мовив Вогнедан, — але флейта… Якщо я не гратиму на ній, то, напевне, не зможу жити. Це мій другий голос, якщо пан Володар розуміє, що я маю на увазі.

— Атож, голос вашого духу, — згідно кивнув головою князь Зелеміню, — на жаль, нині так нечасто… Пристойно грають майже всі шляхтичі, я і сам… А от подібний рівень… Князь Ллєг зі своїм пандаром… Можливо — князь Влад, але чорногорська гітара в його руках все-таки доводить більше вправність музики, аніж… Колись, замолоду, я чув, як грає на скрипці Повелитель, тоді ще принц Святослав… Він наближався… Але ви, мій принце, досягли вищого вміння та ще в такому юному віці…

Вогнедан підморгнув Воїславу, і той послав Тополину за скрипкою. Взагалі-то Дракон більше любив вправлятися з чорногорською гітарою, але вдвох з Вогнеданом вони грали саме так: скрипка і флейта.

Присутні затамували подих, слухаючи, як перегукуються інструменти трохи не живими голосами. Музика оповідала про зімкнуті руки двох закоханих, про спільну погибель, що очікувала попереду, і про смутну чарівливість легенди, котра овіяла їхню смерть.

— О, це Радко, квітанець, — впізнав мелодію Володар, розчулено зітхнувши, — вона, здається, так і зветься: «Лебеді Данаділу». Він присвятив мелодію двом закоханим, котрі наклали на себе руки… «Наче лебеді, впавши з неба…». Неймовірно чудова річ, і якраз нині… Трохи світлого суму не завадить мені перед зустріччю з суддею Зелібору. Цей достойник має доповісти про хід розслідування.

Чаяна лебідкою випливла з-за столу і поволі схилилася перед Вогнеданом у низькому звичаєвому уклоні. А тоді доторкнулася вустами до його руки, в якій юнак все ще тримав флейту.

— Мій дух, — мовила стиха, — знову осягнув потрібний спокій. Дякую, ваша вельможносте…

— Радий прислужитись милій панні, - не менш церемонно відповів Вогнедан. Він ніяк не міг знайти потрібного тону розмови, хоча ніколи не губився, спілкуючись з жіноцтвом. Пан Дубовий був правим — панна була якась занадто не від цього світу.

Опісля так призвоїто закінченої вечері на Вогнедана очікувала ще одна несподіванка. До нього підійшов княжич Лемпарт і явно з миролюбними намірами. Принаймні, він був червоним, наче полум’я в комині й хвилини дві не міг почати розмову.

— Я вас уважно слухаю, — ввічливо сказав Вогнедан, а Воїслав обережно доручив скрипку пажу і присунувся поближче.

— Нехай ваш друг не хвилюється, — мовив Лемпарт трохи не розпачливо, — я не збираюся вас ображати… Навпаки… Я — мерзотник і гидь, негідна власних вух… Я сам не знаю, що зі мною сталося…

— Для чого ви вкрали вірша? — спитав принц спокійно, — адже все одно це випливло б назовні рано чи пізно…

— Сам не знаю, — щиро мовив старший Володаревич, — я тоді себе не тямив… Боговлада… Вельможі… Вірші, музика, співи… І ще й оцей наказ навчителя… Я дуже погано віршую… Я взяв чернетку, щоб ну… мати зразок. Але у мене все одно не вийшло, і тоді я…

— А що сталося у Владигорі? — мовив Вогнедан, — ви образили мою наречену і свідомо змусили мене до вжиття зброї…

— Ревнощі, - сказав Лемпарт, зітхнувши, — люті ревнощі… Коли я служив у Лелегу, то панна… Не дивіться на мене так, я говорю щиру правду… Панна Дана є зразком доброти, чистоти і дівочої вроди… Я був таким самотнім… Поруч зі мною завжди був лише Рудан… Я терплю біля себе цю істоту лише тому, що відчуваю в ньому родича по крові, і якусь прив’язаність до мене… Але Рудан є доволі огидною особою. А панна… Вона розмовляла зі мною так ласкаво, що я насмілився уявити… Я закохався у панну Дану до божевілля… Тоді вона ще була вільною, і тому я… Але панні не сподобалася грубість мого поводження, і — чого вже таїти — дуже не сподобався Рудан і моя з ним дружба. Вона вважала, що брат мене псує… Можливо так воно і є… Словом, панна мені відмовила, а її батько послав до князя Влада прохання про мій перевід до Владигори. Я був у розпачі… І раптом… Я бачу її… З вами… Від ревнощів і злоби я і наговорив вам оту всю гидоту, про яку мені й досі соромно згадувати.

— Хай допомагає мені Бог, і Святий Мейді, вуста його…, - раптом процитував Вогнедан, — ви часом не знаєте, як там далі?

— О, це щось з «Повчань Святого Старця»? — непорозуміло перепитав Лемпарт, — ні, не знаю… Не цікавився. На мій сором, я взагалі мало читав… А тим більше — іноземщина… Ні…

— Пане Лемпарте, — мовив принц, — сподіваюся, ви розумієте, що друзями ми з вами не будемо ніколи. Але я не хочу і бути вашим ворогом. Ворожнеча між родичами є річчю неприпустимою, а Лларани є родичами Ллонам віддавна. І кров не стала водою, від того, що ви стали Драганами, а ми — Саламандрами. Сподіваюся, що всі непорозуміння між нами владналися. Я згоден забути історію з чернеткою… Щодо ж всього іншого, то ревнощі дійсно… Примиримося…

Вогнедан простягнув руку. Лемпарт з хвилину дивився на нього непорозуміло, тоді теж простягнув правицю.

— Хай Боги милують, — вимовив, — ось шляхетність… Пробачити такому поганцю, як я… Не чекав…

— Не пробачити, — виправив Вогнедан з легким усміхом, стискаючи зап’ясток недавнього ворога, — просто забути…

Він залишив трохи ошелешеного Лемпарта і підійшов до Воїслава, котрий прислухався до їхньої розмови.

— Як хочеш, милий брате, — мовив Веданг, — але я б не довіряв цьому фарбованому лису… Горбаня, як-то говорять, виправить лише сира земля. Так і з паном Лемпартом… Він не оцінить твоєї приязні.

— Як уже станеться, — знизав плечима Вогнедан, — але я, принаймні, дав йому останню можливість стати дивним не лише за формою вух…

***

У Північному містечку біля Зелібору, серед тимчасових халуп, в яких тулились біженці з поруйнованого війною та релігійними чварами Моозу, знаходилася досить призвоїта хатина, котра, як сповіщав напис над нею, була заїздом «Лисиця». Для неписьменних та іноземців, якими було переповнено передмістя, на вивісці було намальовано руду лисичку, котра тримала у лапках великий хлібець-плескачик.

«Лисиця» була єдиною кнайпою в цих нетрях, де відвідувач міг бути спокійним за свого гаманця. Хазяїн, похмурий здоровань невизначеного походження, окрім того, що сам міг однією рукою виставити за двері очманілого від пива та дешевого вина пияка, але ще й платив двом викидайлам — таким же як і він, понурим моозцям. Познайомитись з їхніми важкими, наче молот, кулаками бажали одиниці.

Хазяїн звався, а радше називав себе Зельмом. Коли його хтось з новеньких наважувався запитати: «А далі?», він рявкав: «А ти що, суддя?». Обірванець, котрий невчасно проявив цікавість, раптом згадував, що у нього є спішна справа в протилежному від шинквасу куті величенької задимленої зали і розчинявся поміж відвідувачами.

Для відвідувачів з міста, котрим бажалося чи-то пригод, чи-то нових вражень, Зельм тримав вільними чистенькі кімнатки на другому поверсі. Вхід туди був не через спільну залу, а з дворику, де можна було зоставити й коней, знов таки, не боячись, що назад доведеться йти пішки. Конюх у Зельма був такої ж міцної статури і не розлучався з кийком.

Злі язики говорили, що Зельм походить з доброї міщанської родини, яка зреклася його за те, що він прийняв мейдизм. Називали навіть одне чи два прізвища, доволі відомі у Зеліборі. Зельм подібні плітки пропускав мимо вух і керував своїм заїздиком, мов капітан кораблем.

Цього вечора на чистій половині «Лисиці» були гості. Спершу приїхало троє осіб у плащах з каптурами, згодом — ще один таким самим чином закутаний чоловік. Четвірка зняла двокімнатний покоїк на другому поверсі, і попередила господаря, що вони очікують ще на одну особу.

Зельм мовчки кивнув, приймаючи з рук відвідувачів капшучок зі срібними монетками. Потім покликав одного з викидайлів і наказав йому стати на дверях, котрі відділяли сходи нагору від спільної зали. Один з прибулих попрохав принести жаровню з вугіллям, а також замовив пива і сяких-таких наїдків.

Четвірка поскидала плащі аж після того, як Зельм, котрий обслуговував паньство особисто, приніс замовлене і подався вниз. Княжич Лемпарт, який і прибув самотою, задоволено потис долоні на варварський штиб родичу Рудану, та двом моозьким дворянам-біженцям Адірану Лесту і Зорану Кленту.

Рудана Лемпарт, як-то вже говорилося, знав з дитинства, яко родича, а згодом друга, а з двома моозцями познайомився в цій самій кнайпі і взяв їх до себе на службу яко тілоохоронців. Сталося це нещодавно, але і Адіран, і Зоран вже були найкращими приятелями свого роботодавця.

— Вона не прийде, — сказав Рудан, — побоїться… Накоїв ти, Лемпарте… Скажений чоловік… Скільки я тебе вкоськую… Добре, що у тебе є брат, на якого можна валити всі свої дурощі… І за кедагів попало мені, і за ту чорногорську сучку, і…

Він зупинився і мимоволі потер понівечене ліве вухо — знак по поєдинку з чорногорцем Трембичем.

— А тепер знову, — мовив зло, — лебеді тобі завадили… Якщо твій батечко-ельф дізнається про це — то напевне викреслить тебе з отої вашої щляхетської книжки. А то і спадку лишить — будемо вдвох жебракувати.

— На мене — ніякої підозри, — відповів Лемпарт холоднокровно, дістаючи з сумки загорнуті в промаслений папір шматки пташиного м’яса, — тим більше — зараз… Я виправляюсь, Рудане… Поклади оце на вугілля… До приходу Чаяни м’ясо має бути теплим.

— Божевільний, — мовив Рудан похмуро, — тепер нас тут застукають вартівники. З теплою лебедятиною…

— Це гусятина, дурню, — хмикнув княжич, — я сьогодні навмисне купив гуся. Вже обпатраного. І віддав хазяїну посмажити на рожні. Так він і відповість, якщо хтось у нього спитає, чим бенкетували сьогодні ввечері заможні відвідувачі. О, а ось і сестра…

— Не думав, що вона наважиться, — буркнув Рудан з мимовільним захопленням, — хоробра сволота.

«Хоробра сволота» якраз нечутно виникла на порозі кімнати, де брат і побачив її першим. Дівчина була закутана в такий же плащ і вбрана в чоловіче.

— Як моя справжня вечеря? — запитала весело, — де пиво і м’ясо?

— Пиво у Рудана, — озвався Лемпарт, — а м’ясо ось… Те саме м’ясо… Потім буде ще гуска. З яблуками.

— Спершу цього, — засміялася князівна, — місце мені… І пива.

— Я зробив усе по твоєму слову, — мовив Лемпарт, — тільки що руки не цілував цьому хлопчиськові, як твоя милість…

— О, зате це було неймовірно розчуленим поривом почуттів, — відповіла Чаяна, присаджуючись на вкриту хутром лаву, яку їй передбачливо звільнили два моозці і беручи в одну руку кухоль, а в другу пташину ніжку, — за нашу приязнь, панове…

Лемпарт випив з усміхом, Рудан все ще незадоволено кривлячись, тілоохоронці — з цілковитим захопленням.

— Всеньке місто, — оповідала Чаяна, — стоїть на вухах через оцю нашу витівку. Аби не потайний хід, мені не вибратися б з палацу. Адже для всіх я ще хворію від туги за лебедями.

Дівчина смачно відкусила від ніжки і сьорбнула пива.

— Ходи, — продовжила, — це неймовірно цікава царина для вивчення. Особливо забуті, або напівзавалені… Вони дають свободу… Ну, і піша прогулянка є корисною…

— Небезпечно, — мовив моозець Зоран, — ходити сама цими нетрями… Лихий люди…

— Я теж лиха, — Чаяна поволі обгризала кісточку, — і зі мною краще не зустрічатися ні людям… ні іншим. Отже, все гаразд, брате… Так тримайся і надалі. Тільки не дуже червоній, коли брешеш…

— Зате у тебе незле виходить, — хмикнув Лемпарт, — брешеш і не червонієш…

— Але ж я говорила правду, — мовила Чаяна холоднокровно, — я дійсно була в захопленні від його гри. І руки йому цілувала цілком щиро. Коли Вогнедан грав — моя душа рвалася з пут на волю, подалі від цього огидного світу. Ти тупий, Лемпарте, твоє вухо не сприймає нічого приємнішого за барабанний дріб. Я вже не говорю про достойного Рудана та інше присутнє тут паньство. Найкращою музикою для них є цигикання моозького простолюдина на поганій скрипці.

— Я тебе зовсім не розумію, — скривився Лемпарт, — але дідько з ним… Пригощайтеся, панове…

Чаяна наїлася швидко, і нині спостерігала, як жеруть Лемпартові приятелі. Її чорні очі майже впритул роздивлялися моозця Зорана. Той аж умлівав від втіхи, але боязко косився на роботодавця — що, мовляв, скаже княжич.

— Ти сильний, — провуркотіла дівчина до моозця, — мені подобаються сильні… Чоловіки, я маю на увазі. Ти Зоран, чи не так? Ти доведеш мені, що ти є… чоловіком?

— Чаяно, не смій! — рявкнув Рудан, але дівчина лише усміхнулася йому в обличчя.

— Ти можеш мені щось забороняти? — спитала вона насмішкувато, — ти, брудний простолюдине, сину варвара і кругловухої дівки, котра була настільки неперебірливою, що переспала з незміненим… Ти вважаєш, що маєш право мені наказувати опісля того, як я використала тебе для насолоди?

Рудан збілів на виду. Чаяна не вперше знущалася над ним прилюдно. Коли він став її коханцем, то неабияк зрадів, отримавши одразу те, чого інші кругловухі домагалися роками. Занадто пізно він втямив, що не отримав нічого, а тільки став повністю залежним від вередливої красуні, котра час від часу зволила допускати його на ложе.

- І, до речі, - продовжувала Чаяна все тим же в’їдливим голосом, — ти, Рудане, забагато взяв на себе волі… Те, як ти розмовляєш з княжичем Зелеміню, нікуди не годиться. Ти є його родичем, я згодна, але ти не є можновладцем. Ти навіть пожиттєвим шляхтичем не є, бо не відбув належного терміну служби державі. А тим більше, ти не маєш права панібратськи ставитися до мене, бо я тобі не родичка. Зараз, задля розваги, я віддалюся до спочивальні з паном… е… як там… Зораном. А ви, шановне паньство, продовжуйте бенкетувати.

Дівчина урочисто простягнула моозцю руку. Той ще раз запитливо зиркнув на Лемпарта, але той лише доброзичливо усміхався. Княжичу подобалося, коли сестра ставила на місце Рудана, який і справді розбестився останнім часом.

— Моя сестра, — мовив він до тілоохоронця, — сама вибирає собі коханців. Скоро вона вийде заміж, тому перед тим хоче спробувати побільше насолод. Тільки не радій занадто, хлопче, вона кине тебе так само швидко, як і обрала…

Зорана це не злякало, і він рушив за дівчиною в сусідній покоїк, шкірячись від задоволення. Рудан зірвався на ноги.

— Сядь! — звелів Лемпарт, — не казися… Я тебе попереджав, що так станеться. Чаяна робить все для втіхи тіла, і нічого для втіхи духу. Але я не дозволю їй заважати.

Рудан вицідив крізь зуби довгу моанську лайку і знову присів до столу.

— Нічого, — мовив, — коли наше буде зверху, я матиму десяток гостровухих рабинь. Триматиму їх на ланцюгу і вчитиму бичем. А житиму в зеліборському палаці і одягатимусь в шовки.

— Для цього, — буркнув Лемпарт, — потрібно, аби я став володарем палацу у Боговладі… Або, принаймні, у тому ж Зеліборі. Ти говорив з дядьком Дарканом?

— Краще б не говорив, — зло мовив Рудан, — мій батько є заплішеним дурнем. Як загорлав на мене — я думав, що збіжиться вся Предслава. Добре, що хоч горлав моанською — ніхто нічого не втямив. «Чорріни твого діда на палю звеліли набити! — репетує, - весь наш рід понищили, змусили тинятися по світі, а ти наважуєшся їм допомагати!». От дивак, та яке мені діло до нашого з тобою, Лемпарте, дідуся-моанця, я ж його навіть і не знав. Рід Логіних, бачте, Чорріни понищили… Та за особливі заслуги ми б мали більше, ніж пращури в лісі сидячи! Ех! Дурень він і є дурень… «Я присягу, — горлає, - давав князю Володарю!». Чи й не діло — присяга, її до кишені не покладеш. Все життя служив татко гостровухим, а вислужив лише пожиттєве шляхетство. Навіть успадкувати оті пільги я не можу.

— Рудане, — мовив Лемпарт трохи не перелякано, — ти оповів батькові про наші пляни, і він не згоден?

— Тебе я не називав, — мовив Рудан, — а мене батечко не здасть, будь певен. Не вдалося тут, будемо діяти інакше. Я сподівався, що у батька зосталися які-то друзі в цій…Північній Імперії… Теж мені… Куди кінь з копитом, туди і раки з клешнями… Імперія… Ішторн — оце справжня Імперія, а північніше Моозу лише дикуни у смердючих кожухах.

Приятелі говорили моанською, і тому позосталий тілоохоронець їх не розумів. Моозець заздро поглядав на двері спочиваленьки, куди віддалився його напарник, потягував пиво і позіхав.

— То що мусимо робити? — спитав княжич, — є ще задумки?

— Церква, — коротко мовив Рудан, — потрібно згуртувати мейдистів. Ці хлопці легко піддаються на умовляння… Умовив же я тоді отих двох… Шкода, що не вдалося.

— Я й досі дивуюся, що ми з тобою є на волі, а не відробляємо своє на торфяних болотах, — хмикнув Лемпарт, — добре, що і пан, і слуга загинули. А раптом когось би взяли живцем? І вони б оповіли, що найняли їх зовсім не ішторнійці, а двоє осіб, котрі говорили з зелемінською вимовою… Вогнедан щось підозрює, не далі як сьогодні він процитував мені отой напис на стрілі…

— Ну то й що, — буркнув Рудан, — вони все одно не бачили наших облич. Зате добре роздивилися наші гроші, якими ми заплатили їм за життя двох язичників. Їх не потрібно навіть було довго умовляти. Коли я сказав цьому звихненому на мейдизмі торговцю, що двоє гостровухих зневажили книгу «Повчань», розтопивши нею комина, і трохи поридав над цим блюзнірством… Присягаюся, брате, той… як його… Алевт пристрелив би Чаяниного нареченого й задурно. А ще як я додав, що ця парочка юних вельмож є не просто язичниками, а демонопоклонниками і служить демону Даміяну… Я-то знав, що забобонні мейдисти накуплять срібла і замовлять стріли з відповідним написом. Не вийшло… А яка була задумка… Одним ударом позбутися і Вогняних Ящерів і спадкоємця Ведангу. Патякають, що правитель хворіє, і навряд чи він довго прожив би опісля смерти одинака. А тоді, у замішанні можна було б… Поки гостровухі ділили б владу…

— Я не люблю, — суворо мовив Лемпарт, — коли ти говориш про істинну віру в такому легковажному тоні. Але дійсно…Зміна династії завжди веде до якихось заворушень. Навіть в Ельбері, де завжди тихо, наче у труні. Якщо не рахувати поодиноких божевільців обох рас, тут ніхто й ніколи не домагався змін.

— Будуть їм зміни, — ошкірився Рудан, — та ще й які. Задля цієї щасливої миті я терплю вибрики твоєї сестри, Лемпарте, замість того, щоб придушити її на місці. Вона може бути нам корисною… Зрештою, в інших країнах часто бувало, що подібні нам незаконнонароджені та напівкровні підіймалися до влади за допомогою жон…

— Тут Ельбер, — сказав княжич, зітхнувши, — тут буде важче…

— Люди скрізь однакові, - мовив Рудан, — вони бажають лише солодко їсти, тепло вдягатись і…., - він вжив лайливого моанського слова, — жінок. А щодо гостровухих, то я певен, що вони лише краще прикидаються шляхетними та витонченими. Особливо, коли дивлюся на Чаяну… Або на тебе. Вона там що, зібралася пробути до ранку?

— Нехай робить що хоче, — сказав Лемпарт застережливо, — я лише радий з цього… Красунчик Вогнедан догризатиме кісточки опісля моїх слуг…

Рудан з хвилину міркував, тоді розреготався і налив собі ще пива.

***

Пан Мирослав Вишневський прокинувся ще до світанку.

В покоїку, відведеному йому, як чільному офіцеру почту наступника трону, було ще темно. З дверей на балкон тягнуло прохолодою. Молодий боговладець поїжився, тоді встав, накинув халат і вийшов з кімнати.

З балкончика було видно парк, в якому вчора… Мирослав похитав головою, тоді зіперся на перила і почав чекати світанку.

З боку парку раптово з’явився вершник у плащі з каптуром. Він їхав поволі, явно намагаючись не наробити шуму. Зупинився… З-за його спини зіслизнула ще одна постать, теж закутана у плащ.

Ця, друга особа, явно була дивним, бо рушила вперед плавною ходою вельможі. Махнула рукою вершнику, котрий завернув за ріг будівлі, підійшла до стіни і щезла.

Мирослав, котрий від цікавості трохи нахилився вперед, міг би заприсягтися, що таємничий прибулець пройшов крізь стіну.

— Дива творяться у зеліборському палаці, - пробурмотів він, — спершу лебеді, тоді привиди у каптурах… Ох і не подобається мені все це… У Боговладі добрі люди і дивні ночами сплять, а не тиняються попід вікнами. І як ці панки проїхали повз охорону? Хіба що вони мешкають тут і знають години обходу і зміни варти… Потрібно сказати Вогнеданові… Князь Володар є відважним воїном, але оце кишло незмінених біля Зелібору додасть клопоту будь-кому. Хоча з таємничих волоцюг принаймні один — з вищої знаті. Можливо у Зелеміню звичай такий — нічні розваги у плащах з каптурами… Або під маною…

Зрештою Вишневський вирішив, що саме так воно і є. Можливо, вночі у місті гуляв навіть котрийсь з Володаревичів потайки від батька-князя і дбайливих матусь.

Тим часом палац потроху пробуджувався. Дивні підіймалися рано, і Вишневський усміхнувся, почувши внизу голос Принца Яблуневого Саду. Вогнедан вийшов з хвіртки у живоплоті і задивився у рожевіюче небо. За ним з’явився Воїслав. Обидва вельможі були ще в халатах, але вже свіженькі і усміхнені. Вчорашній сум минув, а дивні ніколи не журились довго над тим, чого не можна виправити.

Мирослав забіг до покоїку, хутенько вбрався і знову вийшов на балкон. Аби не втрачати зайвого часу на блукання коридорами незнайомої будівлі, він перебрався через перила і м’яко зіскочив вниз — благо було невисоко.

— О, — вимовив Вогнедан, перед яким приятель виник так раптово, — схоже, що у Зеліборі вся знать замість дверей проходить крізь вікна, а то і крізь стіни.

— Я теж так думаю, — засміявся Вишневський і оповів про двох вранішніх привидів.

— Ставлю свого меча, — закінчив він, — проти моозької шаблі, що то були брати Володаревичі, котрі тинялися по місту у пошуках пригод.

— Я бачив речі ще чудніші, - мовив Вогнедан, — і теж перед ранком. Тінь, котра пройшла крізь стіну… Чи зникла у стіні…

— Цей палац пронизано потаємними ходами, — озвався Воїслав, — він стоїть на горбі, на підмурівку старого замку, що колись належав незміненому князю Зелеміню. Тому самому, котрий розплатився з ординцями хото за власну безпеку, віддавши їм у рабство власних підданих. Старий дідько наказав поробити тут безліч ходів ще до навали. Напевне, передбачав, що колись таки та прийдеться виносити ноги.

— Щось подібне є і під Боговладою, — мовив Вогнедан, — тільки там штучні ходи сполучаються з природніми катакомбами. Взагалі, наші людські пращури занадто сподівалися на всі ці лази, лазівки і переходи. Часом, звичайно, воно рятувало… Під час раптового нападу, наприклад. Було куди ховатись мирним людям. А у столиці, до речі, є хід… про його місцезнаходження знають одиниці, котрий веде під дном Дани на берег. Його, однак, проклали не люди, а дивні в той самий час, коли було збудовано наш славетний міст. Своїм знаряддям, принесеним з неба, воно ще працювало. Перекази говорять, що хід мав служити наче підземним мостом через ріку. Але тоді почалася смута — повстання Бренка проти Веданга Сіллура, перша ішторнійська війна, коли ворог, котрого провів через гори зрадник Годислав, спалив Помаранчеву долину, і трохи не дійшов до самої Боговлади… Словом, хід завалили, а чи замаскували, бо він робив місто доступним ворогу.

— У нас, у Веданзі теж є підземелля, — сказав Воїслав, — біля Радину, наприклад… Печери в ярах… Тільки привидів там не водиться. Особливо — привидів панночок у довгих плащах…

— Звідки ти взяв, — спитав Вогнедан зацікавлено, — що ота тінь була жіночої статі?

— О, — зітхнув Дракон, — відчуття… На рівні відчуттів, мій принце.

— До речі, - мовив принц, — я маю засвідчити пошану нареченій. Бідолашка мабуть проплакала цілу ніч. Я її розумію — подібні почуття я відчуваю до свого саду у Боговладі. Якось я бачив чи-то сон, чи-то видіння… Великоднього ранку… Палаючі яблуні, і квіти, котрі осипалися попелом з гілок… Це видиво увігнало мене в тугу на кілька днів, а тут лихо сталося насправді…

Приятелі домовилися зустрітися за сніданком, і Вогнедан подався до покоїв Чаяни. Однак, вже знайома йому двірська панна доповіла, що князівна ще спочиває, і ще звечора прохала не тривожити її сон.

Дивний, котрий з власної волі відмовився зустріти схід сонця, був у Ельбері явищем нечуваним. Вогнедан припустив, що панна досі є засмученою, і тому… Але подібна поведінка йому не сподобалася — дивні уникали бездіяльної туги, намагаючись виспівати свої жалі у музиці, чи у віршах і обов’язково опісля розділити з кимось цей обряд перетворення страждань на світлий жаль. Втім, панна Чаяна справляла враження особи, котра жила у власних мріях, і не дуже полюбляла дружнє спілкування.

Принц Яблуневого Саду теж мав схильність до самітніх роздумів наодинці з флейтою. Однак, при тому він мав з десяток приятелів, вірного друга, а нині і Дану, єдину в світі Дану, яка… До речі, потрібно подарувати Чаяні намисто від першої дружини. Як-то заведено…

Не видно, аби Чаяна мала близьких подруг, інакше вони б ще вчора оточили б її співчутливим віночком… Не видно, щоб вона дружила з братами — всі троє Володаревичів трималися від неї на відстані, навіть Ольг, її двійня… Можливо, Ольг і досі не забув, як вони підлітками трохи не загинули з Чаяниної вини. Розірвати духовний зв’язок двійнят — це ж треба на таке наважитись… До речі, для цього потрібно мати великі знання з рослинознавства, десь добути складові частини зілля… Чи не займається «зразок пристойності» чорним чародійством? Поміж Вогнеданових однокровників подібне траплялося дуже зрідка, власне кажучи — майже ніколи. Але дві могутні жриці Чорнобога, котрі використовували своє страшне вміння як зброю в останній війні з Ішторном, були дивними жонами з вельможних родин. Це була таємниця на рівні військових, і Вогнедана було посвячено в неї як наступника трону. Одна з цих панн загинула під час сходу вікопомної лавини, котра знищила ішторнійське військо і не тільки… Направленої лавини. Друга відьма жила у Чорногорі тихим життям, не вживаючи сили. Між іншим, у неї в Боговладі була сестра-близнючка, котра служила Богам у Храмі Сонця.

Вогнедан аж головою покрутив, відганяючи дурні думки і підозри. Що це він справді… От уже дійсно — не накажеш серцю. Якби він кохав Чаяну, то не вишукував би в її поведінці дивацтв. Ну спить панна, і нехай собі спить… Юнак попрохав у двірської панни, яку звали Миловидою, приладдя для писання і швидко накидав на листку паперу:

«Послання —

Ще не свідчення кохання!

Незвично те, що за листами вслід

Душа моя також

До неї лине…

Чи зможемо поговорити не тільки в листах…»

Зоставивши послання Миловиді, юнак подався снідати. Відповідь від князівни ж принесли аж по обіді, коли молоді боговладці вже збиралися їхати обдивлятись Зелібор.

«В саду я знаю

Затінок чудовий

Але немає краще холодку

Ніж під твоїм, володарю,

Покровом…

Опісля вечері неодмінно…»

— Здається, — підсумував Воїслав, — панночці ти байдужий так само, як і вона тобі. І вона ясно дає це зрозуміти. Що бачить в тобі лише принца-спадкоємця, майбутнього володаря держави.

— Тим краще, — зітхнув Вогнедан, — я не вмію брехати і вдавати палкі почуття там, де їх не має. Якщо панна погодиться на цей шлюб, ми спілкуватимемося наче двоє друзів.

— Між іншим, — сказав Дракон, — я бачив по обіді Лемпарта. Фарбований лис мав такий вигляд, наче всю ніч пиячив. Скаржився на головний біль… Напевне — опісля кількох кухлів пива, яке він змішав з моанською горілкою.

— Воно що, насправді горить? — спитав принц зацікавлено.

— Смолоскипи у цій штуці добре вимочувати, — засміявся Воїслав, — а приймати всередину — хай боронять мене Боги. Це лише незмінені можуть жлуктати таке, та ще й з пивом. Втім, деяким і самого пива буває задосить.

Опісля вечері Вогнедан знову подався до нареченої. Цього разу панна його прийняла як належить і з уклоном взяла дароване намисто.

— Я з радістю напишу сестрі, - мовила вона лагідно, — сподіваюся, ми подружимося. Це не та панна, котра отримала третє місце…

— Та сама, — всміхнувся принц, — я і досі згадую про ті змагання.

Чаяна почала згадувати Сіллон, Велику Ніч, і власну у тих змаганнях участь. Десь за півгодини панна аж трохи пожвавішала і вже не була такою напруженою, як на початку.

— Я нетерпляче очікуватиму, — мовив Вогнедан, — вашого прибуття до Боговлади. Хоча ми одружуємося за волею батьків, відомо, що такі злюби часто і зостаються не поруйнованими все життя, в той час як кохання… Однак, я сподіваюся на пробудження почуттів.

— О, мої почуття, — мовила Чаяна, — голос вашої флейти — це голос моєї любові.

— Тож навесні, - сказав Вогнедан лагідно, — на Рівнодення я пришлю за вами. А поберемося на Великодні свята.

— Ваша воля, мій володарю, — сказала дівчина потульно, — якщо ви вважаєте, що це буде пристойно

— Так, адже я вже одружений, — всміхнувся принц, — і занадто швидко… А так ми перевіримо наші почуття, адже вони мусять зрости в розлуці.

Дороги — ніби пояса кінці:

Розходяться і зв’язуються знову

Так само й ми

Зустрінемося ще…

Навесні, у щасливу годину нашого шлюбу

— Кохання

Лиш міцніє у розлуці…

Та що, як в серці в нього почуттів

Ще менше, ніж води

На висхлій луці…

Ваша дружина невимовно гарна…, - озвалася Чаяна, — я бачила її на сіллонських змаганнях. І тому…

— О, ми з Даною радо приймемо вас у родину, — мовив Вогнедан заспокійливо, — А щодо почуттів… Неможливо забути вашу вроду і витонченість. Давайте, я вдягну на вас дарунок сестри. Він личитиме до вашого вбрання.

Чаяна подала намисто нареченому, схилила голову, і Вогнедан обережно одягнув прикрасу, котра одразу ж заблищала, оживляючи скромну сукню з сірого шовку. Вбиралася панна Чаяна майже завжди однаково — в дорогі сукні приглушених кольорів. На бенкеті вона була, здається, в темнозеленій… Юнак замислено дивився на схилену перед ним гарненьку голівку прикрашену плетивом кіс, і намагався викликати в собі оті почуття, які мали перерости в кохання до зелемінської князівни. Але не міг… Він навіть не міг безкорисливо милуватися нею, як — то робив завжди, вшановуючи вроду панночок обох рас. І не міг зрозуміти, що йому заважає. Якась незрозуміла відраза до милої панни.

— Моє замилування вами згодом стане чимось більшим, — продовжував він, — хоча у цих шлюбах з батьківської волі є деякі речі, про котрі… Чоловіку легше — він може дозволити собі плекати квітник у своєму садочку, не думаючи про поговори. Але молода дівчина… Можливо, ви маєте ніжні почуття до якогось шляхтича, гідного вашої особи. В такому разі, доки квітка кохання не розпустилася в моєму серці, мабуть краще… Наші батьки можуть зрозуміти подібне, і відмовляться від дитячих заручин не порушуючи заведених правил.

— О, моє серце є зовсім самотнім, — тихо мовила Чаяна, — вірніше було, аж доки… Там, на Сіллоні… Коли ви, переможець, взяли з рук Повелителя срібну гілку з золотим листям… Мені захотілося стати на тій гілці хоча б маленьким листком… А згодом я побачила цю гілку в зачісці певної панни… Я страждала, пане Вогнедане… Не стану говорити лжі — я не була закохана з дитинства у Вогника Саламандра, який приїздив погостювати до Зелібору. Кохання увійшло мені в серце, немов клинок, саме минулої осені.

На блідих щічках панни виступив рум’янець.

- І ще, — прошепотіла вона, — ваша музика… Ви граєте так, що моє серце бринить в такт краще, ніж віола Воїслава. Пообіцяйте мені…

— Що, мила? — спитав Вогнедан ніжно. Сповідь Чаяни його розчулила.

— Що ви зіграєте мені так, як я захочу… І там, де я захочу. Не нині… Згодом… Коли ми вже станемо ближчі одне одному.

— Напевне, це має відбутися в якомусь з ваших улюблених куточків, — всміхнувся юнак, — що ж, я згоден. Нагадаєте мені про це потім.

— Я нагадаю…, - прошепотіла Чаяна, і Вогнедан знову ледве стримав несподівану огиду. Раптом згадалося малювання над ложем панночки. Красуня, котра зваблює людей і дивних до зміїної пащі… Змія у короні… Повелителька змій.

«Хтозна що верзеться, — подумав юнак втомлено, — невже я так і не звикну до того, що мушу мати двох дружин… А потім підросте ще й Зоредива, з котрою я просто муситиму одружитись, бо прийнято, щоб одною з дружин правителя була жона з роду Ведангів… Так заведено в цьому світі, і заведено не нами. І всі з цим миряться, і пишаються своїми квітниками, з’являючись на великі свята в оточенні дружин та визнаних подруг… Он пан Вартислав яких чудових має жон… А я, на свою біду, вродився однолюбом і зроблю нещасною цю прекрасну діву, яку від своєї нерозумної відрази до другого шлюбу, ладен назвати змією.»

Маленька вітальня панни, де розмовляли двоє заручених, теж видавалася Вогнедану дивно порожньою. Його погляд блукав по гарненькому поставцю, в якому лежали якісь музичні інструменти — скрипка, а чи віола і ще щось, по різьбленому столику для писання, по кріселкам, по великим п’яльцям для гаптування, на яких було натягнено тканину для гобелена, по малюванню на стіні, яке, на відміну від картини у спочивальні, зображувало вид на те саме Лебедине озеро з двома лебедями на ньому, і чогось не знаходив.

— Я не тримаю тут книг, — лагідно мовила дівчина, — а працюю в книгозбірні палацу. Так мені видається пристойніше — аби не захаращувати помешкання сувоями. В усьому має бути лад, чи не так?

— Я цілком згоден з вами, панно, — відповів Вогнедан, — на жаль в моїх покоях замало ладу, і тому трапляється..

— О, ця нещасна чернетка, — Чаяна підвелася з кріселка, на яке присіла під час розмови, і схилилася в низькому звичаєвому уклоні, - я прошу про вибачення для мого старшого брата. Він… як би це краще сказати, трохи неотесаний… Це помилка нашого батька, йому потрібно було одразу забрати дитину у того жахливого пана… як там його… Даркана Логіна. Він дуже грубий, цей незмінений, його, здається, полишила дружина саме через негідну поведінку. Але мій тато… Дуже довго йому було важко згадувати про панну Логіну, мати Лемпарта…

— А чому Перша Княгиня вирішила полишити Ельбер? — спитав Вогнедан, — якщо це, звісно, не родинна таємниця…

— О, звісно ні, - всміхнулася Чаяна, знову присаджуючись, — бідолашна панна Логіна була мейдисткою, і вважала, що окрім неї… Вона пішла, коли тато одружився з нашою з Ольгом мамою. Перед цим були жахливі сцени, про які і досі згадують старші служниці. Ми, дивні, не звикли до такого прояву почуттів, а втім, навіть всі ельберійці є стриманими і в любові, і в ненависті. Панна ж Логіна була дуже…

— Нестриманою, — з усміхом підказав Вогнедан.

— Саме так, — хитнула голівкою Чаяна, — бідолашний брат успадкував від матері багато злого. А тут ще отой Рудан, його брат у перших… Коли тато вирішив нарешті забрати старшого сина з Предслави, то вжахнувся, побачивши це дитя… Уявіть собі, брат їв руками, постійно вимагав м’яса, лаявся наче волоцюга-північанин — добрі люди і дивні його не розуміли, так він ще й повторював ту гидоту ельберійською. Окрім того бідолаха ледве вмів писати і читати. Тато доручив нещасного мені, вважаючи, що сестринська ніжність… Я дуже старалася, але домоглася не дуже багато. Принаймні, коли Лемпарт їхав до столиці, він уже вмів сяк-так віршувати і прочитав аж три стародавні сувої. Я думала, що цього вистачить з огляду на його простакуватість, але мені зовсім не прийшло до голови, що він наважиться піти на оті змагання та ще й з чужим віршем.

— Піти на змагання його змусив наш навчитель бою, — мовив Вогнедан, — а щодо чернетки… Півтора роки тому це була невичерпна тема для пліток, та нині про це усі забули. І я забув. Я говорив про це вашому брату. Мати родича-ворога мені не до вподоби, тим більше, що ви опікуєтесь старшим Володаревичем.

— Я щиро вдячна…, - знову плавний підйом з кріселка, за ним — уклін… Чемна панна… Зразок пристойності… З яблунь опадає попіл…

— До чого тут попіл? — мовив Вогнедан вголос і одразу ж замовк. Чаяна, котра знову перетекла на кріселко, глянула на нього здивовано.

— Попіл? — спитала, — але ж комин ще не запалено.

— Звісно ні, - сказав юнак, намагаючись, аби голос звучав спокійно, — напевне мені привиділось… Дозвольте покинути вас, панно. Вже пізня година, а завтра я маю їхати з вашим братом Ольгом до Предслави.

Чаяна підвелася, прощаючись. Вогнедан торкнувся вустами до її руки, холодної, і якоїсь безживної. У Дани були такі теплі долоні… Такі вишневі очі… Дана… Навіщо йому хтось інший, окрім Дани…

— Добраніч, мій принце, — мовила Чаяна, — приємних снів і приємної подорожі. Я вийду завтра провести вас аж на сходинки палацу.

До своїх покоїв Вогнедан прийшов навіть не зажурений, затривожений. Його наречена навівала на нього якусь невимовну тугу. Як…

— Як передчуття смертної години, — сказав юнак вголос, і Світлян, котрий грів настоянку з м’яти для свого володаря, затривожено нашорошив вушка.

Але настоянка була чудовою, і настрій у Вогнедана поліпшився. Він ще раз вилаяв себе подумки за негідне ставлення до доброї загалом, хоч і чуднуватої дівчини, і звелів Світляну подати нічний халат, що той і виконав негайно ж.

В кишеньці халату юнак знайшов згорнутий трубочкою папірець, якого не помічав раніше, бо той провалився за підкладку. На папірці рукою Дани було виведено:

«Якщо помру я раптом від кохання,

Чиє ж бо ще,

Як не твоє ім’я,

Назвуть усі на світі

Без вагання?

Життя моє зветься нині Вогнеданом…»

— Боги мої, - мовив юнак смутно, — все таки я однолюб, і таким залишусь…

Він сів за столик, присунув скринечку для письмового приладдя, яку завжди тримав поруч і написав на зворотній стороні листка:

«Щоночі, спать лягаючи, вдягаю

Вбрання для спочивальні

І тебе

Тієї ж миті

Згадую, кохана…

О, як мені холодно на широкому ложі…»

Тоді ліг на ложе, котре дійсно було широким, мов конем грай, і Світлян дмухнув на свічку. А тоді і сам подався до своєї кімнатки, де й заснув глибоким, ще дитячим сном.

Тінь з’явилася невдовзі, наче вийшовши зі стіни… Постать загорнута у плащ так, що не можна було розріжнити ні обличчя, ні статі. На руці у тіні сидів ллєоль, котрий освітлював спочивальню примарним світлом.

Тінь підійшла до столу, і піднесла світляка до листка паперу. Довго дивилася. Тоді різким рухом викинула світляка у напіврозчинене вікно.

Вогнедан заворушився. Тінь поволі пропливла до нього. З-під каптура світилися очі — «нічний зір» дозволяв цій особі рухатися в темряві точно і нечутно. Стала над ложем… Довго дивилася на сплячого.

— Ти пообіцяв мені, Вогнедане, — вимовила ледь чутно, — ти сам не знаєш, що мені пообіцяв. Я так і не вирішила, як назвати те, що я відчуваю до тебе, але ти або будеш моїм, тільки моїм, як-то заведено у варварів, або я знищу тебе, і рука моя не здригнеться понівечити твою досконалу красу. А найкраще — наступити тобі на душу… Краще покохай мене палко, мій Принц Яблуневого Саду.

— Ой, — почулося ззаду, — пане Вогнедане! Привид!

Тінь здригнулася і шаснула до стіни. Притулилася до неї і зникла, зоставивши ошелешеного Світляна пояснювати своєму володарю, котрий схопився з ложа і, за вояцькою звичкою, одразу ж вхопився за меча, що у кімнаті хтось був і раптово щез.

***

Ольг Драган був і схожим на сестру і не схожим.

Рисами обличчя він нагадував Чаяну, але очі… Ні, вони були такими ж чорними і глибокими, однак… Вогнедан довго ламав собі голову над цією ріжницею, доки йому не прийшла до голови недобра думка, яку він одразу ж спромігся заховати подалі.

У юного Ольга були живі блискучі очі. А погляд Чаяни іноді нагадував наскрізне провалля у безодню.

Вогнеданів супровід жваво обговорював з зелемінськими гриднями нічну появу привиду у покоях принца. Світлян, котрий трюхикав на своєму конику посеред воїнів, божився й присягався, що то йому не здалося, і яка-то тінь насправді схилялася над ложем його володаря.

— У неї були страшні очі, - оповідав він голосно, а Войко Тополина стиха хихикав, даючи зрозуміти, що то у Світлянового страху великі очі, - і голос, схожий на шипіння змії….

Вночі Вогнеданові гридні обдивилися спочивальню принца, але не знайшли нічого і схожого на потайний хід. Нині стурбований княжич Ольг виправдовувався стиха:

— У палаці, звісно ж є таємні переходи… В давні часи це було звичаєм. Але в крилі для гостей немає жодного. Принаймні, вони не помічені на пляні палацу. Я вражений, мій батько теж… Звісно, я визнаю, що привиди, сиріч невпокоєні духи, можуть являтись, але мене більше непокоїть можливість проникнення до вашої спочивальні лихої особи зі злочинними намірами.

— О, — мовив Вогнедан, — не турбуйтесь… Лиха особа не встигла б виявити злочинних намірів — мій бідолашний Світлян заволав так, що налякав би і духа, не тільки злу істоту. Але я нікого не побачив, хоча і обдивлявся спочивальню разом з гриднями. До речі, я бачився зранку лише з панною Чаяною та його вельможністю, а ваші брати…?

— О, Яровит є великим ледацюгою і встає пізно, — усміхнувся Ольг, певно згадавши щось веселе про молодшого брата, — а щодо Лемпарта… Сподіваюсь, ви не думаєте, що то він був тією злочинною тінню?

— Ні, звісно ні, - засміявся Вогнедан, — нашій ворожнечі покладено край, та й пан Лемпарт не годиться у привиди. Світлян запевняє, що тінь наче пливла над підлогою, отже це був або дух, або дивний, але не ваш старший брат, бо він не вміє рухатися як вельможа.

— Швидше — його не навчено, — зітхнув Ольг, — це шрам на тілі нашого роду, і його не приховаєш під пристойністю як під одежею. Чудні діла творяться у Зеліборі. Спершу лебеді, тепер це…

— А що говорить зеліборський суддя? — поцікавився Вогнедан.

— Те що і завжди, — мовив Ольг, — що гидоту скоїли зайди з Північної дільниці. Це стало приводом для її очистки, при чому великій частині іноземців звелено забиратися до Страгії. До Моозу вони не хочуть повертатися — там іде війна. Я ще розумію жінок-втікачок, але ж тут відсиджується стільки здорових чоловіків, яким би тільки й захищати вітчизну. Принаймні, я лише задоволений з рішення суду — Північна дільниця є ганьбою Зелібору. Всіх біженців, котрі бажали заробляти на життя чесною працею, вже влаштовано на роботу згідно їхнього вміння. Лишилися тільки ледацюги і злодії, через яких добрі люди бояться вночі вийти на вулицю.

- І часто суддя робить такі ось заходи? — спитав Вогнедан.

— Час від часу, — сказав Ольг, — коли поганців збереться забагато. На кордоні намагаються якось розділяти втікачів на корисних осіб і на тих, з ким буде самий клопіт, але ж багато з них йде не через застави, а болотяними стежками, заплативши кедагам за перехід.

— Мрія князя Володаря, — підкинув ззаду Воїслав, — збудувати на кордоні стіну з однією хвірткою і пускати через ту хвіртку лише тих, хто дійсно потребує помочі…

— Так, батько якось жартував таким чином, — мовив княжич, — але то сумний жарт, бо завелика кількість незмінених загрожує не лише кишеням, але й чистоті крові синів Ельберу. Звісно, наші поштиві зелемінці не родичаються з приходнями, але можливо вони звикнуть, і через кілька поколінь у Зелиборі будуть смажити лебедів на рожнах, замість того, щоб ними милуватись.

— О, не так страшно, — мовив принц, — я вірю в розважливість своїх земляків.

— Розважливість часом покидає і дивних, — мовив молодий зелемінець, — і прикладом тому є наш старший брат, через якого вже кілька літ червоніють вуха у всього роду Лларанів, чи, якщо завгодно — Драганів. Для мене це зайвий доказ небезпеки від подібних шлюбів. Я далекий від того, аби докоряти його вельможності, але татко…

— Не будемо, — поспішно мовив Вогнедан, — засуджувати рідних не є доброю справою. Краще намагатися виправити їхні помилки.

За їхніми спинами продовжувалися розмови про привид зеліборського палацу. Тепер гридні навперебій згадували страшнуваті історійки, відомі у їхніх рідних місцях. Воїслав під’їхав ближче і мовив Вогнеданові стиха:

— Забагато привидів у Зеліборському палаці… Вишневський бачив якихось осіб у каптурах… Не привидів, ясна річ… Ти говорив, що бачив… Я ще пожартував, що ти бачив панночку у довгому плащі…

— Я бачив лише тінь у палацовому переході, - мовив принц, — і мав враження, ніби та особа чи-то мене злякалася, чи-то за мною стежила. Але й насправді — забагато. Світлян описує дивного, отже палацом не блукають незмінені злодії, які віднайшли, скажімо, старий потайний хід. Мені поки що зрозуміло одне — серед оточення князя Володаря є дивний, чистокровний дивний, котрий або бажає мені зла, або хоче налякати. Можливо — завадити шлюбу. Панна Чаяна говорить, що нікого не наближала до своєї особи, але вона може й не знати залицяльника, якщо він не відкривав їй своїх почуттів…

— А, тоді все узгоджується, — хитнув головою Веданг, — вбивство лебедів, котрі є уособленням вірного подружжя… Якраз у день приїзду нареченого… Двоє у каптурах — той дивний та його спільник з людей…

— Чому ти вважаєш, що у цієї особи має бути спільник? — спитав Вогнедан зацікавлено.

— Убити і засмажити лебедів, — відповів Воїслав, — може або незмінена особа, або божевільний ельберієць будь-якого походження. Але божевільний, тим більше — божевільний дивний, напочатку завжди шукає собі спільника для подібних справ. Йому важко руйнувати красу та гармонію, це приходить згодом… Згадай пана Вербинського — адже він не вбив нікого власною рукою. Він віддавав накази, але не убивав.

— О так, дійсно, — мовив Вогнедан, — все робилося з його наказу, завжди у нього перед очима, але сам він жодного разу не забруднив рук. В твоїх словах є здоровий глузд, милий брате. Отже тут промишляють двоє — дивний на межі божевілля і його напарник, можливо незмінений.

— Чи не забагато божевільних…, - протягнув Воїслав, — за юності наших батьків, здається, таке траплялося рідше. Я не говорю про більш віддалені часи. Наскільки мені відомо зі стародавніх записів…

— Можливо, нам просто не щастить, — зітхнув принц, — а можливо, всьому виною моя пристрасть до розслідувань і судових справ. Напевне, будь який суддя округу може оповісти світу про одного-двох шаленців, а ми якраз і бачили одного у Веданзі, другого у Квітані… Пані Власта з Данаділу тихо божеволіла десять літ, і це приховували її власні діти… Знаєш, милий брате, мені здається, що, якби ельберійці не піклувалися так про пристойність, ми б більше відали про зло в душах ближніх.

— Але чи потрібно це знати? — спитав Ольг, котрий прислухався до розмови, — зло є гидким, і найкращим є його не помічати, або одразу знищувати.

— А якщо зло гарне, принаймні з вигляду? — спитав Вогнедан замислено, — як панна Зміївна з місцевої казки?

— О, ця історія, — зітхнув Ольг, — вона так подобалася нам з Чаяною, ще коли ми були одним цілим… Ми не могли заснути, прослухавши цю казку з вуст старої пестунки родом з-під Збраславу, саме тому, що Зміївна була прекрасною. Навіть вмираючи, жертва не помічала її справжнього лику.

— Як сталося, що ви розділились? — спитав принц, — може я порушую пристойність, але панна Чаяна є моєю нареченою, і тому…

— Чаяна, моя сестра, була незвичайною дівчинкою, — мовив Ольг, подумавши. — Її притягувало до себе красиве зло… Таке, як Зміївна. Вона боялася цієї казки, але ладна була її слухати щовечора. Коли нам виповнилося чотирнадцять, вона стала думати про смерть… Думала довго і багато. Вона говорила, що смерть є гидкою… Що ми, дивні, навмисне спалюємо своїх померлих, аби не відчувати огиди до спустошених тіл. Стала боятися смерті… Зацікавилася мейдизмом, навіть відвідувала зеліборську церкву, але розчарувалася у цьому вченні. Говорила, що воно сповнене лжі — розумна істота ніколи не вибачить свого кривдника…

— Можливо — вибачить, — всміхнувся Вогнедан, — в «Повчаннях» сказано — «полюбить»…

— О, так, — сказав Ольг, — я не дуже цікавився віруваннями незмінених… Але сестра… Своїми розумуваннями вона доводила мене до відчаю. Якось вона сказала, що ми, мовляв, є такими витонченими, тому, що гарні з виду і живемо в розкошах. А якби з нас зідрати шовки і оперіщити батогом, то ми б заскиглили незгірш за пересічного кедага…

— Напевне, панна десь споглядала життя біженців, — мовив Воїслав, котрий слухав з цікавістю, — серед них часом трапляються жахливі речі.

— Пан Воїслав правий, — мовив княжич Зелеміню, — ці люди… Тікають від ворога, а зі своїми земляками поводяться як з худобою. Особливо їхня знать… А простолюд… Наш селянин порівняно з моозцем має вигляд можновладця. Скільки разів бувало так, що збіднілий моозький дворянин, котрий чкурнув за болота, замість того, щоб битися з варварами, посилав своїх кріпаків, завдяки яким і вибрався з Моозу живим, красти для себе їжу і гроші. Незгідних же карав на тілі, і ті нещасні вважали, що він є їхнім хазяїном навіть тут, в Ельбері. Мій батько домагається перегляду зелемінського звичаєвого права з огляду на знущання незмінених над незміненими. Але мова не про це… Одним словом, моя сестра… Я так і не зрозумів тоді, чи вона боялася померти, а чи хотіла померти. Зілля, яке ми випили вдвох, нібито мало покращувати пам’ять. Так вона мені сказала. Я і раніше куштував усі її настоянки — сестра захоплювалась травознавством. Отямився я лише через кілька місяців. Отямився сам… Без Чаяни… Мені і досі не вистачає отого відчуття єднання. Часом самотність… Це може зрозуміти лише той, панове, хто втратив близнюка, або близнючку. Сестра жива, ми з нею зустрічаємося, говоримо, але це вже не моя Чаяна. Нині я більше спілкуюся з Яровитом, а не з нею.

— Яка жахлива помилка, — мовив Вогнедан спроквола, — а вам вона так і не пояснила потім, що сталося?

— Вона сказала лишень, — озвався Ольг після довгої мовчанки, — «Я врятувала тебе…». Я так і не зрозумів — від чого.

***

Предслава та Збраслав, де побував Вогнедан тієї осені, гідно увінчували оборонний ланцюг укріплених містечок, якими Ельбер оточив два єдині торгові шляхи через Страгійську трясовину. Залоги там доводилося утримувати величенькі з огляду на неспокійних сусідів.

Вогнедан обдивлявся укріплення, знайомився з воїнами. Зелемінські прикордонники дуже відріжнялися від підтягнутих холоднокровних і трохи зарозумілих чорногорців. Принц часом думав, що постійна присутність «образу ворога» в розумі вояка, якось зближує тих, хто протистоїть одне одному зі зброєю в руках. Якщо гірського дивного і вишуканого ішторнійського кавалера часом можна було визначити лише за озброєнням та формою вух, то зелемінське служиве паньство дуже нагадувало пишно вбраних та нахабнуватих моозьких шляхтичів, з якими до недавнього часу майже постійно вело війни. Страгійського ж дворянина, нащадка незмінених сонцеславів, і взагалі не можна було відріжнити ззовні від ельберійського пожиттєвого шляхтича.

Однак, незважаючи на занадто пишне вбрання на межі несмаку, криві шаблі моозького зразка, котрі увійшли тут в моду за батька князя Володаря та трохи галасливу манеру поведінки, зелемінці гідно несли службу, разом з тими ведангцями котрі хотіли відзначитись задля прославлення роду і держави. Квітанці традиційно несли морську кордонну варту, а данадільська знать відправляла служити своїх синів і до Зелеміню, і до Чорногори і до того ж Квітану на белатський кордон.

У Предславі принц познайомився з Дарканом Логіним, єдиним іноземцем, котрий мав ельберійське шляхетство. Батько Рудана мав набагато шляхетніший вигляд, аніж його синок, котрий завжди видавався Вогнедану огидним. Даркан був здоровенним бородатим чоловіком, в обличчі якого якимось дивом змішалася північна кров з кров’ю Сходу. Принц подумав, що байки про кочівників хото, котрі, нібито, з переляку рушили не в рідні краї, а до Крила Змія, таки мають під собою якусь основу, так само як і плітки про гарраську кров в жилах чорногорських верховинців.

Але вилицюватий бородань, принаймні, був людиною щирою. Він не укривав, що служить язичеському князю, як Логін називав пана Володаря, через свою зненависть до роду Чоррінів, котрий нині правив Моанією і завойованими нею землями. При одній згадці про Північну Імперію, обличчя пана Даркана ставало одного кольору з його бородою, майже такою ж мідяно-рудою, як волосся у княжича Владияра Парда, і він починав поносити Чоррінів, і померлих і нині існуючих трьома мовами Півночі, моозькою та ельберійською.

— Я людина простосерда, — гримів він басом, — хай вибачає вже його ясновельможність. Мене і Доляна покинула через те, що я стільки років тут прожив, а й досі вважаю, що у баби… тобто, вибачайте — у па-анночки, волосся є задовгим, а розум закоротким. Однак небезпеку я нутром чую. Чорріни зжеруть Мооз, а Страгія — там нема чого і воювати. Страгійці думають, як завжди, відсидітися по градам, доки ворог розоряє їхні землі і палить кедазькі селища. Ха! Дідька лисого, вибачте, ваша ясновельможність! Чорріни згадали, що колись вони були хото… Тими кочівниками, котрі трохи не зжерли півсвіту. О, вони не зупиняться і на Страгії. Ще й мені доведеться пощербити меча об черепи землячків, котрим захотілося жити в Імперії… Тьху! Слово то яке гидке — Імперія… А брудний Чоррін у вошивому кожусі — імператор…

Вогнедан намагався собі уявити край, де задля влади люди нищать одне одного, а потім ненавидять власних одноземців так, що мріють схрестити з ними зброю. Чудний народ. Втім, чим кращі ішторнійці з їхнім Орденом Святого Кілені… Хіба тим, що ходять не в кожухах.

Побачив принц і ще одну місцеву цікавинку — мейдистських ченців. Неголені особи в чорному важкому вбранні, занадто теплому для ельберійської осені, ходили шляхами, жебраючи то на хліб, то на храм. Зелемінці над ними посміювалися, інколи подавали щось, аби негармонійна особа швидше щезла з очей. Ченці ж відповідали то проповідями, то благословеннями, а то і прокльонами — залежно від настрою.

Пан Даркан Логін, котрий був замісником Предславського воєводи і супроводжував принца в цій поїздці, при зустрічі з ченцями побожно осіняв себе знаком трикутника і кидав у пилюку жменю срібних монет. Моанець був людиною побожною, хоча майже неписьменною і зовсім необізнаною зі вченням Святого Старця з Лугерби. Однак вірив він щиро і молився палко, щовечора виповідаючи Богу і Святому Старцю в чому прогрішився за день. Зелемінська варта Предслави, воїни з якої приєдналися до почту Вогнедана, навіть не підсміювалася з моанця — звикла.

Повернувшись до Зелібору, принц ще раз зустрівся зі своєю нареченою Це сталося увечері, перед його від’їздом до столиці. Чаяна мала сумовитий вигляд. В її віталеньці більше не було малювання з Лебединого озера. Його місце зайняла картина, що зображувала вербичку, похилену в тузі над рікою. Вогнедан пообіцяв писати, повторив свою обіцянку прислати за панною навесні і відкланявся, відчуваючи, що дівчина ось-ось заплаче.

Десь через півгодини юнак згадав, що забув у панни флейту. Його гра і досі вводила Чаяну в стан, близький до трансу. Принц гукнув було Світляна, але, коли паж звично визирнув з-за ширмочки, зиркнув на його напружене личко і вирішив піти сам.

Вогнеданів паж на дух не переносив наречену володаря. Чаяна його звично не помічала, як не помічала челядинців взагалі, якщо вони в цю хвилину не робили їй якоїсь послуги. Світлян же вважав князівну лихою і намагався не помічати її теж. Принцу було шкода малого Горича, котрий зовсім не був вередливим і завжди добре спілкувався з ріжними особами. До того ж ще раз навідатися до панни перед розлукою було пристойно.

В переході Вогнедану здалося, що перед ним знову майнула тінь, схожа на ту, про яку він оповідав Воїславу. Юнак подумав, що милий брат визначив би стать привиду «на рівні відчуттів». Сам він зовсім не відчув, що воно таке ковзнуло переходом і щезло у стіні.

«На місці князя Володаря, — раптом прийшло Вогнедану до голови, — я б не довіряв старим плянам палацу, а звелів би обстежити його знову. Оці тіні… Навряд чи тут блукають невпокоєні духи. Або його шляхтичі дуже люблять нічні походеньки, або тут коїться щось лихе.»

Чаяни у її покоях не було. В цьому, зрештою, не було нічого дивного — панна могла піти до книгозбірні, або кудись до парку, щоб посидіти у самотині. Юнак уже знав, що майбутня дружина любить самотність і часто відпускає челядь погуляти, за що і служниці і двірські панни вельми їй вдячні. Взявши зі столика флейту, Вогнедан підвів очі на малювання у вітальні. Присмерк не заважав йому розріжняти кольори. Гарне малювання на особливим способом обробленому шовку… Сповнене настрою… Тільки наче натягнене на завелику раму…

Вогнедан підійшов до малювання і торкнувся його рукою, аби зрозуміти, що йому здалося негармонійним. І здивовано звів брови — перед ним було два натягнені на рамки сувої, що висіли на одному цвяшку.

Друга картина зовсім не була такою журливою, як ніжна вербичка на березі. Вогнедан упізнав навіть руку митця, бо бачив його твори у Ігворрі. Художника звали Сіроманець Вовчур, і жив він за часів Вогнеданового діда. Незважаючи на непересічний талант, пан Вовчур не був з тих осіб, чиї твори, або хоча б вмілі копії з них бажали бачити в своїх світлицях ельберійські шляхтичі. Чорногорець писав війну, учасником якої був і сам. Писав вміло і страшно. Його бойові сцени приводили у захват вправністю зображення і навівали на дивних лють і тугу. Старий воїн помер в бідності, бо ніхто не хотів купувати його картин. В останній рік життя його, щоправда, підтримав молодий тоді князь Влад, скупивши частину доробку. В палаці Повелителів теж було одне малювання Вовчура — юний воїн, притиснутий до скелі, відбивається від кількох ворогів одразу. Вогнедан підлітком простоював перед цим малюванням в щемливому захваті, милуючись затятим гордим лицем приреченого дивного. А в палаці Ігворри юнака вразила картина, що звалася «Лики Аркану». До битви йшли воїни Гнівного Сонця у бойовому трансі. Людина, чорногорський шляхтич-дивний і вельможа у вишиванці з данадільським візерунком. В цих трьох обличчях було щось таке несамовите, що жіноцтво сахалося картини, і князь Влад зрештою переніс її до приватної книгозбірні, де її й побачив Вогнедан, коли перебирав сувої зі згоди люб’язного господаря.

Лице вельможі з того малювання чимось невловно нагадувало самого Вогнедана. Юне, горде, застигле в якійсь страшній спустошеності. Лице смертника… Убивчого променю Великого Бога. Ні, пан Вовчур був великим митцем… Ось тільки війна — дуже невдячний предмет для зображення…

Але малювання у віталеньці Чаяни зовсім не було придатне для того, аби ним милувалися оченята панночки. На ньому було зображено все з тою ж похмурою силою допит ішторнійцями дивного воїна, певне вивідача, або бранця. Вогнедану аж мороз поза шкірою пройшов, бо він бачив колись щось подібне у яві. І священика в білій накидці, і пихатого ішторнійського кавалера, достоту схожого на зображеного на картині… І зраненого Воїслава, вуста якого були спалені спрагою, а груди — вогнем… Художнику вдалося дуже достовірно передати суміш болю, огиди і якоїсь уже нетутешньої туги на лиці змученого воїна, а його вороги, маючи людські обличчя з правильними, навіть вродливими рисами, якщо довго вдивлятися в гру світла і тіні на малюванні, починали скидатися на песиголовців з чорногорських казок.

— Ніколи б не подумав… — мовив Вогнедан вголос, не в силах відвести погляд від страшної сцени, котра розбурхала не менш страшні спогади. Адже, якби він не привів собі на підмогу Стражів Гір, то, можливо, його б очікувала подібна доля. А Воїслав… Бідолашний Воїслав, у нього тоді були такі винуваті очі… Сповнені болю і розпачу… І сорому за те, що потрапив у біду, змусивши друга ризикувати собою.

Але подібне малювання у вітальні панночки, котра є… як там говорив той же Веданг? Зразок пристойності на межі зловісності… Чому вона приховала картину? Вважає непристойним милуватися сценою тортур? Зрештою, малювання дійсно заворожує. Незважаючи на лють, біль і огиду хочеться дивитися ще, а тоді рука тягнеться до зброї, а очі шукають ворога. Вогнедан чув від того ж князя Влада, що під час Війни Стихій серед чорногорської шляхти раптом спалахнула мода на картини давно померлого Вовчура. Комусь прийшло до голови, що вони цілком придатні для медитації, бо розбурхують бойову лють. Однак, для чого подібна річ ніжній панні, котра ніколи в житті не взяла до рук нічого тяжчого за пензлик для писання? Вже ж не для того, аби записатися опісля споглядання картини до чорногорської варти.

Юнак знизав плечима і опустив поверх страшного малювання картину з зображенням похиленої верби, з якої вітер зриває осіннє золоте листя. Сумна чарівливість речей… Славетний Сомусь Сомко, хуторянин з Квітану, котрий так малював в стилі дивних, що всі вважали його селянське прізвище за прибране… Вельможі запрошували його до палаців і замовляли подібні краєвиди на проханих обідах. Він теж жив за часів Святополка, а покровителем його був тодішній князь Квітану, який і розповсюджував і картини митця і його славу.

Вогнедан ще трохи постояв перед малюванням, щоб зітерти з пам’яті те зображення. Але воно наче просвічувало крізь сумовитий краєвид — напівоголений юнак-дивний, його змучене лице та спотворене тортурами тіло… І псячі морди його катів… Принц різко відвернувся і пішов геть, мимоволі стискаючи в руці флейту, наче меча.

Сон довго не йшов до Вогнедана, незважаючи на улюблену настоянку з м’яти і піклування Світляна. І тому він не одразу прокинувся від якогось шуму, а прокинувшись знову схопився за зброю, як і минулого разу, коли його пажу привидівся дух біля ложа.

— Що сталося? — спитав він у Світляна, котрий визирав у віконце.

— Ой лихо, — сказав паж, — пан Вишневський… Наш пан Мирослав…

Вогнедан не став витрачати часу на те, щоб вийти дверима, а просто зіскочив з вікна у садок. Там троє зелемінських вартових схилилися над непорушним тілом молодого данадільця. Принц розштовхав їх і впав на коліна, охопивши руками пораненого.

Вишневський, поранений у спину якоюсь холодною зброєю, якимось чином зумів дібратися туди, де йому могли дати поміч. Кунтуш його був весь в траві і листі — отже, наостанку він повз, півсвідомо чіпляючись за життя. Багряне листя клену… Листя, змочене кров’ю…

— О, не йди, друже, — вимовив Вогнедан, витискуючи з себе всю Силу, що дана була йому Богами, — лишися, Мирославе… Задля роду — лишися…

— Мій принце, — голос Світляна, — ви весь в крові…

Кров на руках Вогнедана була кров’ю приятеля. Його власна кров спливала по обличчю разом з потом. Сорочка просякла кривавою росою.

— Не йди, — просив він, — та не йди ж…

Довкола вже було набагато більше людей і дивних. Хтось різко струсонув Вогнедана за плечі:

— Брате, зупинись… Він виживе… Виживе… Дивись, бо сам покинеш нас…

Воїслав… Милий брат Воїслав…

— Славцю, — мовив Вогнедан, — цілителя… Справжнього…

— Послали, — мовив Воїслав заспокійливо, — вже послали… Палацовий цілитель зараз буде. Травник… Але ти вже витяг Мирка… Чуєш? Витяг… Зупинися… Все…

Вогнедан спробував підвестися, тоді сів поруч з тілом Мирослава і всміхнувся винувато:

— Ноги… Не тримають…

— Немає меж Божим милостям, — пробасив хтось над головою.

Даркан Логін… Вогнедан здивовано підвів голову. Чужоземець мав нині бути у Предславі…

— Приїхав до сина, — пояснив моанець, — а радше — до пана князя. Ми з ним приятелі… А от і він…

— Цього лише не вистачало, — мовив Володар. Над головою князя з писком металися ллєолі, освітлюючи тим, хто не мав нічного зору місце події., - як таке могло статися? Він бився на поєдинку?

— Його поранено у спину, — озвався Вогнедан, — ножем, напевне… Тільки живучість нашої раси допомогла йому доповзти аж сюди…

— А чому ви впевнені, - голос княжича Ольга, — що це сталося не тут?

— Бо ніде поблизу, — мовив Вогнедан, — не росте сріблястий клен, чиє листя багряніє восени.

— Боги мої, - сказав Володар глухо, — а справді… Ви спостережливі, мій принце…

— Цілитель, — почулося, — пропустіть цілителя…

Ранком Вогнедан, чистесенько вмитий і причепурений, подався до покоїв, де по приїзді оселили чотового. Мирослав лежав на своєму ложі і мав уже набагато кращий вигляд, аніж його рятівник. Він винувато усміхнувся. Наче вибачався, що наробив клопоту. Воїслав сидів біля ліжка з сувоєм на колінах.

— Що вивчаєте? — мовив принц, намагаючись, аби голос звучав рівно.

— Плани палацу, — сказав Воїслав, — привиди, бодай їх… В каптурах і не тільки…

— Мирчику, — озвався Вогнедан, називаючи друга ім’ям їхнього дитинства, — що сталося, друже?

— О, — Мирослав опустив очі, - я заслуговую на покарання. І цілком приймаю провину на себе. В тому, що сталося, винна моя дурість…

— Але ж я хотів би почути…

— О, ваш друг, ваша вельможносте, — мовив Вишневський стиха, — жив, думаючи, так:

«Що гарного у вірному коханні

Й поганого у тім,

Коли тебе

Мов очерет ножем,

Січе бажання…»

І коли знаходилася можливість те бажання вдовольнити… Словом, у вільний від служби час обдивляючись Зелібор, я познайомився з дівчиною, котра запросила мене до себе… Вона мала неймовірно чудове тіло і вправність у коханні. Єдине, на що вона не погоджувалася — це показати обличчя…

— Це була дивна в мані? — спитав принц.

— Це була швидше за все дивна, — сказав Мирослав, — але не в мані… На ній завжди був плащ… Плащ з каптуром, а лице затуляла тканина, з тих, яку вбирають на завдання вивідачі…

— «Чорна сіточка», — підкинув Воїслав, — з біса вигадлива панночка.

— Під цим плащем у панни, — опустив очі чотовий, — не було нічого… Я прийняв її умови і насолоджувався… Коли ми від’їздили обдивлятись Прикордоння, то я домовився з панною про зустріч при поверненні. І от учора був наш останній вечір…

— А у панночки виявився залицяльник, — підкинув Воїслав, — котрий і…

— О, якби і справді «не було вершин…», — зітхнув Вишневський, — яким би, як-то говориться, моя панна не вішалася на шию, подібно хмарці. Але тут було трохи інше… Ніч була чудовою, і я почав благати панну відкритися мені. Говорив, що заберу її до Боговлади, що є самотнім, і не маю навіть визнаної світом подруги, не кажучи вже про жону. Сказав, що відчуваю її расу, але, якщо навіть я і помилився, і переді мною людська донька нечуваної вроди і жаги, це не завадить… Власне, я вирішив, що так воно і є, і що моя подруга є багатою міщанкою, котра хоче звабити заїжджого вельможу…

— А панна що на те? — спитав Вогнедан з цікавістю. Бідолашний Мирослав і так достатньо поплатився за свою необережність, щоб принц міг його ще й сварити за походеньки у чужому місті з замаскованими панночками, а чи міщаночками.

— А панна, — мовив Вишневський помовчавши, — почала говорити чудні речі… Про те, що ми, дивні, і досі летимо у кораблі… У замкненому просторі… Що її давлять стіни, і вона хоче на волю. На це я відповів, що там, високо, де летів леаран пращурів, за стінами не воля, а погибель. І тут вона сказала, що має досить завзяття аби, принаймні, змінити командира корабля. І спитала, чи не міг би я…

— Що? — спитав Воїслав, хижо блиснувши очима.

— Позбутися свого володаря, мій принце, — тихо відповів молодий вельможа, — тобто — вас, мій Вогнедане… Повелитель, мовляв, опісля того довго не проживе, а Вишневські нічим не гірші за Вогняних Ящерів.

— Говори, братику, — звелів Вогнедан, дивлячись в побіліле раптом лице Вишневського, — тільки не хвилюйся… Хто вдарив тебе ножем? Вона?

— О, ні…, - сказав Мирослав, — я до того часу вже вдягнувся, і, коли вона заговорила про це, стояв біля ложа, а панна сиділа на ньому… Біля стіни, в отому плащі, під яким… Я чомусь згадав, як трохи не першого вечора в Зеліборі, бачив двох осіб у плащах… І оті байки про привидів і духів… Ота тінь, котра, стояла біля вашого ложа… Я кинувся вперед, аби зірвати плаща з негідниці і саме тут мене і…

— Тоді чому тебе не добили? — спитав Воїслав, — і як ти прихитрився дібратися сюди? Де був цей чортів дім?

— Десь в Міщанській дільниці, - сказав Вишневський винувато, — справа в тому, що у панни був слуга, котрий і приводив мене на побачення. З зав’язаними очима. А потім виводив на перехрестя. Я, до речі, теж хитрував — намагався рахувати кроки, відчути напрям…. Але щоразу кількість кроків була іншою. А всередині це був звичайний будинок городянина. Саме городянина, не шляхтича, при чому — досить неоковирний. Грубі тяжкі меблі, оце ложе, замість валиків — подушки, набиті пташиним пером… Вовняні плетені коци… Я не знаю, чому лишився в живих… Сподіваюся, що мене не запідозрять в тому, що я…

— Ні, - мовив Вогнедан поспішно, — звісно ні… А той слуга як був вбраний?

— Вбрання городянина, або дрібного шляхтича, — сказав Мирослав, — і подібний же плащ. Він не вимовив ні слова жодного разу. Нашого першого вечора панна вела мене сама, зав’язавши очі. Назад відводив уже він. А згодом я приходив на перехрестя… Воно зветься Майдан Зорі…

— Досить, братику, — мовив принц, — відпочивай… До тебе не приходили з суду?

— Ще ні, - озвався Вишневський, — а напевне мусять…

— Ти маєш казати, — мовив Вогнедан, — всю правду окрім одного… Ні слова про оці пропозиції панночки. Нехай шукають вбивцю від ревнощів. У Боговладі я оповім все князю Вартиславу. Змови і зрадники — це його судьба, яка дісталася йому, напевне, за якусь помилку в минулих життях.

— О, так, — сказав Воїслав, — батько… А князю Володарю теж не говорити?

— Пан Вартислав, — тихо мовив принц, — сам поговорить з родичем. Зрадницьке кишло у Зелиборі… Панна на його чолі…

— Вона завжди говорила різко і твердо, — мовив Вишневський, — Голос у неї був більше схожим на людський… І вона сказала: «ви, дивні». Однак, якщо вона й не нашої крові, то дуже цікавиться нашою расою, і Пришестям. Оті її слова про корабель…

— Мирку, — пирхнув Воїслав, — ти що, ніколи не мав кругловухої коханки? Та вони навіть пахнуть інакше, аніж жони-дивні.

- Але я дійсно не мав…, - сказав чотовий ще більш винувато, — всі мої приятельки були шляхтянками… Я не знаю… Від панни пахло парфумами…

— Ти просто не хочеш, — підсумував Веданг, — щоб панночка була нашої крові, бо це означає, що ти кохався з божевільною.

— А ти вважаєш, — скинувся Мирослав, — що подібні пропозиції з вуст людської доньки говорять про її здоровий глузд?

— Серед незмінених подібне не є ознакою божевілля, — стиха мовив Вогнедан, — в противному разі доведеться визнати, що цілий світ є несповна розуму. Історії про зміни династій в майже всіх сусідніх країнах починалися з подібних пропозицій. Але Мирославова панна швидше за все нашої крові, бо говорила про Пришестя у виразах, не властивих кругловухим. І я навіть знаю, де вона прочитала про замкнений простір, мовою предків — лесааль. І про зміну командира корабля… Це так зване «Одкровення Безіменного», написане зо дві сотні років тому засланцем з роду Вогняних Ящерів, якого рід так і не пробачив. І не повернув йому ім’я. Принц служив тут, на зелемінському Прикордонні під прибраним, а власне — зовсім без імені…

— А, «Сповідь Ярополка», — підкинув Воїслав, — о, так… Всього два сувої під ріжними назвами… «Сповіддю Ярополка» цей твір назвали мейдисти, бо опальний змовник прийняв їхню віру. Тут, в Зелеміню його називали Безіменним… Але ж ці сувої щезли без сліду, і навіть копій…

— Схоже, що копія збереглася, — сказав Вогнедан, — і не одна… Я сам тримав в руках недокінчену… Вона лежить у книгозбірні Боговлади у замкненій шафі. Ключ від тої шафи має Повелитель, але ваш недостойний друг навчився відчиняти дверцята без ключа. І я прочитав «Одкровення», обірване переписувачем на половині речення. Так, він був рукописним, цей сувій… Можу заприсягтися, що ще одна копія є у Зеліборі. Або навіть справжній рукопис.

— Я одного не розумію, — мовив Вишневський ледь чутно, — невже вона думала, що я погоджусь?

— Напевне ні, - мовив Вогнедан заспокійливо, — але… Я думаю, що це була яка-то проба, при чому панна заздалегідь була впевнена у її невдачі. Тому мала поряд спільника, котрий і вдарив тебе ножем. Для чого вона це зробила? Не знаю… Але потім у справу втрутився хтось іще…

— Як то? — спитав Мирослав розгублено.

— Воїслав вже дивувався, — сказав принц, — чому тебе не добили. Але тебе не тільки не добили — тебе привезли до княжого парку. Туди, де ростуть срібні клени. І кинули… Потім ти отямився, і поповз…

— Срібні клени, — мовив Воїслав, гортаючи план палацового парку, — ростуть тут лише в одному місці. З північного боку. І тут є дорога…. Ось вона спускається до міста. Варта обходить палац що дві години… Тебе б знайшли, навіть, якби ти зостався на місці. Знайшли б набагато швидше, до речі… Твій невідомий благодійник врятував тобі життя.

— Може благодійниця? — припустив Вогнедан.

— Думаєте, це вона? — спитав Вишневський, — моя панна… Думаєте, совість…

— Мирчику, — лагідно мовив принц, — не переймайся цим занадто. Тобі відпочити треба. І моя тобі порада — не шукай її. Нехай цим займається зеліборський суддя. І певні особи, кому це належить.

Вишневський тільки зітхнув.

Оскільки від’їзд відкладався на невизначений час, Вогнедан пішов до парку, прихопивши з собою флейту. Воїслав ходив за другом тінню, аж принц засміявся і мовив:

— Славцю, не треба мене охороняти…

Та Веданг не відставав. Вони пройшли до Лебединого озера, спорожнілого і смутного, та звернули на північ. Сріблясті клени служили парку своєрідною огорожею. Дорога, а радше стежка, що спускалася до міста з узвишшя, на якому стояв палац, була безлюдною.

— Ти не глянув, Ведангу, на пляні — спитав принц, — куди веде ця стежина?

— Якраз до Міщанської дільниці, - озвався Воїслав, — але шукати там нині той дім — все одно, що голку у копиці сіна. Хату могли і винайняти, зрештою… Як вважаєш, для чого затіяно було цю криваву виставу? Серед дивних шукати зрадників… За всю історію Ельберу не було жодного… Ні, був таки один… Принц Ярополк Безіменний… І все.

— Хто зна, — мовив Вогнедан, дивлячись на багряне листя під ногами, — зрадник це перш за все особа з подвійною душею… Одна картина під іншою… О, ні…

— Що, брате? — спитав Воїслав, — ти когось підозрюєш?

— Та ні, - сказав юнак поволі потираючи чоло. Його бліде лице ледь порожевіло, — не можна підозрювати всіх підряд… Я просто згадав… У панни Чаяни на стіні вітальні дві картини одна під одною… Краєвид пана Сомка, квітанця. А під ним — малювання пензля пана Вовчура, чорногорця… Воно, здається, називається «Нелюді».

— О, я читав опис, — ледь поблід Воїслав, — тільки я думав, що картина зникла. Князь Пард… Йому-то дивитися на це було… Не дай Боги. В описі творів великого чорногорця здається було сказано — «куплена невідомим». З княжого зібрання в Ігворрі. Влад продав картину, бо вона…

— Ранила йому душу, — підказав Вогнедан, — а моя наречена потай милується цим жахіттям. І, до речі, ввечері я не застав її вдома… Можливо, вона була у книгозбірні…

— Мій принце, — пирхнув Дракон, — не личить мені говорити зле про панську наречену, але цей зразок занудства не здатен ні на що більше за дрібні капості. Малювання… Ну, можливо, її так вразив цей твір, що вона не може відірвати від нього очей, як в дитинстві — від темного вікна. І ховає його тому, що непристойно шляхетній панянці роздивлятися подібні речі. Та невже ти насправді вважаєш, що панна в плащі і сіточці вивідача — то Чаяна?

— Не вважаю, — мовив Вогнедан, — але… Я чомусь їй не вірю… І майже певен, що десь в палацовій книгозбірні лежить «Одкровення Безіменного», помічене її рукою…

— Отак і втрачають глузд, — сказав Веданг, зітхнувши, — ця дівчина буде нещаслива з тобою, брате. Не проживши з нею і дня, ти вже ладен запідозрити її у вбивстві і зраді.

Вогнедан замість відповіді притулився спиною до одного зі сріблястих кленів і підніс флейту до вуст. Грав він довго, виповідаючи музикою свою тривогу. Веданг одним вухом слухав приятеля, а друге гостре вушко юного дивного намагалося вловити навіть тінь стороннього звуку. І тому почув кінський тупіт раніше, ніж на алеї, якою вони прийшли, з’явився вершник.

Вогнедан покинув грати лише тоді, коли вершник порівнявся з ними. Це був не хто інший, як пан Даркан Логін верхи на гнідому коні північної породи.

— Дуже радий бачити вашу вельможність, — сказав він до Вогнедана, нахиляючи голову з сяк-так обстриженою рудою кучмою, і поволі злазячи з коня, — при здоров’ї і навіть з отою музикою. Вночі ви були самі як поранений… Наші священики говорять, що зціляють ельфи лихою силою, але хотів би я мати поруч отакого біса, коли мені ткнуть у спину ножа…

— Ви приїхали погостювати до Зелібору? — ґречно спитав принц.

— Власне, я приїхав додому, — пробасив моанець, — в Предславі я служу, але дім мій у Зеліборі. Колись я служив у палацовій варті, але потім сталося всякого. Еліяна повернулася на Північ… Я маю на увазі мою Богом скривджену сестру, котра Лемпартова матір. Дурепи досі, напевне, і серед живих нема. Чого їй тут не вистачало… Жінка від мене пішла… Сам я подався на кордон, подалі від очей Володаря… Мене він не гнав, але ж я не дурень, бачу — неприємно йому, коли моя руда борода маячить перед очима. Ела — та була білявкою. Зовсім на мене не схожа. Красуня… А хлопець чорті в кого вдався — ні в батька, ні в неньку. Та й мій Рудан теж наче і не син мені. Злобний такий став — зубом перекусить. Оце вчора він отримав…

Моанець раптом затнувся і мовив:

— Бувайте, ваші вельможності… Треба їхати.

— Ви живете у Міщанській дільниці? — спитав Вогнедан, дивлячись, як здоровань-варвар вилазить на свого коника.

— Авжеж, — пробасив Даркан, — з людьми мені звичніше, хоча я і маю шляхетство.

Пан Логін давно щез з очей, а Вогнедан все дивився на ту доріжку, якою він поїхав.

— Приємний чоловік, — мовив Воїслав, — цікаво, як він познайомився з паном Володарем? Вогнедане? Про що ти думаєш?

— Сам не знаю, — озвався принц, — крутиться щось у голові, а скласти докупи не можу. Може згодом…

Він знову притулив флейту до вуст, а Воїслав нашорошив вушка, слухаючи приятеля, і охороняючи його одночасно.

***

Рудан Логін аж білий від люті, дивився на свою коханку. Чаяна лежала на канапі у тій самій віталеньці, де минулого вечора їй грав Вогнедан і, посміхаючись, слухала, як полюбовник кляне її моанською мовою, котру панна знала пречудово.

— Я ще раз повторюю тобі, - шипів Рудан моанською, обавляючись, аби їх не підслухав ненароком цікавий челядинець, — що ти — дурепа, повія, розпусна дівка…

— Божевільна, потіпаха, фіндюрка, — ліниво продовжила Чаяна тією ж мовою, — ти лаєшся як моанський злидар…

— Що ти накоїла… В палаці повно вартівників з міста. Гридні бігають, наче обпечені… Тільки-но приїхав суддя Зграй… Для чого… Для чого тобі з твоїм божевільним братом було убивати цього боговладського дженджика?

— Брат мав на нього зуба, — позіхнула Чаяна, — якось цей… як його… Вишневський поранив Лемпарта під час учбового двобою. А мій брат подібного не пробачає… Ну, а перед тим, я захотіла вповні використати цього хлопчика… Наївний, незіпсутий дивний… Мені аж трохи його було шкода… Але, якби не принесло тебе з твоїм божевільним батечком, сьогодні пана як його там урочисто віднесли б на погребове вогнище. А я йшла б поруч з нареченим, з білою стрічкою на рукаві, ронячи щирі сльози…

— Худобина! — аж запінився від люті Рудан, — тобі мало того, таке й таке твоїй матері, що ти зробила з дому Логінів дім побачень… Ти ще й перетворила його на місце злочину… Хлопчина вижив… І, напевне, оповість тому ж Вогнедану про твої пропозиції. Та невже ж ти насправді думала, що він погодиться грати в наші ігри?

— Ні, звісно, — позіхнула Чаяна, показуючи рожевого язичка, наче кицька, — але варто було спробувати. Тим більше — його все одно збиралися прибрати. Ми нічим не ризикували, але тут лиха година принесла вас двох… Пан Даркан… Дивись, Рудане, колись він пошкодує про те, що наважується мені суперечити. А вже того, що він врятував мою жертву від належної їй долі, скромна панна Драган не забуде ніколи.

— Мій батько, — понуро сказав Рудан, — не зрадить мене нізащо. На ваше щастя він не бачив ваших облич… І вважає, що я сплутався з розбійниками, за що мене було вчора нещадно бито за моанським звичаєм. Але я радий вже тому, що батько не потяг мене до судді… Пан Бусол Зграй є швидким на вироки майже так само, як Лют Дубовий з Ведангу.

— Це мої розваги, — засміялася Чаяна, — і не пхай до них свого носа, смерде… Так у вас говорять?

— Мій батько походить з моанської знаті, - аж захлинувся повітрям Рудан.

— Для мене смердом є будь-який кругловухий, — роз’яснила Чаяна, показуючи загострені зубки в єхидному усміху, — а ти Рудане, смердиш як ватага моанських розбишак. Забирайся звідси геть, а то сюди може зайти Вогнедан. Принц не дуже тебе полюбляє, нарівні з Лемпартом. Котися додому і не дбай ні про що. На мене ніхто не подумає, а боговладський дурник мене не пізнає, навіть якщо я роздягнуся при ньому прилюдно. Я змінювала голос і ходу, а поводилася так, щоб бути схожою на міщанку. Лемпарта ж він взагалі не роздивився під отим балахоном. Тим більше — не встиг побачити вас з Дарканом. Завтра вони поїдуть, і все закінчиться. Суддя, якого ти так боїшся, вважатиме, що це — спроба вбивства від ревнощів.

— Шлюхо, — мовив Рудан, — коли ми переможемо, я продам тебе до дому терпимості кудись в Астеон. Там з тебе швидко злетить оця пиха.

— Коли переможуть сильніші за тебе, — захихотіла дівчина, — то мій покровитель, здоровенний варвар, повісить тебе навіть не за ноги — за яйця. Це буде тобі винагородою, гидкий покручу, за твої потуги знищити Ельбер. Ненавиджу покручів…. Моїм новим коханцем має стати чистокровний варвар, схожий на твого батечка. Може я його і спокушу… Я подумаю над цим, смерде. А тепер іди геть, я маю відпочити… Від цих страшних подій моя ніжна голівонька болить незгірше як від вашого пійла, яке ви звете пивом.

Рудан побілів, але вийшов без звуку. Добре знаючи Чаяну, він знав — суперечити їй не можна. У дівчини зовсім не було відчуття самозбереження, і вона не цінувала своє оточення ані трішки. З якоїсь своєї примхи Чаяна могла піти на смерть сама і потягнути за собою і його, Рудана. Зрештою, до цього дня дурепі щастило. Молодий Логін ніяк не міг зрозуміти, чому кляті гостровухі, зазвичай проникливі і спостережливі, не помічають, що розбещена дівка просто таки глумиться над ними та над їхніми звичаями. Скільки разів він спостерігав, як Чаяна ледь утримує рівновагу над проваллям… В її божевілля, яким гостровухі зазвичай пояснювали подібну поведінку, Рудан не вірив. Князівна не була божевільною, швидше ненависною і лютою, наче й справді змія зі страгійського болота.

Її нареченого Рудан не терпів, але змушений був поважати, відчуваючи у вельможному музиці силу, якої часто не вистачало йому самому… От чому б нині не послухати батька і не оповісти все про спробу вбивства не судді, ні, але самому князю Володарю. Його вельможність може й не повірить, але задумається… А він, Рудан, буде поза грою.

Ні, молодий Логін був зовсім не проти змінити дещо в цьому клятому Ельбері, де сину шляхтича потрібно було знову домагатись шляхетства… А щоб передати оте шляхетство дітям — ще й влещувати роками якусь гостровуху дівку… Віршики навчитись складати… Яка бридня. У справжньому людському світі таким дівкам ціна — срібна монета за зв’язку на рабському ринку.

І Рудан не тільки мріяв про новий лад у цій дурнуватій країні, але й робив для цього дещо. За сталу платню від певного торговця з Півночі, котрий, як підозрював Рудан, був не тільки торговцем. Але це було зовсім іншим. Це cвоє знайомство він тримав у таємниці навіть від Лемпарта, якому лише натякав про можливість змін, а те, що йому радив торговець, завжди оповідав від власного імені, і тим більше від Чаяни. Зараз Рудан почав боятися, що коханка підведе його під меч раніше, аніж в цих краях справді щось зміниться.

Нині він нетерпляче очікував, коли принц з супроводом покинуть Зелібор. Щоправда знав — небезпека меншою не стане. Гостровухі не визнавали показових страт, але бути зарубаним десь за містом і похованим у безіменній могилі… Рудана аж пересмикнуло. Нехай суддя Зграй нічого не доможеться, але можливо вже нині у Зеліборі нишпорять люди князя Вартислава, яким доповів про спробу змови суддя, або той же князь Володар. Чорний Дракон теж охоче використовував непримітних торговців для потаємних справ.

Він, Рудан, врятувався дивом… Ні Лемпарт, ні Чаяна так і не знали, що ота витівка з міченими стрілами трохи не закінчилася бідою. Тайняки князя Ведангського чомусь не повірили в ішторнійську помсту. Вони знайшли у Боговладі зброяра, котрий робив гостряки зі срібла, і поштивий майстер оповів їм, що замовники за вимовою були швидше за все зелемінцями.

Рудан зробив дурість, порадивши своєму приятелю, мейдисту Алевту замовити вбивчу зброю саме у цього зброяра. Звідки йому було знати, що дурень Алевт зішлеться в розмові з майстром на свого приятеля з Зелібору, а зброяр, в свою чергу, оповість це людям Веданга.

Добре, що у нього, Рудана, така впливова гостровуха рідня, нехай і не по крові. Але й страху він наївся, коли вони з Лемпартом повернулися з Чорногори до Боговлади (чортів Лемпарт прибив кедазького слугу Хешра, а викручуватися довелося йому, Рудану), і непримітний кругловухий чоловічок, розпитавши Рудана за історію з кедагами і купчою, раптом спитав, чи не знав пан Логін неякого торговця з Зелеміню пана Алевта Леськіва.

Рудан вважав, що його врятувала лише машкара тихого дурника і напівварвара, яку він охоче надягав на себе, коли бував десь з Лемпартом. Щодо того кедага він оповів трохи не зі слізьми, що це їхня з княжичем спільна провина, але більше винен таки він, Рудан, бо послухав батька, котрий завжди оповідав, що невільні слуги працюють краще, аніж наймані. І тому не відмовив пана Лемпарта, котрий вирішив спробувати… Що того нещасного Хешра ніхто, звісно, не убивав…. Гори, ущелина… Хлопчина був жахливо незграбним. Канчуки? Що ви, пане… Окрім кількох ляпасів… Звісно, і це зле, але все виявилося інакше, аніж оповідав батько Логін. Кедазькі раби — найледачіші істоти у світі, і тому…

Чоловічок слухав, кивав, а тоді спитав за отого чортового Леськіва… На Руданове щастя, він просто не встиг злякатись і відповів навіть не задумавшись: «Не знаю… Ніколи про такого не чув.»

Дійсно, він забув прізвище Алевта. Мейдисти, зазвичай, не називали при знайомстві родових імен, вважаючи вшанування пращурів поганством. І тільки коли Рудан вийшов з боговладського суду, у нього підігнулися коліна. До будинку в Шляхетській дільниці, котрий належав Лларанам, Логін ледве дійшов.

Лемпарт тоді довго реготався з нього — налякався, мовляв… Подумав, що за вбивство брудного кедага покарають смертю… Рудан відмовчувався, а про себе вирішив припинити оці спроби боротися, як там говорила та зміючка Чаяна, з лєсаалем… Ох і мова була у цих сіллонських відьмаків, перш, ніж їх закинула лиха сила в цей, колись такий людський привабливий світ, де сильний чоловік міг ствердити своє право ударом кулака, не боячись покарання.

Але припинити не вдалося. Північанин, з яким Рудан спілкувався, наказав йому очікувати на прибуття посланництва з Моани. А тоді їхати до Боговлади, де йому буде дано завдання людиною з цього посланництва… Логін втямив, що відмовлятися не можна — уб’ють… Оце попав поміж двох жорен — як не одні приріжуть, то інші закопають…

Цікаво, що оповів судді отой пан Вишневський? І що він оповів принцу? Чортів флейтист тямить у судових справах незгірш за урядовця… Ще не вистачало, щоб його вельможність запідозрив в чомусь Лемпарта, котрий мав на Вишневського зуба ще з Боговлади. Авжеж, якби не Вогнедан… Отой Вишневський трохи не вкоротив княжичу явного віку. А принц — цілитель… Не дуже сильний, бувають відьмаки і справді диявольської міці… Однак рану Лемпарту тоді він затягнув…

Ох дурень пан княжич Лемпарт… Який же дурень… Він, Рудан, його вчив тоді… Увійди в довіру… Прикидайся… Руки цілуй рятівникові… Другом його стань, а краще — учнем… Я, мовляв, гидкий неотеса, бажаю навчитися у вас витонченості і відчуття… тьху… краси та гармонії… Паскудник Лемпарт… Для чого було красти ту чернетку… Тепер княжичу ніколи не стати довіреною особою майбутнього Повелителя. А отже і Рудану немає ходу нагору в замкненому просторі Ельберу.

За цими думками Рудан й не помітив, як потиху брів палацовим парком, аж доки не дійшов до Лебединого озера. Лебедине озеро без лебедів… Хе… Чаяна… Знову Чаяна… Чим їй завадили птахи? Він, Рудан, і сам любить птаство лише у смаженому вигляді, особливо гуся з яблуками… Але наважитись на таке під носом у власного батечка… Ні, вони таки божевільні — і Чаяна, і княжич… Божевільна гостровуха рідня, хай їй абищо…

А ось іще двоє гостровухих поволі йдуть назустріч… Атож, вірно говорять — не думай про вовка, бо зустрінеш… Його вельможність Вогнедан та княжич Воїслав Ведангський… Нерозлучна парочка. У принца за поясом, там, де добрі люди носять ножі, ота його флейта… Вогнедан Данадільський… Пихата нелюдь… Недарма про гостровухих мовлять — вся гордість в очах… Отак він дивився завжди — навіть тоді, у Владигорі, коли доріжки підмітав за вироком судді Гайчура, і то не опускав очей долі. Твердий погляд, повний спокою і сили… Лемпарта цей погляд доводить до сказу, та і його, Рудана, дратує, авжеж… Чаяна говорить, що досить зідрати з дивних дороге вбрання, і вони почнуть плазувати перед переможцями. Ой, помиляється ясна панна. Цей не плазуватиме… Та і його приятель теж… Таких лише убивати треба, щоб не зоставалося й роду.

Рудан вклоняється належним чином, отримує у відповідь кивок, сповнений холодної ввічливості, і проходить далі… Зараз він вийде на дорогу біля сріблястих кленів і рушить доріжкою вниз… Додому…

Ох, як болить усе… І спина, і сідалище… Важка рука у Даркана Логіна… Тому і пішки йде Рудан, бо сісти на коня не в змозі… Батечко… Простосердий бородатий дурень… Ну нічого… Якщо Рудану все таки пощастить з отими моанцями з посланництва, він начхає на свого татка-неотесу. І нехай пан Даркан не стає на дорозі сину — йому ж буде гірше.

***

Через подію, котра трохи не позбавила життя Мирослава Вишневського, Вогнедан відклав свій від’їзд на кілька днів. Відправив лише гінця з боговладських гриднів до пана Вартислава. З описом того що сталося і своїми примітками. Про свої неясні підозри юнак, ясна річ, нічого не писав. Написав лише, що, може бути, означена панна є близькою до зеліборського двору, і тому він, Вогнедан, не наважився оповісти і так згірченому князю Володарю про те, що серед його оточення блукає божевільна жона, котра плекає несамовиті мрії і є небезпечною для людей і дивних. Можливо, він даремне не оповів всю правду судді Зграю, але напевне краще буде, якщо цією справою займуться певні особи, котрі не переполохають при тому всього Зелібору.

Про всяк випадок Вогнедан попередив княжича Ольга, котрий йому завжди подобався, а також його брата, серйозного мовчуна Яровита, щоб вони були обережними у випадкових знайомствах. А раптом панна захоче продовжити свої ігри… Якщо вона насправді божевільна, то це десь та вилізе назовні. Вогнедан тепер був певен, що загибель лебедів — це справа рук невідомої панни та її спільника. А судді Зграю він сказав лишень, щоб той вважав пошуки невдалих вбивць пана Вишневського державною справою, і сповістив його, Вогнедана, про хід розслідування.

Велику Ніч юнак хотів відзначити у Боговладі. Ніч його народження… Він мріяв провести її з Даною і тому поспішав… Хвала Богам за поміч — Мирослав почував себе добре, а сам принц, хоч і був ще знесиленим, однак вважав, що їхати верхи він у змозі.

Родина Драганів провела данадільців аж за міські мури. Вогнедан обійняв молодших княжичів, потиснув зап’ясток Лемпарту, котрий знову зробився багряним з виду, аж принцу навіть стало трохи шкода злощасного напівкровного, і ніжно торкнувся вустами щоки князівни, котра опісля того схилилася перед ним у церемонному уклоні.

Князь Володар та обидві княгині спостерігали за нареченими з сумовитою втіхою. Вони вболівали через зіпсуті лихими подіями заручини та, однак, сподівалися на кращі часи… Навесні… Навесні у Боговладі… Вогнедан востаннє всміхнувся Чаяні і сів на свого Воронка, знову сварячи себе подумки за зневагу до зелемінської красуні. Це ж треба — запідозрити «зразок пристойності» у розпусті і спробі вбивства лише через картину Вовчура… Бідолашна дівчина напевне раз у житті зробила щось не зовсім за правилами для шляхетних панянок, і ось одразу…

Незважаючи на всі лихі пригоди, юнак почував себе майже щасливим. Він повертався не просто до столиці. Він повертався додому, де на нього очікувала кохана дружина і батько… Любий татко Святослав… Вогнедан і досі відчував його руку на своєму плечі. Хоча принц і вважав, що не вміє пробачати, але тепла хвиля любові давно змила в його серці всі образи і кривди. Він любив свого батька тим більше, що зрозумів природу його недугу. Один з «ликів Аркану», вельможу в данадільській сорочці, Сіроманець Вовчур, чия картина розбурхала Вогнеданові спогади про творчість цього митця, написав з принца Святослава, єдиного, хто вижив тоді з лави Воїнів Гнівного Сонця…

Дана знала… Розумниця Дана, котра змогла примирити непримиренних… Вогнедан присягнув собі подумки, що буде дбати про батьків спокій, аби той якомога довше протримався у яві. Аби побачив онуків… Аби…

Пан Вишневський просурмив у срібний ріжок сигнал до від’їзду, і маленький загін рушив дорогою від Зелібору. Вогнедан спіймав рукою багряний листок срібного клена, якими було всаджене узбіччя, та вправив його у зачіску. Скоро він стане старшим ще на рік. І він багато чому навчився від Великої Ночі змагань.

— Життя навчає, - мовив він до свого і досі присоромленого чотового, і всміхнувся до нього підбадьорливо. Тоді рушив вперед, за ним на своєму конику потрюхикав Світлян, далі Воїслав зі своїм пажем, та воїни супроводу.

Розділ сьомий. Прощальний відблиск Сонця

Вогнедан одружився з Чаяною Драган на Великдень наступного року. Власне, як і було узгоджено. Весілля відбулося без особливої пишноти — дивні не любили бучних бенкетів та галасливих свят. І життя поплинуло далі у тиші і спокої.

Пані Чаяна ковзала палацовими переходами скромно затуливши очі довгими віями. Перша Пані Воїдана дуже добре до неї ставилася, бо була подругою її матері. Молода дружина спадкоємця трону весь вільний час проводила чи-то в покоях Воїдани, чи-то у книгозбірні і майже не покидала палацу. Пліткарки, яких серед челяді було безліч, стиха ганили принца, котрий замало уваги приділяв молодій жоні, а весь час гасав кінно з першою дружиною та другом дому, сиріч княжичем Ведангу. Означений княжич брав з собою на оці вилазки пані Вишню, котра вже пристойно сиділа верхи і навіть навчилася володіти мечем. Не так уже і зрідка їх супроводжувала певна пані Гордана Дзвінка, визнана подруга молодого Дракона. А пані Чаяна гаптувала в жіночих покоях, вела з пані Воїданою вишукані бесіди і стиха зітхала. Перша Пані час від часу закликала названого сина до себе і вимовляла йому, часом доволі гостро. Вогнедан опускав довгі вії, незгірші, ніж у його зелемінської жони, та відмовчувався. Челядинки вважали, що принц поводиться зле — Вогнедан мав приділяти більше уваги молодій дружині хоча б кілька місяців опісля весілля.

Власне саме про це хотів поговорити з сином Повелитель Святослав. Про це, і про дещо інше. Вогнедан отримав від батька запрошення через його вірного Вовчура. Такі запрошення юнак нині мав доволі часто. Іноді Повелитель ні про що не говорив, а мовчки вказував сину на ослінчик біля своїх ніг. Вогнедан сідав, притулявся до батька, як ніколи не робив в дитинстві і намагався віддати старшому Саламандру всю силу свого здорового тіла. Взамін на ніжний порух руки, котра пестила його волосся.

Садочок правителя був обсаджений дбайливо плеканими кущами ясмину. Святослав любив збавляти час у невеличкій альтанці серед тих таки зелених заростей. Десь поруч дзюркотів водограйчик… Шелест води і тиша, яку так любив Повелитель.

Вогнедан зайшов до альтанки і просяяв усміхом. Батько сьогодні мав бадьорий вигляд. Влітку Повелителю завжди було трохи легше, принаймні він не так важко дихав і рідше клав руку на серце.

— З вашого дозволу, — почав юнак, але Святослав теж всміхнувся і вказав сину на мармурову лаву поруч з собою. Там лежала гаптована подушечка.

— Сідай, — мовив, — синку… Розмова буде довгою…

Вогнедан присів на лаву, тамуючи розчулення. Віднедавна він цінував отакі розмови дорожче за скарбницю, бо, перечитавши сотні лікарських сувоїв, так і не знайшов способу вилікувати дивного, котрий дивом зостався в живих опісля бойового Аркану.

— Ну, почнемо з найлегшого, — сказав Повелитель, — що там твоя молода жона? Не сумує за Зелібором?

— Нібито ні, - озвався юнак, — ми не часто буваємо разом.

— А чому так? — спитав Святослав, — посварилися?

— О, ні…, - відмовив Вогнедан, — зовсім ні… Але я просто не знаю, про що з нею… Наші розмови… Холодні і порожні… Вона мене не любить, татку, а я… Я намагаюся до неї добре ставитися, однак…

— Говорять — «ніч зближує…», — ледь всміхнувся правитель і здивовано побачив, як здригнулося від огиди лице його сина.

— О, тільки не ніч, — сказав Вогнедан, — вибачте, тату… Але таке враження, наче я обіймаю крижану діву… Навіть легенький цілунок вона сприймає за прояв непризвоїтої жаги. І весь час говорить, що ми мусимо бути вдвох лише для зачаття дитини…

— Говорять, що панна захоплювалася мейдизмом, — протягнув Святослав, дивлячись на свого красеня-сина трохи не з жалістю, — здається, мій Вогнедане, ти маєш новий привід мені докоряти… Але я ніколи не думав, що…

— Не докір, ні…, - мовив Вогнедан поспішно, — і Чаяна ретельно ходить на всі храмові відправи… Вона і мейдизм… Це непристойно… Тому неможливо. Просто вона така з натури, ось і все…

— В такому разі, - мовив Святослав, — змусь її зробити якесь шаленство… Витягни з палацу на вулицю, поїдь з нею за місто… Сам на сам… Або, принаймні, візьми з собою в оту вашу дружну компанію. Воїслав возить з собою двох панночок, а ти чим гірший? Просто я не хочу, аби ваші стосунки були у всіх на вустах. Зрештою, пройшло замало часу, щоб ви звикли одне до одного. Я прошу тебе, синку, аби про тебе і двох твоїх жон не пліткувала Боговлада…

— О, такі ріжні… - сказав юнак з полегкістю, — як поєднати олію і воду… Але ваш недостойний син спробує зробити неможливе.

— Тепер про справи більш серйозні, - мовив Святослав, — на жаль оту зеліборську панночку, котра ледве не зоставила без спадкоємця рід Вишневських, так і не знайшли. А шкода… Вартиславу дуже цікаво, чи це її власні примхи, чи хтось таким чином промацує наближених до нас осіб. Це якраз на часі… Мооз здався, ти знаєш?

— Так, татку, — кивнув юнак, — вони вже були не в змозі…

— На мові новонародженої Імперії, - сказав Повелитель з несмаком, — Мооз добровільно приєднався до сильної держави, аби убезпечитися від постійних нападів з боку Страгії. Язичницької Страгії…

— Мооз постійно воював, — озвався син, — то з ними, то з нами… Навіть коли не був навернений на мейдизм.

— Про нас поки що мови нема, — мовив Святослав ледь насмішкувато, — ці варвари, синку, як там говорять у Квітані… не жолудем в тім’я биті… Вони найперше намагатимуться зжерти Страгію — вона бо поруч. А з нами спробують укласти угоду, аби ми не заважали… Посланництво уже в дорозі. Вони будуть у Боговладі через місяць.

— А якою буде наша відповідь? — зацікавлено спитав Вогнедан.

— Я виставлю проти них Вартислава, — сказав правитель, — як слона в лоянських шахах… Дракон мусить укласти таку угоду, щоб ми могли в разі чого допомогти страгійцям. Ти знаєш, що я не люблю рабовласників, на яких перетворилися люди, споріднені з синами Ельберу, але під північанами отим злощасним кедагам буде ще гірше. У Іркана Чорріна, так звати нинішнього правителя Півночі, котрий волить звати себе Імператором, дуже великі задуми. Моанці вже в Астеоні… Допомагають тому покинутому Богами коронату Ітаору боротися з язичниками, котрі ніяк не дають рубати своїх дубів. Коронат є щасливим… поки що. Однак, ми з Вартиславом певні, що ця допомога дорого обійдеться морським розбишакам. Люди тікають… Родинами, родами… На отих своїх дракарах… До Шорроги, Острівне королівство поки що не захопила оця пошесть з Лугерби. Коли Астеон достатньо спустіє — моанці зжеруть і його.

— Ми на черзі? — спитав Вогнедан порозуміло.

— Опісля Страгії, - кивнув Повелитель, — можливо — опісля Срегії… Є такий край на самому краєчку Крила Змія. Люд там спокревений з астеонцями — у них навіть мови трохи схожі… Такі собі біляві дикуни в звіриних шкурах. Відважні і жорстокі, але не войовничі, як їхні морські брати. Живуть собі мисливством та рибальством… Однак, їхня земля пронизана золотими жилами. Частина родовищ доходить аж до Астеону. Срегійці не розробляли їх — навіщо… Астеонці воліли піратствувати. А моанці вже поклали око і на ті родовища, і на Срегію. Питання лише в тому, на кого вони накинуться першими — на Страгію, де тепліше і родючі поля як у Моозі, або на холодну Срегію, де під снігами золото.

— Для нас краще, аби спершу на Срегію, — сумно мовив Вогнедан, — бідолашні біляві дикуни і воїни… Їх убиватимуть за золото, яке їм зовсім не потрібне.

— Правильно мислиш, синку, — сказав Святослав, — тому ми нині маємо прийняти оцих моанських…е… незмінених осіб з усіма почестями. І дати їм зрозуміти, що ми їх не боїмося, що Страгія нам не друг, але й не ворог, що ми хочемо дружити з усіма сусідами, але Імперії найкраще плекати свої інтереси на Півночі, аніж біля наших кордонів.

— Нелегке завдання, — зітхнув Вогнедан, — ви маєте мені щось доручити, Повелителю?

— Маю, — сказав Повелитель, — не питай у мене, звідки я знаю подробиці… Не питай і у Вартислава — він не відповість. Отже, посланником є імперський воєвода Рімін. Починав свій шлях зі служилого дворянина. Відзначився при падінні Гесути. Воював у Греллі та Гросаті… У Моозі був вже воєводою. Хитрий, жадібний і підлий. Гроші любить більше за все, але перекупити себе не дасть, бо вважає, що до грошей потрібно ще й влади. Він є насправді головою посланництва, але про людське око головою вважається принц Літон Чоррін, твій, синку, одноліток. Це юнак, всмерть заляканий батьком і паном воєводою. Сам імператор Іркан є ще досить молодим, і дорослий син йому тільки заважає. Старшого брата цього Літона зварено живцем у казані, прилюдно… Хлопця звинуватили у державній зраді…

— Ординці, - мовив Вогнедан з огидою, — ох і звичаї…

— Принц Літон недарма боїться, — мовив Святослав, — синів Іркану не бракує — імператор має з десяток лише законних дітей… Від освячених церквою шлюбів. І стільки ж — від неосвячених. Тобто — незаконних. І оце і є твоїм завданням, синку. Принца я доручаю тобі. Вивчиш за місяць моанську? Вартислав пришле тобі навчителя…

— О, з задоволенням, — всміхнувся юнак, — я швидко навчаюся…

— Навіть білити стіни, — сказав Повелитель лагідно, і Вогнеданів сміх розсипався срібними дзвіночками по альтанці.

— Суддя Гайчур, — мовив Вогнедан, віддихавшись, — має бути задоволеним… Я так старався… А хіба в посланництві не буде товмача?

— Буде, чому ж…, - сказав Святослав, — пан Хельм Тенп. Гросатець родом. Ельберійську знає добре, бо довгий час жив в Ельбері, бувши посланником. В ті часи, коли Гросата була ще вільною. Під час війни пан Тенп потрапив у рабство якраз до воєводи Ріміна.

— То він є рабом? — спитав Вогнедан, мимоволі здригнувшись.

— Нині він вільновідпущеник, — мовив правитель, — за звичаєм товмач має бути вільним. Він же є «вустами посланника», а той — «вустами Імператора». Такий звичай, котрий пішов на користь цьому бідоласі. Але для нас буде краще, синку, якщо ти говоритимеш з принцом без посередника. Покажеш йому Боговладу… Оповіси про наші звичаї… Спробуй подружитися з ним, в межах можливого. Звісно, він не має на батька ніякого впливу, але на Іркана Чорріна вплинути не може ніхто і ніщо. Це самодур, яких мало. Сьогодні жалує, завтра велить готувати страту… Однак — все може трапитися. Приязна нам людина серед цієї орди — це не абищо.

— Я спробую, — мовив Вогнедан щиро, — все, що від мене залежить…

— Він теж поет, — всміхнувся Повелитель, — не жартую, юний варвар пише вірші… Так що у вас буде багато спільного. А тепер, дитя моє, йди, бо зараз прийдуть цілителі з настоянками. І не намагайся віддавати мені свою Силу, хлопчику, сильніші за тебе відуни не здатні зробити мене здоровим. Життя моє, Вогнедане…

Юнак вже встав і схилився перед батьком легким танцюючим рухом. Але почувши останні слова, взяв батькову руку і торкнувся до неї вустами.

— Ви — моє життя і опора, — мовив, — ви боретесь з цим жахливим світом, втрачаючи останні сили… Я боюся за вас…

— О, — засміявся Святослав, — проб’ємося…

Вогнедан з задоволенням побачив, як порожевіло бліде батькове лице. Задля подібної миті він ладен був вивчити навіть декілька варварських мов і потоваришувати з принцом варварів, напевне схожим на Лемпарта Драгана, тільки що кругловухого. Вірші пише, однак… Можна собі уявити ті поетичні спроби. Однак, для варварів може вони і непогані. Юнак ще раз вклонився і нечутно вийшов з саду, кивнувши Вовчуру, щоб той покликав лічців.

Наступного дня до принца зголосився серйозний спокійний чоловік, з обличчя схожий на квітанця. Він відрекомендувався товмачем торгової валки Листяном Лисичко. Це і був навчитель моанської мови.

Пан Листян бував у найглухіших закутках Крила Змія і знав майже всі мови та говірки, якими послугувалися варвари. Моанська була серед них трохи не найважчою, бо містила в собі безліч слів, які занесли з собою кочівники.

— Власне, — говорив пан Листян, а Вогнедан з цікавістю слухав, — у світі не так уже й багато мовних букетів… Тобто, майже всі мови споріднені між собою… На Півночі це астеонська та срегійська, а також мова Острівного королівства, вона ж шоррогська… Тоді мови лісових племен — оті всі Грелли та Гесути вкупі з іншими. Моозька, страгійська та ельберійська — ось ще одна рідня. Спорідненість мов говорить про спорідненість по крові. Мова кедагів походить зі сходу, власне, це зіпсута говірка хото. Белат, Ульгон, Лугерба мають споріднені мови. Гіразан, Алама та Озза — теж… За Небесними горами лежить Лоян — у них своя мова… І там же мандрують родичі хото… На південних островах розмовляють діялектами ватейлянської, або ріжними дикунськими говірками. А на Голові Змія говорять лише ішторнійською. За час існування Ішторнійської Імперії там зникло сім чи вісім мов. Це страшна втрата, мій принце… Світ збіднів… В ньому не так уже багато народів, принаймні, тих, про які нам відомо. Розтоптаний букет… Так шкода.

— Ви, певне, є видатним мовознавцем, — сказав Вогнедан, якому сподобався запал пана Лисичко.

— О, всього лишень товмач, — скромно озвався навчитель, — так от, ваша вельможносте…

— Вогнедан, — всміхнувся юнак, — будь ласка…

— Так от, пане Вогнедане, — одразу ж виправився пан Листян, — предмет нашого вивчення, тобто моанська мова, є доволі складним. Виникла ця мова в результаті змішання власне моанської, тобто мови тубільного населення цієї країни, з мовою приходнів хото, а також — з мовою завойовників — астеонців, котрі колись панували в тих місцях. Окрім того, мейдистські ченці занесли на Північ багацько лугербських слів і виразів. Але, з допомогою Богів…

З цими словами пан Лисичко урочисто виклав на стіл товстелезного сувоя. Розгорнувши його, Вогнедан переконався, що бачить перед собою словник та основи будови моанської мови, укладений самим паном товмачем.

— Якби, — мрійливо мовив квітанець, — всі люди змінили свою натуру… Ви уявляєте, який це був би дар тим нещасним північанам? У них навіть писемності своєї нема, раніше бідолахи вживали руни Астеону, а нині — лугербські літери. А даних знаків не вистачає для визначеності всіх звуків. Я міг би допомогти татмтешнім мовознавцям, буде такі з’явилися… Однак, нині ця країна зайнята лише війнами, а не плеканням мовних квітів.

— Що ж, — сказав Вогнедан, вдивляючись в обриси лугербських літер, знайомих йому з двомовного примірника «Повчань Святого Старця», — почнемо, пане Листяне…

Як більшість вельмож, Вогнедан володів ішторнійською (мова ворога може стати зброєю), белатською задля можливості читати без перекладу прекрасні поетичні твори, якими славилося це королівство, та трохи знав астеонську задля суворих і грізних пісень, які вміло складали морські розбишаки. Ну, а де астеонська — там і шоррогська. В проміжках поміж громадянськими війнами, що раз у раз струшували королівством Шоррогою, її митці створювали п’єси і романи у віршах, сповнені болю і гніву на власних гарячкуватих співвітчизників, за що часто гинули на ешафотах. Вогнедан часом читав ці написані на пергаменті книги, куплені за дорогу ціну у заїжджих торговців, і намагався уявити собі життя у постійній борні, коли твоє ложе може стати твоєю домовиною. Нещодавно в Острівному королівстві знову змінився володар — молодий наступник трону допоміг померти хворому батькові. Ця звістка, яку привезли всюдисущі ельберійські купці, сповнила юнака такою огидою, що він вперше в житті сам попросив батька про зустріч, махнувши рукою на пристойність, і цілий вечір оповідав якісь незначущі дрібниці, аж поки Святослав не мовив з легким усміхом, що його любий син є занадто вразливим.

Моозьку і страгійську Вогнедан сприймав на слух і розумів майже все. Говорити, щоправда, не вмів, але тільки тому, що не ставив перед собою такої мети. Дивним легко давалися мови з огляду на могутню пам’ять і абсолютний слух. Тож і тепер юнак уважно слухав пана Лисичко, котрий чітко вимовляв чужі уривчасті слова, схожі на стукіт.

Головною перепоною для ельберійця, котрий займався вивченням моанської, була саме оця різкість, якої важко було досягти особі, котра не говорила, а майже виспівувала слова. Співучість була притаманна й вимові простолюду, а вже у вустах вельмож ельберійська і взагалі звучала, немов пісня. Або — немов мова Еллону, принесена з зірок. За сотні літ панування дивних їхня вимова, сиріч данадільська, стала для ельберійців зразком. Недарма навчитель Бранибор сварив молодиків з провінцій, які намагалися засвоїти говірку Данаділу, забуваючи про те, що кожний куточок Ельберу мусить мати свій, неповторний вигляд.

Воїслав, котрий якось почув, як Вогнедан ламає собі язика кострубатими словами, спочатку посміювався над приятелем, а потім взявся навчатися разом з ним. Аби принц не дуже нудьгував. Йшла молодому Ведангу та говірка ще гірше, ніж Вогнедану — слова він запам’ятовував одразу, але ніяк не міг навчитися їх вимовляти.

— Пан Лисичко говорить, — потішав Вогнедан приятеля, — що лоянська мова ще складніша. Вчися, брате, я чув від надійних людей, що тебе збираються призначити начільником супроводу північного паньства при його в’їзді до Боговлади. Дуже корисно знати мову супротивника, тоді, коли він навіть не підозрює про те, що ти її знаєш.

— У супроводі будуть певні надійні особи, — бурчав Веданг, — котрим належить знати всі тонкощі північних мов. Я ж — лише скромний гридень, і не є на платні у Чорного Дракона. Однак, випадково почути…

— Я вважаю, — всміхнувся принц, — що Північна Імперія є нашим прихованим ворогом, а отже така випадковість…

— В дитинстві, - зітхнув Воїслав, — я не мріяв стати вивідачем… Яка гидота… Мій бідолашний батько…

— Світ є недосконалим, — мовив Вогнедан розсудливо, — і певні відважні особи, котрі збирають відомості про цей незмінений світ, заслуговують якщо не на пошану, то, принаймні, на розуміння. Власне кажучи, моє доручення мало чим відріжняється від їхньої роботи. Подружитися з моанським варваром… Цей, можливо гідний поміж своїми людьми юнак, буде мати поряд з нами вигляд неотеси, а ми йому здаватимемося пихатими занудами. Тому я і хочу, щоб ти мені допомагав розважати північного принца.

— Навчимо його складати ланцюжки, — засміявся Веданг, — і співати пісень.

Наприкінці місяця лип моанське посланництво дібралося до Боговлади.

Місто вирувало в очікуванні. Мешканці столиці ніколи ще не бачили варварів з північних лісів. Торгівлі поміж Ельбером та Моанією майже не існувало — моанці любили розкішні речі, шовки, прикраси, дорогі вина, але заплатити за них могли лише звіриними шкурками, які в Ельбері брали неохоче і через відсутність холодних зим і через нехіть вельможних ельфів до твариновбивства. Навіть чобітки і черевички для вельмож виготовлялися з кори дерева ллірі, насіння якого було привезене з Еллону, і яке прижилося в Чорногорі та на острові Сіллон. А вже вдягнути на себе хутро шляхтич погодився б хіба що задля врятування власного життя від раптового холоду.

Останнім часом, щоправда, моанські купці почали пропонувати як плату за вироблені в Ельбері речі, золоті самородки з Астеону, коронат якого все більше попадав під вплив своєї колишньої колонії. Та обмін цей був нечастим явищем через постійні війни на Півночі. Відважний торговець-північанин мав бути готовим до того, що його пограбують або моозькі партизани, котрі ніяк не могли змиритися з тим, що вони нині є підданими лісовиків, або страгійські дворяни, котрі брали величезний чинш за проїзд через свої землі. Тому міньба найчастіше йшла аж на страгійському кордоні, вдалині від Ельберу. Нині боговладці дружно пліткували про те, якими ж мають бути посланники, обмінюючись найрізноманітнішими здогадами.

Князь Вартислав востаннє обдивився вишикувані на палацовому дворі стрункі шереги гриднів, обраних з п’яти загонів варти і мовив до свого сина:

— Воїславе, май на увазі, що це справа серйозна. Я посилаю саме тебе, бо ти маєш метке око і зможеш описати все, що побачиш, досконало. Але не викинь якогось жарту — ці люди гумору не розуміють. Вони дуже відріжняються навіть від моозців, я вже не говорю про ішторнійців. Чужі… Я вже наказав оголосити по місту, що за надто голосний сміх та інше виголошення своїх вражень буду карати міщан великою вірою.

— Вони що, бояться сміху? — спитав Воїслав трохи розгублено, — чи може…

— Як кожні невиховані особи, — холодно сказав Чорний Дракон, — ці незмінені вважають себе найкращими у явному світі. І дуже болісно сприймають насмішки над собою. Однак люблять, коли їх бояться. Ти маєш показати гостям, що вони не смішні, але й не страшні. Виводь загін — посланництво вже в Калинові, а це майже передмістя.

Вогнедан очікував прибуття послів у парадній залі палацу. Тут майже не було прикрас — лише шліфований зеленкуватий камінь стін. І просте дерев’яне крісло з високою спинкою на підвищенні. Для Повелителя…

На стіні, за кріслом правителя, висіло велике малювання — Дана Ллон, Веданг Сіллур та Ігворр Ллєг зустрічаються з князем Властимилом Ділом. Тоненькі постаті прибульців в сріблястих одежах… Князь Властимил, ще зовсім юний, в гаптованому полотняному вбранні. У вусі золота сережка — подібний звичай потім перейняли і дивні воїни, замінивши золото сріблом. На обличчі радість навпіл з замилуванням і тривогою. Панна Боговида Діл, жриця і провидиця сонцеславів захоплено дивиться на похмуру вроду Веданга Сіллура… Волхв з довгими висячими вусами… Гордість на його обличчі — Боги почули і відгукнулися… Воїни, міщани, жони… За постатями людей бовваніють дерев’яні образи Богів-охоронців… А за спинами дивних застиг на опорах той малий леаран, на якому вони спустилися в цей явний світ.

Принц, котрий цілий ранок витратив на те, аби вбратися не занадто пишно, але вишукано, розглядав знайому з дитинства картину з легеньким сумом. Все-таки пращурам пощастило — вони віднайшли у цьому світі людність, котра була схильна до змін. Вогнедан був чомусь певен, що жодний вплив випромінювачів дивних не допоміг би людям Властимила стати кращими, якби вони самі не прагнули цього в глибинах підсвідомості.

Юнак ще раз обдивився себе. Він одягнувся не дуже парадно, аби не відлякати молодого моанця холодністю, властивій пишній одежі. Трохи вояцький вигляд — вишиванка, черес… Зачіска найпростіша — вузол волосся на потилиці плавно переходить у хвіст. Світлян, котрий чемно стояв поруч, поправив на володареві черес і усміхнувся.

Ось залою пропливли обидві Вогнеданові жони в двірських гаптованих сукнях. Високі зачіски вигідно відтіняють ніжність личок. Дана весела, Чаяна, як завжди — холодно спокійна. Поруч не йде — ковзає залою Вишня Ведангська в чорній з золотом сукні кольорів роду Драконів. А ось і мати Воїслава, княгиня Ружена… І не сама — з обома сестрами — княгинями та названими донечками. Личка Зоредиви та Зоряниці аж пашать цікавістю — справжні варвари… Буде що оповідати потім панночкам з Дубна та Радину на проханих вечорах.

О, приємна з’ява — пані Власта Ставська, в дівоцтві Вишневецька. Під руку з сином Брячиславом, котрий сьогодні є вільним від служби. Спокійна і лагідна. Передчасно посивіле волосся укладене так, що коси пані Ставської здаються напудрованими. Вона ще вродлива, Вишеньчина мама. Княгиня Ведангська відповідає на її уклін… А ось і Перша Пані… Пані Воїдана сама озивається до пані Ставської, і жони починають неквапливу розмову. Отже, все гаразд — знать побачить, що чутки про певні речі щодо пані Власти були неправдивими, а отже Брячислав буде завидним нареченим. Як не як — брат у перших принца Ельберу.

Пан Мирослав Вишневський нині у палацовій варті, котра зустрічає посланників. Разом зі своїм приятелем та родичем Стражем Вишенським… А Мирославів батько онде — пан Родослав Вишневський. Зі своєю жоною, котра походить з роду Птахів данадільських… Ага, суддя Кречет Птаха… І юний Винозір, котрий вклоняється в бік принца Ельберу і кращого друга. Пан Гордислав Яблуновський… Чемно вклоняється пані Власті Ставській, своїй тітці по матері. Брячиславу тисне руку… Ось і старші Яблуновські… А онде молодий Вишневецький, В’ячеслав… Ще один небіж пані Ставської… Вродлива, зарані посивіла жона, нині оточена родичами, яких роками не хотіла визнавати. Виховані юнаки, однак, про це не згадують. Навіть Огнеслав Рамінський, котрий кланяється їй здаля разом зі своїм братом Огнерадом.

Зала поволі наповнюється дивними. Оскільки посланники є родом з країни навіть не означеної на мапах в її теперішніх межах, князі провінцій лише прислали представників. Вартислав Ведангський, щоправда, тут, але він — Охоронець Клейнодів. В чорному оксамитному кунтуші Воїславів батько так нагадує свого сина, що Вогнедан мимоволі усміхається йому і отримує у відповідь несподівану усмішку.

Ось Вітровій Ллєг, княжич Квітану… О, Боги мої, княжич Владияр Пард, а з ним…

Вогнедан вже не йде, летить до виходу, і йому назустріч усміхається з-під чорногорської гаптованої намітки личко Білої Ружі.

— Мила моя сестро, — ніжно говорить Вогнедан, — твоя ружа в моєму садочку завжди нагадує про тебе…

— Я рада знову побачити столицю, — всміхається пані Пард, — як і мій чоловік…

Молодий Пард вклоняється принцу. Той віддає уклін з усміхом — Владияр йому подобається.

— Як здоров’я князя Влада? — питає Вогнедан, — чи все гаразд в родині Пардів?

— О, надзвичайно…, - всміхається Владияр, — нині немає навіть сутичок на кордонах… Мої матері і брати шлють вітання воякам Ранку та Світанку, і про те ж прохав неякий пан Богудан Змій…

Вогнедан, не втримавшись, пирскає своїм срібним смішком.

— Я його теж люблю, — говорить, — чудова людина…

— Князь Влад Пард теж передає свої вітання, — продовжує Владияр, — а також віддає під покровительство княгині Данадільської мою сестру Владимиру. Життя при боговладському дворі давно вабило князівну Чорногорську…

З гурточка придворних дам Білої Ружі з’являється знайома струнка постать Владимири Пард. Дівчина вбрана як годиться — у довжелезну сукню, але в її чорних очах, успадкованих від ведангської бабусі, танцюють глузливі вогники.

— О, яка пишнота, — схиляється дівчина в уклоні, - важко повірити, що все це — задля купки брудних варварів.

— За задумом вищих це має ошелешити гостей, — чемно всміхається Вогнедан, — напевне тому нині в залі стільки панн, котрі можуть вбити варвара поглядом очей, і не тільки… Дозвольте відрекомендувати вас моїй другій дружині, а також князівні Ведангу, бо мою першу жону ви знаєте краще, ніж я сам.

Вогнедан вклоняється подружжю Пардів і веде панну Владимиру до невеличкого гурточка біля вікна, де й знайомить її з Чаяною та Вишенькою. Зоставивши милих панн продовжувати обдивлятись одна одну і перекидатися багатозначними зауваженнями, Вогнедан підійшов до князя Вартислава і став з ним поруч.

— Вже мають бути, — озвався той стиха, — час…

У дворі срібним голосом заспівала сурма. Присутні в залі почали переміщатися так, щоб, ніби випадково опинитися біля вікна. В гуртках вельмож почувся не сміх, ні — не дай Боги — лише якийсь тихий шерех…

— Усіх же попереджено, — мовив Вартислав, зітхнувши, — і все одно, не буде хихикати хіба що княжич Лемпарт Драган та й то тому, що сам недалеко втік від варвара.

Княжич Лемпарт був, очевидячки, представником князя Володаря… Вогнедан волів би побачитися з Ольгом, або з Яровитом, однак… Щоправда, напівкровка зараз мав цілком гідний вигляд… Красень… Одяг, зачіска, схудле ушляхетнене лице… Навіть русяве нині волосся було цілком натурального кольору — бідолаха напевне довго мучився, аж доки підібрав належний відтінок.

Вогнедан зробив кілька непомітних кроків до найближчого вікна, котре виходило якраз на палацовий двір. Вельможі плавно перемістилися, даючи йому дорогу. Їхні ледь знуджені обличчя говорили, здається: «Та що вже там…Нічого цікавого… Підійдіть, однак, гляньте…»

Біля самого вікна стояла княгиня Ружена Ведангська, спокійна і незворушна. Вона зробила майже непомітний рух рукою, відхиляючи завісу.

Принц глянув у двір. Він побоювався, що Воїслав зробив щось таке, що варварам здасться непризвоїтим. Чужі… Що з них взяти… А Дракону перепаде від батечка.

Воїслав не накоїв нічого. Якраз зараз за його наказом почесний супровід шикувався в лаву. Юнак віддавав накази з холодною гідністю, яка могла обдурити варвара, але не Вогнедана. Принц ще ніколи не бачив на обличчі свого друга подібного виразу.

— Пані Ясна сказала б, — ледь чутно прошепотіла княгиня Ружена, — що її названий син вдавився галушкою…

Вогнедан трохи не розсміявся на повен голос. Добре знаючи свого друга, він розумів, що Воїслав нині кличе на допомогу все своє самовладання, аби втриматись від сміху.

Посеред двору гідно сидів на здоровенному бахматому коні такий же здоровенний чолов’яга. Найбільшою частиною його тіла був живіт, туго обтягнений каптаном з рожевої парчі. Зверху, незважаючи на літо, чоловік був вбраний в хутряний кожух, розстебнутий спереду, смугасті вовняні порти та важкі шкіряні чоботи, підбиті залізом. На голові він мав хутряну ж шапку, з під якої струмками спливав піт.

Окрім живота найприкметнішою частиною тіла посланника — Вогнедан уже вирішив, що це і є воєвода Рімін — була його борода. Борідка Даркана Логіна здалася б поруч з цим дивом природи майже непомітною. Дбайливо розчесана, борода напевне сягала б стану цього північного можновладця, аби той стан можна було визначити на око. З-під бороди виглядав грубезний золотий ланцюг, котрий, вочевидь, висів на шиї моанського вельможі. Товсті пальці, котрі стискали вузду, були всі внизані перснями. Каптан було розшито перлами, остроги пан Рімін мав золоті, і навіть кінська збруя була від серця прикрашена золотими бляшками.

Решта супутників цього гідного пана була вбрана приблизно в цьому ж дусі. Відріжнялися вони лише кількістю дорогоцінностей. За ними у двір поволі втягувався обоз, проваджений якимись напівголими обідранцями в лахмітті, але теж з бородами і у вовняних теплих шапках.

— Боги мої, - виразно мовив хтось за спиною Вогнедана, котрий задивився у двір до непристойності, - на цьому вельможі, здається, не одне вбрання, а декілька… Це окрім кожуха…

— Напевне, вони возять з собою весь свій одяг, — підкинув, здається, Гордислав Яблуновський.

— Говорять, що ці панове, — озвався ще хтось, — дуже полюбляють напій, котрі зветься поміж нашими торговцями горілкою. Це така річ, що розум відбиває одразу… Моанське паньство, напевне, боїться пропитися донага… Це непристойно… Тому і вбираються у кілька шарів, неначе капустинка… Якщо такий пан проп’є кожуха, на ньому ще залишиться…

— О, прошу вас, тихше… Ми можемо засміятися голосно…

— Ні, вельможне паньство помиляється… Горілка тут зовсім не до чого… Просто, під час грабунку, на війні, ці панове беруть здобич… Знімати ж награбоване бояться, щоб не обікрали свої ж…

— О, війна… Хто не звідав її незручностей і невигод… Але паньству з Півночі нема чого боятися, принаймні, холоду…

— Так, адже їхні ковдри завжди з ними… Я маю на увазі бороди…

Вогнедан відчув, що він сам зараз засміється голосно, і тим осоромить свої вуха… Він плавно перемістився в бік князя Вартислава, а його місце одразу ж зайняли брати Рамінські.

Князь Ведангський ледь помітно здвигнув плечима.

— Наша знать, — мовив, — неначе діти… Ці люди не смішні — вони жахливі. У них зовсім нема відчуття краси і гармонії, а досвід життя у людському світі говорить про те, що відсутність подібного відчуття часто замінюється бажанням знищити те, чого варвар не розуміє… Їх дратуватимуть наші картини і наші храми… Їхній слух різатиме наша музика… Вони зненавидять нас за те, що ніколи не досягнуть того розуміння гармонії світу, на яке здатен найзвичайнісінький ельберійський селянин. І їм захочеться спалити наші гради, взамін набудувати брудних хлівів, які вони звуть містами, селян у гаптованому вбранні перетворити на рабів у лахмітті, а нас… Готуйте меча, мій принце — Північна Імперія колись стане вашою судьбою…

— Не говоріть про це, — мовив Вогнедан, — я маю на увазі те, що батько може піти, зоставивши мене самого…

— Святослав дивиться на життя тверезими очима, — мовив князь Ведангу, — і він не терпить недомовок в таких речах… Повелитель триматиметься, доки не вичерпає всю життєву снагу свого змученого тіла. Бо він любить вас… О, тихше… Воїслав веде їх сюди… Сподіваюся, що варвари не настільки проникливі, аби зрозуміти вираз облич наших шляхтичів.

Шляхта розступилася, утворюючи прохід… Почулися чіткі кроки воїнів супроводу… До зали увійшов Воїслав, за ним попарно гридні з Ведангу та Данаділу. Далі йшов худенький юнак, котрий аж губився в свойому кожусі Його гостроверха шапка була прикрашена зверху величеньким рубіном. За ним перевалювався воєвода Рімін та ще кілька бородатих осіб. Замикали похід гридні Квітанської, Зелемінської та Чорногорської варти палацу.

— О, ці панове, — мовив хтось за спиною у Вогнедана, — запах іде попереду послів…

Дійсно, разом з посланництвом у прохолодну, незважаючи на літній день, залу, вповзла неймовірна суміш запахів людського та кінського поту, брудної одежі, шкіри, вовни та ще чогось, зовсім непередаваного. Пані Ружена Ведангська, котра і досі стояла біля вікна, ніби випадково штовхнула раму. Повіяло вітерцем.

Воїслав вивів варту наперед. Тепер воїни стояли двома шерегами обабіч порожнього крісла правителя.

Знову проспівав срібний ріжок… І до зали увійшов Святослав.

Вогнедан ледве утримав непрохані сльози… Його батько був нині уособленням сили… Юнак дуже зрідка бачив Повелителя в парадних шатах. І майже ніколи — в Короні Ельберу, створеній в давні часи дивними майстрами для сина Дани і Властимила. Вона була, та корона, з того ж металу, що і шлюбний перстень на Вогнедановій руці. Світлий обруч, п’ять променів над чолом — ознака єдності п’яти провінцій… І синій, сяючий камінь, схожий на сапфір. Але то був не сапфір — камінь був родом з Еллону, і починав світитись м’яким сяйвом, коли корона прикрашала гідне чоло. Перекази говорили, що того, хто вдягне її не по праву, корона могла і вбити. Перевіряти це ніхто не перевіряв, але хіба заборониш добрим людям і дивним плескати язиками.

Меч біля батькового поясу… Меч в чорних з золотом піхвах… Вогнедан знав, що по лезу в’ється напис еллонськими знаками та ельберійськими рунами — «Державний»… Володар меча й корони… Його красивий татко… Спокій і гідність… Накидка з данадільського шовку… Блакитний шовк, гаптований золотом… Така ж сорочка… Світло каменя корони творить дивні переливи на одежі…

Повелитель поволі опускається в крісло… І так само поволі схиляється зала чи-то в уклоні, чи то в танцювальному русі… Легенько остовпілі посли нарешті теж схиляються в чудному поясному уклоні.. Всі, окрім юнака в шапці з рубіном. Навіть воєвода Рімін — і той віддав уклін, пирхаючи від натуги.

Святослав очікує. Зрештою воєвода Рімін виступає наперед. Атож, «вуста Імператора»… І де вони, на отій Півночі, набралися подібних титулів? Напевне — з лугербських книг, адже Лугерба колись теж звалася Імперією, і сягала від Белату до Небесних гір, аж поки не розсипалася, мов карткова хатинка.

- Імператор Великої Моанії, - мовить Рімін гучним басом, — покровитель усіх земель Імперії: Шанії, Ваани, Анкери, Неззу, Гесути, Грелли, Гросати, Моозу…

Вогнедан вже достатньо розуміє пана воєводу… З-за широкої спини моанця літній чоловічок, якого Вогнедан навіть і не примітив спочатку, і який єдиний серед послів вбраний не в кожух і парчу, а в якусь вовняну свитину, різким верескливим голосом починає перекладати. Це, мабуть, і є отой Хельм Тенп, колишній раб з Гесути, а нині — товмач посланництва. Ні, здається він родом з Гросати… Юнак попереду, напевне принц Літон Чоррін, стоїть, наче вритий, і навіть не змигне… Піт котиться йому з-під шапки… От бідолаха…

- Іркан Великий вітає Повелителя Сєндослафа…

Вогнедан бачить, що татко наче не помітив перекрученого імені. Зрештою, що взяти з цих лісовиків…

Промова була довгою і пишномовною. Вогнедан відзначив, що воєвода ревів басом лише так би мовити її канву, а вже перекладач дбав про те, аби промова сяяла красотами стилю. Це помітили навіть ті вельможі, котрі зроду не чули моанської мови…

— Товмач говорить вдвічі більше, ніж посланник…

— Жива шпаргалка… Раптом щось забув… Зручно…

— Забув вдвічі більше, ніж вивчив…

— Простіше було б написати…

— Вельможа мабуть тоє…неписьменний…

— Тихше, панове… Пристойність…

Ці перешепти за спиною змусили Вогнедана усміхнутись, а пана Вартислава знову, ледь помітно здвигнути плечима. Промова тим часом закінчилася, і двоє обірванців з обозу внесли, важко хекаючи, дари від Імператора Півночі «своєму брату Сєндослафу». Дарів була ціла скриня, замкнена на величезний замок.

— Я вдячний, — неголосно мовив Повелитель, але його почули у найдальших куточках зали, — Імператору Моанії за його братерські почуття і знаки дружби. Я є щасливим приймати в своєму стольному місті його посланників… Я запрошую моанських вельмож на бенкет, присвячений дружнім стосунками між двома народами.

Святослав поволі підвівся з крісла і вийшов своєю летючою ходою у бокові дверцята. Притихлі було ельберійські вельможі стиха зашепотілися. І майже одночасно челядинці відчинили двері у бенкетну залу.

***

Палацовій кухні сьогодні довелося добряче попрацювати. Зазвичай кухонна челядь не дуже напружувалася — вельможі їли мало, і їхні смаки знаходилися десь поміж простотою та вишуканістю. Повелитель, наприклад, снідав склянкою молока і шматочком твердого сиру, навіть без хліба, на обід йому подавали мисочку солодкого сиру, а на вечерю — яблуко, або чорногорський апельсин. А Вогнедану головний кухар готував особисто ріжні смаколики з вершків та сметани. І достеменно знав, що його вельможність обожнює пироги з фруктовою начинкою.

Головний кухар навіть закликав на допомогу приятелів з купецької дільниці, котрі краще розумілися на людських стравах… До того ж, годувати потрібно було варварів, котрі, за чутками, харчувалися самим м’ясом… Порадившись, кухарі вирішили приготувати страви, які зазвичай вживають селяни. Грубі і прості — якраз для варварського шлунку.

— Спершу подаси шинку, — наставляв старший кухар відповідального челядинця, — і ковбаски з часником. Потім — паштет зі свинячої печінки… І смажених курей… Якщо не наїдяться — принесете ліпеників. З сиром та сметаною…

— Але ж серед гостей принц варварів, — засумнівався челядинець, — а ми йому ліпеників…

— Пан Лисичко, — урочисто мовив кухар, — говорить, що чим простіше — тим краще. Ці панове, нібито, глитають страви не розбираючи смаку. І нічого не переплутай… Його вельможність Вогнедан сидітиме поруч з варварським принцом, так що не підсунь йому отих часничних ковбасок… Для пана Вогнедана поставиш його улюблений вершковий крем. От хто знається на витончених стравах… Вершковий крем зі шматочками цукатів… Ліпеників теж можеш подати, але з вишнями. Його вельможність час від часу замовляє подібні собі та першій дружині. І не переплутай — спершу ліпеники, тоді десерт… Пиріг… Фруктовий, але його можеш подавати і варварам… Навряд чи вони оцінять моє мистецтво, але задля держави…

Вогнедан чув цю розмову краєчком вушка і ледве утримувався од сміху. Посланників якраз садовили за стіл. Він, Вогнедан, мав сісти біля варварів, поруч з отим принцом Літоном. Князь Вартислав трохи обавлявся, що посли відмовляться їсти за одним столом з язичниками, але, незважаючи на обвішані трикутними оберегами груди, моанці більше цікавилися стравами, аніж сповіданням сусідів.

Неприємності почалися там, де їх ніхто не очікував. Повелитель уже підійшов до свого місця, сів сам, і порухом руки дозволив сідати гостям. Вогнедан опустився на свій стілець, намагаючись дихати не дуже глибоко. Гості з Півночі познімали свої шапки та кожухи, але ж сморід… Він ніде не дівся… Юнак помітив батьків співчутливий погляд і трохи не пирснув сміхом, незважаючи на огиду.

Раптом його високість Літон підскочив зі свого стільця і заволав різким голосом ображеного хлопчиська:

— Я, принц Літон, не буду сидіти за одним столом з вояком, або служником! Я вимагаю належного мені місця!

Вельможі здивовано поглянули в його бік. Ліворуч від принца сидів пан Рімін, який, напевне, і звернув увагу заглибленого в себе юнака на його сусіду справа, зодягненого у стрій, схожий на вояцький. Вогнедан, втямивши помилку моанця, розвеселився ще більше — для північанина родовитість, схоже, визначалася кількістю прикрас та пишністю одежі. А він-то боявся його вразити шовковими шатами…

Поки Вогнедан думав, чи не буде те, що він назве своє ім’я аж занадто великою пошаною пану Літону Чорріну, Повелитель мовив неголосно, але виразно:

— Перекладіть будь ласка вельможному гостю, що він має честь обідати за одним столом з моїм сином…

Товмач поспішно почав пояснювати рознервованому Літону і надутому пану воєводі, що поруч з ними сидить принц Вогнедан, син правителя. З Літона наче випустили повітря, як з надувної святкової кульки. Він сів і знову заглибився в якісь важкі роздуми. Зате воєвода Рімін мовив до свого другого сусіди:

— Оце так принц — не відріжниш від їхнього селюччя…

— Та де, — сказав сусіда, — ти, Дісане, не на одяг дивися — на писок… Їхні можні геть усі — вовкулаки. Я, як сюди зайшов, то вжахнувся… Треба було взяти з собою священика, і святою водою…

— Та й то, — буркнув воєвода, — вірно оповідали у Моозі… Край, де правлять гостровухі нелюді. В залі жодної людини нема, окрім слуг. О, вже й пожерти несуть… А де ж випивка?

— Брешуть, — мовив сусіда, — що оці звірюки навіть на дух не виносять горілочки… І пива. А цідять винце по краплині, при чому пляшки вистачає на цілу зграю. А жеруть, не повіриш Дісане, самі овочі, наче зайці…

— Якщо мені не зрадив нюх, — загоготав воєвода, — то зараз перед нами поставили печінковий паштет… О, а ось і ковбаса… Горілочки, правда, дійсно нема, але є винце… Зараз подивимося, яке воно на смак.

З цими словами пан воєвода взяв за горлечко пляшку делікатесного вина трохи не сторічної витримки і осушив її одним ковтком.

Ті, кому не пощастило сидіти навпроти посланників, геть втратили апетит. Вогнедан навіть не доторкнувся до страв і сидів, потиху колупаючи ложечкою десерт, та спостерігаючи краєчком ока за паном воєводою та іншими моанцями. Вони їли… Тобто жерли, не звертаючи уваги на срібні двозубі виделочки та ложки. Пан воєвода смачно облизував пальці опісля паштету. Його сусіда вилизував тарілку язиком… Принц Лотін, однак, їв мало і намагався користуватися виделкою. Його обличчя, побуряковіле під час спалаху гніву, поволі приймало нормальний колір.

Хлопчина був досить миловидний, щоправда для того, щоб оцінити зовнішність варварського принца, його спершу потрібно було викупати в семи водах. Вогнедан бачив, що юнак крадькома зиркає на нього, але поки що вирішив не видавати своє знання варварської мови.

Тим часом пан воєвода зі своїм сусідом задоволено розпустили паски і голосно обговорювали всіх дівчат та жінок, котрі траплялися їм на очі. Виразів при тому вони вживали таких, що Вогнедан задумався, чи буде пристойно викликати пана Ріміна хоча б на показовий бій. До першої крові з відтятого мечем вуха… Зрештою вирішив що ні — Повелитель буде гніватися. Та й що він хотів від дикунів — поваги до жіноцтва? Смішно…

Сусіди замовкли, бо віддавали належне десерту. Кісточки з вишневої начинки пирога розліталися вздовж всього столу. Принц Лотін відламав собі шматок, глянув на Вогнедана, почервонів і потягнувся за ножем.

Поки Вогнедан домучував свій вершковий крем, намагаючись не звертати уваги на запахи довкола, Лотін розрізав свій шматок пирога на чотири невеличкі шматочки, з’їв їх, і витер пальці салфеткою з підставки, котра стояла навпроти нього. Принц усміхнувся до північанина підбадьорливо і здивовано побачив крізь шар бруду і засохлого поту, який вкривав лице сусіди, що юнак почервонів, наче маків цвіт.

«Бідолаха ще й сором’язливий, — подумав Вогнедан, встаючи з-за столу вслід за Повелителем, — не те що решта дикунів… Можливо це на краще — з особою, подібною до воєводи Ріміна, я не зміг би спілкуватися»

Гостей повели до їхніх покоїв, а Вогнедан вийшов до внутрішнього дворику, в який виходили одні з дверей парадної зали і присів на мармурову лаву. Поруч діва з каменю схиляла над такою ж чашею глека, з якого поволі скрапувала вода.

Плюскіт води завжди заспокоював молодого вельможу. Але зосередитися і заспокоїтися йому не вдалося — почувся шерех кроків, і на лаву поруч впав без сил Воїслав Ведангський.

— О, Боги мої, - сказав Дракон, — милий брате… Ти не повіриш — я ледь не луснув… Не можна навіть усміхнутися… А до того ж я розумів, про що базікали оці бородані… В них замість язиків, як сказала б матуся Ясна, дьогтярний квач...

— У тебе було таке лице, — всміхнувся Вогнедан, — неначе ти побачив перед собою свиню з даром мови.

— О, — скривився Воїслав, — милий брате… За що ти кривдиш бідолашних тварин… Вони чисті душею, і приносять користь добрим людям. Навіть ми, дивні, вживаємо їхнє сало й шинку, щоправда — лише на поході, або на службі. Свиня є прекрасною істотою, на відміну від смердючих бородатих тхорів, які насмілювалися робити зауваження щодо наших звичаїв і наших жінок…

— Дійсно, непризвоїто…, - мовив Вогнедан, — до речі, ось і користь від знання певних варварських згуків — тепер ми не повіримо в їхні добрі наміри, навіть якщо бідолашний товмач перекладатиме їхні промови віршами.

— А як там твій варварський піїта? — поцікавився Веданг, — він обурювався так голосно твоєю вишиванкою…

— Не суди його суворо, — всміхнувся принц, — вояки в сорочках з візерунками провінцій ввели нашого гостя в оману. Зрештою він був правим — адже я теж вояк… Пан Богудан Змій говорив, що непоганий…

До лави поштиво наблизився Вовчур-чорногорець.

— Вас хоче бачити Повелитель, ваша вельможносте, — мовив він до Вогнедана.

— Ходімо, — сказав принц, підіймаючись, — а ти трохи провітрись, Воїславе… Опісля такого товариства…

Веданг чмихнув ледь чутно і зостався сидіти.

— Пане Вовчур, — спитав Вогнедан, йдучи за чорногорцем до невеличкої хвірточки в мурі, біля якої застигла варта, — художник Сіроманець Вовчур вам часом не родич?

— Він був моїм дідом, — поштиво відповів паж Повелителя, — я є сином Вовкулаки Вовчура, і онуком Сіроманця…

— Син владигорського сотника?

— Так є, ваше вельможносте… Вас цікавлять малювання мого діда?

— Власне, — сказав Вогнедан, — мене цікавить лише одне малювання. «Нелюді». Не знаєте, кому його продали?

Принц сам не знав, чому він задав це питання. Може тому, що пан Рімін обізвав дивних якраз нелюдями і звірюками.

— О, ця картина, — сказав онук художника, — вона… вражає. Вона була серед тих робіт, які купив князь Чорногори, для того, щоб дідо міг добудувати дім у нашому маєтку Вовче Лігво. Дідо був гордим, і ніколи б не взяв позички… Пан Влад… Я був тоді дитям, але пам’ятаю… Коли він зняв обгортку з цієї картини, то побілів, як стіна хати. Але він її не продавав… Наш пан Влад теж є гордим шаленцем — продати цю річ для нього означало визнати, що ішторнійці тоді зламали його. Картину вкрадено, ваша вельможносте… Не так і давно — у позаминулому році.

— Але в описі написано — «куплена невідомим», — мовив Вогнедан здивовано.

— Пан Влад, — мовив чорногорець ледь докірливо, — не бажав визнати, що у Високому Замку є злодій… Хоча мій батько, єдиний, кому його вельможність оповів про втрату картини, наполягав на тому, щоб провести розслідування… Прошу вашу вельможність…

За розмовою вони пройшли вже два дворики і нині знаходилися в садочку, в який виходили вікна покоїв Повелителя. Вовчур провів Вогнедана до знайомої тому альтанки і відкланявся.

Правитель був ще в парадних шатах. Камінь корони миготів притлумленим світлом, кидаючи химерні відблиски на втомлене лице Святослава.

— Ну що, синку? — спитав Повелитель, вказуючи Вогнедану на його звичне місце, — як тобі посланники?

— Могло бути й гірше, — ледь всміхнувся Вогнедан, — принаймні вони були одягнені…

— Тобто ми маємо вознести Богам хвалу за те, що мусимо вести перемовини не з голими, а з одягненими дикунами? — сказав Святослав занадто серйозно, — я не можу навіть висварити своїх вельмож за те, що вони потиху хихотіли, бо їм довелося терпіти отой сморід… Синку, як ти витримав…

— Це було не найжахливіше, — сказав юнак, — найбільше смерділи їхні розмови.

— Мені вже доповідали, — мовив Повелитель з несмаком, — пан воєвода Рімін опісля бенкету запитав через товмача у князя Вартислава, котрий трапився йому на дорозі під руку з пані Руженою, чи вчить він свою жінку…

— Вчить?

— Тобто б’є… Різками. На що Вартислав чемно відповів, що має три жони, і на їхнє навчання у нього не вистачає часу.

— Воєвода вдовольнився? — хмикнув Вогнедан.

— Сказав, що мати трьох жінок є блудом і розпустою. А потім запитав, скільки у Вартислава душ…

— Скільки — чого?

— Рабів, — пояснив коротко правитель, — вірніше, це якийсь особливий різновид невільників, котрі працюють на землі, мають хати, родини, але в той самий час є власністю свого пана. Наш товмач, пан Лисичко, швиденько підрахував орендарів Ведангу і назвав таку кількість люду, що у моанця відвисла щелепа.

— Напевне він вирішив, — сказав принц, — що такому магнату можна утримувати цілий букет вродливиць. Але пан Вартислав був правим, коли сказав мені, що ці істоти не смішні, а жахливі.

— Я ось думаю про те, — мовив Повелитель, — чи маю я право змушувати свого Принца Яблуневого Саду спілкуватися з… е… істотою.

— Пан Літон, — озвався Вогнедан, — здається мені трохи кращим за своїх одноземців. Може тому, що він…

— Молодий, — договорив правитель, — хоча уже зіпсутий недобрим вихованням, пихою і страхом. Вони такі нестримані, ці дикуни — всі почуття юного Чорріна написані у нього на обличчі.

— Все буде гаразд, — сказав принц, — я запрошу пана Літона на заміську прогулянку… І запропоную йому помитись. Не бійтесь, тату, я не помру від огиди. Всі чомусь вважають Принца Яблуневого Саду дуже розпещеною особою, хоча я…

— Хоча мій син є воїном, — лагідно сказав Святослав, — я ніколи не хвалив тебе, синку, але коли мені оповіли про твій бій з ішторнійцями поруч зі Стражами Гір…

Вогнедан усміхнувся. Думки його раптом знову перескочили на розмову з молодим Вовчуром.

— Тату, — мовив він, — ви бачили картину Вовчура Сіроманця? Вона називається «Нелюді»…

— Я думав, — озвався Повелитель опісля недовгої мовчанки, — що ти спитаєш мене за «Лики Аркану»…

— Тоді в Ігворрі, - озвався Вогнедан, — мені сказали, що воїн-данаділець схожий на мене… Не дивно…

— А чому тебе зацікавила саме перша картина? — спитав Святослав, — я бачив її — вона жахлива. Але дійсність була ще жахливіша. Де ти бачив це малювання? Влад писав мені, що його украли…

— Я читав її опис, — сказав Вогнедан неправду, — а згадав за неї тому, що моанський воєвода назвав нас нелюдьми і звірюками…

— Ну, — мовив правитель, — у кожного свій погляд на сусіда… Можливо, ми дійсно здаємося їм… істотами іншого виду. То ти, синку, таки не відмовляєшся від нашого плану?

— Ні, - сказав Вогнедан, — звісно ні…

***

Вечір Вогнедан провів у Дани. Він не міг змусити себе піти до Чаяни, хоча вихована перша дружина недвозначно натякнула йому про це. Історія з картиною гвіздком застрягла у голові. Як вона дісталася Чаяні? А головне — навіщо ніжній панні зображення, перед яким опускали очі мужчини.

Дана, якій принц оповів історію з картиною, була впевнена, що малювання поцупив княжич Лемпарт, а Чаяна, не знаючи походження твору, забрала його у свого брата. Вогнедан лише головою покрутив. Він знав, що княгиня Данадільська на дух не виносить Лемпарта Драгана і тому ладна його звинуватити навіть в такому невластивому для нього злочині, як крадіжка картин.

Вогнедан відігнав від себе думки про картину, Чаяну, котра нині сумує сама в своїх покоях, та про власну невиразну нехіть до другої жони і почав обговорювати з Даною як йому приручити варвара — моанця.

Дана взялася за цю справу охоче. Вона ж запропонувала і місце, куди варто було запросити Літона. Заміський дім, котрий належав Повелителю, але в якому Святослав майже ніколи не бував, віднині часто служив пристановищем для принца з молодою дружиною, та його численних приятелів. Дім стояв на березі озера, в мальовничій улоговині. Дана запевняла, що красу цього місця оцінить навіть варвар — неотеса.

Отже, наступного дня Вогнедан поволі йшов доріжкою того палацового саду, куди виходили покої для гостей. Вже мав бути трохи не полудень, а моанці ще спали. Однак Вогнедана вже сповістили, що молодий Чоррін блукає садочком, щось бурмочучи, неначе й насправді складаючи вірші.

Дійсно, повернувши праворуч, юнак трохи не наштовхнувся на молодого моанця. Літон мав заспаний і який-то нещасний вигляд. Він знову був у своєму пропахлому потом парчевому вбранні, але, принаймні, без кожуха і шапки. Моанець щось бурмотів собі під носа, неначе насправді складав вірші.

Молодик пізнав Вогнедана і знову залився червоним від лоба до підборіддя.

— Доброго дня, — ввічливо привітався ельберієць. Він вирішив вдавати, що знає мову Моанії гірше, ніж насправді. В межах кількох слів і виразів. Поки що..

Моанець у відповідь побажав йому здоров’я ледь чутним голосом.

— Вам уже відомо, — мовив Вогнедан, — що мене звати Вогнедан, князь Данадільський. На бенкеті я сидів поруч з вами, і мене зацікавила ваша особа… Така самотність і самозаглиблення… Вам сподобалося тут, у нас?

Пан Літон витріщився на свого співрозмовника так, що Вогнедан вирішив, що говорить недосконало, і моанець його не розуміє. Зрештою північанин озвався ледве чутно:

— Сподобалося… Напевне… Тут занадто жарко… Але я вже звик. Я повівся на бенкеті зле, тому що не розпізнав в вас особу з правлячого дому. Сидіти поруч з простим гриднем уймає чести державі… Але ви були зодягнені незгідно з вашим станом.

— О, ну чому ж, — засміявся Вогнедан, — я шляхтич, а отже — воїн. Тому і одягаюся як воїн. Хіба на Півночі особи з правлячого дому не володіють зброєю?

— Володіють, — сказав юнак якось неохоче, — тільки мені важко дається ця премудрість.

— Що ви маєте робити сьогодні? — пішов Вогнедан пробоєм, — мені доручено правителем зробити так, аби у вельможного гостя зосталися про нас найкращі спогади. Я та моя перша дружина запрошуємо вас на кінну прогулянку. У вас немає інших намірів?…

— О, ні…, - мовив Літон, — які там у мене наміри… От тільки пан воєвода…

— Ми пошлемо до нього челядинця, — сказав Вогнедан не змигнувши оком, — а от і моя жона. Познайомтесь з княгинею Данадільською.

І так мовчазний, північанин застиг стовпом. Дана Данадільська була вбрана як вояк-чорногорець. Це був улюблений костюм для верхової їзди принцової дружини, який зовсім не приховував її стрункої постаті. Дана мило посміхнулась до чоловіка і сказала йому:

— Я годину умовляла Чаяну, але… Вона не захотіла сісти на коня навіть боком, у довгій сукні… Вогнедане, чому на мене так дивиться цей варвар? У мене що, розстебнувся черес?

— Ні, ти як завжди неперевершена, — сказав юнак, дивлячись на кохану з замилуванням, — і цей молодик на свій штиб віддає належне твоїй вроді.

— До речі, - мовила Дана, — ти не проти, щоб з нами поїхала князівна Владимира? Я пообіцяла їй, що покажу зблизька варвара з Півночі.

— Тим краще, — звеселився Вогнедан, — панна Владимира вкоськає будь-якого дикуна.

На пана Літона очікував другий удар, ще сильніший за перший. Двором йшла висока темноволоса діва, зодягнена в оксамитний синій кунтушик і такі ж штани. Задля теплого дня кунтушика було розстебнуто… Північанин витріщився просто в глибокий виріз сорочечки з тонкого полотна. Панна Владимира відстежила цей погляд і здвигнула плечима.

— Незмінений, — сказала з легкою огидою, — ненавиджу ці погляди. Так само на мене дивився ішторнійський представник в Ігворрі, неякий кавалер Ватто. Неначе слимак проповз по тілу. Гидота рідкісна… Мій любий княже Данаділу, ви вирішили зіпсувати нам день, взявши на прогулянку це диво природи?

— Наскільки мені відомо, мила панно, — мовив Вогнедан з легким уклоном, — ви бажали бачити зблизька певну особу, якій повинні вибачити неотесаність задля власної цікавості.

— О, цікавість, — засміялася чорногорська войовниця, — цікавість вбиває… Мій погідний настрій вбито очманілим виглядом істоти, котра вважає себе чоловіком і вельможею.

Пан Літон тим часом потиху спитав у Вогнедана:

— Яким є ваш титул, з яким я можу звернутися до вас, не уймаючи чести?

— О, титули як і парадний одяг ми вбираємо лише на свято, — мовив ельберієць, — звіть мене просто Вогнеданом. Пане Вогнедане… А ви, здається, пан Літон?

— Його високість пан Літтон Чоррін, — мовив моанець все тим же пригнобленим голосом, — син Його Могутньости Іркана Великого, покровителя усіх земель Імперії: Шанії, Ваани, Анкери, Неззу, Гесути, Грелли, Гросати, Моозу…

— Можливо, — підказав Вогнедан, — буде пристойним звати вас на ім’я, коли цього не чутимуть люди з вашого супроводу?

— О, так! — вигукнув Літон з полегшенням, — це мудре рішення… Так і робіть… пане Воґнедане… Але я хочу спитати, чому ці дві жінки так розпусно вбрані?

— Це звичайне вбрання для їзди верхи, — мовив Вогнедан лагідно, — у нас так вбирається багато шляхтянок.

— То ваша жінка ще й їздить верхи? — вжахнувся північанин, — а правда… правда, що у вас їх декілька?

— Я маю двох дружин, — ввічливо відповів Вогнедан, трохи дивуючись, чому Літон (принц весь час забував про подвоєне «т» його імені) так цікавиться цим питанням, — пані Дана любить верхову їзду, пані ж Чаяна проводить час за книгами та жіночими мистецтвами. Зі своєю другою жоною я вас познайомлю пізніше, а нині дозвольте вам відрекомендувати князівну Чорногорську, панну Владимиру Пард.

— А чому вона тут, з нами, а не в жіночих покоях? — спитав моанець, — вона розпусна, чи не так?

Вогнедан подякував Богам, що донька «чорногорського упиря» не розуміє моанської мови. Владової крови в жилах дівчини було цілком задосить, аби відтяти вуха нечемі, незважаючи на його положення гостя.

— Пан Літон помиляється, — сказав юнак терпляче, — панна Владимира є зразком пристойної поведінки. Просто у нас трохи інші звичаї. Вас не повинно це обурювати — світ є багатобарвним. Ходімо до конюшень, нам мали вже підготувати виїзд.

Біля конюшень на них очікували челядинці, котрі тримали в поводу Вогнеданового Воронка та Даниного Ізгліяна. Поруч двоє конюхів ледве стримували шаленого жеребця панни Владимири. Білого огиря звали Даміяном. В Чорногорі, поміж шляхтою, був трохи дивацький звичай називати коней іменами ішторнійських чортів.

Принц Літон навіть не глянув на свого бахматого коника, якого йому поштиво підвів конюх-ельберієць. Він витріщився на двох юних дів, котрі вправно злетіли в сідла. Владимира зробила коло по широкому двору і мовила ласкаво:

— Застоявся, бідолаха… Хто дивився за ним вчора?

— Я, панно, — мовив літній старшина конюхів, — за таким діамантом дивився особисто.

— Милий друже…, - почала Владимира, і конюх підказав з усміхом:

— Вітан Дрок до послуг вельможної панни…

— Так от, друже Вітане, чи давали ви йому…

Поки панна Владимира гаряче обговорювала з конюхом як краще доглядати її Даміяна, Літон очманіло втупився в дівчину на коні, довкола якого ходив добродій Дрок, розхвалюючи його статі. Зрештою Владимира не витримала, зіскочила на камінні плити двору, і вони, разом з Дроком змусили жеребця підняти праву ногу.

— Вправний коваль, панно, може, звісно перекувати, але і ця підкова…

— Я поясню, чому шипи — на гірських дорогах…

— Хто цей чоловік? — запитав Літон у Вогнедана.

— Старший конюх, — відповів принц, — добродій Дрок. Він колись навчав мене їздити верхи…

— Чому він не впав на коліна? — запитав моанець.

— Навіщо? — спитав Вогнедан трохи розгублено.

— Слуга при наближенні особи імператорської крові має впасти обличчям в землю, — відповів Літон тим бундючним голосом, який з’являвся у нього тоді, коли він говорив про звичаї своєї вітчизни, — а на вельможних жінок не мусить навіть піднімати очей.

— Наш конюх добре виконує свою роботу, — сказав Вогнедан таким тоном, яким зазвичай розмовляють з хворим у гарячці, - лежачи ницьма, він не зможе доглядати коней. Щодо панни Владимири, то приязне ставлення до челяді є нашим звичаєм, і моя вельможна родичка поводиться цілком гідно свого походження…

Владимира вже знову сиділа в сідлі, а конюх давав їй якісь останні напучення і радив звернутися якщо не до коваля, котрий працював при палацових конюшнях, то до брата названого коваля, котрий вважався першим майстром на всю Боговладу.

— Пане Літоне, — покликав Вогнедан обуреного моанця, який втупився тепер в юного кругловухого хлопчину, який тримав у поводу його коня і теж не збирався падати на землю ницьма, — ми їдемо… Зараз нам потрібно ще заїхати до Дому Драконів, де нас очікує княжич Ведангу з дружиною і, здається, подругою…

Літон вліз на коня і потрюхикав за Вогнеданом. Коли вони виїхали за палацову браму, то моанець обізвався знову:

— А що таке — подруга?

В моанській мові було кілька означень стосунків між чоловіком та жінкою, і жодне з них не підійшло для означення статусу пані Гордани Дзвінки, визнаної подруги молодого Дракона. Дружина? Ні… Коханка? Дослівний переклад цього слова з моанської означав таку непристойність, що Вогнеданові соромно було означити так порядну чорногорську вдову, котра полюбила вельможу з Боговлади. Наложниця? Знов таки ні…

— Добра приятелька, — знайшовся врешті Вогнедан. Про себе він подумав, що молодий моанець занадто цікавиться жінками. Навіть трохи непризвоїто цікавиться. А втім — що взяти з варвара…

Коли вони виїхали на вулиці міста, Літон захвилювався і почав питати, де їхні охоронці.

— Ви маєте на увазі гриднів? — спитав Вогнедан, — супровід ми беремо з собою лише у далекі поїздки, та й то не завжди. Це також річ парадна — задля маєстату. А нині ми їдемо приватно.

— А раптом, — промовив Літон тривожно, — замах… Або напад…

— Я шляхтич, — всміхнувся Вогнедан, — і маю з собою зброю… До того ж у наших краях зазвичай спокійно.

— Але народ, люди…, - почав було моанець і раптом затнувся. Вогнедан так і не зрозумів, що той хотів сказати.

Воїслав з Вишенькою та Горданою очікували їх біля брами дому Ведангів. Верхами… Вишенька бадьоро сиділа на сумирній кобилці, вбрана — ой лихо — також у штани та тоненьку сорочечку з рукавами-крилами. На Гордані було вбрання чорногорського воїна, схоже на те, яке носила Дана. Хитра горянка швидко втямила, які жінки подобаються її ельфу. Вогнедан подумав, що звання другої дружини Гордана отримає дуже швидко. Якщо уже не отримала — недарма Веданг все частіше зоставляв її у себе, а не приїздив до їхнього гніздечка у Міщанській дільниці.

Літона ці дві панни змусили опустити очі і пробурмотіти щось незрозуміле. Аж поки вони не виїхали з міста, моанець навіть не роздивлявся довкола, а їхав, втупившись в гриву свого коника. Вогнедан розважав потиху, що більше дратує іноземного гостя — панни в чоловічому вбранні, чи чистенько вбрані простолюдини, котрі і не думають валитися на землю при появі на вулиці вельмож верхами. До того ж Принц Яблуневого Саду був, як то пишномовно заявив один з друкарів, з яким Вогнедан вів справи, улюбленим клейнодом Боговлади. Його і Воїслава не знали в обличчя хіба що приїжджі хуторяни. І тому проїжджаючи містом, Вогнедан тільки і знав вітатись то зі знайомими шляхтичами, підводячи правицю у військовому привітанні, то кивав головою до знайомих ремісників і напівзнайомих торговців, а то й до зовсім незнаних осіб, котрі, однак, чемно йому вклонялися. Те саме робив і Воїслав, часом перекидаючись кількома словами зі знайомими і приятелями.

Знайомий Вогнедану заміський дім причаївся у вибалочку біля ріки. Він так вписувався в краєвид, що його не одразу можна було розгледіти. Вже з ранку там мали порядкувати Світлян та Войко разом з кількома челядинцями. Пажі вже не вперше керували урядженням подібних відпочивків на природі, і Вогнедан цілком покладався на них.

Цього разу, однак, він дав пажам деякі особливі доручення. І сподівався, що хлопці виконають усе з належною точністю. Інакше Вогнеданове завдання трохи ускладнювалось.

Поки панни розташовувалися по кімнатках і обдивлялися маєточок, Вогнедан мовив до північанина:

— Чи не бажаєте викупатися? Цієї пори вода є просто чудовою…

Літон знову побагрянів.

— Я не вмію плавати, — мовив стиха, — зовсім…

— О, не вадить…, - сказав Вогнедан заспокійливо, — тут, біля берега зовсім неглибоко. А потім ви вберете легший одяг. Я наказав приготувати для вас вбрання, схоже на те, яке носять наші вельможі… Вам має бути жарко в цьому… е…каптані.

— Але, — спробував було опиратися Літон, — я мушу мати вигляд, гідний принца…

— Ви будете мати вигляд, гідний ельберійського можновладця, — всміхнувся Вогнедан, — а отже… Ваше вбрання вам повернуть наступного дня. Випраним і чистим…

Моанця те, що він є брудним, здається не тривожило. Вогнедан знову таки не знав, чого він вагається. Вже вкотре він переконувався, що не в стані вловити напрям думок свого підопічного. Північанин боявся води — це ще можна було зрозуміти: в холодних північних ріках не дуже то поплаваєш… Але він боявся ще й чистої одежі… Можливо, це якось зв’язане було з релігійними заборонами… Махнувши на все рукою, Вогнедан скинув одяг і кинувся у воду.

Плавав він наче риба і тому зупинився лише на середині ріки. Ліг на спину і задивився на сонце. Легкість… Воля… Щастя… Вони з Даною часто купалися вдвох. Сьогодні його красуня напевне не попливе до нього через присутність північанина… Але ні… Он її голівка, увінчана короною з кіс.

— Моя тиха вода, — ніжно сказав Вогнедан, коли дружина опинилась поруч, — навіть ці кілька хвилин без тебе видалися мені вічністю…

— Облесник, — засміялася Дана, — до речі, твій варвар так і сидить на березі… Боїться роздягнутися. Коли я пройшла повз нього в купальному укривалі, бідолаха трохи не зомлів.

— Навіщо ж лякати…, - засміявся Вогнедан, — попливли, однак, назад, бо гість подумає, що ми потонули.

Гість тим часом наважився роздягнутися і соромливо хлюпався за найближчим кущем. Біля його одягу сидів, підібгавши ноги, Світлян і, зморщивши носика, розкладав поруч штани, шовкову легку сорочку та святкову накидку.

— Все це, — доповів паж пошепки, — ми з Войком взяли у Огнерада Рамінського. Він приблизно такої ж статури. Взуття довелося придбати міщанське, у пана гостя — завелика нога… Може потім він щось собі замовить…

— Варвари і носять шкіряні чоботи, — сказав Вогнедан, — підійде…

— А оце, — захихотів Світлян, киваючи на вбрання гостя, — певна праля погодилася випрати лише за додаткову платню. Сказала, що була на вулиці, коли посланники проїздили містом і уявляє, з чим їй доведеться мати справу. Вона прийде за годину… Ну що, ми все владнали, пане Вогнедане?

— Зробимо з варвара пристойну людину, — мовив принц серйозно, а Дана хихикнула, — принаймні його не жахатимуться добрі люди, а дивні не затулятимуть собі носів. Чи приїхав перукар, якого я запрошував?

— Уже очікує, - доповів Світлян.

— Тепер йдіть, — сказав Вогнедан, — не лякайте хлопця. Він і так який-то…переляканий.

Дана, як була, в укривалі побігла у дім. Світлян щезнув теж. Вогнедан зостався, розмірковуючи, чи вдасться йому умовити пана Літона скористатися послугами перукаря, і ще кількох челядинців. Перебравши у пам’яті свій запас моанських слів, юнак делікатно відвернувся і покликав слуг, котрі заздалегідь прибули сюди з палацу.

Десь години за дві, коли відсвіжене товариство зібралося у альтанці за накритим столом, Вогнедан урочисто ввів до неї вродливого кругловухого юнака, якого, якщо не дуже приглядатися, можна було прийняти за ельберійця з зелемінського прикордоння. Чужоземну кров видавали випнуті вилиці і трохи скісний розріз очей. Чисто вимите довге волосся було зав’язано у хвіст і прикрашено чорною оксамитною стрічкою. Борідку акуратно підстрижено — розлучитися з нею моанець не захотів нізащо. Багате ельберійське вбрання підкреслювало його кістляву, але міцну статуру. До череса були причеплені піхви з важким мечем — єдине, що залишилося від колишнього вбрання Літона.

— О, — сказала панна Владимира, — диво мистецтва… Пане Вогнедане, ви є чародієм…

— Непогано, — схвалив і Воїслав, а Вишенька з Горданою дружно хихикнули, — тепер з цим паном, принаймні, не соромно їхати вулицею. Як тобі вдалося його умовити, милий брате?

— Я був зразком красномовства, — скромно сказав Вогнедан, — Повелитель дав мені завдання поспілкуватися з молодим Чорріном, але не сказав, що це має бути покаранням. Навпаки, правитель хотів, щоб ми потоваришували… Як ви гадаєте — цей зразок варварської мужньости надається у приятелі?

— Принаймні — ззовні, - холодно мовила Владимира, — що ж…

Пан Літон обережно опустився у кріселко і мовив до Вогнедана:

— Я даремно погодився змінити вбрання. Я смішний, я бачу це по виразу обличчя чорноокої жони.

— О, це не так, — сказав Вогнедан заспокійливо, — серед нашої шляхти є і люди, і дивні. Ви нині схожі на воїна-прикордонника. Погодьтеся, що і наші звичаї вам здаються смішними… Мені довелося почути пана Ріміна, коли він…

— Воєвода Рімін — старий мерзотник, — з застарілою зненавистю мовив північанин, — він єдиний, до кого прислухається Великий Імператор. Не знаю, що ви могли чути, але, напевне — нічого доброго.

— Пригощайтесь фруктами, — Вогнедан показав на накритий стіл і присунув до пана Літона вазочку з пізніми полуницями, вкритими шаром вершків, — чи може ви бажаєте чогось поїсти, як — то прийнято серед людей? В такому разі…

— Ні, я не хочу їсти, — зітхнув Літон, — на вчорашньому бенкеті… Я не дурень, пане Воґнедане, я чудово побачив ріжницю між… Між вами і нами… Мої супутники цього не відчувають. Вони говорять, що є вдома скрізь, і поводяться відповідно… Я сам не знаю, в кого я вродився таким… слабодухим.

— Скажіть краще — чутливим, — виправив ельберійський принц. Воїслав зацікавлено прислухався до їхньої розмови, і полишені самі на себе панни закопилили губенята та завели потиху якусь свою бесіду.

— Я власне, — тягнув Літон, — є, як-то у нас говорять, білою вороною у зграї… Люблю тишу і самотність… Це викликає підозри… Пишу вірші… За це мене вважають божевільним… Можливо тому я ще живий… Мій старший брат… Це було жахливо. Я не любив його, але достеменно знав, що він ні в чому не винен. Його стратили… Власне, чому я вам про це розповідаю?…

Вогнедан теж вважав, що занадто відверто… Втім, він намагався не оцінювати бідолаху власними мірками.

— Я можу почути ваші вірші? — спитав, — адже я теж є поетом… Деякі говорять — непоганим.

— Наша мова, — зітхнув пан Літон, — загруба для віршування…

— Нема поганих мов — є невмілі поети, — мовив Вогнедан, — то як? Почитаєте?

Пан Літон зітхнув, і заговорив віршами. Саме заговорив — він, певне, нікому їх до того не оповідав, а тепер то викрикував, то майже шепотів римовані рядки, чіткі, наче бій барабану.

— Цікаво б зрозуміти, — протягнула панна Владимира, коли пан Літон врешті замовк, — цей крик душі, а радше духу…

— Мила родичко, — сказав Вогнедан примирливо, — я розумію оцю чорногорську нехіть до чужоземців. Я і сам не дуже-то полюбляю незмінених, а з цим юнаком може колись зітнуся у битві. Але я не можу з нього сміятися — його сліпий дух б’ється у знемозі, наче бранець в темниці, намагаючись висловити себе. Пан Літон — виняток поміж варварами саме тим, що відчуває власну недосконалість…

— Вам напевне не сподобалось, — сумно мовив моанський принц, — власне, я нікому їх не читав…

— Я намагаюсь, — мовив Вогнедан, — викласти це нашими словами, аби було зрозуміло всім присутнім. І тоді, можливо, панни… У вищому світі Ельберу вірші оцінюють жінки.

— Який жах! — сказав пан Літон, — баби… Що вони тямлять… Розуму у жінки нема, про це говорить і церква… Я не смію засуджувати ваші звичаї, як то робить воєвода Рімін, але жінки за одним столом з чоловіками — це непристойно… А особливо непристойно купатися разом оголеними, як то робив пан Воїслав і його жона та приятелька. Власне ви теж…

— Я не робив би подібного, — потульно мовив Вогнедан, а Воїслав поспішно заткнув собі рота полуницею, — якби гостював в Моані… Але нині ви є моїм гостем і маєте сприймати те, що бачите, як незвичне, але звичайне для хазяїв. Я зараз прочитаю вашого вірша ельберійською… Сподіваюся, товариство його оцінить…

— Я вже оцінив, — сказав Воїслав ельберійською, — цей крик варварського духу дійсно змушує подивитись, чи легко з піхов виходить меч…

— Розкажи, Вогнедане, — мовила Дана з цікавістю, — ти так швидко переклав… Пан Літон напевне змальовує війну, принаймні так мені здалося…

— Ти майже вгадала, кохана, — всміхнувся принц, — війна присутня в цьому вірші, хоча і не названа на ім’я…

«Мені однаково бринить

І муки зойк, і втіхи теньк

І крові дзюрк, і злота дзеньк…

Усе мара, усе вмира….

Єдине в світі цім добро —

Це кров і злото, злото й кров.

Усе мана, усе мина

І чин, і честь, і спів, і лов…

На світі вічні — злото й кров.

Народи мруть і знов встають…

Блажен, у кого хоругов

Моя, хоробра — злото й кров…

— Моя підсвідома нехіть до цього панка, — мовила Владимира опісля недовгої мовчанки, — має під собою серйозні підстави… Це талановита сволота, котра виплюнула в одному вірші минуле, сучасне і майбутнє свого дикунського люду. Іноді я шкодую, що дивні не воюють на чужих землях… Ніби мало нам було Ішторну — так ні, з’явилася ще одна звірина… Раніше ми билися з вовком, тепер з Півночі крадеться гієна…

— Гієни на Півночі не живуть, — сказав Воїслав, — але люба родичка досить вірно вловила… е…настрій цього твору.

— Невже пан Літон насправді так думає? — спитала Вишенька, — він не схожий на того, хто розливає кров задля злота…

— Про це можна спитати його самого, — мовив Вогнедан, — пане Літон, наші співрозмовниці в захопленні від вашого твору, але вважають думки, висловлені в ньому, лихими і негідними вашої особи. Ви насправді думаєте так, як написали?

— Я мушу так думати, — відповів моанець стиха, — я не маю думати інакше… Воєвода Рімін зовсім не думає — він любить золото і бере його в завойованих містах. Іноді мені здається, що, на мою біду, Єдиний дав мені змогу не жити зі своїм людом, а дивитися на нього збоку. Я письменний — наді мною сміються навіть придворні блазні, бо у нас знають грамоту тільки писарі — простолюдини та деякі ченці. Я пишу вірші — мене звуть юродивим… Я не люблю воювати — мене можуть назвати зрадником, і тоді… Я маю зневажати все, що бачу тут — але мені подобається у вас… Незважаючи на явну зневагу до мене войовничої панни Вальдимири… Втім, ми, моанці, теж зневажаємо жінок і чужоземців… Ось тільки я чомусь не вважаю себе кращим за вас, особливо опісля того, коли побачив себе збоку, і зрозумів, яким я мусив видатися вам огидним в тій засмальцьованій одежині. Я чомусь можу бачити себе збоку… Це божевілля, чи не так?

— Це просто здоровий глузд, — примирливо сказав Вогнедан, — який, на жаль, є відсутнім у вашої знаті. Ви розумна людина, пане Літон, і не ваша вина, що ви народилися в лихому місці, і в лихі часи. Я скажу милим паннам, що ваш вірш — це голос духу вашого народу, але не ваш особисто.

Опісля того, як Вогнедан передав ельберійською зміст їхньої розмови, панни трохи пом’якшали до чужоземця. Товариство доїло десерт і почалися розваги.

Світлян та Войко принесли луки, і розпочалася улюблена гра дивної знаті — стрільба по мішенях. Стріляли всі — навіть Вишенька зо сміхом намагалася натягти тятиву своїми рученятами. Моанець спершу лише спостерігав, а потім не втримався, і сам взявся за лук. Йому випало стріляти у парі з панною Владимирою і, опісля того, як вона вбила дві стріли одна в одну, пан Літон почав дивитися на похмуру красуню з повагою, негідною для північанина.

Вогнедан з Воїславом влаштували показовий бій на мечах, а Дана мала обрати переможця. Княгиня Данадільська довго думала, і вирішила випробувати вояків по черзі, бо завдання було для неї заскладним. Почала вона з Воїслава, але той ухопився за серце і вирік, що його вже убито. Тоді пані княгиня попрохала перекласти моанському гостю, що бажає випробувати його вправність.

Моанець залився червоним по вуха, але таки став в бойову позицію. Битися він умів, його манера бою чимось нагадала Вогнеданові Лемпарта. Однак, Дана була вправнішою… Можливо, їй допомогло ще й те, що Літон уникав дивитися на її постать, обтягнену вояцьким вбранням, і весь час промахувався.

Потім співали пісень… Панна Владимира, яка успадкувала від свого батька любов до чорногорського співу, вразила паньство своїм оксамитним голосом і вмілою грою на гітарі. З дому принесли віолу і ще одну гітару… Потім Вогнедан дістав свою флейту…

Десь посеред музикування товариство побачило, що північанин міцно спить, простягнувшись на траві. Вогнедан здвигнув плечима. Він вважав, що і так уже багато чого домігся. Принаймні, пан Літон почав йому довіряти… А щодо всього іншого… Варвар він і є варвар… Не можна вимагати від нього, аби він розумівся на музиці дивних. Принц дорікнув собі потиху, що весь час забуває про те, що має справу з незміненим чужоземцем. Кожному, як водиться, своє — вони там у себе зневажають жінок і поетів, а ельберійці у себе вдома зневажають тих, кому не дано відчути красу та гармонію. Головне — не насміхатися один над одним прилюдно, і все має владнатися.

***

Поїздка за місто дійсно допомогла Вогнеданові у спілкуванні з моанцем. Північанин зрозумів, що є речі, в яких він може якщо не дорівнятися хазяям, то, принаймні, показати своє вміння. Йшлося про стрільбу з лука та володіння мечем. Його, опісля того, як він прочитав свого вірша, не тільки не засміяли, а навпаки — сприйняли занадто серйозно… Це Літону сподобалось, і він почав сам шукати зустрічей з князем Данадільським та його приятелями й приятельками.

В посланництві моанці не схвалювали подібної поведінки. Пан Рімін, та другий посланник на прізвище Шагратін, вважали, що юний наступник моанського трону поводиться легковажно і ганьбить Велику Моанію. Особливо їм було не до вподоби, що молодик потоваришував «з цими поганами», і днями гасає з ними кінно, або гуляє пішо по вулицях Боговлади. Моанський вельможа навіть, щоб зайти у гості до сусіди, велів осідлати коня. А тут була повна неповага до маєстату свого краю.

До того ж, пронирливий Шагратін узнав достеменно, що в товаристві, де обрітається принц Літон, певний розбещений молодий вельможа тримає поруч себе не тільки дружину, але й наложницю. І з ними ж ганяє верхи незаміжня дівка, на яку все більше і більше заглядається його високість… Обоє вельможних моанців аж слинки пускали, дивлячись на гінких двірських панн, або на гарнесеньких челядинок. Однак жодна дівчина не підпускала їх і близько, а коли пан Рімін спитав, де в місті можна знайти бордель, на нього подивилися як на божевільного.

Те що молодому Чорріну, якого всі, включно з батьком-імператором, мали за юродивого, не здатного ні до війни, ні до баби, могло пощастити більше, дратувало воєводу Ріміна, котрий не звик собі ні в чому відмовляти. Але щасливого випадку не траплялося, і воєвода тинявся вечорами по затишним садочкам палацу, наштовхуючись там на закохані пари, і казячись від того ще більше.

Одного вечора посланник помітив в мурі хвірточку, котра раніше майже зливалася з каменем. Тепер вона була напіввідчиненою. І звідти чулася музика та жіночий голосок.

Пану Ріміну не бракувало ні хоробрості, ні цікавості. Він втямив уже, що у клятих поган звичаї є досить вільними, і що йому ніхто не відрубає голови, якщо він зазирне у ту хвірточку хоч би одним оком. А раптом щось таки урветься… Пан посланник вважав себе чоловіком, за яким жінки просто таки мали упадати. Він розгладив бороду і штовхнув ногою хвіртку.

Посеред невеличкого дворику на лаві сиділа з якимось бренькалом в руках зовсім молода панна у сірій сукні, котра обтягувала її наче рукавичка. Панна задумливо перебирала струни свого інструменту і навіть уваги не звертала на застиглого перед нею моанця.

Пан Рімін вперше в житті пошкодував, що ніколи не цікавився чужоземними мовами. Зазвичай він спілкувався з жінками без слів, особливо з тими, яких йому приводили в завойованих містах. Але тут була зовсім інша річ… Панна була звірячої породи — а отже з вершків гостровухої зграї, котра правила цією країною. Поводитися з нею, як з отими жінками… Ще не настав той час… Але як пояснити панні про свої бажання?

Дівчина поволі підвела очі на воєводу, обдивилася його з голови до ніг і мовила моанською з протяглою південною вимовою:

— Доброго вечора, вельможний гостю…

— Ти звідки знаєш по нашому, красуне? — звеселився воєвода. На ловця, як то говорять, і звір… Це ж треба… Може, в усьому місті лише одна ця дівка вміє людської мови…

— Я знала одного північанина, — сказала дівчина привітно, — і він мене навчав. Я цікавлюся чужоземними мовами і звичаями. Присаджуйтесь, шановний пане…

— Дісан, — поспішно сказав моанець, — Дісан Рімін… Імперський Воєвода…

— Я знаю, — мовила панна, — я була на прийомі послів, і там бачила вас…

Воєвода напружив пам’ять. Панни він не пригадував, але ж там було стільки люду… Напевне, вона там була, авжеж… Отже — обережність, і ще раз обережність… Хто зна, що воно за дівка… Може за неї й вуха одріжуть в разі чого.

— Я нудьгую в самотині, - тим часом поволі тягнула панна, — челядь мені набридає, тому я її відпустила… Можливо, вельможа з Півночі не відмовиться випити зі мною келишок вина?

Воєвода роззявив рота. Таке запрошення було дещо вільним навіть для цих еллберетських поган. А може… Може це якась пастка… Ні, йти не треба…

Та поки в голові у пана Ріміна обурювався голос розуму, моанець вже підвівся і йшов за панною до сходинок, котрі вели на веранду. За дверцятами веранди воєвода побачив малесеньку, наче іграшкову вітальню. Панна вказала гостю на кріселко і видобула з шафки невеличку пляшечку, схожу на ту, в якій подавали вино на бенкеті, та два келишки кольорового скла.

— Добре вино, — мовила вона, — старовинне… Вірніше — старе… На жаль у мене немає напоїв, до яких ви звикли…

— Ти знаєш наші звичаї? — ще більше звеселився моанець, — власне, я можу принести чогось міцнішого…

— О, іншим разом, — всміхнулася панна, — скуштуйте келишок росавського. Це не горілка, але вам сподобається.

Пан Рімін хвацько перехилив келишка як завжди одним ковтком. Спершу не відчув нічого. Тоді по жилах побігло приємне тепло. Панна потягувала зі свого келишка по краплині, показуючи в усміхові гострі нелюдські зубки.

«Відьма, — подумав воєвода, раптово холонучи від недоброго передчуття, — ще отруїть…»

Та погано моанцю не стало. Навпаки, він ніколи не почував себе краще. А відьма навпроти збуджувала його набагато більше, аніж заплакані моозькі полонянки з останнього походу.

— У мене в спочивальні, - сказала панна протягло, — є чудова картина… Ви цікавитесь живописом?

— Жи… чого? — спитав воєвода розгублено.

— Ах, неважливо, — мовила дівчина, підіймаючись, — але подивитись не завадить. Ви знаєте легенду про Зміївну? Страгійську легенду?

— Не чув, — бовкнув воєвода, ступаючи за панною як уві сні, - ми ще не були у Страгії… Ось коли захопимо і її…

— То навряд чи віднайдете на болотах діву-змію, — засміялася панна, — проходьте… Гляньте на стіну…

Картину воєвода не роздивився. Замість того побачив широке ложе, вкрите шовковими простирадлами. І панну, теж вкриту сірим шовком, який майже нічого не приховував. Ні опуклих грудей, ні вигину стегон… Моанець міг би закластися, що під цією сукнею клята відьма є нагою, як в день народження.

— То як вам…, - знову посміхнулась панна загадково і вабляче, — малювання…

З воєводи було вже досить. Пізніше він розважав, що можливо на нього вплинуло вино, котре було несподівано міцним і вдаряло в голову незгірше за моанський горлодрай. А може справа була в самій жінці… В отих її усмішках і погляді нелюдських очей, видовжених, трохи аж наче піднятих кутиками до скронь… Або в її запаху… Жодна відома моанцеві жона не пахла листям і травами…

Пан Рімін, забувши, де він знаходиться, жбурнув жінку на ложе, як захоплену у битві здобич. Вона почала відбиватися, сильно, по-справжньому, але мовчки. Моанець і не думав, що у такої, крихкої на вигляд дівчини стільки міці. Під сукнею у неї і справді не було нічого, окрім несподівано прохолодного гладенького тіла. Пан Рімін отямився лише тоді, коли справу було зроблено…

Моанець рвучко підвівся. Жінка безвладно лежала на ложі, ледь прикрита уривками сукні. Вона мала вигляд зомлілої. Воєвода поспішно підтягнув штани. Тепер, коли збудження минуло, його вкрив холодний піт. Він, посланник Імператора, зґвалтував жону, або сестру якогось місцевого вельможі… Якщо вона поскаржиться правителю, або родичам…. Добре, якщо його просто вб’ють, гірше, коли виженуть з ганьбою. Його Могутність наказав воєводі не повертатися без мирної угоди. Тому і послав з ним отого хирляка, свого синочка. Для більшої солідності. Оцей Ельбер з його нелюдями-шляхтичами теж буде моанським, але згодом… Не на часі… Нині Імперія мусить мати забезпечений тил для війни з ослаблим у релігійних чварах Астеоном. А взятий нещодавно на меч Мооз має з цими гостровухими псами спільний кордон… І в Моозі не вщухає спротив… Якщо він, воєвода, не привезе угоду, підписану коронованою нелюддю, то Імператор… Перед очима пана Ріміна раптово постала площа Геррінд в стольному місті Моані, величезний казан, під ним вогнище… І людина, яку зіштовхують списами з помосту просто до того казана… В киплячу воду… І така доля буде ще й не найгіршою для того, хто не виконав волю Іркана Чорріна.

Може пощастить умовити дівчисько… Або підкупити… Заплатити і їй, і родичам. За мовчанку… Воєвода, мокрий від поту, стягнув з пальця золотого персня зі смарагдом. Перстень він колись зірвав з руки вбитого ним моозького вельможі. Як прийшло, так і пішло… Обережно поклавши персня поруч з жінкою, пан Рімін навшпиньки вийшов зі спочивальні, щохвилини очікуючи крику «пробі». Та йому вчулося лише хихотіння за спиною. Моанець вирішив, що то йому здалося, і кинувся через сад до рятівної хвіртки.

Наступні кілька днів воєвода жив в стані постійного жаху. Через товмача Тенпа він визнав, ким була зґвалтована ним жінка. Друга дружина наступника трону… Цей принц елберетів сидів тоді на бенкеті трохи не поруч з ним, воєводою… Юнак диявольської вроди, навіть поміж нелюдями молодик виріжнявся красою. Лицем він нагадував правителя, як жива квітка нагадує таку ж, але вмерзлу в льодову брилу. Саме з цим юнаком та його придворними і збавляв нині час Його Високість Літтон. При чому збавляв той час так весело, що до гостьових покоїв з’являвся лише ночувати, якщо приходив взагалі… То у них заміська прогулянка, то поїздка до маєтку якогось дворянина, то вони перебувають ще десь… Молодий Чоррін засмаг, повеселішав, усміхатися почав… Де воно що і взялося у цього блаженного… Не вистачало лише, аби і він накинувся на якусь напівголу язичницю, з тих, котрі гасають з ним поза містом.

Товмач, потиху шпигуючи, доніс пану воєводі, що принц Воґнедан розважається в компанії своєї першої жони на ім’я Дана, приятеля Воїслафа, котрий має при собі жону та наложницю, і ще одної панни вельможного роду, яка зветься князівна Владіміра… Другу ж дружину цього молодика звати Чаяною, і саме в її покої надало забратися воєводі. Пані Чаяна, за відгуками Тенпа, була зразком пристойної поведінки, для язичниці, звісно, і тому, напевне, і мовчала про те, що сталося… Соромилась.

Пан Рімін трохи відітхнув… Може, ще й попустить… Поможи, Єдиний Боже… Воєвода вже пообіцяв поставити в моанській церкві Святого Іркана свічку у людський зріст. Якщо все обійдеться… Вже зо дві седмиці минуло від вікопомної ночі, але мовчить пані Чаяна… Не скаржиться… Воєвода присягнув перед від’їздом ще раз обдарувати жінку під якимось пристойним приводом. «Мовчи, голубонько… Ой, мовчи… Тим більше, ти сама покликала мене у спочивальню…»

Тим часом справа з мирною угодою наближалася до завершення. Князь Вартислаф, котрий був при свойому володареві першим міністром і канцлером, опісля довгих обговорень уклав її зміст, і тепер пан Рімін мав вивчити моанський текст угоди і підписати її від імператорського імені. Вивчав угоду товмач Тенп, він же і переповідав її зміст неписьменному воєводі в присутньости вельможі Шагратіна та решти посольського панства. Моанці настільки не довіряли одне одному, що важливі рішення приймали лише гуртом — аби й відповідати головами довелося не поодинці.

Пані Чаяна, чи, якщо хочете, власність його високості принца Воґнедана, бо в Моанії жінка не мала ні титулів, ні прав і вважалася власністю свого чоловіка, траплялася воєводі на очі трохи не щодня. З отим своїм єхидним відьмацьким усміхом. Клята яга вправила його персня в головну пов’язку і нахабно розгулювала так перед очима і свого вельможного гостровухого красеня, котрий був настільки дурним, що навіть не спитав, де його баба взяла таку річ, і перед очима посланників, котрі одразу ж розпізнали персня і підняли воєводу на кпини, блазенські віншуючи зі шлюбом з елберетською вовчицею.

В ніч перед від’їздом воєвода побачив, що знайому хвірточку знову відчинено. Годину він переконував себе, що краще буде не ходити, а дари передати через товмача Тенпа. Але таки пішов.

Пані Чаяна — тепер бо він знав її ім’я — сиділа на тій же лаві з тим самим бренькалом у руках. Вона усміхнулася так, що у воєводи спершу захопило дух, а потім жар пройшов по всьому тілу до самих потайних його частин.

— О, грубий неотесаний варвар, — провуркотіла жінка, — невже у ваших лісах не знають, що якщо жінка говорить «ні», то це і означає «ні», а не навпаки.

— В моїх краях, — повинно пробурмотів моанець, — у баби… кгм… у жони взагалі не питають про згоду. Вельможна пані, я ж не з чурки тесаний… У мене і зараз при вашому вигляді кров кипить…

— Я не люблю, — мовила Чаяна, — коли мене не питають про згоду… Але я ладна вибачити вам — ви бо захопилися моєю вродою. Чи не так?

— Авжеж, — мовив моанець полегшено, — саме так і було… Захопився…

— Тож я вирішила, що ви не хотіли мене кривдити, — тягнула далі Чаяна, — зазвичай у нас ґвалтівників убивають на місці, не дивлячись на походження і рід… Але, подумавши, я вирішила, що гріх губити особу, на котру я справила таке велике враження. Чи не так?

Воєвода втер піт з чола. Він-то здогадувався, як близько був від смерти. Ніхто зі справжніх чоловіків не допустить, аби його власність мав в користуванні хтось інший. А тут ще й такі звичаї… Добре, що ця бісова Чаяна не розляпала про те, що сталося ні своєму чоловікові, ні будь кому ще.

— Я, — сказав він потульно, — приніс дари для вас… Це окрім того персня… Жіночі брязкальця — браслет моозької роботи. Намисто з перлів…

— Це ті речі, що ви їх знімали з мертвих? — спитала жінка лагідно, — опісля взяття Нароби… Так, здається, зветься стольне місто Моозу?

— Звалося, — сказав моанець з мимовільною гордістю, — а військова здобич належить воїну по праву як сильнішому.

— З якої жінки ви зідрали цього браслета? — мовила Чаяна з усміхом, — для чого ви її вбили? Вона вас не вдовольнила? Чи опиралася?

— Воєвода відбирає найкращі дорогоцінності і найкращих полонянок, — буркнув Рімін, — цього браслета я вибрав з купи цінностей, зібраних моїми охоронцями. Я завжди паюю здобич чесно — воїни мною задоволені, і йдуть за мною охоче.

Чаяна вдягнула браслета на руку… Вдягнула намисто… Встала.

— Мені, - сказала, — хочеться подивитися на себе в дзеркало. Ходімо зі мною, варваре… Ти підкажеш, чи гарний вигляд має це намисто….

З покоїв Чаяни моанець вийшов лише під ранок. Він розумів лише одне — без цієї жінки йому не жити. В голові снувалися божевільні думки — вкрасти, запропонувати за неї грошей синьоокому красеню-принцу, котрий видимо не цінить своєї другої жони, полишаючи її саму…

З Чаяниної усмішечки він розумів, що жінка ця хижа і блудлива… До того ж — нелюдська порода, не введена у закон… Гріх… Великий гріх…

— Нехай, — буркнув він вголос, — відмолиться…

Великий Імператор мав думку вдарити на Астеон… Воєвода вирішив спрямувати погляд володаря на південь. Страгія… А потім…

— Ми ще зустрінемось, красуне, — пробурмотів він, — може і раніше, ніж ти думаєш…

В переддень відбуття посланництва принц Літтон Чоррін востаннє був присутнім на дружній вечірці, яку цього разу влаштовував Воїслав в домі Драконів. Молодий північанин уже звикся з думкою, що йому доведеться при прибутті додому висповідатися і отримати церковне покарання. Юнак закохався… Безнадійно і жагуче… В чорні очі з багряним вогнем у глибині, що палали на обличчі князівни Владимири.

Дівчина не звертала на нього ніякої уваги. Молодий варвар відчував, що він не просто байдужий чорногорській войовниці, а що вона його зневажає і ніколи не погляне як на рівного собі. Він написав вірша про кохання до жони з відьомськими очима, хоча знав, що князівна ніколи його не прочитає.

Гіркота думок давала йому якусь смутну втіху. Юнак відчував, що нині таки піднісся духом до витончених істот, з якими спілкувався останній місяць. Безнадійна любов допомогла йому пізнати себе.

Літтон був безмірно вдячний Вогнедану за добре ставлення. Він здогадався, що юнак навмисне вивчив непотрібну йому зрештою мову північного народу для того, щоб його гість не відчував себе самотнім. Молодий Чоррін почав навіть подумувати про те, щоб попросити Вогнедана заховати його десь в заміському маєточку, а потім влаштувати на військову службу під чужим ім’ям. Подібне не уйняло б чести молодому моанцю, але, можливо, зберегло б йому життя. Юнак знав, що вдома він житиме до того часу, поки батько-імператор і всі придворні вважатимуть його за приблагуватого нездару

Однак, подумавши, Літтон втямив, що його зникнення може закінчитися війною між двома країнами. Не через те, що він є дорогим батькові — через маєстат Великої Моанії. Не так давно імператор повелів стратити двох переписувачів за помилку в його титулі. Тим більше він не допустить, аби його син зостався в чужих краях чи-то по власній волі, чи-то насильно.

Ах, панна Владимира Пард, князівна Чорногори… При одному погляді на неї забувалися усі повчання Святого Старця про те, що жінка має бути річчю, власністю чоловіка…. Літтон не бачив, що його трохи дитячу закоханість помітили всі його нові приятелі, і потиху то насміхаються над закоханим варваром, то щиро співчувають — залежно від натури.

Воїслава — того просто смішили незграбні спроби моанця сподобатися панні Владимирі, для якої поза Ельбером не існувало розумних істот. Стиха підсміювалася над північанином і пані Гордана — чорногорська нетерпимість до чужоземців була властива як гостровухим, так і кругловухим горянам. Зневажливо випинала вустонька Дана, котра ніяк не могла забути Лемпарта з Руданом, і їхнє ставлення до романтичних панночок. Лише Вишенька співчувала бідоласі, і ділилася своїми думками з братиком Вогнеданом, котрий поділяв її думки, але нічим не міг допомогти своєму підопічному.

В день від’їзду принц Ельберу подарував Літтону невеличку срібну статуетку. Вона зображувала дівчину-воїна в бойовій стійці. Обличчям срібна діва нагадувала Владимиру, що не було великим дивом, бо зображувала вона Чорну Троянду Ведангу, котра доводилася князівні бабусею у других.

Опісля загибелі дружини, Повелитель Святополк наказав зробити кілька її зображень, аж поки не вибрав те, збільшена копія якого була вибита з чорного мармуру на острові Сіллон. Вогнедан перед тим, як зробити подарунок, порадився з батьком, бо обавлявся, що Повелитель не захоче віддавати варварові статуетку, моделлю для якої була його мати. Правитель трохи подумав, але дозволив.

— Тільки ти певен, синку, — спитав Святослав, — що твій приятель-північанин не розплавить її, щоб наробити монет?

— О, ні…, - всміхнувся юнак, — за це я відповідаю. Його ставлення до Владимири… Дуже розчулює… Така впокорена безнадійність… Він присвятив їй вірша і попрохав мене перекласти. Я мав віддати того вірша панні, опісля того, як наш друг покине нас.

— Цікаво було б послухати, як це звучить його мовою, — всміхнувся Повелитель, — і зрозуміти почуте… То як же звучить ельберійською цей спів закоханого варвара?

— О, набагато краще, — мовив серйозно Вогнедан, — ніж те, що він читав мені на початку нашого знайомства. В цьому вірші, принаймні вже не брязкає зброя, і не гупають вояцькі чоботи…

«Кохаючи не дорікаю, ні…

Як полум’я в розпаленім комині

Моя любов палахкотить в мені.

Можливо,

що страждаю я даремно…

Змішались почуття, переплелись…

Мені судилось жити в тліннім світі,

Як тане сніг,

Я зникну теж колись.

На землю чорний вечір наповзає,

А я лише зітхаю в самоті

І знову смуток серце огортає..

І знов зітхання,

Хочу я востаннє

Хоч здалеку побачити тебе,

Як весняний серпанок на світанні…»

— Ти хочеш сказати, синку, — мовив Повелитель ледь здивовано, — що оці образи дійсно створені молодим Чорріном, а ти є лише перекладачем?

— Саме так, — підтвердив Вогнедан, — звісно, моанська мова дійсно трохи ріже слух, і мені довелося пом’якшити деякі звороти. Але зміст… Я навіть взяв на себе сміливість показати переклад панні Владимирі. Звичайно, вимагати від неї, щоб вона відповіла на почуття варвара, не насмілиться жодна особа, але трохи співчуття…

- І що ж відповіла князівна? — спитав Святослав з усміхом, — чи можна показати ту відповідь нашому гостю?

Вогнедан теж усміхнувся і подав батькові сувійчика, на якому його чітким почерком було написано двома мовами вірша моанського принца. Внизу дівочою рукою було приписано недбало:

«Обридло все:

Освідчення, признання…

Опудало з дикунських тих лісів

І те мені шепоче

Про кохання…»

— О, не можна…, - вимовив Повелитель з непередаваним виразом на обличчі, - північанин не зуміє прочитати написаного, зате в посланництві є перекладач… Панна Владимира занадто жорстока… Їй не потрібно подавати надій, але непогано було б проявити розуміння… Втім, чорногорці не терплять чужоземців, і вважають почуття до них ганьбою роду. Це не Зелемінь, де багато на що заплющують очі, позаяк сусіди є, чи були язичниками і мають схожу мову. Добре, синку… Дозволяю тобі особисто обдарувати пана Літтона. Дари для варвара, котрий іменує себе Імператором вже наготовані, дари для посланників також, а це нехай буде знаком твоєї дружби. Не завадить… Особа, здатна на подібні почуття, не є зовсім пропащою…

Пан Літтон, або, як Вогнедан продовжував його називати, Літон, прийняв дарунок з тихою вдячністю, і ще раз попрохав Вогнедана віддати переписані і перекладені принцом Ельберу вірші певній панні, коли посланництво вирушить додому.

— Я сподіваюся на мир поміж нашими країнами, — сказав юнак на прощання, — я так би хотів вітати вас у Моані… Не віриться, що ми бачимося востаннє.

— Можливо, — мовив Вогнедан ухильно, — ми ще й побачимося, вельможний пане Літон…

— Дозвольте називати вас другом, — попрохав північанин серйозно, — у мене не було друзів до цієї поїздки…

— Добре, — мовив Вогнедан з мимовільним розчуленням, — Друже…

Від’їзд посланництва був таким же видовиськом, як і його приїзд. Проводити гостей зі стольного міста доручено було знов таки Воїславу, котрий чудово впорався з дорученням навіть жодного разу не усміхнувшись. Боговлада попліткувала про варварів ще днів зо три, і балачки затихли. Трохи довше обговорювали північан ті палацові челядинці, котрим довелося прибирати загиджені моанцями гостьові покої. За свою важку роботу вони отримали від Повелителя додаткову винагороду, але обурення на «північних свиней» у цих сумлінних працівників не поменшало. Особливо, коли вони чистили вази для квітів, котрі гості використовували замість відхожих місць, мили запльований мармур водограйчиків та спалювали у відлюдному місці завошивлену постільну білизну. Відносний лад зоставив опісля себе лише варварський принц, та й то мабуть тому, що майже не ночував у відведених йому покоях.

— Якщо вони таке виробляють в гостях, — зробив висновок старшина палацових підмітайлів, поштивий боговладець Брунько Вільховик, — то що ж коїться в них удома? Не хотів би я працювати в імператорському палаці навіть шафарем…

Вогнедан і той зітхнув з полегшенням. Вперше в житті він сказав неправду… Вірніше — не всю правду… Друг… Це було занадто дороге слово для ельберійського принца. Другом був Воїслав, незмінний і вірний… Той, що ніколи не підведе і не зрадить. Навіть боговладських шляхтичів зі свого звичайного оточеннями юнак вважав більше добрими приятелями, аніж друзями. Душа друга мала бриніти з ним в лад, як струна на чорногорській гітарі. Назвати другом варвара з Півночі…

— Трохи занадто, — сказав сам собі принц, — трохи занадто…

Юнак боявся зізнатися самому собі в тому, що приїзд посланників залишив якийсь неприємний осад в його душі. Не тому, що він спілкувався з чужою йому по духу особою, не тому, що моанці були грубими дикунами… Передчуття… Передчуття, подібне тому, що він відчув одного пам’ятного Великодня, змією ворушилося в глибинах його духу.

«Ти станеш попелом, мій яблуневий сад…»

***

— Здається, ми позбулися цих істот, Вартиславе, — мовив Повелитель з видимим полегшенням. Князь Ведангу ледь усміхнувся. Йому-то було найважче — укладання угоди перетворилося на довоготривале обговорення трохи не кожної літери. І ось нарешті…

Повелителя тільки що полишив сіллонський цілитель, і на лице Святослава на коротку хвилю повернувся рум’янець. Чорний Дракон вибирав якраз подібні моменти для обговорення державних справ, хоча і картав себе за те, що не дає правителю побути хоча б годину у спокої та здоров’ї.

— Позбулися першого припливу, — мовив він, — я зрозумів з хитрування цих панків, що нині вони будуть душити Астеон… В країні зараз повне спустошення, голод… Половина населення втекла до Острівного Королівства… А ми ж пропонували їм союз…

— Правитель-мейдист, — сказав Повелитель з несмаком, — довів свій край до руїни… Він вважає союзниками моанців, і поплатиться за це. Питання в тому, скільки років нам вдасться протриматися без війни…

— Не знаю, — щиро мовив Вартислав, — тут ще цей Ішторн як меч над головою… Хвала Богам, що їхній мейдизм належить до ріжних гілок вчення Святого Старця, а то б вони давно знюхалися — вовк з гієною…

— О, напевне…, - озвався правитель і замислився. Вартислав дивився на нього з застарілим болем. Справа, про яку він зібрався зараз говорити, була настільки огидною, що Охоронець Клейнодів просто не знав з чого почати.

— Мій Повелителю, — сказав він врешті, - я займаюся безпекою держави, але ніколи не втручався ні в чиє особисте життя. Хоча б тому, що походеньки нашої шляхти не є загрозою нашому спокою…

— Швидше навпаки, — мовив Святослав ледь здивовано, — найчастіше походеньки завершуються злюбом і народженням дітей… Навіть походеньки відомого тобі шляхтича Воїслава… Ти часом не очікуєш онуків?

— О, як же бажано, — мимоволі всміхнувся Вартислав, — але поки що… Ні, мова йде про вашого сина…

— Хто завагітнів? — спитав правитель, звеселившись, — Дана чи Чаяна? Напевне таки Дана, бо прогулянки за місто в певний будиночок… Я сам віддав сину ключі від свого любовного прихистку. Там я зустрічався з Конвалією… Тоді я ще мав сили зустрічатися… Нині ж… Бідолашна Воїдана… Я поганий чоловік для твоєї сестри, Вартиславе…

— Воїдана розумна жінка, — сказав Веданг, — вона кохає ваш дух в гинучому тілі. І сподівається на краще, наперекір всьому. Але у світі є і нерозумні жони… Які жбурляють на землю спілий плід задля недогризка…

— Вартиславе, — мовив Повелитель, — не говори недомовками. Пристойність годиться при розмовах у вітальні. Але ти говориш, що ця справа не зовсім приватна…

— Пані Чаяна, — сказав Вартислав з несмаком, — дружина вашого сина…

— Що там з нею? — спитав Святослав, — тільки не говори мені, що моя невістка завела собі коханця… Мій бідолашний син говорив якось, що то є правдива крижана королівна.

— Можливо тому, — мовив Вартислав, — її і потягло до північанина…

Повелитель хвилину мовчав. Тоді спитав коротко:

— Хто?

— Воєвода Рімін, — відповів Вартислав, — як не дивно…

Цього разу мовчанка була довшою. Правитель сидів в своєму улюбленому кріслі, схожий на мармурову статую. Кров відхлинула від його щік. Вартислав мовчки роздивлявся малювання з Конвалії Ставської над його головою.

— Все не так, — врешті сказав Святослав, — кожен крок мій був помилковим. Невже насправді не здолати судьби?

— Я говорив вам, — мовив Вартислав стиха, — що не слід сприймати пророцтво дослівно. Кохання… Воно лише прискорило змужніння вашого сина. А шлюб зі згоди батьків… Можливо опісля… Але тепер з цим треба щось робити. Князівна Чаяна не може залишатися у палаці.

— Вогнедан знає? — спитав Повелитель.

— Поки що ні…

— Я не хочу, щоб він знав… І тому не відправлю Чаяну до Зелібору. Вони і до того посланництва майже не бували разом. Напевне, тому… Можливо це помста — хто знає до кінця глибини духу ображеної жінки. Але я поговорю з нею, і натякну… ні, скажу відкрито, щоб вона полишила покої палацу і поселилася ну, скажімо у боговладському домі Лларанів, котрий належить її батькові. Там зараз хтось живе?

— Княжич Лемпарт, — відповів Вартислав, — він був представником Володаря на прийомі послів. Але скоро він має відбути до Зелібору.

— Тим краще, — сказав Святослав, — нехай вона пояснить свій переїзд ревнощами до першої дружини принца. У світі траплялися подібні речі, коли знехтувана дружина віддалялася до власного житла, щоб викликати у чоловіка каяття і поновне зацікавлення власною особою. Тому пристойності не буде порушено.

— Чи не простіше…, - почав Веданг.

— Не простіше, — мовив правитель різко, — мій син трохи не вбив себе разом з нареченою, не бажаючи цього шлюбу. Можливо він щось передчував — Вогнедан є чутливим десь на межі ясновидіння. Я змусив його до шлюбу без любові, бо вважав, що роблю наперекір пророцтву. Я помилився. І нині я не хочу, щоб він кинувся навздогін моанцям і щось заподіяв тому Ріміну. Також я не хочу, щоб дізнавшись пізніше, мій син страждав від неможливості відмити свою честь від бруду.

— Можливо це найкращий вихід, — озвався Вартислав, поміркувавши.

— Я сам пошлю за нею, — сказав Святослав, — коли вважатиму за потрібне. А до свого Охоронця Клейнодів маю одне прохання.

— Я весь увага, — мовив Вартислав поштиво.

— Вогнедан останнім часом дуже цікавиться однією картиною Сіроманця Вовчура…

— «Лики Аркану»? — спитав Веданг порозуміло. — він здогадався?

— Так, і давно… Але мова не про цей твір. Ти пам’ятаєш картину «Нелюді»?

— О, звісно, — сказав Дракон, — бідолашний Влад… У Сіроманця вистачило розуму не змалювати з нього обличчя бранця. Полоненик швидше нагадує отой, третій «Лик Аркану»… Чорноволосий синьоокий красень — ту вроду ще можна розгледіти на спотвореному обличчі…

Веданг замовк і опустив очі. Тиша затягнулася.

— Сіроманець змалював моє лице, — закінчив Повелитель, — я не знаю, чому йому прийшла до голови така… жорстокість. Звісно, Владу дісталося ще гірше, ніж там намальовано… Ну, і насправді бранців було двоє… Богуслава… Часом вона мені сниться… Не мертвою, з розпоротим животом… Живою… Тільки весь час повторює, що їй холодно… Цей жах не блідне з роками, і я можу тільки здогадуватись, що коїться в душі у Влада, котрий не зміг врятувати свою подругу… Можливо старий Вовчур, який був трохи не при собі від жахів війни, відчув, що я волів би померти на тортурах, аби тільки Богуслава зосталася жити… Навіть жоною Влада… Тільки б жила… Але досить спогадів… Мій син розпитував про цю картину у мого пажа… Онука старого Сіроманця. Потім питав у мене…

— Можливо він бачив її в Ігворрі, - мовив Дракон, — адже малювання щезло приблизно в той самий час, коли Вогнедан з Воїславом прибули до Чорногори.

— Приблизно? — спитав Святослав задумливо.

— Так, бо як ви самі розумієте, Влад не тримав її на видному місці. Малювання висіло в найдальшому кутку книгозбірні. Те, що воно щезло, помітив який-то переписувач сувоїв. Але коли воно щезло — ніхто точно сказати не може. Не багато знаходилося охочих роздивлятися… це. От «Лики Аркану» — інша річ, малювання знаходиться в кабінеті князя Чорногори… В його приватній книгозбірні, бо жони не захотіли, аби цей твір висів у великій залі.

— В галереї палацу, — пригадав Повелитель, — є одне полотно Вовчура…

— Так, — кивнув головою Вартислав, — «Останній»… Якось я застав перед ним ридаючу пані Дану. Виявляється, юнак, котрий ось-ось загине, нагадав їй портрет брата, котрий десь так і наклав головою. Він наче був лихим чародієм, той Сіроманець Вовчур… Така вправність в зображенні зла — не від світлих Богів. Ви вважаєте, що Вогнедан зацікавився «Нелюдями», бо помітив схожість…?

— Я не знаю, — сказав Святослав, — але мене непокоїть все, що зв’язане з сином. А особливо — з його відчуттями. Його нехіть до пані Чаяни була цілком виправданою — навіть задля помсти жона нашої раси не має права віддаватися незміненому. Це говорить про ущербність духу доньки Володаря. Тепер він шукає відомостей про малювання, на якому зображено, як піддають тортурам особу, схожу на… на нас обох…

— Влад звелів написати в описі — «продано невідомому», — озвався Вартислав, — мені здається, що він зітхнув з полегкістю, коли картина зникла. Відшукати її буде важко — але все у руках Богів.

— Можливо, — мовив правитель, — Вогнедану хтось показав цей твір за якихось несприятливих умов. Або намагався ним налякати… В усякому разі, я маю знати теперішнього хазяїна картини, і те, як вона до нього потрапила. Чаяну не чіпай — я поговорю з нею і скоро. Налий мені, будь ласка, отого настою…

Святослав взяв келишок з рук Дракона і мовив сумно:

— Світ не тільки жорстокий — він ще й гидкий… Але треба жити…

***

Чаяна нудьгувала.

Пригода з воєводою Ріміним розважила її, але не більше. Тут, у Боговладі, вона вже не мала такої волі, як вдома, у Зеліборі… Всі ходи і виходи княжого палацу, в тому числі і не позначені на мапах, вона знала напам’ять. І вправно ними користувалася. А для потаємних зустрічей використовувала або дім Логіних, або відому їй кнайпу в кварталі, де селилися біженці.

В походеньках її супроводжували Лемпарт, або Рудан… І вечори не пропадали марно. Тут же, у Боговладі, вона була замкнена у палаці як у клітці.

Жінка розуміла, що вона повинна дбати про своє майбутнє. Тобто завагітніти і народити дитину крові Вогняних Ящерів. Але сама думка про можливість вагітності наповнювала її жахом… Дивні жони часто помирали в пологах, але все одно ризикували собою задля можливості продовжити рід. Чаяна ж вважала, що нехай рід продовжують дурепи на зразок Дани, або Вишеньки. Вона ж зовсім не хотіла такого ризику..

Нечасті зустрічі з Руданом, котрий був допущений в її покої, яко родич, хоч і некровний, теж не приносили їй задоволення. Чаяна змушена була зізнатися собі, що їй потрібен лише один чоловік у світі — Вогнедан Данадільський. Наодинці з ним вона розігрувала скромницю, котра нездатна на палкий вияв почуттів. Їй подобалося мучити чоловіка, який був палким коханцем. Палким і ніжним, хоча Вогнедан і не кохав її.

Часом Чаяну починала душити злоба і ревнощі. Вона вважала, що якби Вогнедан не одружився до неї з чорногорською войовницею, то їй вдалося б зламати його волю, як ламала вона волю всіх чоловіків, і гостровухих, і кругловухих, котрим траплялося щастя чи нещастя побувати у неї в ліжку. Одних вона ошелешувала палкістю обіймів, перед іншими, як нині перед Вогнеданом, вдавала з себе ніжну квітку, яку чоловікові потрібно пробудити до життя. І завжди вгадувала вірно.

Але тепер жінка розуміла, що програла. Вогнедан сприйняв її вдавану байдужість з деяким полегшенням, і всю свою пристрасть віддав першій дружині. До неї ж, Чаяни, навідувався зрідка, а що вона остерігалася раптово змінити свою поведінку на ложі, то зустрічі ті були холодними і вимушеними.

Востаннє Вогнедан навідував свою другу жону аж перед приїздом моанських послів. Його тиха ніжність знову наштовхнулася на брилу з льоду, в яку закувала себе Чаяна. Перед світанком Вогнедан потиху підвівся, і довго милувався біля вікна зорею Сіллон у небі, що потиху світліло. Чаяна спостерігала за ним з-під опущених вій, старанно прикидаючись сплячою. Як завжди, при вигляді досконалої вроди судженого, їй хотілося одночасно і цілувати його ніжне обличчя, і бачити на ньому біль і страждання. Такі, як на картині чорногорця Вовчура, що її свого часу викрав для неї Лемпарт.

Доручаючи напівкровному брату вкрасти картину, Чаяна не очікувала подібного збігу. Маючи збочені смаки, вона хотіла мати у себе зображення особи, що страждає, а про це малювання прочитала в описі творів відомих митців. Дівчина знала, — прохання продати картину викличе нездорове зацікавлення у всієї знаті, починаючи від князя Влада, котрий колись пережив подібне, до рідного татка Володаря, який буде неприємно вражений смаками любої доньки. Лемпарт впорався з дорученням блискуче. І першим вказав їй на схожість…

Ні, на малюванні було зображено не Вогнедана. Коли Сіроманець писав свої твори, князя Данадільського ще й на світі не було. Але лице бранця — дивного, спотворене вогнем і болем, мало родові риси Вогняних Ящерів.

З того часу Чаяна настільки полюбила цей твір, що навіть ризикувала вішати його на стіну, щоправда накриваючи якимось невинним краєвидом. І нині, дивлячись на чоловіка, вона уявляла собі те малювання…

Але в яві Вогнеданове лице було лише повите смутком. Він підійшов до столика, де стояла Чаянина скринечка з письмовим приладдям, і щось написав на чистому аркуші. А тоді загорнувся в халат і тихо вийшов зі спочивальні. З деякого часу він перестав залишатися у другої дружини до ранку.

Чаяна одразу ж підхопилася і підбігла до столика. В мерехтливому світанковому світлі вона прочитала:

«Що б не зробив —

Виходить все не так…

Що б не сказав —

Усе не те що треба…

І зустріч — мука, і розлука — жах!»

Жінка розцвіла усміхом. Останній рядок додав їй бадьорості. Отже, Вогнедан таки її любить… Нехай, не так, як оту свою Дану — однак любить. І її холодність йому дошкуляє… Гаразд… Будемо потроху теплішати.

Однак, коли прибули моанські посланники, Вогнедан за наказом Повелителя змушений був розважати принца варварів. Принц цей Чаяні не сподобався одразу, бо схожий був з виду на дурного слинька. І тому вона відмовилась від спільних прогулянок, на які її запрошувала Дана. Ввічлива Дана Данадільська, котра старанно грала ролю добросердої сестри… Ось тільки її, Чаяну, і досі ніхто не називав княгинею Данаділу. І для знаті, і для челяді єдиною володаркою Вогнеданового серця зоставалася Дана Лелег.

А потім принесло цього Ріміна… Чаяні давно хотілося дізнатися як-то воно — бути зґвалтованою. Молода жінка вважала, що в житті потрібно випробувати все. З безлічі прочитаних богознавчих сувоїв вчена зелемінська князівна вивела для себе таке розумування — якщо в людині головне не тіло, а дух, то тіло можна використовувати як одяг, або знаряддя насолоди. А брудний одяг завжди можна випрати і забути про бруд.

Очманілий від пристрасті варвар навіть сподобався Чаяні. Він був таким безпосереднім, і домагався чого хотів з грубою брутальністю. Однак, і наївся ж пан гість страху, коли вдовольнив свою хіть… Чаяна тоді вміло прикидалася непритомною, і підглядала з-під напівзаплющених повік, як зелений від жаху Рімін невміло намагався загладити провину. Ще б пак… Варто їй було закричати — і моанця рознесла б на шаблях палацова варта. Начхавши на його положення посла і гостя.

Вдруге воєвода прийшов вибачатися і вийшов з її спочивальні вже перед світанком. Знаючи незмінених, Чаяна могла не хвилюватися — північанин міг мати опісля неї сотню жінок, але всі вони здаватимуться йому огидними. Подібну владу вона мала і над Руданом Логіним, котрий, незважаючи на половину ельберійської крові, був все ж таки більше моанцем, аніж ельберійцем, і ще над десятком чоловіків.

Звістка про те, що її хоче бачити Повелитель, спершу здивувала Чаяну, а тоді нашорошила. Святослав дуже зрідка приймав когось для довірчих розмов. Чаяна знала, що правитель тяжко хворий, що свою хворобу він старанно приховує, і що не хоче ні перед ким виявити свою слабкість. Останнім часом подібних зустрічей наодинці вдостоювалися лише князь Вартислав Ведангський, та Вогнедан, котрий із знехтуваного раптом став улюбленим сином. Зрідка Повелителя навідувала дружина Воїдана. І то все — якщо не було гостей з провінцій. На цьому тижні, наприклад, Святослав вшановував розмовою Білу Ружу та її чоловіка.

Оця загадкова хвороба правителя вельми цікавила зелемінську князівну. На що був хворий Повелитель? Чому таївся від оточуючих? Ну, відповідь на останнє питання Чаяна знала — гордість. Гордість дивних, котра велить їм зберігати оту пристойність, від якої молоду жінку просто нудило. А от скільки ще протягне Вогнеданів батько, займало її набагато більше. Вогнедан ніколи б не став отакою живою статуєю, як його татко. Чаяна була певна — за його панування звичаї боговладського палацу стали б набагато вільнішими, аніж нині.

Була у Чаяни і ще одна причина тривожитись. Рудан Логін, котрий час від часу її навідував, останнім часом став яким-то дуже нервовим. Ох, ці кругловухі… Ніякої витримки… Чаяна давно зрозуміла Руданову таємницю — дурень зв’язався з якимось моанським вивідачем. Ще у Зеліборі, напевне. А нині вивідач, або його напарник був межи посланниками. Дивно було б, аби моанці не привезли з собою шпигуна. Незмінений північанин все-таки був в Ельбері дивиною, і краще за все вивідачеві було заховатися серед послів.

Зрештою, Рудан зізнався… Вони говорили моанською, хоча тепер Чаяна не почувала себе вільно, вживаючи мову північан. Моанську нині знали Вогнедан з Воїславом, при чому принц спілкувався тією мовою досить вільно, а Воїслав, принаймні, її розумів. Однак князівна сподівалася, що ці гідні шляхтичі не будуть підслуховувати її розмову з родичем.

А даремно… Переляканий всмерть Рудан оповів Чаяні, що «один чоловік з посланництва» зустрівся з ним і наказав йому знайти можливість знищити Повелителя. Святослав вважався у ішторнійців та й у моозців зі страгійцями за холодного і безжального ворога. Крижаний демон Ельберу… Моанці, напевне, набралися цих відомостей у Моозі, бо вивідач вважав, що смерть правителя дуже ослабить Ельбер. Вогнедана воріженьки в рахунок не брали — у лісових «збирачів земель» поет і божевільний означало приблизно те саме. Ще поганенько знаючи ельберійські звичаї, північани винюхали, що князь Данадільський є «першим поетом і музикою Ельберу» і щиро вважали, що у наступника трону в голові тільки дурощі.

Ясна річ, що за невиконання наказу Руданові загрозили смертю. Напівкровка вродився боягузом, хтозна в кого — Даркан Логін відріжнявся шаленою хоробрістю, і безоглядною відданістю князю Володарю і Ельберу, котрий дав йому притулок в скрутну мить його життя. А Ельбер для всіх його мешканців уособлював Повелитель.

Син же Даркана потрапив, як то говорять, у лещата. Він боявся наважитися на замах, боявся що його прикінчать за невиконання наказу, боявся, що про його зустрічі зі шпигуном дізнаються особи, котрі є підлеглими Охоронця Клейнодів… План замаху моанці розробили такий, що Чаяна аж розсміялася під гнівним поглядом Рудана. Вивідач дав йому персня белатської роботи. З отрутою… Цікаво, як дурник Логін думав його використати? Святослав жив під невсипним наглядом цілителів та лічців, котрі були віддані йому особисто… Спокій правителя охороняв чорногорець Вовчур, юнак спокійний, мов кремінь його рідних гір і такий же стійкий духом. Їв правитель настільки мало, що у палаці потиху дивувалися чим він живе. І їжу йому носив той же Вовчур. Щодо ж палацових кухарів, залюблених у свою справу, то вони ніколи б не допустили у своє господарство чужого. Шукати серед челяді зрадника… Чаяна чудово знала — важка це річ. Майже неймовірна. Все завдяки отим славетним змінам, якими пращури нагородили поштивих кругловухих.

Чаяні непотрібна була белатська отрута, аби згладити когось зі світу. Іноземне зілля залишало на тілі сліди, і з його дією був ознайомлений кожний суддя округу. Князівна сама винайшла отруту, котра вбивала, не залишаючи слідів. Смерть мала вигляд натуральної. Просто зупинилось серце… Та й годі.

Ясна річ, що вона цього Рудану не сказала. Нехай боїться, сучий син… Теж мені… Отруйник. Якби вона, Чаяна, захотіла…

І ось тепер її хоче бачити правитель… Причин може бути лише дві… Перша — видима холодність до неї чоловіка… Святослав піклується про неї, як про доньку одного з П’яти Родів. Друга… З другою причиною було гірше… Існувала можливість, що про скороминущий зв’язок з паном Ріміним якимось чином довідався Повелитель. Не Вогнедан — той би не став посвячувати батька в своє родинне життя. А отже…

А отже, її, Чаяну, віддалять від Вогнедана… Якесь почесне заслання. Принаймні, доки не впевняться, що вона не вагітна від варвара… А далі… Звісно, Повелитель не захоче, щоб це виплило назовні, та Вогнедана вона більше не побачить.

Не бачити це лице, що є для неї втіленою ніжністю… Не мати змоги слухати музику, котра доводить її до нестями… Віддати такого коханця — і кому… Якійсь там чорногорській відьмі, котра півжиття прослужила у прикордонній фортеці. Грубіянці і невитонченій особі…

Існувала ще й третя можливість — спливла якась з її дівочих походеньок. Або в щось влип її дурень Рудан… Однак, в такому разі вона б розмовляла не з Повелителем… А з Охоронцем Клейнодів. Чорним Драконом на рукавичці крижаного демона… Так доволі поетично ішторнійці окреслили стосунки цих двох осіб. Зрештою і сам князь Вартислав тільки посміхався, коли його так називали.

Чаяна майже не спілкувалася ні з Повелителем, ні з його Драконом, але воліла мати справи все-таки з Вартиславом. Князь Ведангський був звичайною особою зі своїми слабостями та недоліками… І він був чоловіком, палким, як і всі Дракони… Оті його троє дружин… Плітки говорили, що Чорний Дракон має у Боговладі ще й подругу… А Святослав… Чаяна підозрювала, що через свою хворобу правитель став байдужим до жіночої вроди, а отже — небезпечним. Таку особу не можна ні спокусити, ні розчулити.

І всі таки Чаяна вирішила спробувати… Спробувати розчулити, ясна річ. Вона приготувала про всяк випадок дві промови — щодо Вогнеданової нелюбові, і щодо пригоди з моанським воєводою, вдягнула якнайскромніше вбрання — брунатну сукню з мереживним комірцем і, улігши раптовому поштовху хижості вдягнула на руку браслет з білих морських перлин.

Браслет мав кілька підвісок — перлів, і одна з них перлиною не була. В скляній кульці зберігалася молочного кольору волога. У будь-якій рідині вона одразу ж ставала прозорою. У неї не було ні смаку, ні запаху. Дивний, котрий випив цю рідину, помирав від серцевого нападу. Не одразу — за день, або два. Людину це вбивало на місці… Чаяна не знала, як може подіяти її виріб на хворого дивного. Але не відмовилася б перевірити. На людях вона випробовувала отруту не раз — деякі її спільники по пиятикам у зеліборському кварталі біженців з Моозу давно вже лежали в землі. Дивний загинув лише один — то був певний зеліборський шляхтич, якого вона спокусила майже так само, як Мирослава Вишневського. І запропонувала майже те саме… Якби дурень погодився… На кожне зілля є своя протидія. Але зелемінець схопився за зброю… Лемпарту, котрий охороняв сестру під час подібних пригод, вдалося приглушити юнака. Вбивати його Чаяна заборонила, а за два дні бідолаха помер від серцевого нападу у льосі дому Логіних. Знаючи, що на нього очікує…

На Вишневського князівна не стала витрачати дорогоцінне зілля тому, що Лемпарт захотів сам згладити його зі світу. Чаяна знала за що — тоді, у Боговладі Вишневський не тільки нарізав хустинок з Лемпартової сорочки, а й трохи його не прикінчив, ясна річ — випадково. Злісному напівкровному братцю давно хотілося позбутися боговладського дженджика. Розвазі завадив пан Даркан, моанський дурень і хазяїн будинку, де Чаяна за його відсутньости приймала коханців.

Звісно, Чаяна не сподівалася, що Вишневський стане зрадником. Так, невеличка проба… Чистокровний при здоровому глузді відкине подібні пропозиції. Вірніше, при тому, що прихильники лесаалю називають здоровим глуздом. А якби Мирослав навіть і погодився, Чаяна все одно поставила б на Вогнедана. Принц Яблуневого Саду перевершував своїх приятелів в усьому — в тому числі і у володінні зброєю.

Жінка мимоволі зітхнула… До чого ж нудний світ лесаалю… Десь, у іншому місці можна було б зіштовхнути лобами її красеня-принца та його чотового, заразити недовірою одне до одного, і, нарешті, виступити рятівницею коханого… Рукою судьби… Та де… Вона і досі пам’ятає, як пересмикнулося лице молодого воїна, як він шарпнувся до неї, і як біль зсудомив його риси, коли Лемпарт увігнав йому у спину ножа.

Такі нудні істоти ельберійці… Нецікаві… Що гостровухі, що кругловухі. Зрідка з’являються особи, котрі здатні на якусь незвичайну дію… Шляхтич Вербинський з Вербави… Чаяна, незважаючи на передчуття небезпеки, котре завжди п’янило її, аж примружилася з утіхи, уявивши цього дивного своїм коханцем…

А син пана Вербинського — звичайнісінька лялька лесаалю… Нині він спокутує батьків гріх, несучи морську кордонну службу під прибраним ім’ям. Про це Чаяні оповіла Вишенька, котра, виявляється, є сестрою у перших пана Стаха Вербинського… І некровною племінницею загиблого дивного, єдиного, котрий наважився показати світу, як належить жити нащадкам прибульців з-під зорі Сіллон.

Або отой Рибка з Ведангу… Його теж можна було використати… Та мало… Мало в країні подібних осіб…

За думками Чаяна і незчулася, як опинилася під дверима покоїв Повелителя. Молодий Вовчур, спокійний і витриманий, запросив її зайти… Сторожовий вовк… Ні, радше — сторожовий пес… Охоронець маєстату…

Повелитель стояв біля вікна. Коли він обернувся, Чаяні стало аж трохи зле від його схожості з сином.

— Присаджуйтесь, пані Чаяно, — вимовив стиха, — розмова буде довгою…

Чаяна присіла на кріселко з вдячним виразом на личку, за допомогою якого могла обдурити будь-кого. Правитель кілька хвилин мовчав, тоді озвався знову:

— Моя панно… Я намагався не втручатися в родинне життя своїх найближчих. Один раз я спробував зробити це — і трохи не втратив сина. Задля того, щоб одружити його з вами, я хотів трохи віддалити від нього певну панну Дану, котра є нині вашою сестрою. Мій син вибрав самогубство удвох… Їх обох ледве врятували.

Для Чаяни це було таким страшним ударом, що вона на хвилину перестала бачити і чути. Самогубство удвох… На подібне наважуються лише тоді, коли вважають своє кохання сильнішим за смерть… Вогнедан… Її Вогнедан, котрий написав на листку паперу: «і зустріч — мука, і розлука — жах…» Розлука з нею, Чаяною… А, виявляється, він хотів втекти від неї у світ неявний, стискаючи руку Дани Лелег.

— На щастя, — говорив тим часом правитель, — у мене вистачило розуму примирити шлюб з любові зі шлюбом на вимогу… Коли мій син запропонував вам одруження, ви не були проти, хоча мали право відмовитись. Стосунки між вами є досить прохолодними, але ви й не у сварці… Чи не так?

— Мій Повелителю, — Чаяна з усіх сил зображує під крижаним поглядом Святослава трохи наївну потихоню, — оповідати про наші почуття мені забороняє встид…

— О, так, — мовить правитель, — це дуже гарне почуття, пані Чаяно… Особливо, коли жінка вступає у позашлюбні стосунки, не попередивши про це чоловіка, без розриву з ним, його на те згоди, або тимчасової угоди. Ви знаєте, для чого ці наші звичаї, моя пані. Щоб не народити для роду дитя чужої крові. А в нашому випадку — напівкровне…

«Все таки Рімін», — опісля звістки про Вогнеданову спробу самогубства разом з Даною викриття вже не є для Чаяни ударом. Вона пригадує початок другої промови, і її очі самі собою наповнюються слізьми.

— Мій Повелителю, — починає вона ледь тремтячим голосом,-

«Мій плач сумний —

Немов сосни ридання

Чиє коріння вітер оголив,

Б’ючи о берег хвилі

Без вагання!»

Саме таке сталося і зі мною… Під час перебування тут посланництва з Моани, в мої покої проникла певна особа з цього посланництва… Він був швидким та брутальним… Я не насмілилася поскаржитися, бо чула від чоловіка, яким важливим є підписання угоди з новими сусідами. Негідник залишив мене непритомною, і кинув поруч персня, неначе плату… А в ніч перед їхнім від’їздом прийшов ще раз… Розуміючи, що вбивство посланника вартою, або моїм чоловіком, зведе нанівець всі зусилля високих осіб, я промовчала і цього разу…

Крізь завісу зі сліз Чаяна бачить, що Святославові очі ледь тепліють, стаючи схожими на Вогнеданові.

— Бідна дівчинко, — говорить правитель, — тобі таки було потрібно, якщо не кричати пробі, то, принаймні, поскаржитись опісля. Я знайшов би спосіб роз’яснити пану воєводі, що наші жінки не є його власністю. При тому б його не вбили, але… Та час минув… Що ж… Ти маєш розуміти, що деякий час мусиш перебути віддалік від чоловіка. Скажімо — в боговладському домі Лларанів-Драганів. А потім… Потім — побачимо…

— Але ж ви не оповісте Вогнеданові? — питає Чаяна жалібно.

— Я не хотів би цього, — говорить Святослав, — не хотів би, щоб він знав… Тільки в разі якихось наслідків… Для всіх, мила Чаяно, ви, розсерджені на свого чоловіка, віддалилися у родинний дім. Дозвольте йому вперше відвідати вас лише опісля трьох місяців усамітнення.

Чаяна не радіє, що їй повірили… Вона лихоманково думає… Хто… Хто вистежив її та моанця?… Напевне — люди Охоронця Клейнодів… Дійсно, вона забула, що тут не зеліборський палац… Тут Боговлада… Присутність правителя посилює стеження й охорону.

Отже — про її пригоду відомо Вартиславу… Вогнедана вони вирішили не сповіщати — Повелитель та його Дракон… І навряд чи Вартислав насмілиться оповісти про таке Повелителю Вогнедану… А якщо навіть і оповість… Чаяна була певною, що чоловік не став би її віддаляти від себе… Навпаки б — потішав і заспокоював невинну жертву насильства.

— Ваші слова, — жебонить вона тим часом, — є мудрими і справедливими, Ваша Ясновельможносте… Я так люблю Вогнедана, що в розпачі хотіла накласти на себе руки… Мене спинила лише думка, що подумають про це дивні і люди Боговлади. Могла б виникнути чутка, що я зробила це через негідну поведінку принца Ельберу… А я не хочу нічим йому зашкодити ні в житті, ні в потойбіччі…

— Дитя моє, - сказав правитель лагідно, — навіть не думайте про подібне. З часом все забувається… Я порадив би вам звернутися до цілительок Храму Сонця. Вони розуміються на хворобах не тільки тіла, але й духу. Згодом Вогнедан час від часу відвідуватиме вас… О, не плачте…

Сльози Чаяни були справжніми і злими… Кілька місяців не бачити Вогнедана… За ці кілька місяців ним остаточно заволодіє чорногорська дівка…. Вона-то бачила, як він поводився у Зелеміню, яким був уважним до своєї нареченої, і як поводиться тут, коли поруч Дана і вся оця його зграя приятелів. Вона, Чаяна, придумала колись чудове маскування, довівши власну пристойність до крайнощів і ставши мішенню насмішок. Зараз це їй допомогло — Повелитель повірив в її невинність. Але власна машкара зіграла з зелемінською князівною лихий жарт — вона не могла відмовитись зробити те, що було для неї найпристойнішим виходом з халепи.

Краєчком ока Чаяна побачила, що Святослав сам налив їй з карафки лимонного настою, видно, не бажаючи кликати пажа, або челядинця. Жінка з вдячністю взяла келишка, і Вогнеданів батько відвернувся й підійшов до вікна. Щоб дати їй можливість виплакатися.

І тут Чаяна наважилась… Вона одним ковтком вихилила настій, навіть не відчувши його смаку, підвелася, аби поставити келишок на тацю, і повернула підвіску браслета просто над карафкою. Молочно біла краплина впала у жовтаву рідину і зникла без сліду.

— Дозвольте мені, - мовила Чаяна, втерши сльози, — піти, Ваша Ясновельможносте.

- Ідіть, — дозволив Святослав, обертаючись, — не втрачайте сили духу, дитя моє… Те, що трапилося з вами є жахливим, але ви вже пережили цей жах. Сподіваюся, що витриваєте й надалі. Донька Володаря має бути відважною… Щодо ж вашого кривдника — то, можливо, у нього виникнуть неприємності, опісля того, як він перестане бути посланником.

Чаяна схилилася в уклоні, і поволі випливла в двері кабінету. Повелитель знову підійшов до вікна, тоді погукав неголосно:

— Вартиславе…

Веданг з’явився з невеличкої потайної кімнатки. Видно йому звідти не було, зате чув він усе дуже добре.

— Твоя думка? — спитав правитель.

— Хтозна, — знизав плечима Вартислав, — з доповіддю знаної мені особи нібито розходжень нема. Зрештою, пан Рімін дійсно лише тупий варвар, а пані Чаяна занадто дбає про те, аби не відступити від затверджених правил. Те, про що вона оповіла, цілком могло статися насправді.

— Але ж яке паскудство, — мовив Повелитель, — той дикун… Взяти силою жінку… Йому пощастило, що він натрапив на цю ніжну квітку, а не на войовницю, на зразок Дани Лелег. Я знаю, Варте, у тебе були щодо Чаяни якісь підозри, але…

— О, так, — сказав Охоронець Клейнодів, — власне, божевілля дивного легко виявити тому, що у нього з’являються відхилення від звичаєвої поведінки. Він чи вона можуть це приховувати, але… Взяти хоча б пані Власту Ставську — про її дивацтва шепотівся весь двір. Довше можна ховатися з цим на власному хуторі, як пан Вербинський, або отой зелемінець, котрий убив сусіда за те, що той не так тримав виделку. Пані Чаяна весь час на виду, однак… Справа в тому, що у Зеліборі почали коїтися чудні речі…

— Що саме? — спитав Святослав.

— Ваш син сповістив мене про справжню причину замаху на його чотового. Пан Вишневський таємно зустрічався з панною, котра задля ночі кохання вбирала машкару воїна-вивідача. Останньої ночі вона запропонувала йому прийняти участь у…винищенні правлячого роду.

— О, навіть так? — ледь звів брову Повелитель, — панна у машкарі… Цікаво…

— Або це дивна, котра не може затулятися маною, або панна з людей, наближена до зеліборського двору. Вона маскувала не тільки лице, але й рухи та голос. Принаймні, пан Вишневський не зміг точно означити її расу. Мої люди почали длубатися в доробку зеліборського судді і знайшли випадок… трохи подібний до цього. Неякий пан Збислав Добрит, збраславський шляхтич і воїн, під час відпочинку з приятелями у Зеліборі познайомився з панною, як він говорив, з міщанок і почав з нею зустрічатися. Приятелям він хвалився, що загадкова діва ніколи не знімає машкари з обличчя. З останньої зустрічі перед від’їздом до місця служби він не повернувся. Тіла не знайшли і досі. Як і інших слідів нерозважного пана Добрита. Ще один випадок трапився уже з пожиттєвим шляхтичем з Ведангу, паном Світляном Струмочком. Він теж хвалився приятелям, що зустрічається з дівчиною, котру він однак означив, як дивну… Його знайшли мертвим того ранку, коли він мав покинути Зелібор, і повернутися до прикордонного містечка, де служив. На тілі не було жодних подразнень, але трохи непокоїть, коли воїн, якому немає ще й тридцяти літ, вмирає від зупинки серця…

— Дійсно, є певна схожість, — визнав Святослав, — це все?

— В день приїзду Вогнедана до Зелібору, — продовжив Вартислав, — хтось вбив пару лебедів з усім виводком на Лебединому озері. Принц вважає, що це була спроба його налякати, або попередити…

— Гаразд, але до чого тут донька Володаря? — спитав правитель ледь заскочено.

— Бо всі ці події якимось чином зв’язані з зеліборським палацом. Обидва загиблі шляхтичі були приятелями княжичів Ольга та Яровита. Щодо ж лебедів — то це явний натяк на те, що ново пошлюблена пара довго не проживе. Чи немає у панни Чаяни суперниці, таємно закоханої у Принца Яблуневого Саду? Можливо — з привілейованої челяді, звідси і труднощі у визначенні раси… До того ж, паж пана Вогнедана одного разу побачив над ложем свого володаря, як він говорив, «привид у плащі».

— Тобто, серед панночок, котрі супроводжують Чаяну, якась несповна розуму, — сказав Святослав без усміху.

— Опісля історії з Ріміним, — так само без усміху мовив Вартислав, — я був подумав, що це сама князівна. О, не усміхайтесь, Повелителю… Я знаю — «зразок пристойності на межі зловісності». Але, ще бувши підлітком, вона свідомо розірвала зв’язок душ поміж собою та братом-двійнею…

— Мені оповідав Володар, — мовив Святослав стиха, — у дівчини був сильний страх перед смертю, вона боялася померти і потягти за собою Ольга. Або втратити розум в разі братової загибелі. Зрештою, Ольг Лларан є воїном, і ніхто не є завороженим від стріли та меча… Ні, Чаяна тут ні до чого…Я не один раз говорив, що Володар прекрасно править своїм князівством, але своїм дітям приділяє менше уваги, аніж вони того заслуговують. Навіть напівкровному — зрештою юнак не винен у своєму походженні і материній втечі, а батько зовсім про нього не дбав. І наслідки не забарилися — з хлопця виріс якщо не негідник, то, принаймні, дуже непевна особа. Одна ота історія з рабами чого варта… Але нині він виправляється — на прийомі посланників я навіть його не пізнав, настільки старший Володаревич став витонченішим щодо одягу та поведінки.

— О, дай-то Боги, — хмикнув Вартислав, — а про мене так яблучко від яблуні… Хвала Богам, що у нас успадковує все не найстарший, а найгідніший.

— А щодо тієї панни, — продовжив Повелитель, — то її потрібно розшукати. Разом зі спільником, або спільниками. Отими, хто вдарив ножем пана Вишневського. Налий-но мені настою, Варте, будь ласкавий. І поклич цілителів, якщо тобі не важко… Я знову слабну… І слабну нині швидше, аніж раніше.

— То все хвилювання і клопіт, — мовив Веданг лагідно.

— Дожити до числа судьби, — прошепотів правитель, — до того дня, коли моєму сину виповниться двадцять один рік… І пережити цей рік… На світанку Великої Ночі, коли Вогнеданові буде двадцять два, моє серце має зупинитись, Вартиславе…

— Я сподіваюся…, - сказав Вартислав, простягаючи склянку, — що ваш вік…

— О, не треба, — мовив Повелитель, відпивши напою, — я вже давно мав померти… Власне говорячи — моє тіло вже померло. Але двадцять перший рік завжди був фатальним для роду Ведангів, а я є сином Чорної Троянди і твоїм братом у перших…

— Про це говориться і у «Сувої Сіллура», — схилив голову Вартислав, — нібито, опісля поразки у війні, гарраські чаклуни, а радше — люди, котрі якимось чином вміли спілкуватися з Чорнобогом, закляли Веданга Сіллура на смерть з усім родом його. Але мій пращур був все ж таки богорівним і пережив страшний обряд, який нібито вбив би пересічного тубільця. Однак, відтоді оце тавро і супроводжує рід Драконів. В двадцять один рік я дійсно трохи не загинув, але тоді була війна…

— Тобто, ти не дуже віриш в число судьби, — сумно всміхнувся Святослав, — Влада Парда, сина нашої тітки, трохи не замучили на смерть на третій день опісля його двадцять першого дня народження… Я танцював Аркан, щоправда, коли мені ледве виповнилося вісімнадцять, але в двадцять один рік мої життєві сили вичерпались, і я став Крижаним Повелителем. Щоправда, опісля того я ще зміг зачати сина, але… Бідолашна Конвалія… Нещасна Воїдана…

Вартислав підійшов до дверей і пошепки віддав розпорядження Вовчуру. А тоді віддалився, бо знав, що друг і Повелитель не любить, коли є свідки його слабкості.

***

Боговладський митець пан Руєнь Зорко дуже пишався з чести, яка йому випала. Дружина княжича Чорногори Біла Ружа замовила йому малювання зі свого брата, Принца Яблуневого Саду… На малювання принц мав бути вдвох з побратимом, котрий теж був родичем принцесі з Боговлади. Таким чином Біла Ружа бажала зберегти спогади про Боговладу у Високому Замку.

За оцими клопотами з посланництвом, юнаки не дуже часто позували пану Зорку, і поштивий митець працював по пам’яті. Однак, недарма художник славився по місту точністю руки і ока. Малювання вийшло дуже схожим, і нині пан Зорко лише довершував свою роботу.

Родом пан митець був з-під Радину, а отже — земляк пану Воїславу, котрий і мав бути зображеним поруч з принцом Вогнеданом. У Боговладі він навчався у славного митця Лебедяна Квітича, та так і зостався у стольному місті. Почесне замовлення аж відмолодило старого художника, котрий приязним оком поглядав на молодих вельмож. Вогнедан на малюванні сидів на камені з флейтою в руці, неначе тільки-но відняв її від вуст. Поруч, трохи нижче, на такому ж камінчику сидів задумливий Воїслав… Тлом служила розквітла яблунька, і її квіт заплутався у волоссі двох друзів.

Саме таке малювання замовила пану Зорку Біла Ружа. Вона хотіла, щоб воно нагадувало їй про ті щасливі дні, коли юний Принц Яблуневого Саду тільки починав бути відомим у світі. Про ті дні, коли старша сестричка сама слухала його гру разом з чорнооким родичем. Принцеса нудьгувала за столицею, старанно укриваючи свої почуття перед коханим Владияром.

Нещодавно Біла Ружа відчула себе вагітною на радість чоловікові і всьому роду Пардів. Жінка хотіла під час вагітності милуватися ніжним братовим лицем, аби дитині передалася від нього хоч дещиця вроди і здібностей.

Пан Зорко нарешті зробив останній рух пензликом. І жестом запросив замовників подивитись. Окрім Вогнедана з Воїславом, котрі сиділи на дзигликах, на канапі у палацовій майстерні, де й творив придворний художник, розмістилося подружжя Пардів, а у кріселках — князівна Владимира та Дана Данадільська. Біля вікна стояли, розмовляючи пошепки пані Вишня та її брат Брячислав.

Брячислав останнім часом майже не полишав гурток, душею якого був принц Ельберу. Та приваблювали його не стільки мистецька Вогнеданова гра та поетичні змагання, а жагучі очі чорногорської князівни. Панна Владимира поглядала на нового залицяльника зовсім іншими очима, аніж на бідолашного принца варварів. Красень Ставський, котрий на додачу був чудовим воїном, подобався панні… Однак, князівна не хотіла покидати Чорногору, а заміжжя зі Ставським накладало на неї обов’язок бути покровителькою родового маєтку і майже постійно жити у Данаділі.

Тому панна Владимира думала… Думала, позираючи на Брячислава так, що молодика аж обдавало приском. Чутлива Вишенька лише зітхала. Вона дружила з Даною — войовницею, і непогано з нею ладнала, але грізна донька Пардів її відлякувала своєю різкістю, ледь замаскованою під пристойну ввічливість.

Все товариство тим часом зрушило зі своїх місць на запрошення митця. Спершу картину оглядала Біла Ружа, яко замовниця. Тоді до малювання підступив Владияр, а тоді вже інші.

Вогнедан побачив, що картина вдалася. Пан Зорко якимось чином вгадав, що було потрібно сестрі. На малюванні принц був молодшим, ніжнішим, лице його ще не було обпалене вітрами Чорногори, в очах було менше впевненості, зате більше гіркуватої задуми. І лице Воїслава теж було молодшим і лагіднішим. Цього Веданга ще не катували вогнем…

— Такими ми були до заслання, — всміхнувся Вогнедан до сестри, — ти захотіла воскресити тіні минулого?

— У пана Зорка чудова пам’ять, — ухильно мовила Біла Ружа, — він не забув твоєї юності, мій ласкавий братику… Мені так жаль… Я і досі не розумію татка, адже це через нього ту юність розвіяло чорногорськими вітрами.

— Повелитель все зробив вірно, — мовив Вогнедан жартівливо, — якби не оте заслання, то твій поштивий свекор і досі страхав би юних Пардів, що відправить їх до мене вивчати красоти слова…

Він хотів додати ще дещо, але на порозі майстерні виник паж Повелителя.

— Його Ясновельможність, — мовив він тихо, — хоче бачити нині всіх тут присутніх родичів, а також пана Воїслава та панну Владимиру. Зі своїми дружинами та чоловіками…

Вогнедан ніколи не був у батьковій спочивальні. І ніколи не бачив батька на ложі — тяжко хворий Святослав завжди намагався зоставатися на ногах. Нині Повелитель Ельберу спочивав на мереживних простирадлах, прикритий укривалом. Поруч сиділа пані Воїдана, тримаючи його за руку. За ширмою, що відгороджувала частину кімнати, чулися голоси. Біля сестри стояв князь Вартислав, схиливши голову, наче втілення суму.

Над батьковим ложем висіло навіть не малювання — начерк. Якийсь чорногорський краєвид, видимо зв’язаний зі спогадами молодості. Вогнедан не наважувався перевести очі з краєвиду на батькове лице…

— Сина…, - вимовив правитель, — покликали?

Вогнедан підійшов до ложа. Поволі схилив коліно.

— Зарано, — прошептав Святослав, — не втриматися… Вже бачу шлях поміж зірками… Шлях до гаю пращурів… Зарано…

— Ні, - мовив Вогнедан розпачливо, — не йдіть…

— Мій час закінчився, — сказав правитель болісно, — Сину… Я залишаю тобі Ельбер Прекрасний… І Вартислава — Охоронця Клейнодів… Пробач мені за всі твої жалі, моє ельфенятко… Я любив… тебе…

Вогнедан мовчки дивився на батька, не в силі вимовити й слова.

— Воїславе…, - сказав правитель, і молодий Веданг опустився на коліно поруч з приятелем, — будь йому… Незмінним і вірним… Колись заміниш Вартислава…

— Я присягаю…, - вимовив Воїслав.

— Не дочекався онуків, — мовив Святослав, і Дана та Біла Ружа схлипнули одночасно, — так жаль… Але я сподіваюсь… Парди — Владияр з Владимирою… Скажіть Владу, що я… Що я не гніваюсь на нього за одну давню… історію… Він заплатив за неї страшну ціну… Скажіть Владу… Перший Дракон відлетів, згадуючи друга…

— О, так, — прошепотіла князівна, — ми передамо…

— Варте, — прошепотів помираючий, — будь наставником Вогнедану…

— Все що в змозі, - відповів князь Ведангу.

— Воїдано, — сказав правитель вже ледь чутно, — я був твоїм болем все життя. Чи забудеш?

— Я була жоною Повелителя, — мовила Перша Пані, - але я кохала Святослава… Ми зустрінемося, моє кохання, там, де болю нема…

— Варте, — сказав Святослав, — поклич жерця… Відхідну… Мені холодно…

З-за ширми з’явився волхв-цілитель. Срібний дивний, виснажений до краю. Здавалося, що він зараз сам полине за тим, кого не зміг врятувати.

— Відхідну, Зореладе, — мовив Повелитель, — будь ласка…

— У мене немає навчителя, — поволі заговорив Зорелад, а Святослав повторював за ним вже неслухняними вустами, — життя — мій навчитель… У мене немає володаря, судьба — мій володар… У мене немає зброї, тверда воля є моєю зброєю… У мене немає панцира, незламний дух є моїм панциром… І я помираю знову… Щоб відродитися таким, як я бажаю…

— Гаразд, — прошепотів Святослав, опісля довгої мовчанки, — не заблукаю… Богуславо… Ти зустрічаєш мене?

Воїдана затулила руками обличчя і так застигла. Але Повелитель ще дихав і був притомним. І тут від дверей до ложа нечутно підійшов Вовчур-чорногорець.

— Мій Повелителю, — сказав стиха, — я маю двох братів і є молодшим сином… Рід Вовчурів не урветься з моїм відходом. Дозвольте вас супроводжувати…

Святослав з хвилину дивився вже гаснучим поглядом на завмерлого в ногах його ложа юнака.

— Молодий, — прошепотів, — подумай… Не поспішай…

— Благаю…, - вимовив Вовчур, — не відмовляйте…

Повелитель опустив вії… Вже помертвілими вустами вимовив:

- Ідемо…

Вовчур з полегшеним зітханням опустився на підлогу там, де стояв. Вуста його ворушились, видимо проказуючи «Світоч шляху» — так бо звалася відхідна молитва, тоді юнак притулився головою до краю ліжка і затих.

Дихання Святослава ставало все рідшим. Воїдана підвела очі на брата. В них був розпач, гнів, і ще щось, чому немає назви. Вогнедан похолов, бо зрозумів. За його спиною здушено схлипнула Біла Ружа.

— Я піду за ним, брате, — поволі вимовила до Вартислава Перша Пані, - і тобі мене не втримати… Нікому з вас не зрозуміти, що значить згоряти від кохання поруч з Крижаним Повелителем… Там немає болю… Там я зустріну Конвалію, і ту його… Богуславу. І усміхнуся їм… Не смій мене зупиняти… Так, він не брав мене з собою. Але ж не можна вибиратися в таку дорогу тільки у супроводі пажа…

— Я не смію тебе затримувати, сестро, — сказав князь Ведангу, — це наше право — вибирати поміж життям і смертю.

Пані Воїдана владно простягнула руку до Зорелада. Срібний мовчки подав їй дерев’яне пуделечко. На кришечці було зображено двох танцюючих лелек. Одна з прибічних панночок дружини Повелителя накрила пані Воїдану шалем. Жінка прикрила ним лице і повернулася до ложа, на якому помирав Святослав.

Минуло кілька важких хвилин, і правитель зітхнув востаннє. Його лице поволі заспокоювалось, стаючи таким погідним і ніжним, яким ніколи не було при житті.

Вовчур-чорногорець вже давно не ворушився. Вогнедан так і не побачив, коли юнак прийняв отруту. Пані Воїдана схилилася на чоловікове ложе… І, у загальній тиші, раптом лунко вдарилося об підлогу дерев’яне пуделечко….

— Сьогодні теж

Прощальний відблиск сонця, — прошепотів Вогнедан,

Погас в долині, у густій траві

Як і тоді

Серпанком оповитій…

Вартислав глянув порозуміло… Конвалія Ставська також померла наприкінці літа.

— Тримайтеся, — прошепотів князь Ведангу, — Тримайтеся… Повелителю.

І Принц Яблуневого Саду затремтів, неначе під поривом буревію. Тоді підвівся і востаннє віддав батькові уклін, схожий на танок. За ним схилилися вельможі.

***

Похорон урядили як належить.

Повелителя та його жону Воїдану привезли на місце вогняного поховання на гарбі, запряженій данадільськими білими волами. У вогні зазвичай ховали шляхтичів — людей і дивних, і у вогні ж відходили жерці. Решта ельберійців лягала на останній спочинок у землю, яку звала своєю.

На поховальному пагорбі подружжя поклали на велетенський дров’яний стос, складений чотирикутником. В ногах у Повелителя розмістили його пажа-чорногорця.

Дрова полили запашною олією, і воїни, обрані з поміж гриднів, натягнули тятиви луків…

Палаючі стріли вдарилися об дрова. І спалахнув вогонь…

Вельможі Боговлади мовчки спостерігали за полум’ям. Трохи далі, за ланцюгом з данадільських гриднів, стояли боговладські міщани та селяни з довколишніх сіл.

Вогнедан дивився у вогонь. Він ще не вірив… Його татко… Повелитель Святослав… Його крижана опора в цьому світі…

Тепер за все має відповідати він, Вогнедан… Ельбер Прекрасний є під його захистом…

Під захистом двадцятилітнього молодика… Добре, що поруч є Вартислав. Незмінний і вірний князь Ведангу.

Плаче поруч Біла Ружа… Ледь чутно схлипує Дана. Чаяна застигла мов статуетка жалю…

Він так боявся батькової смерти… І ось воно сталося…

Гуготить полум’я… Десь там вони вже йдуть росяними травами — Повелитель з дружиною у супроводі пажа.

Прощальний відблиск сонця… Прощальні таткові слова…

Моє ельфенятко…

Він так ніколи не називав його, Вогнедана… Вголос не називав…

Всі вельможі у білому… Жалоба…

Вартислав поруч… Незмінний і вірний. З другого боку застиг його син. Воїслав — гідний син свого батька. Той, що ніколи не зраджує…

Він протримається… Дракони допоможуть…

Буревій Квітанський не встиг приїхати… Нема і Влада з Володарем. Вони прибудуть вже на поминання. І на коронацію…

Вогнедан, Повелитель Ельберу…

Шепоче теплий вітер… Ці слова шепоче вітер над його землею…

Вогнедан…

Розділ восьмий. Самотність журавля

Святославова смерть наче оповила Боговладу тихим сумом. Мовчала Шляхетська Дільниця, замовкли сріблясті голоси ельфенят, котрі зазвичай гралися у двориках і садочках. Затихли міщанські квартали — галасливі торговці вже не вихваляли свої товари, а ремісники — свою майстерність. Не чутно стало голосів рознощиків і мандрівних перукарів, замовкли вуличні співці, закрився на час жалоби Народний театр. Навіть селяни на ринку пропонували свої товари пошепки, хоча ніколи в житті не відмовлялися голосно і солідно поторгуватися, довго обговорюючи статі коней, молочність корів і інші такі речі, які мав знати кожний поштивий мешканець селища.

Зі столиці, разом з гінцями, мовчанка розповзалася по країні. До Боговлади з’їжджалися вельможі, шляхта і просто цікаві. По сорокаденній жалобі мала відбутися коронація Принца Яблуневого Саду.

Вогнедан ці дні проводив у роздумах, як і велів звичай. Він багато спав, годинами просиджував у своєму садочку, часом брав флейту до рук, і тоді його гра змушувала плакати тих, хто знаходився поблизу. Світлян, котрий мав віднині зватися пажем Повелителя, мовчки готував своєму володарю настоянки з м’яти і думав про смерть свого попередника. Загибель молодого горянина Світлян вважав найвищою відданістю і потиху заздрив відважному Вовчурові. Через кілька недовгих літ юний Горич мав покинути свою службу, і стати воїном квітанського Прикордоння, або палацовим гриднем. Його місце при боці Вогнедана займе підліток зі шляхетської родини, котрий теж буде виконувати волю Повелителя, аби потім, ставши воїном, віддавати накази. І коли Повелителю Вогнедану виповниться десь так років з сотню, за ним у росяні трави потойбіччя ступить інший юнак, котрий може нині ще й не народився на світ.

Спорожніли покої Першої Пані. Челядь шепотілася, що зайняти їх мусить Дана Данадільська. Пані Чаяна таки змушена була перебратися у Дім Лларанів. Вона сподівалася, що у клопотах, пов’язаних з похованням, про це забудуть. Але князь Вартислав не забув… І нагадав. Чаяна думала зі злістю, що використала своє зілля не на ту особу. Починати потрібно було з Охоронця Клейнодів, а правитель згас би і сам, зоставивши Вогнедана без підтримки. Та було вже запізно. Добре, що хоч ніхто нічого не запідозрив.

Рудан тепер дивився на Чаяну наче відданий пес. Він здогадався, що Святославова смерть якимось чином зв’язана з отою їхньою розмовою. Наївний напівкровка подумав, що Чаяна виконала завдання моанського вивідача рятуючи його, Рудана… Рудан був першим коханцем свавільної панночки, і, незважаючи на всі її примхи, все ж таки вважав, що не байдужий князівні. Нехай вона там говорить про кругловухих смердів і про Імперію Ельфів, де люди є рабами. Однак на ложе кличе Рудана… Опісля всіх своїх полюбовників, і гостровухих і кругловухих.

Вогнедан був настільки заглибленим у себе, що навіть не помітив від’їзду другої дружини. Як-то і належить воїну в жалобі, він не зустрічався навіть з Даною. Навідували його лише обидва Веданги.

Наприкінці жалоби прибули вельможі П’яти Родів. Приїхав Влад Чорногорський з дружинами і молодшими синами, прибув князь Буревій Ллєг з сином та онуками та князь Володар Зелемінський з дружинами, молодшими княжичами і Лемпартом, який повернувся з половини дороги до Зелібору.

Всі ці гідні особи навідували родича у жалобі, казали про померлих добрі слова, захоплювалися вчинком молодого Вовчура… Вогнедан прийняв його батька, котрого пам’ятав по Владигорі. Сотник Вовкулака, сповнений смутку, розчулив серце князя Данадільського. Вогнедан почав потішати горянина, і власний його біль трохи відступив.

Влад Чорногорський говорив слова співчуття незвично тихим голосом, а коли почув, що Перший Дракон згадав перед відходом у незнане свого друга-суперника, то зронив сльозу.

— Власне кажучи, — мовив, — Святослав страждав через мене… Якби я не вганяв тоді за певною особою, гідною всякої хвали, то вона не загинула б так… так страшно, і Святослав не став би до лави бойового Аркану… Її відмову він би пережив — воля Саламандрів увійшла у приказку. Він не зміг пережити її загибелі. І того, що вона вибрала мене — кращого друга… Воліла стати подругою князя Чорногори, аніж дружиною принца Ельберу, а у майбутньому може… О, ці жіночі серця…

— Серце, — сказав Вогнедан сумовито, — йому дійсно не можна наказувати… Воно бажає кохати… А ми — лише прояв цього бажання. Я не звинувачую вас, мій любий родичу. Ви були другом Святославу — станьте опорою його сину.

— О, так, — вимовив Влад, — шляхетність є обороною і роду Пардів, і південного кордону.

Вогнедан прийняв і князя Буревія, і князя Володаря. Прийняв їхніх синів, при чому знову вислухав вибачення княжича Лемпарта, котрий за останній рік разюче змінився, і був яким-то аж занадто солодкавим, а про свою поведінку дбав незгірш за сестру.

Вага втрати тиснула на душу, але П’ять Родів, п’ять променів корони Ельберу, віднині — його, Вогнедана, корони своєю присутністю трохи полегшили зажуру Принца Яблуневого Саду. Скоро вже ніхто не назве його так… Скоро навіть Дана з Воїславом зватимуть його на «ви». Ви, Вогнедане… Ви, мій Повелителю…

Його любов до батька, пройшовши через тяжкі випробування, нині перетворилася на камінь Поховального Пагорбу… На тому камені було вибито «Святослав, син Святополка, онук Святозара з роду Саламандрів — Вогняних Ящерів. Повелитель Ельберу».

«Моє ельфенятко…»

Вогнедан виспівував свою тугу голосом флейти, доки починав бачити перед собою не камінь — живого батька. Здорового і веселого… На малюванні Вовчура, що звалося «Лики Аркану», було зовсім інше лице… Його татко ніколи не ставав до лави смертників, не забезпечивши продовження роду… Його татко не вірив видінням — він сміявся над ними. Повелитель Святослав лише відбув у далеку подорож, взявши з собою тільки жону і пажа…

Ввечері перед днем коронації за Вогнеданом прийшли жерці з Храму Сонця на чолі з Зореладом. Волхв — срібний жестом звелів юнаку йти за ним. За звичаєм спадкоємець мав вийти з палацу без свідків.

Порожні переходи палацу… Нечутно ковзають білі тіні. Жерці у білому, і він, Вогнедан, у білому. Босий, бо на те жалоба… Чорне довге волосся розметалося по сорочці з грубого полотна.

Колись отак йшов до влади і молодий Святослав… Вогнедан народився вже після смерти дідуся Святополка. Воїни гинуть рано… Дід помер від рани, яку отримав у битві з астеонцями.

Знайома стежка до храмового пагорбу… Білі тіні довкола… Запах квітів… Тиша… Десь внизу причаїлася Боговлада в очікуванні знаку Небес.

Ось і білі брили Храму Сонця… Зорелад мовчки вказує Вогнеданові на землю, і той лягає горілиць, очима вбираючи світло зірок…

Як же гостро палає Сіллон на нічному небі… Його промені схожі на мечі.

Шелестить над пагорбом теплий вітер, торкається обличчя розпростертого на землі дивного…

«Ви прийшли здалеку, діти мої…»

Він є товмачем, цей духмяний вітерець… Тоді, на батьковому похованні, він кликав Вогнедана на ім’я… Земля Ельберу озвалася до свого названого сина вустами вітерцю, що кружляє від Зелеміню до Чорногори.

«Прийшли здалеку… Прийшли…»

Сіллон над головою… Так далеко вітчизна предків… Біла цятка повзе по небу… Летюча Зірка… Великий Леаран…

— Мій Еллон Світлий, — вимовляє Вогнедан стиха, — Ллорі Еллон Ельфінар…

Чому він ніколи не думав про ту, далеку вітчизну? Не намагався уявити, якою вона була… Дивні зрідка говорять про Пришестя. Дуже зрідка… Щоб не згадувати, що до переселення призвела поразка і погибель.

Про те, що сталося тоді на Еллоні, знають лише жерці. Особи, яким належить нести вагу знання про втрачений світ предків.

Мерехтить вгорі Сіллон. Поволі повзе по небу Великий Леаран… Побачити його на небі в ніч перед коронацією щось та означає. Треба буде спитати в Зорелада.

Хмарка затулила зірки на небі… Дощик… Важкі теплі краплини просочують полотняну одежину…

Вогнедан лежить непорушно, не заплющуючи очей. Краплі дощу поволі сповзають по його обличчю, наче сльози…

Шурхотить теплий вітерець, хмаринка поповзла далі… Літні дощі вередливі і недовгі… Батько якось оповідав, що в ніч перед його коронацією вдарила гроза… Жерці одностайно вирішили — будуть війни, але переможні, бо сам Громовиця відвідав майбутнього правителя…

Вогнедан не відчуває холоду, не звертає уваги на мокре вбрання. Він намагається почути голос землі…

— Мій Ельбер Прекрасний, — говорить він до теплого вітру, — мій Коханий Край…

І наче чує відповідь — «Маєш захистити…»

— Я захищатиму, — шепоче юнак, — я збережу сади Боговлади… Попіл… Не буде попелу… Не всі видіння збуваються… Я мушу спинити це зло…

«Насправді любиш, — шепоче теплий вітер, — насправді бажаєш… Дитя моє, опирайся до останку… Горде дитя Ельберу Прекрасного… Щоб не сталося, опирайся… Навіть у безодні — не скоряйся нікому і нічому…»

Його підіймають з землі Зорелад і ще один чоловік в білому. Тіло Вогнеданове затерпло. Юнак ледве дихає, а у вухах все ще лунає безплотний голос…

«Щоб не сталося — опирайся…»

Його ведуть, а радше несуть до схилу пагорба. Там внизу — штучне озерце, котре поповнюється водою з джерельця… Біля нього — ще кілька білих постатей.

З Вогнедана знімають біле вбрання жалоби… Він не має права носити його рік, а то і кілька літ, як всі його підданці. Він — спадкоємець трону, Ельбер не може зостатись без правителя. Жалоба по батькові зостанеться в його серці.

Зорелад різко штовхає юнака у воду… Озерце глибоке, а вода тепла, майже гаряча. Гаряче джерело… Вогнедан і не знав, що таке диво є у Боговладі. Він бачив гарячі джерела в Чорногорі, але тут, біля Храму Сонця…

З купелі Вогнедан виходить, мов наново народившись на світ. Служителі храму хутко витирають його простирадлом і починають вбирати до денної урочистості.

Вбрання з блакитного шовку… Накидка, розшита золотом… Вологе волосся вправно розчісує жона в білому вбранні. Вогнедан повертає голову і намагається роздивитися обличчя…

Не помилився… Срібляна… Віщунка погибелі… Його засторога… Усміх на обличчі віщої жони чи-то підбадьорливий, чи-то жалісливий… Не зрозуміти…

На голові у нього скоро виникає ціла споруда з косичок… Парадна зачіска, яку він ніколи не робив. Навіть на великі свята. Волосся затягнене назад, відкриваючи чоло… Осиротілий вінець Ельберу очікує на володаря в тронній залі… І меч, прозваний Державним. «Пелюстка вогню» повернеться до зброярні палацу. Як Вогнедан пишався, коли Бранибор доручив йому іменного меча…

На пагорб Вогнедан повертається бадьорим і сповненим якогось тихого спокою. Цієї ночі йому не було лихого знаку… Навпаки, всі видіння закликали до відваги і спротиву лихій силі. А опиратися дивні уміють… І ворогу, і вселенському злу…

Себе юнак не бачить, але його дзеркалом є лице Срібляни. Жриця-дивна дивиться на нього з замилуванням. І знову жаль тінню ковзає по її обличчю.

— Чи ви готові, ваша вельможносте? — стиха запитує жінка, — супровід очікує на вас внизу.

Вогнедан ще з хвилину вичікує… Багряний пруг світанку над обрієм… Кудись щез вітерець, котрий тлумачив слова, які говорила земля Ельберу своєму Повелителю… Проминула ніч, сповнена чарів і прикмет… Їх, ті прикмети, уважно вивчать волхви і подадуть правителю сувій, списаний порадами… Батько Святослав вірив у прикмети і часто радився з волхвами. А от його Охоронець Клейнодів є слинним вільнодумцем і насмішником. Ні, князь Вартислав враховує чутливість жерців та провидців у багатьох справах, в тому числі і державних. Але у прикмети не вірить. Ні в лихі, ні в добрі.

— Я готовий, — врешті відповідає юнак, і рушає до стежечки, котра веде вниз, у бік Палацу.

Внизу на нього очікують обрані з п’яти ровт воїни. Ранковий вітерець грається короговками. Застиг у лаві ведангських гриднів чорноокий хорунжий…

«Він теж казатиме мені «ви», — знову подумав Вогнедан, — ніколи й ніхто вже не назве мене дитячим ім’ям для найближчих. Навіть Дана…. Навіть вона….»

— Стрій…, - розкочується по лавах… — Прямо глянь…. Прямо… Прямо…

Вогнедан стає на своє місце — за прапороносцями Данаділу. Чомусь до голови приходить пан Богудан Змій… Цікаво, що б він сказав, побачивши нині свого вояка Світанка? Напевне мовив би, що особа, котра замріялася на кухні і зоставила без юшки своїх колег, не варта того, аби сидіти на троні Боговлади…

Пан Богудан Змій, родогорський сотник… Чи збереглося у нього малювання зі старшої сестри? Цікаво, якою вона була, Богуслава Змій, перше кохання Святослава Данадільського? Перше, і швидше за все — єдине… Ні жертовність Воїдани Ведангської, ні тиха ніжність юної Конвалії не замінила правителю отого спалаху почуттів, який і привів його зрештою до ранньої смерти.

Площа перед палацом порожня… Поки що порожня. Скоро тут ніде яблуку буде впасти — поштиві боговладці терпляче очікують видовища ще з ночі.

Сходинки з зеленого каменю… Знайома зала. Тут татко приймав посланників… Тільки посланників. Для ельберійців у нього була приймальня можливо не така пишна, зате затишніша. Крісло з високою спинкою. Малювання на стіні… Вузькі бічні дверцята… В цьому покоїку з обтягненими шовком стінами Повелитель Святослав перебував перед своїм виходом до великої зали. Перед балом, або прийомом. На блакитному тлі шпалер вигаптовано вишневі гілочки… Столик… Кріселко… Напіврозгорнутий сувій…

Востаннє батько сидів тут перед тим, як вийти до моанських посланників. Продивлявся в очікуванні улюблені вірші… Цю збірку Повелитель Святослав уклав сам і звелів віддрукувати. Принаймні, Вогнедан, котрий знав усі відомі збірки напам’ять, цієї не бачив ніколи. Юнак сів у кріселко, і жерці полишили його на самоті. Його воїни зосталися у залі. Зараз вони мабуть шикуються вздовж стін і обабіч трону. А зала поволі наповнюється дивними вельможами і пожиттєвими шляхтичами, допущеними подивитися на коронацію зблизька за якісь особливі заслуги.

Аби відволіктися, юнак взяв до рук сувій і ледь здригнувся, побачивши свого вірша з вікопомних Великодніх Змагань. Не чернетку — того вірша, котрий зайняв друге місце. На полях рукою Святослава було написано — «Вражає…»

— Дякую, — стиха мовив юнак, — я буду гідним вас… Мій батьку, мій крижаний Повелителю… Нехай мені буде прикладом твердість вашого духу.

У залі заспівала срібна сурма. Вогнедан підвівся. Поклав на стіл сувоя. Двері покоїку поволі відчинилися…

Він бачив цю залу десятки разів, але ніколи — з цього підвищення. Знайомі обличчя, кольорові плями одягу…

Батьків вінець в руках Зорелада… Срібний щось говорить повільно і урочисто… Вогнедан не одразу здогадується, що це мова Еллону… Але схиляє коліно саме тоді, коли потрібно…

Обруч зі світляним каменем… По залі пройшов шелест-шепотіння: камінь засяяв…

Вогнедан випростується і бачить князя Вартислава, котрий шанобливо простягає йому меча, котрий зветься просто — Державним. І Вогнедан приймає з рук Охоронця Клейнодів зброю, котра стане його власністю до смертної години.

— Духом цієї Землі присягаю, — вимовив юнак з силою, — я — Меч, я — Оборона Краю… Кличу свідками духи одвічних стихій! Кличу Вогонь, Воду і Вітер! Кличу Сонце і Громовицю, покровителя воїнів! Кличу душі трав і дерев, річок і озер! І Блакитну Зірку, що горить на нічному небі! Кличу Великий Триглав, в якому народжуються, живуть і вмирають світи! Присягаю перед ними всіма стати душею своєї країни, її серцем, її розумом!

Це і була присяга Повелителів… Крик срібних сурем вже надворі сповістив боговладців, що до Ельберу повернулася його душа…

— Повелитель нині зветься Вогнеданом! — почувся голос оповісника…

— Хай славиться! — співучі голоси дивних змішалися з людськими голосами, — хай славиться наш Ельбер!

Вогнедан сідає у крісло на підвищенні. Четверо князів Ельберу складають присягу вірності новому Повелителю. З усім родом своїм… Першим схиляється пан Вартислав, поруч з ним — його дружини та обидві доньки. Вогнедан кидає швидкий погляд на лаву гриднів Ведангу. Воїслав стоїть непорушно, однак на устах його майнула тінь підбадьорливого усміху. Тримайся, мовляв, милий брате… Звичаї часом обтяжливі, зате необхідні.

Влад, князь Чорногорський… І обидві княгині — Ясмина та Мальва. Троє синів… Владан та Владислав дуже підросли за останній рік… Владияр тримає за руку Білу Ружу Святославну. Подвійно осиротілу Білу Ружу… Як це жахливо — втратити одночасно і батька, і матір. Він, Вогнедан, не пам’ятає смерти неньки, і то йому часом болить…

Буревій Ллєг, князь Квітану… Його син Вітровій з жоною… Трійця онуків — Вітер, Буревіст, Гострозір… Срібні юнаки, витончені квіти раси…

Володар, князь Зелеміню… Поруч схиляються в уклоні Рогніда та Рогволода… Лемпарт, Ольг, Яровит… Вогнедан раптом згадує — Чаяна… Ображена на нього Чаяна, котра перебралася в дім Лларанів… Онде вона, поруч з Даною… Спокійна, як завжди, і начебто не є смутною. Треба буде з’ясувати потім, що сталося. Можливо, ніжна пані невірно зрозуміла його останнього вірша…

Зосталося тільки вийти на площу, до люду… Ось він, згук срібних сурем… Повелитель зводиться зі свого трону і поволі йде залою. Люди і дивні схиляються перед ним у звичному уклоні-танку. Розчиняються важкі різьблені двері…

День… Білий день надворі. Площа заповнена ельберійцями… Шляхтичі, торговці, ремісники… Селяни з довколишніх хуторів… Приїжджі з провінцій…

— Повелитель нині зветься Вогнеданом! — голос оповісника

— Хай славиться! — відповідає площа, — хай славиться наш Ельбер!

Вогнедан зводить руку, і гомін стихає, як затихає вітер.

— Сини Ельберу! — мовить юнак, — у Краю змінилася душа, та Край не змінився… Я не даю вам обіцянок — я виконую звичай! Але звичай буде виконано неухильно. Я не лякаю вас потугою закону й права, але він діє, закон, даючи право кожному жити по волі. Я не говорю вам солодкої лжі про вічний мир, але ворогам Краю дано буде відсіч. Я не оповідаю вам про рівність, бо рівності не існує, але кожен з вас матиме змогу дорівнятися пращурам у розумі та силі. Моїми предками були Властимил Діл та Дана Ллон — дві гілки нашого народу. Як мені не розділитись надвоє, так не розділитись Ельберу. Ми — єдине дерево Роду… Хай славиться!

— Наш Ельбер! — гуде площа, — Сила і Слава! Хай славиться!

Знову голос сурми… І під цей голос поволі підіймається над палацом корогва з Триглавом, приспущена було на знак жалоби.

Сьогодні поштивих боговладців очікує гуляння і безкоштовні вистави боговладських акторів, а також — приїжджих з Чорногори та Квітану лицедіїв. Вельможі отримали запрошення на бал… Звичай… Звичай буде виконано неухильно… Хоча новому Повелителю зовсім не бажається ні балю, ні веселощів.

Але поки що Вогнедан має вільну годину. Її він проводить у батькових покоях, котрі нині є його покоями… Покої князя Данадільського прибрані, закриті і очікуватимуть на спадкоємця. Садочок з яблунями… Юнак вже вирішив з’єднати його з садом Повелителя. Така собі місцинка для відпочинку…

У кабінеті Святослава тиша і лад… Вогнедану не до вподоби переміщення — була б його воля, він би зостався у своїх покоях, а батькові зоставив такими, які вони були за життя Святослава. Але не можна. Звичай…

В шухлядах столику — зв’язки листів. Чиясь дбайлива рука розпалила в кабінеті комина, незважаючи на літо. Вогнедан здогадується — Світлян… Хлопчина вгадує його бажання на відстані. Шкода, що доведеться розлучитися з пажем, котрий вже виріс на гінкого підлітка. Ще років зо три, і скінчиться служба молодого Горича.

Ось вишуканий почерк пані Воїдани… Перша Пані була такою доброю до названого сина… Маленьким він звав її мамою… Зв’язка летить у полум’я… Наче пожертва доньці Драконів.

Другу зв’язку Вогнедан намагається не переглядати, але погляд все одно ловить слова, цілі фрази. «… ваша сумна Конвалія… Моя душа… вашою тінню стала, мій коханий… Не розлучити й Богу Грому… Наше втішне дитя… Ваша холодність до сина мене вбиває… Пощадіть…»

З малювання над батьковим столом усміхається Конвалія Ставська… Мама Конвалія…

Вогонь охоплює листки… Не треба… Не треба згадувати те, що ніхто не може виправити.

Листок в глибині шухляди. Різкий твердий почерк… Майже чоловічий…

«Мій принце, ви маєте повне право мені дорікати… Я закидала вам холодність почуттів, і присягалась, що ніколи не зможу покохати ельфа, але… Боги насміялися і наді мною, і над моєю присягою… Коли я побачила вас востаннє, у вас були очі пораненого птаха, який помирає в польоті… Це моя рука пустила стрілу… Я помилялася — вогню у вашому серці досить, щоб розтопити кригу на вершині Розради-гори. Однак, мені біля нього не грітися. Пробачте мені, недостойній, але моєю душею і тілом оволодів відомий вам дивний... Моя судьба — не зводити з нього очей… О, так, у нього дві жони, а до мене він лише навідуватиметься, однак… Благаю зостатися моїм доброзичливцем… Б…»

Ще одна записка, всього кілька рядків:

«Я щиро вдячна вам, мій шляхетний пане, за турботу про мене, недостойну… Мій батько перейшов всяку міру в своїй опіці наді мною… Та я не можу жити віддалік від відомої Вам особи… До того ж я очікую прибуття у явний світ маленького ельфа… Сподіваюся, що батько вибачить мене задля гостровухого онука. Зостаюся Вашим бойовим другом… Б….»

Вогнедан лише зітхає… Історія батькового кохання нарешті склалася докупи… Звісно він не зміг стерпіти весь цей жах… Кохана, яка пішла до іншого… Пси-ішторнійці, що замучили вагітну жінку перед очима Влада, котрий був батьком дитини… Влад, бідолашний Влад… Де вже на нього гніватись… Навіть Вогняному Ящеру, який не вміє пробачати.

Самогубство, на яке наважився Святослав Данадільський, було набагато вишуканішим за його, Вогнеданову, спробу. Самогубство в лаві Бойового Аркану.

Записки Богуслави летять у полум’я і там стають вогняними метеликами. О, недосконалий світ…

Улюблені батькові сувої на поличці. Татко полюбляв вірші, написані з достатньою витонченістю. Окремо — зводи законів. Тут він разом з Вартиславом розглядав справи, які нині мають стати його, Вогнедановими справами. І тиша… Повелитель Святослав полюбляв тишу… А Повелитель Вогнедан таки гратиме на флейті. Хоч зрідка. Зрештою, татко жив у тиші здебільшого через хворобу.

Світлян виникає на порозі кабінету безшелесно, чим нагадує Вогнеданові Вовчура-чорногорця. Хлопець напевне вважає загиблого зразком служіння, і тому…

— Мій Повелителю, — нагадує він, — час розпочинати баль…

— Уже вечір, — говорить Вогнедан трохи здивовано, — я заплутався в часі, Світлянчику… Що ж… Я маю відкрити баль з однією зі своїх дружин. Доведеться запросити Чаяну — вона чомусь ображається на мене…

Світлян морщить носика. Він не любить Чаяни, і Вогнедану це відомо. Повелитель і сам з більшою охотою запросив би Дану. Але все має бути в межах пристойності. Лларани-Драгани і так мають бути прикро вражені переїздом Чаяни до Шляхетської дільниці.

До зали Повелитель повертається тими ж дверцятами. І одразу ж лунає тиха мелодія, що зветься «Сади Боговлади».

Під цю мелодію Вогнедан іде до своїх жон і простягає Чаяні руку. Його дещо дивує, що князівна аж просяяла і рада настільки очевидно, що це помітно оточуючим.

Отже, пані з Зелеміню таки любить свого чоловіка… Чому ж тоді вередує? Втім, він, Вогнедан, напевне «недостатньо уважний…». Потрібно виправляти помилки.

Другий танок він танцює з Даною, і звідтоді намагається розподілити свою увагу рівномірно. Дана киває задоволено, Чаяна… Зрозумій ту Чаяну — знову є похмурою… І зникає, не дочекавшись закінчення свята.

Спати Вогнедан має у батьковій спочивальні. Не маючи змоги присилувати себе заснути, юнак нарешті іде до Дани.

Та порожніми є покої княгині Данаділу… Вогнедан хитає головою — зовсім щось негаразд з ним самим… Дана нині перебуває в покоях пані Воїдани… В колишніх покоях пані Воїдани, якій нині служать прихистком сади й ліси Вираю. Він віддав наказ, аби опорядили кімнати і для Чаяни. На той випадок, якщо пані пересердиться і повернеться.

Тихо в покоях Першої Пані. Горить світильня на нічному столику.

— Ви прийшли, мій Повелителю, — схиляється Дана в уклоні, - мій Вогнедане… Мій володарю…

Тільки Дана може зігріти його душу… Тільки вона…

— Моя тиха вода, — говорить Вогнедан, — моя вірна жона… Твій образ — в моєму серці. Я пам’ятав тебе…

Данина рука торкається його щоки у відповідь.

— Ви були прекрасні, - шепоче вона, — в короні з п’ятю променями… Камінь сяяв… У вас було таке лице… Коли ви присягали… Ваша дружина має лише одне прохання…

— Яке, кохана? — запитує Повелитель.

Дана проводить рукою по шовковій тканині його накидки. Вогнедан все ще у вбранні для урочистостей — лише корону та меча жерці віднесли до скарбниці з належними церемоніями.

— Поменше криги, — шепоче жінка, — побільше тепла…

— Я намагаюсь бути схожим… — зітхає молодий Повелитель, — підсвідомо… Може воно й на краще — люди і дивні звикли за багато літ. Краще, щоб вони вважали, що нічого не змінилося. Ні в країні, ні в палаці. Зрештою татко був добрим володарем. Навіть неврожайний рік Ельбер пережив без втрат… Зерно тоді закупали в Белаті за державний кошт…, а власне — за батьків… Повинні дбати… Він лише з вигляду був з криги — Святослав.

Дана схиляє голову і усміхається звабливо. Тяжка парадна зачіска на Вогнедановій голові зникає під її пальцями… Падають додолу шовкові шати…

— Забудьте про біль, — шепоче вона, — мій Повелителю… мій Вогнедане…

Вогнедан дійсно забуває… На всю цю ніч до самого світанку… А потім засинає, і лице його стає лицем Принца Яблуневого Саду… Ніжний усміх застиг на вустах… І довго милується ним Дана, не бажаючи спати.

— «Як та пилинка…», — шепоче вона, — Лиш в сонячному промені можна помітити Дану з Чорногори… О, моє сонце…

Напівсонний Вогнедан обіймає дружину, і Дана шепоче йому на вушко:

— Коханий, я не говорила раніше, бо не було можливості… Але я переконана в тому, що ми з вами створили гідну домівку для гідного духа…

Повелитель одразу розплющує очі. В них стільки радості, що Дана раптово починає плакати.

— Я його любитиму, — шепоче він, цілуючи її вологе личко, — ти віриш?

— Навіть якщо це буде «вона»? — усміхається Дана крізь сльози.

— О, татко любив Білу Ружу, — з тінню дитячих ревнощів говорить Вогнедан, — вона єдина могла викликати усмішку на його обличчі… Якщо це буде «вона», я обожнюватиму цю ніжну істоту…

— Повелитель Святослав, — зітхає Дана, — так хотів дожити… І Біла Ружа, і я могли б ощасливити його дні дитячим щебетом… Онуків він би міг любити не остерігаючись пророцтв і видінь.

— Так мало б бути, — говорить Вогнедан з сумом, — але наші діти побачать лише малювання зі свого діда… Я теж не знав Повелителя Святополка… Лише малювання в галереї оповіло мені про цього грізного воїна. І описи його діянь… Я маю йти, кохана… Звичай… Та я пришлю тобі дар, гідний тієї, що має продовжити рід Саламандрів…

Цей перший день його правління був ознаймлений доброю звісткою. Вогнедан ще довго по тому мав погідний настрій, вважаючи це гарною прикметою. І з першого ж дня розпочав розмірене життя, яке належало вести ельберійському правителю…

Справ за час жалоби накопичилося багато. Князь Вартислав пояснив, що часто люди і дивні, вважаючи невірним судження князя своєї провінції, звертаються просто до Повелителя… У найріжноманітніших справах. Для того при палаці були свої правники, котрі ці справи товмачили згідно закону, але останнє рішення мав винести правитель. Окремо розбиралися справи Данадільського князівства, котрі Святослав свого часу розглядав особисто. І, ясна річ, Чорний Дракон доповідав Повелителю про те, що коїться за межами Ельберу.

Моанське посланництво нібито відбуло задоволеним з того, що надурило нелюдей. Вартислав вважав, що обдурено якраз моанців. Угода між Ельбером та Імперією Півночі була укладена так, що давала можливість Повелителю допомогти Страгії в разі «віроломного нападу». Веданг говорив, однак, що з північанами не можна покладатися ні на які папери. Як і з ішторнійцями до речі… Моанці могли зламати слово від своєї дикунської безчесності, ішторнійці ж вважали, що даного слова потрібно дотримуватись лише тоді, коли присягу дано одновірцеві.

Вогнедан дізнався, що під час жалоби з Габідени прибув гонець. Він привіз листа від Командора Ордену Святого Кілені пана Іргата Гаратто. Пан Іргат просив дозволу відвідати Боговладу і зустрітися з Повелителем. Гонець і досі очікував на відповідь, і Вогнедан, порадившись зі своїм Драконом, відписав, що зустрінеться радісно з цим гідним достойником.

— Цікавий збіг, — мовив при тому Вартислав, — чому саме зараз? Ішторнійці ненавиділи Святослава, бо він був мечем Бога Грому, котрий знищив їхнє військо. Звістка про смерть Повелителя не змогла б дійти до Габідени до приїзду гінця, а тим більше — до його відбуття… Отже — щось змінилося на Голові Змія…

За клопотами Вогнедан зовсім забув за молодшого Веданга і свого милого брата. Власне, Повелитель щодня дивувався, чого це Воїслав не заходить до нього. І якось спитав про це у його батька.

Вартислав поглянув на Повелителя і мовив протягло:

— Ваша ясновельможність напевне забули, що до Повелителя ніхто не може заходити по власній волі… Тільки Охоронець Клейнодів приходить без запрошення, і за Святославових часів це право було надано князю Владу Парду у ті нечасті дні, коли той гостював у Боговладі. Зазвичай Повелитель або запрошує до себе певних осіб, або ж ті зголошуються до нього у яких-то справах. У Воїслава немає пильної потреби бачити правителя, а отже…

— Передайте йому, — мовив Вогнедан, опустивши вії, - що Повелитель бажає бачити друга сьогодні увечері… Скажімо, в альтанці саду моїх нових покоїв.

Воїслав прийшов напевне просто з чергування, бо мав на собі стрій ведангського гридня. Вогнедан вказав йому на мармурову лаву поруч з собою, та молодий воїн шанобливо вклонився і лишився стояти.

— Я слухаю вас, Повелителю, — мовив він тихо.

— Славцю, — озвався Вогнедан втомлено, — не треба, друже… Я справді забув про цей звичай… Твій образ завжди в моєму серці. Я пам’ятав тебе…

Воїслав з хвилину роздумував, чи варто ображатися й надалі. Але лице юного правителя розчулило його… Вогнедан дійсно пережив такий поворот долі, що міг і забути про палацову обрядовість.

Молодий Веданг присів на краєчок лави, і правитель простягнув йому руку… А опісля рукостискання мовив трохи не жалісно:

— Стомився я, Славцю… Віриш?

— Ще б пак, — озвався Воїслав, — звісно вірю… І більше не поводитимусь як нерозумна особа… Я уявив собі, що ви, мій друже, запишалися і забули про незмінного і вірного Дракона.

— О, чути «ви» від тебе, — зітхнув Вогнедан, — Дана теж звертається до мене так навіть на ложі… Сумно… Я зовсім не відчуваю себе старим і мудрим.

— Татко Вартислав говорить, що ви справляєтесь, — мовив Воїслав з усміхом, — тільки й чути від нього: «Я наче бачу перед собою юного Святослава…»

— Я радий, що виправдав його сподівання, — сказав Вогнедан, — ну, говори ж зі мною… Під час жалоби ми обидва мовчали, а потім я бачив тебе лише в шерезі охоронців.

— О, боговладські новини…, - засміявся Воїслав, — «хвилі, що котяться без вітру…». Одна з перших — я маю нині двох дружин…

— Щасливий кажан з Чорногори, — всміхнувся Вогнедан, — отже кігтики ревнощів…

— О, не кажан, ні…, - Воїслав звів догори очі, - як можна… Я такого не говорив ніколи… Порівнювати Другу Князівну з… Метелик… Тільки метелик… Втім, я не шкодую. З Вишенькою вони ладнають, а більше мені нічого й не треба. Друга хвиля — вся Боговлада пліткує про кохання Брячислава Ставського до князівни Владимири…

— О, у неї ж був залицяльник, — зацікавився Вогнедан, — той, що написав отой чудовий чорногорський танок…

— Ах, крила…, - кивнув Воїслав порозуміло, — на жаль князівна зостанеться недосяжною для цього гідного ігворрця. Говорять, що її злюб з Брячиславом — то лише питання часу. Третя хвиля — на поєдинку билися гідні шляхтичі В’ячеслав Вишневецький та княжич Вітер Ллєг. Причиною — певна панна, чиє ім’я… Тільки я вам цього не говорив, мій володарю…

— Не чув нічого, — всміхнувся Вогнедан ледь затривожено, — сподіваюся — до першої крові?

— О, так… Виграв поєдинок панич Вітер, але панна… За чутками панна таки обрала В’ячеслава. Відомий вам Бранибор вітає Повелителя і просить дозволу давати вам уроки бою приватно.

— Звісно, згоден, — зрадів Вогнедан, — дійсно, потрібно знову розпочати тренування. Жалоба зробила слабким не лише мій дух, але й м’язи…

— Пані Чаяна, — Воїслав зморщився, — гідно сумує в домі Лларанів. Її рід готується відбути до Зелеміню, і вона зостанеться зовсім самотньою… Ні, це не панна мені скаржилася, а чемно натякав княжич Ольг. Він таки любить сестру, хоча вона і закрила перед ним душу.

— О, я не знаю, — сказав Вогнедан ледь розгублено, — не знаю, що є приводом для усамітнення… Я навідаю її як тільки трохи наведу лад у недокінчених справах.

Воїслав підвівся і схилився в уклоні, не сміючи надалі затримувати. Вогнедан зупинив його порухом руки:

— Милий брате, я надаю тобі пільгу приходити до мене без запрошення. Твої боговладські новини зігріли мені душу… Я відчув себе знову…Принцом Яблуневого Саду. Приходь вечорами… Говори зі мною… Не дай перетворитись на брилу льоду…

— О, самотність крижаних вершин…, - зітхнув Воїслав порозуміло, — я приходитиму…

— Швидше самотність журавля, котрий кличе подумки зниклу зграю, — відповів Повелитель стиха, — моє життя стало зовсім іншим… Але я звикну…

Звикав до свого нового стану Вогнедан доволі довго. Він ніколи не перебував під зайвою опікою, швидше — навпаки. Святослав навмисне привчав сина до самостійності, часом доволі жорстоко. А нині кожен день «першого поета та музики» було розписано з точністю до години. Знайшлася в цьому дні і година для бойових занять під керівництвом Бранибора, і година для медитацій з волхвом Зореладом… Був і час для відпочинку, але юнаку було тяжко жити в жорсткому розкладі, заведеному навіть не Повелителем Святославом — пращурами. Кожна мить його життя нагадувала віднині про те, що він вже не є вільною особою, котра підкоряється лише заведеним правилам пристойності. Часом Вогнедан відчував себе духом, котрого Боги замкнули в явному тілі, забувши зітерти пам’ять про минулу легкість.

Якби не Дана, і не Воїслав, котрий з’являвся в покоях правителя трохи не щодня, сповнений тих милих серцю дрібниць, з яких складалося Вогнеданове минуле, юному Повелителю було б зовсім зле. До того ж Вогнедан знав, що вельможі потиху приглядаються до нього і оцінюють… І, якщо Охоронець Клейнодів тримав свої враження в таємниці, оповідаючи Воїславу лише про ті з них, які були добрими, то решта знатних могла…

Однак час минав, провінційна знать потиху покидала Боговладу… Відбув князь Влад з родиною, забравши з собою сумовиту Білу Ружу. Повернулися до Квітану Ллєги… З князем Зелеміню Вогнедан мав приватну розмову, в якій запевнив його, що пані Чаяна нічим не завинила, і що він спробує владнати справу миром. Князь Володар, як-то й належало батькові, дуже переймався доньчиною долею. Особливо, коли по палацу почали кружляти чутки про те, що пані Дана можливо очікує…

Словом, неприємну чомусь для Вогнедана зустріч з другою жоною потрібно було визначити якнайшвидше. І правитель вибрав вільний вечір для відвідання дому Драганів, або, як воліли говорити зелемінські вельможі — Лларанів.

Чаяна була вдома сама. Її рідні вирушили до Зелеміню два дні тому. Вогнедан попередив про свій приїзд і прибув, як-то й належало з почтом з данадільських гриднів. Часи, коли він блукав містом самотою, відійшли у минуле.

Служниця провела правителя не куди небудь, а до книгозбірні. Його занадто вчена дружина вивчала якісь сувої і піднялася з-за столика, одночасно схиляючись в глибокому двірському уклоні. Вогнедан зловив себе на думці, що її погляд може відлякати ніжного коханця — очі Чаяни як і раніше нагадували два темних провали. Безодня, в якій не було навіть відблиску світла.

— Я з радістю вітаю свого володаря, — вимовила жінка, — прошу вас, Повелителю…

— Чаяно, — сказав Вогнедан, присаджуючись в запропоноване кріселко, — давай-но обсудимо справу, котра почалася тоді, коли твоїм чоловіком був Принц Яблуневого Саду. Що змусило тебе покинути палацові покої?

— Я почувалася, — мовила Чаяна, — непотрібною вам… І тому…

— О, так, моанське посланництво, — озвався Вогнедан, — але ж Дана запрошувала тебе прийняти участь в наших розвагах… Присутність принца Літона звісно трохи обтяжувала, але ж бідолаху терпіла навіть панна Владимира…

— Я не люблю їздити верхи, — прошепотіла жінка, — і перебувати на вечірках… Тиша і спокій — ось все, що мені потрібно… Тому я просто не змогла… І цей варвар… Він був таким огидним, хоч ви його і змусили змінити одяг та зачіску.

— Але тоді — до чого образи? — спитав Вогнедан ледь здивовано, — твій батько хвилюється… Я не хотів би кривдити Лларанів — це добрий рід. Відважні чоловіки, красуні-жони…

— Мій старший брат, якого всі звуть чурбаном, — хмикнула Чаяна, — я майже не знаю варварської мови, але це слово…

— О, Лемпарт, — ледь всміхнувся Вогнедан, — бідолаха… Зараз він згадує з жахом, як хотів запроторити майбутнього Повелителя на ігворрський водогін… Якщо ти боїшся за нього — то я давно про все забув. Хоча б задля задоволення дивитись, як твій брат намагається опанувати в собі те бридке, що в ньому є від незміненого. Йому це потроху вдається, а я ціную подібні зусилля…

— Я теж роблю над собою зусилля, — вимовила Чаяна глухо, — я вбиваю своє кохання…

— Якщо ти кохаєш іншого…, - почав було Вогнедан.

— Я кохаю вас, мій Повелителю, — сказала князівна все тим же голосом, — я гину, коли не бачу вашого обличчя… Я не з власної волі покинула палац — мене змусив ваш Охоронець Клейнодів, бо йому здалося, що на мене накинув оком отой гидкий воєвода Рімін… О, князь Вартислав… У нього підростає донька, і йому зовсім не подобається існування у вас другої дружини. Першої, до речі — теж…

— Не може бути, — мовив Вогнедан ледь розгублено, — як міг пан Вартислав…

— А ви ніколи не задумувалися, мій Повелителю, — спитала Чаяна, — чому ваш гідний усякої хвали батько так повірив у те нещасне пророцтво?… О, пані Воїдана народила дівчинку, привівши тим у розпач свого брата, котрий любить владу більше за все на світі…Однак, якби вас забули на Прикордонні, у пана Вартислава була певна надія… Наприклад, на покровительство над своїм онуком… Говорять, що Біла Ружа чекає дитини… Як же шкода пану Вартиславу своєї мрії, адже душа Краю вже зветься Вогнеданом…

— О, Чаяно, — сказав Повелитель стиха, — ти забагато читаєш… І саме чужинецьких книг, а не наших сувоїв. Ми, хвала Богам, живемо не в Острівному Королівстві. Я розумію, люба, ти ображена, тебе скривджено… Я поговорю з Вартиславом…

— О, ні… - сказала Чаяна благально, — він оповість вам про мене якусь гидоту… Палац переповнено шпигунами… Не говоріть про мене з Охоронцем Клейнодів…

— Боги мої, - всміхнувся Вогнедан, якому раптово стало шкода Чаяни. Князівна справді чогось боялася… Невже Веданга? Дивно…, - дівчинко, не все так жахливо… Ти занадто часто буваєш на самоті. Читаєш книги, в яких описується світ незмінених… Жорстокий світ, я згоден, але ми вже стільки часу захищаємося від нього… Так наші пращури захищали Великий Леаран від каміння, що летить у порожнечі. Ти боїшся власного страху і намагаєшся його перемогти… Можеш відповісти мені на одне питання?

— Так, Повелителю? — прошепотіла князівна.

— Для чого ти придбала картину Вовчура? Ту, де зображено, як катують юнака, схожого на мене?

Чаяна побіліла так, що Вогнедан схопився з кріселка, подумавши, що вона зараз зомліє.

— Я ж говорила, — прошепотіла вона, — люди Дракона — вони скрізь….

— Я побачив картину випадково, — мовив Повелитель, — коли забув флейту в твоїх зеліборських покоях… Ти прикрила малювання краєвидом Сомка…

— Я купила це малювання у бродячого торговця, — мовила жінка, трохи заспокоївшись, — бо мене дійсно вразила… схожість. Я довго роздивлялася картину… Мені було страшно… За вас… За нас усіх… У нашого леарану такі крихкі стіни… І атакує нас не безмізке каміння. Ви ніколи не задумувалися, Повелителю, що Ельбер оточено ворогами?

— О, це може сказати про себе будь-яка країна цього недосконалого світу, — зітхнув Вогнедан, — і дуже часто ворогом стає вчорашній союзник. Ми, принаймні, не маємо того викривленого сприйняття дійсності, яке не дозволяє відріжнити друзів від ворогів. Якщо всі довкола вороги — то й поводитися треба відповідно. Може тому він ще летить, наш леаран під назвою Ельбер… Ти забагато думаєш, Чаяно, про такі речі, які поштивий дивний намагається не помічати, покладаючись на стіни фортець і леза мечів прикордонної варти. Ти занадто боїшся… Не треба боятися, дівчинко… Подивися на мене — я живий і веселий… Ніхто мене не катуватиме, навіть в разі якоїсь поразки, бо князі ельфів не йдуть до брану…

— А князь Влад…, - прошепотіла Чаяна, — адже коли Вовчур писав ту страшну картину, він мав на увазі саме його… Я не знаю лише, чому він намалював лице полоненика схожим на… Саламандрів.

— О, це давні справи, — зітхнув Вогнедан, — я трохи чув про ту страшну історію, але не будемо тривожити пам’ять мертвих. За себе ж можу сказати одне — якщо мені аж так не пощастить, я нічим не осоромлю ні живих, ні загиблих. Я воїн, моя дівчинко, а воїни сприймають смерть як крок до наступного народження… І тільки… Та сподіваюся — такого не станеться. Ми з тобою житимемо довго і дочекаємося правнуків. Можливо, мої обійми позбавлять тебе страху смерти… Я залишуся з тобою до ранку, і на цьому ж тижні ти повернешся до палацу. Тобі опорядили покої поряд з покоями Дани. Будете спілкуватися, і всі оці страхи розвіються, неначе туман. А малювання я відішлю до Чорногори. Ти не знаєш, напевне, але його вкрадено з Високого Замку.

— О, ні…, - сказала Чаяна з якоюсь дитячою розгубленістю, — в описі ж написано «продано невідомому». Я думала, що пан Влад вирішив позбутися цього жаху…

— Не думай про це, — мовив Повелитель заспокійливо, — все вже минуло. Просто тобі було самотньо і страшно. Дівчинко моя, я сподіваюся замінити ніжністю високий вогонь кохання, і можливо… Зіграти тобі? Я взяв з собою флейту.

Чаяна вдячно кивнула головою. На її щоки поволі повертався рум’янець. Вогнедан зітхнув. Він не любив заплутаних стосунків, таємниць та недомовок. Але він мав дбати про цю жінку якщо не задля приязні князя Володаря, то задля пам’яти батька Святослава, котрий доручив зелемінську князівну його опіці.

Юнак вийняв з мішечка інструмент, і сів навпроти комину. Там ледь потріскував вогонь, нагадуючи про те, що осінь на порозі. І про цей приліт осені на крилах північного вітру заспівала флейта колишнього Принца Яблуневого Саду. Чаяна обережно підійшла до Вогнедана, присіла поруч і притулилася до чоловіка.

— О, трохи тепліше, — мовив Вогнедан з тим своїм усміхом, за який Чаяна віддала б душу, якби знала, що його призначено лише для неї, - можливо, продовжити опісля…

Зранку Повелитель відбув, цілком певен, що владнав делікатну справу. Подумавши, він вирішив не говорити з князем Вартиславом про Чаянину до нього нехіть. Зрештою, у кожного свої вподобання, а Охоронець Клейнодів є особою різкуватою і схильною до швидких рішень… Напевне воєвода Рімін, поки він, Вогнедан, намагався увійти в довіру до принца Літона, почав чіплятися до Чаяни… Атож, навіть челядинці реготали зі спроб варварів знайти у Боговладі гулящих дівиць. Певні пані, чиїм ремеслом було кохання, лише очі зводили догори при самому натяку на можливість… Тоді моанці стали зачіпати палацових служниць, і один з них, здається Шагратін, мав з князем Вартиславом неприємну розмову… Певно, якраз тоді… Вогнедан помітив, як Рімін позирав на Чаяну під час одного з вечірніх прийомів, але вирішив тоді не звертати уваги. Що взяти з варвара… Навіть принц Літон, і той витріщався на панну Владимиру так, що порушив усі правила пристойності.

Тому, певно, Вартислав і змусив Чаяну покинути палац. Вогнедан ще раз назвав себе подумки нечутливою особою, адже він навіть не помітив коли Чаяна перебралася у дім Лларанів. Та досить про це — головне, що все влагоджено. Бідна дівчинка… Це ж треба… Скрізь вивідачі, а Чорний Дракон — потаємний ворог. Шоррогська п’єса, та й годі… З тих, де герої гинуть в останньому акті, так нічого й не домігшись у житті.

Чаяна тим часом не дрімала, як-то думав Вогнедан. Одразу, опісля того, як він покинув спочивальню, жінка кинулася до свого сховку з ріжними травами і заморськими зіллями. Відкрила пуделечко з білим порошком, обережно висипала дрібку дерев’яною лопаточкою собі на руку і піднесла руку до обличчя. Вдихнувши, князівна замкнула скриньку і знову впала на ліжко.

Їй пощастило… їй неймовірно пощастило, що вона є замужем за дурнем… Тобто — за ельберійським ельфом, що майже одне й те саме… Коли Вогнедан спитав її за малювання Вовчура, Чаяна подумала, що або до істини докопалися вивідачі Вартислава, або проговорився Лемпарт. Подібний вчинок однозначно розцінили б як першу ознаку божевілля. Однак, все не так уже й погано. Ведангу про їхню розмову Повелитель не оповість — він завжди вважав, що його особисте життя є справою приватною.

Повелитель… Чаяну зовсім не мучила совість за її вчинок, котрий і зробив Вогнедана Повелителем. О, якби… Якби на коханого можна було впливати, то Імперія Ельфів, про яку мріяла Чаяна, могла б постати ще за їхнього життя.

Однак, Вогнедан — то не Рудан Логін, і ним не можна керувати з ліжка. Він має свої переконання, а власне не переконання навіть, а отой набір дурниць, який вбивають вельможам в голови з дитинства. Впертий і гордий… Вогнедан, Повелитель… Володар Ельберу і флейти… Вогнедан…

Що ж, коханий нині переконаний, що пробудив до життя ніжну зелемінську квітку… Чаяна хихикнула… Кожний чоловік мріє розбудити в жінці жагу, навіть якщо її й не любить. Ніжність… Їй, Чаяні, мало ніжності. Їй — або все, або нічого.

Якщо не можна домогтися кохання, то бажано, принаймні, мати коханого у своїй владі… Як на тому малюванні. Він говорив гарні слова, Вогнедан, Повелитель, але є межа, за якою ламаються навіть дивні. Дивні, якщо їх позбавити можливості красиво жити і красиво вмерти, мають перетворитися на доволі жалюгідних істот.

Добре, вона, принаймні, буде поруч з Вогнеданом. А далі — побачимо. Повелитель до неї ласкавий, її промахи сприймає за жіночі вереди… І де поділася його проникливість — адже багато хто свого часу говорив, що князю Данадільському варто стати суддею, настільки він, мовляв, любить розв’язувати загадки душевних порухів.

Втім, на її, Чаянине, щастя, вважається, що П’ять Родів це опора Краю. Найнадійніші. Дійсно, за все існування Ельберу, тільки принц Безіменний порушив цю опінію. Решта або дуже добре приховувала свої думки, як от робить вона, Чаяна, або й насправді щиро вірили в те, що їм вдасться вічно жити в цій штучній країні без заворушень, повстань, завоювань… Єдиний клопіт — мейдисти ріжних сповідань, котрі час від часу то скубуться між собою, то оголошують на ринках про кінець світу.

Чаяну поволі огортало солодке забуття. Вона знала, що Вогнедан наказав челяді її не турбувати і розкошувала у спокої. Видива від лоянського порошку були куди яскравіші за реальність.

***

За клопотами Вогнедан не помітив, як проминуло Рівнодення з його Осіннім карнавалом та буйними радощами. Його радощі були помірними й тихими — врожай є добрим, хвала Богам, а отже не буде клопоту взимку.

Наближалося Свято Великої Ночі. Два роки проминуло від тих вікопомних змагань у Храмі Семи Морів. Минулого року змагання відбувалися у Дарі, в Храмі Бога Грому, і вони з Даною були присутні там, як глядачі. Цього року жеребок випав на Храм Зшестя у містечку Відрада, і Вогнедан мав бути серед суддів.

Відрада була тихим містечком неподалік Боговлади. На поле біля неї колись спустилися дивні, і в пам’ять про це було збудовано Святиню. Храм було присвячено тим дивним, котрі зосталися біля Блакитної Зірки захищати свій Еллон. Тому і відвідували його в основному дивні, а люди забрідали вряди годи помилуватися розписами на стінах, котрі зображували Еллон Ельфінар — Еллон Світлий.

Повелитель уявив собі, як хвилюються нині десятеро переможців і усміхнувся. Він теж хвилювався, але з іншого приводу — тиха Відрада мала пережити наплив гостей і глядачів, котрих потрібно було десь розмістити і нагодувати. Тому правитель приймав голову містечка з ратманами, радився з боговладським суддею Птахою, в чиєму віданні була Відрада і дбав про десятки дрібниць з яких власне і складалося свято.

На Відраду жереб не падав давненько, але Вогнедан був певен, що все буде гаразд. До того ж це був Данаділ, його рідний Данаділ. Нехай провінційний храм не зрівняти зі столичним, та навіть і з місцями загального поклоніння. Все одно Відрада прийме гостей як належить.

Сам Вогнедан мав прибути до Відради за два дні до початку свята. Так він і вирушив зі столиці, щоб встигнути обдивитися все самому.

Поглянувши на барвистий табір, що на нього перетворилася Відрада, Вогнедан зостався задоволеним. Не менше задоволеним він був і з того, що з князів провінцій ніхто не прислав замісника. Навіть Влад Пард. Це вшанування його Данаділу розчулило Вогнедана. Вельможі хотіли, щоб перше свято, яким керував юний Повелитель, пройшло успішно, і тому прибули особисто.

Храм Відради, як і всякий ельберійський храм, мав помешкання для гостей. Там і розмістили правителя та його прибічних. Вогнедан взяв з собою обох дружин, а супроводжував їх зведений загін палацової варти під проводом Воїслава, котрого задля такої нагоди підвищили у званні.

Невеличка кімнатка для медитацій розчулила Вогнедана, котрий згадав, як домагався першості два роки тому. Тільки там за стінами храму співало море, а тут тихо шелестіла річечка Відрадна, приток Дани, котра і дала назву містечку. Повелитель одрухово промовив хвалу Сонцю — свій улюблений славень, і став вивчати сувій зі списком переможців Великодніх змагань.

Серед переможного десятку було багато знайомих прізвищ. Жоден не приховав свого справжнього імені, і Вогнедан з задоволенням згадав, що навесні переможницею стала панна Владимира Пард.

Тема цього року була важкою — «Споглядання Місяця». Панна Владимира, котра взяла собі прибране ім’я «Квітка шипшини», яке невимовно личило трохи колючій панні, побачила нічне світило таким чином:

«Темніє ніч…

Гірський осінній вітре

Дмухни і поверни на небосхил

Одвічний Місяць,

Що пройшов півнеба…»

Повелитель зітхнув, згадавши, що на Великодніх Змаганнях поруч зі Срібляною визначав переможця ще татко Святослав. Що ж, князівна Чорногорська гідна перемоги… На змаганнях Великої ночі вона, напевне, битиметься нарівні з чоловіками.

Брячислав Ставський на п’ятому місці… З деякого часу він завжди там, де Владимира. І вірша склав відповідного:

«Ще не натішились…

А місяць вже сховався…

Тепер, напевно, по той бік гори

Його красою

Хтось замилувався…»

Прибране ім’я брата у перших — «Невмирущий серцем»… Вогнедан мимоволі усміхається, уявивши закоханця, котрий за жеребкуванням потрапив у пару до Владимири і б’ється з нею на мечах… А втім, обличчя все одно не видно… І якщо Брячислав не знає її манери бою…

А ось приємна несподіванка — суддя Дубовий таки прорвався у першу десятку. Згадуючи цього гідного воїна, Вогнедан мимоволі світліє лицем. Суддя і досі палко кохає свою жону-дивну, навіть прибране ім’я у нього цього разу «Закоханець з Дубна» І третє місце… Третє… Для людини на змаганнях дивних це дуже великий успіх…

«Очей не відвести, — читає Вогнедан витвір пана Дубового,

Зникають хмари

І над священним озером

З небес

Вечірнє сяйво Місяця струмує»

Суддя завжди був прихильником класичного стилю… І ось домігся свого. Як же має радіти його дружина…

А друге місце у панни Квітки Яблуновської, сестри Вогнеданового приятеля Гордислава. Ніжна панна сховалася за ім’ям «Недовговічний квіт». Повелитель усміхається, згадавши, що це — та сама панночка, через яку поєдинкували пан Вишневецький та молодий Ллєг.

«У сріблі,

Що блищить на рукаві

Заплаканого Місяця обличчя

Закоханій

Ввижається мені…»

Цікаво, в кого ж з двох герцівників закохана ніжна квітка Данаділу? Воїслав говорив, що нібито в пана Вишневецького, а Дана стверджує — що в княжича Ллєга. О, ці закоханці… А втім, два роки тому…

Ще один добрий приятель — пан Ростислав Барткевич з Родогори. Він завершає десятку…

«Спустившись з гір зубчастих

Поміж сосен

Усе ще блимає, мигтить

З останніх сил

Такий люб’язний Місяць світанковий»

Прибране ім’я у пана Барткевича «Чорногорське Змієня». Вогнедан аж засміявся голосно, втямивши, що це черговий камінчик у город сотника Богудана. А втім — пану Змію гріх жалітися. Не фортеця, а прихисток юних обдарувань.

Вогнедан продивився сувій до кінця, відзначив ще Вітра Ллєга, котрий теж прихитрився опинитися в одному списку зі своєю коханою… «Морський Вітерець» має четверте місце, хоча його вірш сподобався Вогнедану більше, ніж вірш його панни:

«Коли над морем в бурю

Світить Місяць

Здаються квітами осінніми мені

У місячному сяйві

Хвиль верхівки»

Відчувається стиль Ллєгів — онука явно навчав Буревій… Князь Квітану повернувся на улюблені змагання в особі свого юного родича…

Ні, в цьогорічному списку самі знайомі… Ольг Лларан-Драган. Княжич Ольг, що назвався «Зелемінським прикордонником». Він і справді нині служить у варті. У списку є шостим… Вірш прозоро-гіркуватий, і стиль характерний для більшості зелемінців…

«Дерева голі

В гаї біля храму…

На вкрите памороззю листя на землі

Холодне сяйво Місяця

Сочиться…»

Звісно, паморозь у Зелеміню нечасте явище, і так вміло описати… Вогнедан вирішує сам привітати Ольга… Його зелемінська рідня чомусь завжди потребує опіки. Якби Ольгу пощастило ще й Великої Ночі…

Восьмий і дев’ятий учасники Вогнедану невідомі… Восьмим є ще один зелемінець, пан Родомир Лемпарт — Болотяна Рись… Прибране ім’я — Болотяник… Напевне — родом з-під Збраслава, це там такі чудні прізвища… Болотяні Рисі, здається, далекі родичі Лларанів… Очеретяний кіт в гербі, що його ще кличуть болотяною риссю, і гасло «Пребудемо достойні…». Твір, сповнений трохи наївної чистоти і замилування:

«На Місяць гляну — й думаю

Бувало —

Нема байдужих,

Як нема села,

Якого б його сяйво не сягало»

Дев’ятий — пан Іскра Іровит з Ведангу, прибране ім’я «Мандрівний Вогник». В гербі стріла, гасло — «Як і вона — несхибні«…Теж ширий дитячий захват перед ясним дивом у небесах:

«У небесах

По зоряній дорозі,

Крокує Місяць ясний

І хмарки

Його красу затьмарити не в змозі»

Цікаво буде глянути на цих юнаків…

А от прізвище сьомого учасника змагань Вогнедан вже десь чув… Ярослав Трембич… Напевне пожиттєвий шляхтич, бо прізвища нема в «Гербовнику»… Чорногорець… Цього року з Чорногори в першому десятку аж троє… І двоє людей серед переможців, що дуже добре… Але де ж йому траплялося прізвище Трембич? Серед родогорців не було воїна з подібним назвиськом.

Прибране ім’я пана Трембича — «Самотній верховинець». І вірш, сповнений тихого смутку…

«Якщо мені усупереч душі

Ще довго вікувати на цім світі,

Нічого краще Місяця того

В нічному небі

Я вже не побачу…»

Досить витончений натяк на нещасливе кохання. Може це і є отой закоханий у панну Владимиру ігворрець, котрий написав «Крила»? Треба спитати у Дани, вона більше знає про чорногорські родини.

Але з розподілом по парам виникнуть труднощі… Серед переможців дві дівчини, але панна Владимира захоче показати свою вправність у битві. Панна ж Яблуновська… Хоча хтозна… Дівчата з родини Яблуновських завжди непогано володіли зброєю…

Вогнедан гортає описи минулих свят… В подібних випадках дозволяється, щоби суперником непарному воякові став жрець-воїн з цього храму… Самотня ж дівчина може змагатися зі жрицею в жіночих мистецтвах. Перемога воїна храму присвячується Богам, рівно, як і перемога жриці. В складанні «ланцюжків» участи вони не приймають.

Що ж, подивимось… Змагання обіцяють бути цікавими…

Приємні думки обірвав якийсь галас, зовсім непризвоїтий у святому місці. Повелитель кивнув Світляну, котрий висунув голову з-за ширми, де готував свої трави, і підліток нечутно ковзнув у двері.

Паж повернувся стривоженим.

— Мій Повелителю, — сказав стиха, — у храмовому дворі бешкетує гурт мейдистів. Вони говорять, що не допустять славлення Чорнобога в їхньому селищі…

— Мейдисти — і раптом бешкетують…, - всміхнувся Вогнедан, — це щось новеньке… Зазвичай вони лише галасують на площах та ринках…

— О, мій пане, — сказав Світлян з непередаваним виразом на гарненькому личку, — вони ще й непогано стріляють з луків…

— Стріляють, але погано, — всміхнувся Вогнедан, згадавши, як вони з Воїславом та двома пажами рятувалися від двох розбишак, — і підписують стріли… Я маю вийти і віддати наказ варті. А може й припинити цей галас.

У храмовому дворі дійсно голосно кричали якісь особи. Вогнедан зупинився на галереї, роздивляючись бешкетників. Їх було зо два десятки, і всі вони були кругловухими, зодягненими трохи не в лахміття, з умисною зневагою до свого вбрання.

Перед галереєю вже вишикувалися палацові гридні. Воїслав стояв перед їхньою шерегою і з невимовною відразою дивився на крикунів.

— Добродії, - говорив Веданг співуче, — ви поводитеся наче варвари… Дайте спокій цьому святу — влада ж не лізе до вашої церкви. Тут не займаються магічними практиками і тим більше не викликають демонів.

— Те, що ви звете Великою Ніччю є ніччю демонів! — надривався невеличкий чоловічок, — всім відомо, що під час так званих змагань нелюді віддають свої тіла демонам для втілення… Щороку десятеро осіб…

— Якщо взяти кількість свят за останні тисячу років і помножити їх на десять, — сказав Веданг занадто серйозно, — то вийде, що Ельбером мусять гуляти десять тисяч демонів. В усіх «Повчаннях» не набереться стільки…

— Ти язичник, воїне, — крикнув чоловічок, — звідки ти знаєш «Повчання»?

Веданг провів пальцями по кутику рота, де білів ледь помітний шрамик, і відповів спокійнісінько:

— Мене навчав панотець з Ішторну. Він дав мені лише один урок, але такий, що я його запам’ятав назавжди. Шановні добродії… Своїм галасом ви заважаєте гостям свята перебувати в тихій задумі. Прошу вас покинути двір, інакше мої воїни виведуть вас звідси силою.

— Ми готові постраждати за справедливу справу, — пробасив високий здоровань, котрий стояв поруч з крикуном, а троє жінок біля них згідно закивали головами, — ми ладні навіть вмерти, аби тільки Ельбером не ходили демони…

— Стривай-но, Воїславе, — озвався Вогнедан з галереї, бо побачив, що Веданг ладен віддати команду своїм гридням, — ти хочеш, щоб твої охоронці винесли звідси цих занадто галасливих осіб?

— Мій Повелителю, — мовив Воїслав серйозно, — саме це вони і зроблять. Ніяких різких рухів з огляду на поштивих осіб жіночої статі. Просто винесуть, та й по всьому…

— Я просто хотів би запропонувати добродію Явору, — всміхнувся Вогнедан, — самому покинути храмовий двір разом зі своїми приятелями.

Здоровань різко підвів голову і одрухово вклонився Повелителю…

— Що ви тут робите, шановний майстре? — спитав Вогнедан, — а як же майстерня шовкових тканин? І ваша красуня-донька? Минулого року я купив у вас вбрання для моєї дружини і відтоді подібні тканини…

— Розкуповувалися, мов гарячі пиріжки, — з мимовільною гордістю сказав добродій Явір, — Я розширив майстерню, і…

— Не думай про земне! — зашипів його маленький приятель, — не слухай цю… істоту, це головне втілення нечисті в усій цій нещасній країні!

— Добродію Явір, — сказав Вогнедан, — у Боговладі ніде не подінешся від чуток… Я знаю, що ви покинули свій дім і стали волоцюгою. Ви хотіли продати майстерні і вирубати тутовий гай, але донька з зятем захистили ваше майно через суд…

— Я хотів роздати гроші бідним, — мовив ремісник глухо.

— Про злидарів у нас дбають ті, кому це належить, — мовив Повелитель, — але не за рахунок знедолення поштивої боговладської родини. Покиньте храм, добродію, вам нині тут не місце. І майте на увазі, що ваші рідні очікують на ваше повернення. Я сам розбирав вашу справу разом з суддею Птахою, і добре пам’ятаю, як плакала ваша донька, згадуючи вас.

— Повелитель віддав наказ, — додав Воїслав, — і я терпляче очікую на виконання. В разі ж непокори…

— Винесете, Воїславе…, - сказав Повелитель лагідно, — тільки обережніше з жінками…

Вогнедан вже повернувся, щоб іти, коли Явір озвався стиха:

— Ваша ясновельможносте… Вибачте недостойному, але моя дочка… Вона насправді… сумує за мною?

— Можете спитати про це у неї самої, - мовив Вогнедан, — до Боговлади звідси не так уже й далеко.

Воїслав відвідав правителя десь через півгодини.

— Забралися геть, — сказав, — першим пішов отой здоровань, а за ним інші убогі… Я найбільше побоювався сутички саме з цим послідовником Святого Старця. Решту можна було винести і під пахвою. Вони напевне й притягли його сюди в якості тарану.

— Бачиш як корисно розбирати судові справи, — всміхнувся Вогнедан, — пан Кречет Птаха добре попомучився з цим посімейством. Явір Тутовик проти Бузини Тутовик та її чоловіка Громослава Водинського у боговладському суді. Довелося задіяти кількох правників, щоб цей поштивий новонавернений не розорив власну родину.

— Вирубати тутовий гай, — хмикнув Воїслав, — навіть не продати… Одне слово — мейдист…

— Ну, тут же справа не в гаї, а в шовкопрядах, — мовив Повелитель, — а шовк, милий брате, це поганська розкіш…

Воїслав розвів руками з належним сумом.

— Негоже поштивому дивному, — сказав, — кривдити вбогих духом, але я навіть пошкодував, що ви втрутилися, Повелителю… Опісля одного випадку я не терплю мейдистів…

— А як же пан Зоот з Чорногори? — всміхнувся Вогнедан, — той, у якого ти видурював зоряниці?

— О, то зовсім інше, — почав було Воїслав, тоді махнув рукою і усміхнувся, — пан Зоот, принаймні, не вважав нас за лиху силу. І квіти дарував від серця… А ці панове є скаженими… Особливо отой маленький тхір — він аж зубами клацав, виходячи.

— Треба послати за боговладськими вартівниками, — сказав Вогнедан.

— Вже послав, — мовив Веданг бадьоро, — у Відраді волоцюг, подібних сьогоднішнім, зараз цілий гурт… Вони тиняються по всьому Данаділу, бо бажають жити жебракуванням, як святий Мейді. Варта і мої воїни простежать, аби негармонійні згуки не зіпсували свято.

Велику Ніч Вогнедан провів у медитативному спокої. Ввечері, перед тим, як зостатися на самоті, він зустрівся з вельможами П’яти Родів… Подякував Владу Парду за те, що він приїхав особисто, і Влад, говорячи належні слова, ледве стримав розчулення. Привітався з усміхненим як завжди князем Буревієм, вислухав слова подяки від князя Володаря, котрий вже встиг побачити Чаяну… А от його Охоронець Клейнодів був чимось затривожений…

— Повелителю, — сказав він стиха, — завтра, опісля змагань, ви маєте вийти до люду. Щоб сповістити про результати ворожіння… Тобто поєдинку воїнів дня та воїнів ночі… Я радив би вам послати замісника…

— Через отих мейдистів? — спитав Вогнедан порозуміло.

— В таких ватагах, — мовив Вартислав, — можуть бути особи, яким захочеться пожертвувати життям задля знищення демона, абощо… Сьогоднішні крикуни під наглядом, але це може бути спроба відволікти увагу…

— А що зробив би Повелитель Святослав? — спитав Вогнедан.

— Вийшов би особисто, — сказав Дракон опісля хвилинного мовчання, — Святослав не знав страху, втім це й не дивно для особи, котра… загинула у вісімнадцять літ. А вам на світанку цієї ночі виповниться двадцять, Повелителю.

— О, число судьби, — всміхнувся Вогнедан, — але ж наше з вами число, здається, двадцять один… Число Дракона… Тричі по сім. Отже — мені нічого не загрожує… Принаймні — цього року.

— Не вірю я в прикмети, — буркнув Вартислав, — зате довіряю своїм вивідачам та й то не усім. Вам не треба виходити завтра з храмового двору.

— Мій добрий наставнику, — лагідно мовив Вогнедан, — мій батько завжди робив те, що належить. Ельберійці настільки звикли до звичаєвості, що якась несподіванка буде здаватися їм ознакою біди. Якщо я маю вийти — я вийду. А ви забезпечте охорону в межах можливого. Якщо серед послідовників Святого Старця є особа несповна розуму, то вона виявить себе і у храмовому дворі і на Відрадненському полі.

Вартислав схилив голову, погоджуючись з неминучим. І нині, в тісній кімнатці Відрадненського храму, Вогнедан ще раз продивився хід своїх думок і вирішив, що зробив все вірно.

Не можна показувати страху… Наставник Бранибор якось говорив, що собача зграя кидається на людину лише тоді, коли чує запах страху. До речі, собаки ніколи не нападали на дивних. Через відсутність запаху? Хтозна. А люди, котрі звільнили себе від волі Богів, часто поводили себе неначе зграя.

Якщо він не вийде до народу на Відрадненське поле, частина люду зрозуміє це так, що він злякався… Сьогодні він зумів змусити відступити зграю, виділивши з неї людину. І заговоривши з тою людиною, як з розумною істотою. Часом це допомагає… Але бувають і інші випадки, коли поміж песиголовців вже не видно облич, і єдиний вихід — говорити як той, що має владу.

Влада… Маєстат… Це може стримати навіть шаленця. Але боягузство несумісне з маєстатом. І наступного свята ставити свої умови прийде ще одна зграя. Яка вже не відступить… Доведеться затулитися воїнами, які когось вдарять, когось покалічать… І тоді кінець силі Повелителів, котра завжди опиралася на міць власного духу, і ніколи — на мечі варти.

Кровопролиття освячує навіть неправе діло… Тим більше, коли зграя прагне пролити власну кров, щоб мати право проливати кров інших.

А небезпека… Що ж… Хоча воїном бути легше, аніж стояти беззбройним перед натовпом, в якому може заховатися вбивця…

— Скоро я згадуватиму свою службу в Родогорі як найкращі дні життя, — всміхнувся Повелитель сумно, — треба передати з паном Барткевичем якийсь дарунок на згадку пану Богудану. Нагадай мені, Світляне…

Паж визирнув з-за ширмочки і кивнув головою, хоча вважав, що злющий пан Змій зовсім негідний подарунка.

Зараз у храмовій залі іде бій… Б’ються п’ять пар — панна Яблуновська, виявляється, теж володіє мечем… При чому володіє пречудово — панна є ученицею наставника Бранибора, який давав їй приватні уроки. Оце тобі й сльозинка на рукаві, в якій відбивається місяць… Повелителю не личить вболівати, але… Хай славиться Данаділ, і наша давня столиця…

Замріявшись, Вогнедан навіть не одразу розчув голос жерця, котрий сповістив про те, що світає… П’ятеро переможців очікують на вельмож, з якими вони мають віршувати.

Тяжкий білий плащ ховає постать Повелителя, а сіточка — обличчя. Він згадує, як два роки тому боявся потрапити в пару до батька. І як зрозумів з полегшенням, що це не Святослав, побачивши вузьку, гарної форми руку гравця зі шрамом на зап’ястку… Як же потрібно було рватися з пут, щоб слід зостався навічно… І яку потрібно було мати силу духу, щоб провадити звичаєве життя Стража Прикордоння, складати на святах вірші, кохати жон, зачати ще двох синів замість дитини, загиблої разом з Богуславою, і нічого не забути.

Жрець проводить Вогнедана через галерею у двір. Там уже наготовані шатра… П’ять білих шатер… Кріселка, столик…На столику приладдя для писання… Все, як два роки тому. Тільки він, Вогнедан, сидить по інший бік… І замість духмяної ночі Сіллону — прозора осіння данадільська ніч.

До намету заходить чоловік в такому ж як він сам вбранні. Обережно присаджується на краєчок кріселка.

Передати настрій… настрій цієї хвилини…

Вогнеданів пензлик ковзає по паперу… Німий співбесідник бере свого пензлика ледь тремтячими пальцями… Наче на ланцюжок нанизується час, і місце, і прохолодний подих осені…

Повелитель гадає, хто перед ним… Один з восьми дивних, це видно з рухів і форми руки… Не дівчина — на третьому пальці перстеник-печатка. Віршує чудово, але занадто правильно… Класично віршує… Може це Ольг Лларан?

Зрештою, Вогнедан робить порух рукою — досить. Учасник змагань білою тінню щезає з шатра. Повелитель зводиться зі свого місця, бере листок з «ланцюжком» і виходить через задню запону намету.

За наметами стіл і п’ять крісел… Там вже очікують вельможі… Не всі — немає Буревія… а, ось і він… Підходить з усміхом.

— Захопився, — говорить, — мені трапився діамант… Людина, що володіє еллонською…

— О, зле оголошувати, — з докором говорить Вартислав, — я уже здогадався…

Обговорення затягнулося. Зрештою, переможця обрано, розподілено місця у п’ятірці. Вогнедан передає листки жерцям і першим підіймається з кріселка.

Світанок його народження вже розпростер крила над Данаділом. Повелитель за звичаєм виходить останнім… Вельможі вже сидять у кріслах з гербами, але при його наближенні підіймаються і роблять уклін… І з тихим шурхотом схиляються глядачі на галереях.

Онде уквітчані гірляндами переможені в двобої. Дівчина… Панна Яблуновська. Вогнедан з нею знайомий, як з усіма боговладськими шляхтичами і шляхтянками, але не дуже близько. Ледве стримує сльози… Однак володіє собою… Розумниця…

Незнайомий юнак, чимось схожий на поручника ведангських гриднів пана Іровита… Напевне це і є Іскра Іровит… Молодший брат, а чи родич… Поруч — Боги мої — Брячислав Ставський. Кому ж це він програв — чи не панні Владимирі?

Пан Барткевич… О, треба буде його потішити опісля… Ростислав — непоганий боєць, принаймні так про нього завжди відгукувався Воїслав. Отже — наскочив на кращого.

Княжич Ольг… Ну, не пощастило… Стривайте, так серед другої п’ятірки… Такого не було давно… Ні, про ці змагання довго пліткуватиме столиця…

Жрець тим часом оголошує імена переможених в двобої, і названі особи з гідністю вклоняються вельможам. П’ятеро інших в плащах і з закритими обличчями стоять непорушно. Очікують…

— Пан Ярослав Трембич, означений як «Самотній верховинець».. Грав з князем Зелеміню Володарем Лларан — Драганом… Його чудові відповіді ельберійською мовою, що є дозволеним, однак є занадто сумними, і тому…

Один з замаскованих поволі підіймає сіточку. Говорить стиха хрипкуватим баритоном:

— Я присвятив свої відповіді певній особі, яка ніколи… Нехай не бере цього суму за зле — я радий її щастю…

Нещасливий закоханець є красенем — чорногорцем… Вусики підківкою, шляхетне лице повила зажура. Трембич… Та де ж він, Вогнедан, чув це прізвище? В «Гербовнику» є лише Дрембичі — певне родичі-дивні цього молодика, як ото Дубові — Дубовицьким. Що ж, п’яте місце… Та хлопця носитиме на руках вся залога його фортеці…

— Пан Вітер Ллєг, означений як «Морський Вітерець». Грав він з князем Чорногорським, Владом Ллєгом — Пардом. Його прекрасні відповіді однак все намагаються перенести нас на морське побережжя…

Онук князя Буревія підіймає сіточку з легеньким зітханням.

— Душа моя у морі, - говорить, — вибачте, дідусю… Захопився…

Вітру мабуть тільки-но виповнилося сімнадцять… По галереях проходить легкий шерех — панни ладні пробачити юному срібному його помилки і завелику любов до моря. Панна Яблуновська посувається, даючи юнаку місце поруч з собою.

— Пан Лют Дубовий, означений як «Закоханець з Дубна»… грав з князем Квітану Буревієм Ллєгом…Його кохана має радіти — цей гідний воїн не тільки чудово віршує, але й робить це мовою Еллону.

Ох і розумник дубненський суддя… Пані Квітослава буде щасливою… Опісля Роси Летич в першу трійку ельберійці з людей не потрапляли вже років з десять, як не більше. Пан Дубовий відкриває лице і з гідністю проходить до крісел, де мають сидіти переможці.

— Пан Родомир Лемпарт-Драган Болотяна Рись, означений як Болотяник…

На галереях шелест схожий на смішки… Що ж, смійтесь, панове… Але цей провінціял…

— … грав з Його Ясновельможністю Повелителем… Його суворий класицизм…

Вогнеданів напарник по «ланцюжкам» підіймає з лиця сіточку. Він ще не вірить… Ніжне лице, облямоване русявим волоссям палає від щастя і хвилювання… Вогнедан уявляє, скільки буде розмов на хуторі Болотяні Рисі, скільки разів буде показано сусідам листок, де написане рукою Повелителя продовжено рукою гідного представника роду Лемпартів — Як — Там — Далі…

Ні, негоже сміятися… Дана зберігає свого листочка у рамочці за склом… Того самого, де рядки, написані її рукою, продовжують написане Повелителем Святославом.

Тим часом оголошено переможця… Панну Владимиру Пард, означену як «Квітка шипшини». Грала войовниця з князем Ведангу Вартиславом Сіллуром — Драконом… Панна Владимира займає місце поміж зелемінцем та дубненським суддею під захопленим поглядом Брячислава Ставського.

Першим призом цього року є іменний меч. Такого роду приз буває нечасто. Меч має назву «Промінь Сіллону». Варто лише глянути на лице панни Владимири, щоб зрозуміти — їй-то не потрібні дорогоцінності. Тільки це…

Пан Родомир Болотяна Рись отримує дозвіл на офіцерський чин. Приймаючи папери з Вогнеданових рук, зелемінець побожно торкається вустами персня з гербом, який Повелитель вдягнув на церемонію винагородження… Хороший, відданий юнак… Нехай тобі щастить, хлопче…

— Пребувай достойним, — стиха говорить Вогнедан, і очі Родомира спалахують щастям. Повелитель знає його герб і гасло… І тільки від нього, Родомира, залежить їх прославити…

Пан Лют Дубовий матиме власну збірку віршів і на додачу — повагу своєї Квітослави. Даючи йому дозвіл на друкування, Вогнедан усміхається судді, і той теж всміхається під вусом.

Ніхто з трьох не висловив прохання особисто до Повелителя. І Вогнедан з чистою совістю оголосив про святковий обід у ратуші та вечірнє гуляння. А тоді підвівся з крісла і рушив до брами.

Від жерців він уже довідався, що воїни дня перемогли воїнів ночі. Три до двох… На межі… З недавнього часу молодий Повелитель почав вірити у прикмети.

Натовп біля храму терпляче очікував, доки відчиниться брама… Відрада — невеличке містечко, але на свято та пов’язане з ним гуляння зібралися всі довколишні хуторяни, а також міщани з Боговлади та дрібна шляхта. Це — окрім приїжджих з провінцій. Вогнедан ніколи не думав про те, що в юрмі ельберійців може виявитись особа з лихими намірами. Чомусь згадалося, як принца Літона дивувало, що він їздить без охорони.

Повелитель змусив себе перестати думати про неприємне. Боги мої, рознервуватися від вигляду жменьки мейдистів, котрі тільки і здатні кричати про те, що лише їм відома істина. Вартислав попереджає, так на те він і Охоронець Клейнодів… А попереду — Відрадненське поле, місце Зшестя дивних у цей світ. Поле, всіяне людом… Гарні, милі обличчя… святкова одежина… І потрібно сказати їм щось таке, щоб веселощів вистачило на цілий день.

— Добрі люди і дивні, - мовив Вогнедан неголосно, але над полем залягла раптова тиша, — Велика Ніч проминула… Маємо очікувати до Сонцестояння на перемогу світла, але і предки і духи вже оголосили, що воно переможе. Десятеро воїнів Ельберу вшановували пращурів своїм мистецтвом… Мистецтвом миру, і мистецтвом війни. Цього року найкращого митця і воїна дала нам Чорногора…

Земляків князівни Пард у натовпі було багацько — зазвичай на такі змагання приїздили з усіх кутків Ельберу, і ті, хто не потрапив до числа глядачів, все одно пишалися, що побували на святі, бачили Повелителя і брали участь в гулянні. Тому «Слава Чорногорі!» пролунало доволі голосно.

— Князівна Владимира Пард, — продовжував Вогнедан, — є найкращим воїном і найпрекраснішим поетом цього року…

Чорногорська варта князя Влада при цих словах виструнчилася і звела догори правиці, вшановуючи князівну, котра з’явилася у брамі.

— Другим є воїн з Зелеміню, а отже можна не боятися ні за південні, ні за північні кордони… Пан Родомир Лемпарт-Драган Болотяна Рись!

«Хай славиться!» було цього разу ще гучнішим. Дрібна шляхта вітала свого представника.

— За спокій в Ельбері теж можна не вболівати. Третім є пан Лют Дубовий, суддя Дубненського округу, що у Веданзі…

Цього разу натовп ревнув так, що у Вогнедана трохи не заклало вуха, а князівна Владимира аж труснула головою… Пан Дубовий аж трохи розгубився — ведангців у юрмі було не так уже й багато, а тим більше тих, хто міг знати урядовця. Повелитель ледь усміхнувся — перемога пожиттєвого шляхтича над рештою учасників, серед яких було четверо вельмож, піднесла кругловухих у власних очах.

— Сьогодні у місті Відрадному, — продовжив Повелитель, втишивши гамір порухом руки, — в усіх трьох заїздах годують добрих людей і дивних безкоштовно. Для тих, кому не вистачить місця, столи будуть накриті у шатрах на майдані перед ратушею. Ввечері для вас гратимуть актори з Боговлади. Веселого свята.

Під час своєї промови Вогнедан видивився у натовпі невеличку громадку осіб у лахмітті. Серед них виріжнялася здоровезна постать пана Явора Тутовика. Однак мейдисти зберігали тишу і спокій, певне не наважуючись образити ні словом ні дією вірних Богам ельберійців, котрі не терпіли, коли їм заважали хоч працювати, хоч святкувати — однаково.

Повернувшись до своєї кімнатки у храмовому подвір’ї, Вогнедан прийняв там Вартислава. Чорний Дракон усміхнувся з явним полегшенням, і це знову стривожило Повелителя. Охоронець Клейнодів ніколи не хвилювався марно.

— Мої люди взяли їх в кільце, — сказав Веданг — старший, — але я все боявся, що це — відволікаючий маневр, і що інший гурт, не такий прикметний, як ця зграя обірванців, може сотворити якесь лихо.

— Пане Вартиславе, — стиха озвався Вогнедан, — чи раніше бували випадки, коли вірні Святого Старця намагалися завадити святу? Цьому, чи якомусь іншому? І чому про це невідомо мені — до вчорашнього дня я думав, що мейдисти в Ельбері не порушують громадський спокій.

— Власне так воно і було, — мовив Вартислав, — однак, чотири роки тому подібний гурт вдерся на подвір’я Храму Землі-Матері, що у Зелеміню. Якраз на Велику Ніч… Повелитель Святослав милувався Місяцем на галереї, і, почувши галас, мовив: «Добродії, вийдіть геть, ви є занадто галасливими…»

Вогнедан уявив собі таткове лице, крижаний тон його голосу і зітхнув… Йому ще довго вчитися мистецтву виставити порушників спокою геть однією фразою…

— Тоді, - сказав Вартислав, — це був перший такий випадок… Але згодом… Ці особи поводяться по — ріжному — або намагаються завадити галасом святу, а чи обряду, або й роблять якусь шкоду… Вам про це невідомо, бо ви замало…

— О, так…, - сказав Вогнедан, — дійсно, бувши принцом я зовсім не цікавився цими особами. Навіть опісля того, як двоє мейдистів трохи не прошили мене стрілами наскрізь…

— Мої люди відстежили слід цих двох осіб, — мовив Вартислав, — в вас та мого сина стріляли зелемінський торговець Алевт Леськів та його слуга-моозець. Знайшли зброяра, боговладця, котрий робив їм срібні гостряки для стріл. Йому вони оповіли історію про полювання на перевертня. І послалися на приятеля з Зелібору, який, мовляв, добре знає цього майстра. Імені його вони не назвали, а знайомих зелемінців у майстра було безліч, починаючи від князівського дому Лларанів…

— Зрозуміло, — сказав Вогнедан, — отже глухий кут…

— Не далі, як у цьому році, - продовжив Вартислав, — ватага волоцюг, в якій, до речі, був отой Явір Тутовик, намагалася завадити прославляти Бога Грому на одному з квітанських селянських капищ. Квітанські хуторяни упевнені, що Громовиця не тільки допомагає у битвах, але і опікується врожаєм. А літо було досить посушливе, і тому поштиві селяни запросили на славлення від цілого округу жерця-воїна аж з острова Сіллон. І от під час спільної медитації гурт обідранців вдерся на святилище і почав бешкетувати… Без жертв обійшлося лише завдяки сіллонцю — він зумів спинити самосуд… Суддя Дару наклав на хуторян невеличку віру, а доволі потовчених прихильників Святого Старця вигнав з округу геть…

— Це не поодинокий випадок, — мовив Вогнедан ствердно.

— Не поодинокий, — погодився князь Ведангу.

— У цих осіб є керманичі?

— Нема, — сказав Вартислав, — ці ватаги найчастіше сповідують ріжні види мейдизму. Оця, яка дошкуляла вчора вам, складається з кіленарів. В Зелеміню бешкетували їхні брати-вороги, сповідники «чистого мейдизму». Те саме — в інших випадках. Я намагався знайти зв’язок, але… Вивідачі серед таких громад трапляються, однак найчастіше вони використовують личину волоцюги та жебрака для більшої волі пересування, і не є старшими в гурті.

— Але, якщо у них немає керівника, — мовив Вогнедан, подумавши, — чим пояснити оцей спалах… е… озлоблення?

Князь Ведангу прикрив очі віями. Довгими і пухнастими, як і у його сина.

— Я вважаю, — сказав нарешті, - що ці особи, живучи в постійній напрузі духу, відчули, що надходить їхня година…

Вогнедан ледь здригнувся. Але не став вимагати пояснень.

— Чотири роки тому, — озвався Вартислав опісля довгої мовчанки, — Імперія Півночі заатакувала Мооз… І одразу почалися заворушення. Як поміж чистих мейдистів, так і між кіленарами. Я не з тих, хто недооцінює ворога, але не думаю, щоб саме моанці розбурхували нетерпимість наших мейдистів. Ми знешкодили кількох вивідачів — як моанських, так і ішторнійських, і ці особи були якраз зацікавлені в тому, щоб їхні громади поводилися тихо і не заважали, а то й допомагали збирати відомості. Вони зовсім не хотіли привертати до себе увагу. Але, в глибинах духу… Ви читали історію Гаррасу?

— О, так, — стиха сказав Вогнедан, — спершу вони зруйнували власні храми. Ішторнійці прийшли потім. Однак, у завойовників був привід…

— Атож, — мовив Дракон, — вони прийшли захищати мейдистів Гаррасу… Від вірних Богам гарраських же поган, котрі занадто палко обороняли свої гаї і капища. Те саме нині роблять моанці в Астеоні. Керманича нема, але щось цим усім керує. Я назвав би це ходом історії…

— Пролити свою кров, щоб з чистою совістю проливати чужу, — підсумував Вогнедан, — принаймні це нам зрозуміло, тому не будемо виправдовувати їхні надії. Але й залишати без покарання випадки блюзнірства ми не можемо. Я обговорю це з правниками, і…

— Моанський воєвода Рімін, — мовив Вартислав протягло, — вважає, що найкраще нерозумних осіб навчають різками…

— О, не так суворо, — всміхнувся Повелитель, — однак робота на розробках зелемінського торфу, або гідна хвали праця на водогоні Ігворри… До речі, скільки у Данаділі та Квітані шляхів, що потребують лагодження?

— Я подам вам звіт, — сказав Веданг, — але підневільна праця…

— Нічого не виправить, звісно, — мовив Вогнедан, — окрім дороги від Крепимирова до Дару…

- Іноді мені хочеться, звертаючись до вас назвати інше ім’я, — сказав Охоронець Клейнодів, зграбно підводячись з кріселка і належним чином вклоняючись, — ви навіть говорите його словами… Адже ми обговорювали справи мейдистських громад незадовго до… Дозвольте йти, Повелителю?

— О, так, — мовив правитель, — зустрінемося в ратуші, пане Вартиславе.

***

В ратуші Вогнедан нарешті побачив двох своїх дружин, які спостерігали за змаганнями цілу ніч. Дана вже дізналася про те, хто з ким бився в поєдинку — відомості приніс всюдисущий Воїславів паж Тополина — і захоплено оповідала Вогнедану:

— Уявіть собі, мій володарю, жеребок волів, щоб проти князівни Владимири бився пан Брячислав… Пан Ставський присягає, що навіть не уявляв… Панні Яблуновській випало битися з суддею Дубовим, вона і досі пробачити собі не може, що кругловухий виявився спритнішим… Пан Ольг Лларан програв Вітру Ллєгу, хоча я б поставила на зелемінця… Ще один зелемінець, ваш напарник по ланцюжкам, мій пане, з таким до-овгим ім’ям…, я не смію сміятися… Він бився з нашим спільним приятелем, паном Барткевичем… О, не пощастило Чорногорі… Зате мій давній приятель і друг дитинства пан Трембич переміг пана Іровита з Ведангу… Деякі говорять, що лише завдяки вишколу прикордонника, але я з дитинства була напарником пана Ярика в учбових поєдинках, і можу запевнити, що…

— О, так ось звідки…, - сказав Вогнедан, — а я все думав, де я міг чути це прізвище… Самотній верховинець, нещасливо закоханий…

— Я недостойна, — мовила Дана серйозно, — такої любові… Він же зовсім не вмів віршувати, пан Ярик… Він освічений, як кожен воїн, але наважитись… Його поручителем став мій батько, який, до речі, передав мені з ним листа і вітання… І скорботу за духом Ельберу, що відлетів… І свою відданість Повелителю Вогнедану…

— Я відповім пану Лелегу листовно, — мовив Вогнедан розчулено, — і натякну, що пану Трембичу потрібна дружина-дивна… Шляхтянка, схожа на його перше кохання… Таку гідну особу не можна зоставити без нащадків. Хоча, я сумніваюся, щоб у всій Чорногорі…

— Не треба поруч з сестрою, — прошепотіла Дана, — мій володарю…

Оскільки постать Дани вже округлилася так, що це було доволі помітно, Повелитель, опісля бенкету, розпочав святкові веселощі танцем з Чаяною… Потім підвів свою другу жону до князя Володаря та княжича Ольга і завів з ними довгу бесіду про свято, про змагання, про жарти долі під час жеребкування…

Біля Дани тим часом метушився Світлян, котрий виконував кожне її бажання зі швидкістю стріли у польоті. Він всадовив її на балконі бальної зали, збігав за напоями і нині поглядав донизу досить несхвально. Перша Пані лише усміхалася. Дана почувала себе пречудово — вона була вбрана в еллонський одяг, котрий сама ж і зробила модним, зодягнувши в нього Вишеньку вікопомної Княжої Ночі, коли трохи не загинув Воїслав, їй нічого не муляло, дитина, яка нещодавно почала штовхатись, час від часу нагадувала про своє існування, і тоді по всьому тілу жінки прокочувалася тепла хвиля захвату і любові.

Ця юна майбутня мати і сама викликала захват у приятелів та близьких друзів. Найближчі були вдостоєні чести поговорити з дружиною Повелителя, і серед цих вибраних осіб був пан Трембич, котрому Дана наговорила втішних слів, згадала дитинство і трохи не розчулила до сліз. Коли Вогнедан повернувся на балкон, полишивши Чаяну біля родичів, поруч з Даною вже сиділа трійця Ведангів — Воїслав та Вишенька з Горданою. Коли почалася мелодія нового танку, вони ввічливо залишили подружжя на самоті.

Вогнедан посунув завісу так, щоб їх не було видно знизу, і присів на стільчика біля Даниних ніг…

— Непризвоїто…, - мовив, сміючись лише очима, — але що поробиш… Повелитель бажає поговорити зі спадкоємцем…

Він притулився щокою до обтягненого шовком животика дружини і почав уважно слухати.

— О, він відповідає… - ніжно сказала Дана, — він ворухнувся, мій володарю…

Внизу, у бальній залі грала музика…

— Ах, крила…, - прошепотів Вогнедан, — танок нашої любові…

— Я нині вся там…, - засміялася жінка, — моя душа танцює, і наше дитя танцює теж…

В мелодію чорногорського танку раптом увірвався гамір… Хрипкий чоловічий голос кричав щось про попередження…

— Що…, - почала Дана, — що сталося?

Просто над ними розверзлася стеля, і на балкон зіскочив озброєний чоловік…

Лише вояцький Вогнеданів вишкіл врятував молодого правителя від неминучої загибелі. Та ще швидкість дивного, з якою він зірвався з підлоги. Лезо меча свиснуло у нього над самим вухом.

— Дано, назад! — крикнув він, — гей, варто!

Ззаду з такого ж люка вивалився ще один чолов’яга. Дана ухопила стільчика, і затулилася ним, наче щитом.

— Моя пані!

Світлян, котрий ніс володарю морозиво, впустив вазочки і стрибнув другому напаснику на плечі з чіпкістю кота. Вогнедан спритно ухилявся від першого убивці, але встиг обернутися і крикнув:

— Тримайся, Світляне!

Здоровань, на якому повис підліток-дивний, ніяк не міг позбутися хлопця. Він нагадував здоровенного собаку, в якого вчепилося щеня. Дана вперіщила нападника стільчиком поперек живота, одночасно чуючи голоси вартових вже на галереї, що прилягала до їхнього балкончика. Її ворог ніяк не міг розмахнутись — Світлян наче приріс до нього. І тоді убивця схопив жінку за руку і перевалився через перила балкончика…

Вогнеданові пощастило — він уже здолав свого супротивника. Зі зброї у Повелителя був лише ніж в розшитих піхвах, котрий висів на поясі. Швидше данина ритуалові Великої Ночі, аніж зброя для бою. Але юнак добре метав ножі…

Якби Вогнедан вихопив свою зброю трохи пізніше, або промахнувся — йому прийшов би кінець. Обернувшись, і побачивши порожній балкончик, він застиг, неначе вритий… Якщо б зараз убивця воскрес, йому не прийшлося б довго морочитись.

Та замість ворога юнак побачив своїх воїнів у ріжнобарвних кунтушах. І Воїслава, блідого, наче смерть… Заціпеніння пройшло — Вогнедан кинувся до перилець.

Дана, войовниця Дана, мертвою хваткою вчепилася в шнури напіввідірваної балконної завіси і поволі сповзала по ним вниз, контролюючи кожен рух. Внизу вже стояло кілька чоловіків, ладних підхопити, не дати упасти… Другий убивця лежав на підлозі, придавивши собою Світляна.

— Донизу! — кинув Вогнедан і кинувся до сходів. Підбіг він якраз вчасно — Дану прийняли на руки і обережно поставили на підлогу.

— Дано…, - вимовив Повелитель, — Дано…

— З нами, — сказала Дана, важко дихаючи, — з нами все гаразд…

Чоловік на підлозі ще дихав. Вогнедан наказав різко:

— Приберіть це… Світлян…

Вояки стягли зі Світляна тіло убивці. Повелитель схилився над своїм пажем і зрозумів з жахом, що вже нічим не допоможе… І не тому, що він не має досить сили — Світлян був уже мертвий… Маленький хоробрий воїн з Квітану… Гроно калини в гербі… Гарний квіт дає добрий плід…

Над ще живим убивцею схилився Вартислав, щось питаючи, неголосно, але твердо. Очі старшого Веданга світилися рубіновим вогнем.

— Дано, — сказав Вогнедан, — не дивись…

— Я — воїн, — вимовила жінка, — я бачила мертвих… Він життя нам врятував, Світлян… Аби він не вчепився в цю погань…

Вогнедан і сам це розумів… Аби Світлян не пожертвував життям, паскудник схопив би Дану, і тоді Вогнедан був би повністю у владі двох мерзотників. Або убив би його кохану… Убив би двох…

— Світляне, — мовив Повелитель, — мій маленький друже…

Світлян лежав немов живий… Трошки крові спливло з рота на підборіддя. Зовсім трошки…

— Наказую, — вимовив Вогнедан, — не припиняти народне гуляння. Смерть на святі — лиха прикмета, але тим людям і дивним, котрі нині розважаються на вулицях, про це знати не обов’язково. Все почули, шановна шляхто?

Легкий шурхіт був йому відповіддю… Шурхіт шовкового одягу знаті, котра схилилася перед Повелителем.

— Покидайте ратушу не всі одразу, — додав Вогнедан, — залишитися прошу Охоронця Клейнодів і трьох князів провінцій…

Повелитель підняв на руки Світляна. Озирнувся… Хтось із воїнів вже звільнив довгий столик для напоїв і застелив його вояцьким плащем.

— Корогву Квітану, — тихо мовив Вогнедан, а князь Буревій Ллєг вже тримав у руках прапор свого князівства з тих, що прикрашали стіни зали.

Вогнедан поклав легеньке тільце малого квітанця на столика, і Буревій накрив загиблого корогвою. Повелитель присунув до столика крісло. Сів… Звів очі на Дану.

— Я залишусь, — сказала жінка, — я маю право…

— Крісло для Першої Пані, - мовив Вогнедан, — оркестр нехай грає «Той річки тихий плин…»… Прошу покинути залу, панове…

Полинула музика, чиста і ніжна… Вона говорила про життя, безкінечне, як річкова течія… Про те, що все вертається до витоків… Про те, що сумувати не треба… І приглушеним риданням озвався голос флейти, усе ж таки сумуючи за тим, з ким довелося розлучитися так раптово. Повелитель прощався з Світляном…

Зала спустіла за годину. Останніми вийшли боговладські музики-дивні… Багато хто потиху плакав. Вогнедан поклав флейту поруч з Світляном і мовчки спостерігав за залою. Час від часу поглядав на Дану. З нею нібито було все гаразд…

— В залі лише ті, кого ви залишили, Повелителю, — мовив Вартислав врешті, - і охорона… А також деякі особи, котрі…

— Гаразд, — мовив Вогнедан холодним голосом, від якого мимоволі здригнувся князь Чорногорський, згадавши минуле, — я готовий вислухати…

— Пан Ладислав Водограй, — вказав Веданг-старший на зажуреного дивного, вбраного у святковий кунтуш, — перший ратман Відради. Він говорить, що ратуша приводилася до ладу боговладськими майстрами теслярської гільдії. Списки у нього є, але я не думаю, що оті люки над балконом зроблені боговладськими теслярами…

— Ніяк не може бути, ваша ясновельможносте, — мовив Ладислав понуро, — але ми поспішали, і кілька разів ремісники працювали вночі…

— Тобто, — мовив Повелитель, — ви хочете сказати, що нічні роботи у ратуші останнім часом не були чимось винятковим…

— Саме так, — зітхнув ратман, — цілком можливо, що певні особи проникли на горище вже після закінчення основної роботи…

— Що сказала та особа, яка стала причиною смерти Світляна? — спитав Вогнедан.

— Я не домігся майже нічого, окрім лайки, — мовив Дракон, — він уже помирав, і тому… Однак наприкінці мовив цікаву річ: «Шукайте щура у мишоловці…»

Повелитель глянув на тіла убивць, які поклали під балкончиком, накривши обірваною завісою. Там же, біля стіни сидів, скулившись, здоровань у лахмітті.

— Про що ви мене хотіли попередити, добродію Тутовик? — спитав Вогнедан все тим же голосом, схожим на крижаний дзвін.

— Ваша Ясновельможносте, — сказав ремісник, — мій Повелителю… Перед вами дурень, покинутий Богами і вбитий судьбою… Якби я міг знати, що потоваришую з людьми, здатними звести руку на вагітну…

— Ці двоє, - озвався Вогнедан, — з вашого… е… гурту?

— Ні, ваша вельможносте, — мовив Тутовик переконливо, — мені показали обличчя мертвих, і я можу присягнути, що ці особи не з нашої громади. Але я бачив одного з них разом з нашим вірним на прізвисько Щур…

— «Шукайте щура у мишоловці», — промовив правитель стиха, — пане Вартиславе, розпорядіться…

— Я вже послав певних осіб, — мовив Веданг, — вони обшукують містечко… І наказав поставити застави на шляхах…

— Я підслухав їхню розмову, — продовжував ремісник, — випадково… Якби вони дізналися, що у тому складі є ще хтось, то прирізали б мене, не роздумуючи. Я завжди говорив, що приятель Щура не є справжнім вірним. Справжній вірний не має навіть думати про вбивство. А вони хотіли вбити майбутню матір…

— Стривай, — сказав Вогнедан, — то ці двоє, яких ти бачив мертвими в оцій залі, змовлялися вбити саме Першу Пані?

— Я чув це на власні вуха, — добродій Тутовик зробив розмашистий жест, ніби накреслив у себе на грудях трикутник, — вони збиралися це зробити… Я ледве пройшов до ратуші — мене не пускали, бо я вбраний не по святковому. Тоді я став кричати про те, що має статися, і мене почув воїн з роду Драконів. Молодий воїн…

— Атож, — сказав Воїслав, котрий стояв біля своїх воїнів, — добродій Явір на наше щастя кричав дуже голосно.

— Щур поплатився за свою дружбу з тими двома, — зітхнув ремісник, — але я радий, що допоміг… Таке злодіяння… І так шкода цього хлопчика…

У відповідь на подальші розпитування, Тутовик доволі точно описав Щура і сказав, що означена особа з’явилася у їхньому гурті з півроку тому і одразу почала «мутити воду».

— Ми, вірні Святого Старця, — оповідав Тутовик, — тим і славимося, що є рівними перед Богом і людьми та іншими… кгм… Словом — рівні, і поціновано нас буде однаковісінько, бо, як сказано, «і солома, і палісандрове дерево — все йде до печі Божого Гніву». Святому Старцю байдуже, чи є в тебе майстерня шовкових тканин, чи ти починав з наймита, котрий збирає кокони в тутовім гаї, а чи вона, та майстерня, дісталася тобі від батька… Або є грішники, як от суддя з Ведангу, котрі все життя пнуться, аби дорівнятися… ну… словом істотам, у котрих, може, і душі нема…

— Святі отці з Ішторну, — мовив Вогнедан, — вважають, що у ельфів є душа… Більшістю… в скільки там, Воїславе?

— В один голос, — сказав Веданг — молодший, — хоча я і досі вважаю, що ішторнійці самі втратили за останні століття і душі, і совість…

— Якщо ви думаєте, що Щур є вивідачем…, - заспішив Тутовик, — ні… Звісно ні… Він просто був злобним, неначе й насправді в минулому житті… Ох, так говорити гріх… Ми були мирною громадою… Ні про що не дбали — тільки про чистоту душі… Щур… Він дуже красно говорить… Його слухаєш, і розумієш, що ти є ще більшим грішником, ніж думаєш. Він умовив мене судитися з родиною, хоча я все зоставив доньці, коли прийняв закон. Але Щур сказав, що це є себелюбством, що мій зять, Громослав, і взагалі гостровухий, а тому майно моє потрібно продати, а гроші роздати вбогим… Ну, там, злидарям, біженцям з Моозу… Чужим, одним словом. Тоді це буде справжня пожертва… Потім він оповів нам, що у Квітані жертвують Богам людей… Ми увірвалися на капище неподалік Дару… Були якраз Громові Дні… Я-то не дуже і вірив, однак, до навернення я більше до Храму Сонця ходив, і до Бога Вітрів, котрий і торгівлею…До храму бога Грому теж заходив, але у Боговладі. А Щур оповів, що це нам, боговладцям, панство дурить голови, а по лісах, мовляв, ельфи людей ріжуть на всі великі свята і їхньої кров’ю годують нечисть ріжну, а та допомагає гостровухим у битвах…

— Добродію, коротше! — втрутився Вартислав.

— Нехай говорить, — сказав Вогнедан, — хіба вам не цікаво, пане Ведангу, відчути хід історії?

— О, швидше запах історії, - мовив Чорний Дракон без усміху, — я уважно слухаю…

— Може, те що я говорю, є зле? — спитав Тутовик розгублено.

— Зле зробили з вами, добродію Яворе, — сказав Вогнедан заспокійливо, — оповідайте далі…

— Отже, ми до того капища, — продовжив ремісник, — а там самі кругловухі… До речі, Щур навчав, що нас зневажають, коли називають по вухам… Ну, та не це головне… Словом, на капищі тому ідолів славили самі люди, і нікого не різали, окрім жертовної паляниці. А гостровухий там був один, і Хвала Єдиному, що він там опинився вчасно, бо нас було всього зо три десятки, а на свято Бога Грому, виявляється, зібрався трохи не весь Дарійський округ. Ох і не люблять квітанці вірних… Щур говорив, що це тому, що вони погрузли у гріхах…

— Ви перервали обряд? — спитав неголосно князь Буревій Ллєг, — о, які сміливці, а чи дурні… Мої хуторяни за подібне можуть убити…

— Так нас і так трохи не прикінчили, великий князю, — мовив Тутовик потульно, — життям ми завдячуємо жерцю з вашої породи… Щур опісля того місяць не міг заспокоїтися, все казав, що краще б нас убили, тоді б ми стали мучениками, угодними Святому Старцю… А потім він почав блукати сам… Це, як ми повернулися до Данаділу… І привів до громади одного з тих двох… Швидко той чоловік зі Щуром здружився і почали вони розказувати громаді, що небіжчик-Повелитель був трохи не самим Чорнобогом, і жив роками у мертвому тілі, і сина свого, тобто Вашу Ясновельможність, — обернувся він знову до Вогнедана, — зачав, уже мертвим бувши, а отже і ви є бісом, а кожен біс, мовляв, частину своєї сили має віддати жінці до лона, і це його утримує у світі, аж доки явне тіло не помре… Я і то втямив, що вони маячню несуть, негідну справжнього мейдиста… Справжній мейдист має любити, пробачати і молитись, а не шукати бісів в тілах добрих людей і дивних… А тим більше — підбивати на вбивство вагітної пані, та ще такого дурня, як Щур…

— Він погодився, отой ваш Щур? — спитав Повелитель.

— В тому то й річ, що ні, - сказав ремісник, — тоді і з’явився отой, другий чоловік. І вони убили Щура… Убили одновірця… Зарізали, як курку… На щастя вони не знали, що я спав в тому складі… Мені і досі соромно жебракувати, і часом я наймаюся до якогось торговця. Вантажником. Хоча це гріх — працювати на поганина… А цей торговець з Відради дозволяв мені подрімати в його складі, бо з вулиць нас ганяла варта — свято, а ми у лахах… Прокинувся я від розмови Щура з отим першим, а далі… Далі я вже сказав…

— Для чого їм був потрібен Щур? — озвався князь Вартислав трохи лагіднішим голосом, — адже, наскільки я зрозумів, в вашій громаді немає воїнів, а цей Щур…?

— Був майстром з плетіння канатів, — зітхнув Тутовик, — працював у майстерні пана Будимира Ялівця, у Боговладі… Міг би і сам домогтися… Хоча так думати гріх… Цей приятель Щура хотів, щоб на Першу Пані звів руку саме він, Щур тобто… А вони б двоє зладнали з Його Ясновельможністю… Я чув, як той чужий говорив, що біля Повелителя з жоною немає вояків, що вся охорона в залі і біля дверей, і що Щур хотів постраждати за віру — так ось і нагода…

— Як називав отой ваш Щур свого знайомця? — спитав Вартислав, намагаючись не дивитись на зціпеніле лице Повелителя.

— О, ми не питаємо ні імен, ні роду у вірних, — відповів ремісник, — Моє мейдистське ім’я Кілеар, так мене і звали в громаді. А Щура звали Аргатом, але ніхто його так не називав — присохло до нього оце прізвисько. Він і не ображався — говорив, що зайве приниження нагадує душі про її гріховність. Той чоловік, з яким водився Щур, взагалі не говорив, як його звати.

— Добре, досить, — врешті озвався Вогнедан, — добродію Тутовик, я вам вдячний… За порятунок… Адже, якби ви не здійняли крик, у вбивць було б більше часу, і можливо… Прийміть мою пораду — повертайтеся додому… Сповідуйте вчення Святого Старця, якщо воно вам до душі, але не тиняйтеся шляхами з підозрілими особами. Ви самі бачили, до чого це приводить… Подивіться на цей стіл… Цей юнак, власне — ще дитя, загинув в моїй обороні… Могла б загинути жінка і ще одне, ненароджене дитя… Їх принесли в жертву вашій вірі так само певно, наче це сталося на вівтарі вашої церкви. Подумайте… Ви вільні… Пане Вартиславе, накажіть видати добродію реміснику охоронну грамоту і трохи грошей на дорогу додому.

Вартислав кивнув головою, і щось прошепотів дивному, котрий весь час тримався біля Охоронця Клейнодів.

— Знайшли, — озвався той, — у складі торговця шовком… Тільки що прийшов Волот… Чоловіку перерізано горло… Власне, я так і думав, що шукати потрібно поблизу. Решту волоцюг взято під варту.

— Перевезете їх до Боговлади, — розпорядився Вартислав, — і нехай цим займеться пан Птаха. Мені доповідати особисто… Продовжуйте…

Дивний нечутно щез. Вогнедан ще не бачив, як працюють підлеглі Дракона. Він не звинувачував ні їх, ні Вартислава, ні своїх охоронців… Винним був хіба що звичай — Повелителі ніколи не оточували себе вартою, а палацових гриднів тримали швидше задля маєстату, аніж з потреби… Балкон, з якого Повелитель з жонами мав милуватися балом в проміжках між танцями… Та хто й коли приставляв охорону до цього затишного місця… І хто перевіряв досконально роботу майстрів, котрі ремонтували ратушу перед святом. На предмет криївок і схованок… Вогнедан почувався так, наче надкусив підгниле яблуко.

— Потрібно міняти звичаї, - мовив Чорний Дракон наче у відповідь на думки Повелителя, — а мені — вдосконалюватися… Волоте!

На поклик підійшов вродливий кругловухий юнак в одязі ремісника.

— Охоронну грамоту добродію Тутовику, і простеж, щоб він потрапив додому, а не до безіменної могили.

Волот звелів реміснику йти за ним… Вогнедан знову повернувся до столу. Тіло прикрите корогвою… Сріблясте волосся, що вже почало втрачати блиск, розметалося по підстеленому плащу.

— Краду, гідну воїна, — сказав Вогнедан, — родичів сповістити — загинув з честю…

Потім встав з кріселка і підійшов до Дани, котра за весь цей час не озвалася і словом.

— Як ти, — спитав, — ні, як ви… У тебе нічого не болить?

— Ми обоє — воїни, і з нами все гаразд, — втомлено мовила Дана, — як все це огидно, мій суджений… Повна відсутність краси і гармонії… А Світлян… мені його так не вистачатиме… Бідолашне дитя заздрило Вовчуру, котрий мав честь супроводжувати Повелителя у потойбіччя… Він вчинив краще — маленький Горич, він помер замість нас… Осипався квіт…

Наче у відповідь від дверей почулося глухе ридання. То давився слізьми Войко Тополина.

***

Вогнедан довго не міг забути, що день його двадцятиліття став днем Світлянової загибелі. Йому здавалося, що він вже ніколи не відзначатиме свій день народження без згадки про ту страшну подію. Вони мали побути опісля святкового балу в родинному колі — він та Воїслав, обидва з жонами. Та сталося інакше…

Страх, що він міг втратити Дану, і не тільки, голкою стримів у Вогнедановому серці. Повелитель сам стежив за ходом розслідування замаху на нього і Дану, та вбивства мейдиста Аргата Зеленого на прізвисько Щур. Картина вимальовувалася не дуже втішна — двоє вбивць були на платні у ішторнійського Ордену Святого Кілені…

Якраз в ці осінні дні з Ішторну доставили послання про те, що Великий Командор Іргат Гаратто виїхав з Габідени до Ельберу… Або в Ішторні права рука Ордену не знала, що робить ліва, або пан Гаратто плекав якісь свої плани, в котрі входило вбивство юного Саламандра, або, принаймні, його вагітної жони.

Вогнедан з князем Вартиславом годинами обговорювали подію у Відраді… Мейдистів, ясна річ, найманці просто використали. Так само, як хтось використав свого часу Алевта Леськіва з його срібними стрілами. При чому двоє вишколених вояків чомусь хотіли, щоб на Дану напав саме вірний-ельберієць. Відомий усім добрим людям і дивним фанатик, якого недолюблювали навіть одновірці. Чоловік, котрий підбив, зрештою, мирних волоцюг за переконаннями, напасти на капище Бога Грому під час загального славлення…

Все сходилося до того, що в ратуші, поруч з жертвами замаху мав залишитися труп добродія Зеленого, він же Щур. Найманці сподівалися втекти — принаймні, вони приготували шлях до відступу і тримали свіжих коней в одному з заїздів. А отже… Якщо удар мав впасти на Дану, улюблену жону правителя, вагітну його дитям…

Вартислав склав собі таку оповідку, що Вогнедан лише головою покрутив, її почувши. За словами князя Ведангу в хід пішла стара, випробувана ішторнійцями ще в давнину гра… Такі собі лоянські шахи… Спершу провокуються гоніння на мейдистів… Потім серед правлячої родини, або серед знаті знаходять особу, котра прихильна до нового вчення… Оскільки все заборонене приваблює, мейдизм починає потиху поширюватися як серед знаті, так і серед простолюду. Час від часу хтось з вірних від надміру любові до Святого Старця, або за ішторнійські гроші влаштовує якусь веремію, на зразок нападу на капище Бога Грому… Утиск мейдистів не припиняється, але їх стає все більше, і одного дня до влади приходить ота прихильна до мейдизму особа, котра перестає утискувати мейдистів, а починає гоніння на віру пращурів… Вірні Богам, ясна річ, починають оборонятися, спалахує громадянська війна, а за прикордонними вежами вже чатує рятівник — вороже військо, котре правитель-мейдист сам прикличе на свою землю.

— Зараз, — говорив Вартислав, — в цю гру добре навчилися грати й моанці. Згадайте Астеон та Мооз…

Вогнедан кивнув, погоджуючись. Схоже… Дуже схоже… Будь-який правитель, втративши жону і майбутнього спадкоємця від рук прихильників Святого Старця, оголосив би їх поза законом.

— В їхній шаховій партії поки що два ходи, — сказав Повелитель зрештою, — або вони обробляють правителя з найближчими, і їхніми руками приводять країну до руїни, або домагаються зміни династії, і знову ж таки…

— Можливо, ота панна з Зелеміню…, - озвався Вартислав, — це хід з цієї ж гри… Досі П’ять Родів були опорою одне одному…

— Тепер нам що — підозрювати всіх? — спитав Вогнедан різко.

— Ну, — мовив Веданг — старший, — принаймні за князів я ручаюсь… Влад занадто ненавидить мейдистів, Буревій занадто їх зневажає, Володар вважає, що вони відібрали у нього оте його юнацьке захоплення, тобто панну Логін…

— А, так, — згадав Вогнедан, — північанка була мейдисткою і покинула чоловіка, коли той одружився вдруге…

— Я не назвав лише себе, — без усміху мовив Вартислав, — але Дракони…

— Незмінні і вірні, - лагідно сказав Повелитель, — в житті і у смерті.

— Ви і Ельбер — одне, — сказав Веданг, — і тому… Та менше з тим… Єдина особа серед правлячих сімей, котра могла б прийняти мейдизм…

— О, можете не називати, — мовив Вогнедан, — але Лемпарт і Повчання Святого Старця…

— Мій Повелителю, — зітхнув Вартислав, — лише наївні ельберійці на зразок відомого вам добродія Тутовика можуть сприймати оті Повчання дослівно. Замолоду я був у Габідені з посланництвом, і бачив розкіш, якою оточує себе мейдистська знать. А за Повчаннями вона мала б розділити своє майно межи злидарями і вирушити блукати світом. Щодо ж їхнього простолюду, то щирі побожні люди там у меншості… А більшість вважає, що все можна очистити покаянням. Навіть на смертному ложі… Я бачив там страту відомого на весь Ішторн бандита, котрий на своєму віку позбавив життя близько сотні людей. Він так палко каявся, що глядачі розійшлися з площі впевненими в його небесному блаженстві.

— Можливо, варто натякнути князю Володарю, — сказав Вогнедан поміркувавши, — щоб той визначився зі спадкоємцем. Мені здається, Ольг Лларан…

— Здібний юнак, і цілком заслужено…, - погодився Вартислав, — чесно кажучи, я вірив в його перемогу… Надало ж йому потрапити в пару зі срібним Ллєгом, хоч і молодшим. Два роки тому Воїслав теж програв молодому Вигоричу… Срібні завжди добре володіли зброєю. До речі, мій володарю… Вам потрібно кимось замінити загиблого Горича, котрий був родичем вищеназваних срібних. Князь Буревій має можливість віддати до вас у науку послуху наймолодшого онука на ім’я Гострозір Ллєг. У Хмари Вигорича є молодший брат Дощик, котрий вважатиме за честь служити вам… Влад Пард також може прислати до вас молодшого сина Владислава… Опісля вашої сутички з ішторнійцями біля Гарячих Джерел, юний Пард ладен стерпіти навіть науку віршування від такого воїна.

— О, не наважуюсь, — стиха мовив Вогнедан, — до речі, як там Горичі?

— Сприйняли гідно, — сказав Вартислав, — але туга їхня незмірна… На щастя, Світлян не був одинаком, і рід…

— Я поміркую над цим, — сказав Повелитель, — хоча мені тяжко буде бачити поруч з собою іншу… особу. Звісно, років через три Світлян покинув би служити пажем, але його загибель… Я подумаю…

Взимку, перед Сонцестоянням Повелителя навідав Воїслав, котрий перед цим їздив до Гнізда Драконів у коротку відпустку. Побачивши, що Вогнедан і досі не визначився з особою нового пажа, і сказав задоволено:

— Отже, недаремно… Я привіз з Ведангу чудового хлопця — мій Войко і то поступається йому… де в чому.

З-за спини Воїслава солідно виступив кругловухий хлопчина років дванадцяти. В руках він тримав вузлика з великої гаптованої хустини. З-під новенького сукмана виглядала вишиванка в червоно-чорні квадрати.

— Рекомендую, — мовив Веданг, — здібний юнак з роду ведангських Птахів, родичів по людській лінії Птахів — Орликів. Мріє стати шляхтичем і воєводою. На менше він не згоден, і тому моє покровительство…

Вогнедан на хвилю відчув гнів, тоді розгубленість… Замінити його Світляна селянським хлопчиною… Однак правитель нічим не видав своїх почуттів.

— Ти хочеш стати воїном? — спитав він у хлопця спокійно.

— Так, ваша ясновельможносте, — відповів хлопчина, — наш волхв із селища говорить, що я — природжений воїн, але мені спершу потрібно навчитись коритись.

— З якого ти села?

— З Яругів, — все тим же розважливим голосом сказав хлопець.

— А звуть тебе як?

Лице майбутнього воєводи раптово поволі залилося рум’янцем.

— Горобець, — відповів він врешті, - Горобець Птаха до послуг ясного пана.

— Не знаю, як щодо воєводи, — мовив Дракон з усміхом, — але хоробрості хлопчині не позичати. Я говорив йому дорогою, щоб він взяв собі прибране ім’я, аж поки не заслужить вояцьке.

Повелитель вже заспокоївся. Він подумав, що Веданг може і правий… Юний Птаха був повною протилежністю родичу срібних… А отже — менше болю й спогадів. Зрештою, Войко Тополина був чудовим пажем, і його земляк, принаймні, буде не гіршим

Птаха одразу ж освоївся на новому місці. Його обов’язки напевне пояснив йому Войко, бо хлопчина розташувався в колишній кімнатці Світляна наче у себе вдома і майже не робив помилок.

Вогнедан дуже зрідка говорив зі своїм пажем, хоча зі Світляном міг розмовляти годинами. Однак Горобець цим не переймався. Він дуже старанно виконував всі доручення правителя, готував йому напої з сушеного ясминового квіту, а у вільний час старанно читав якогось сувоя, роблячи на полях відмітки.

Якось Вогнедан під час відсутньости хлопчини подивився на його читанку і усміхнувся мимоволі. Твір називався велемовно: «Як дорівнятися вельможним у пам’яті та силі, а також у красних мистецтвах, ними люблених. Писано пожиттєвим шляхтичем з міста Радину, що у Веданзі, Боричем Струмочком.»

Повелитель розгорнув сувій, котрий починався з вправ для розвитку пам’яті, продовжувався описом розвитку тілесної вправності, а закінчувався — і тут Вогнедан не втримався і пирснув смішком вперше від Світлянової загибелі — оглавком «Як причарувати шляхтянку дивної крові, буде в неї закохаєшся». Окрім того в сувої були вибрані з кількох збірок вірші, список книг, які необхідно знати воїну, а також оповіді про пожиттєвих шляхтичів, котрі домоглися того, щоб їхній рід зостався у «Гербовнику».

Особливу увагу малого ведангця привернула історія воєводи Грозана, котрий теж був родом з Ведангу. Цей гідний кругловухий жив за часів прапрадіда Вогнедана, Повелителя Святозара, дослужився від пажа правителя до воєводи і лише тому не зоставив своє прізвище в «Гербовнику», що покохав дівчину зі свого селища, одружився з нею, і не взяв собі другої жони з дивних, хоча це і дозволялося законом. На родинне життя пана Грозана Птаха не звертав уваги за малолітством, а от опис його військових подвигів перечитував кілька разів, про що свідчили замітки на полях.

Потроху Повелитель звик до пажа Птахи і почав займатися його вихованням. Птаха сприйняв зміну ставлення до нього радісно, хоча і намагався тамувати свої почуття. Він був настільки вихованим і делікатним, що Вогнедан так і не повірив Воїславу, котрий сказав якось, що вибрав для нього найбільшого шибайголову з усіх Яругів.

Дана мала народити наприкінці зими. А опісля Сонцестояння щасливий Воїслав ознаймив, що Вишенька серйозно поставилася до того, що рід Драконів потрібно продовжити, і тому… Ріжниця між майбутнім князем Данадільським та «його Драконом» мала ставити кілька місяців. Вважалося, що це Богорівні колись подбали, щоб у кожного правителя був Дракон-охоронець, який міг стати його побратимом і приятелем дитячих забав.

З Чорногори примчав гонець від Влада Парда. Пан Іргат Гаратто з супроводом перетнув ельберійський кордон улоговиною Триглавої гори. Їхав ішторнійський достойник не поспішаючи, зупиняючись на кожному місці, де колись були сутички і битви, та возносячи молитви за душі загиблих. А, оскільки таких місць в Чорногорі було багацько, то Влад доповів Повелителю, що до Боговлади ішторнієць потрапить не раніше за Весняне Рівнодення. Влад ще мав приймати Командора у Високому Замку… Ні, Вогнедан знав, що Пард ні в чому не порушить пристойності, і не дасть виплеснутися назовні застарілій люті, але йому було шкода відважного князя Чорногори, котрий муситиме усміхатись ворогу і вести з ним милі розмови.

Зима промайнула непомітно… Єдиною неприємністю за весь цей час була судова справа з Квітану. Рід хуторян Гатків позивав Жердельського суддю, звинувачуючи його у неправдивому вироку, через який став убивцею один з їхніх родичів. Справа була про земельне розмежування — одна з сотень подібних справ. Один з Гатків, незадоволений вироком, винесеним на користь супротивника, шпортонув того супротивника ножем з вигуком: «Тобі теж на ній не жити!». Злочинець мав на увазі програну за позовом землю. Той же Жердельський суд так і не знайшов обставин, які б пом’якшували навмисне вбивство… Словом, Гатка-злочинця не стало теж, а його рід тепер судився з суддею Жерделю.

Тонкощі справ про розмежування Вогнедан вивчав в компанії юного Птахи. У нього язик не повертався називати хлопця Горобцем, і правитель звав свого пажа «друже Птахо», як-то прийнято було серед шерегових. Та й то, якщо Воїслав вже був офіцером гриднів, то Повелитель так і зостався воїном з чорногорської фортеці. «Друг Птаха» спершу червонів всім лицем, чудово розуміючи, що таким чином ласкавий володар щадить його гідність, але потім звик.

На початку весни настав строк Дані народжувати. Повелитель очікував цього з душевним трепетом, адже, задля продовження роду жона-дивна ризикувала вдвічі більше, ніж жінка з людей… Дана теж хвилювалася, принаймні у неї з’явилися примхи Вона не хотіла, щоб при пологах була присутня Чаяна. Вогнедан лише дивувався — войовниця завжди ставилася до сестри приязно — терпляче, вони ніколи не сварилися, і до останнього часу скрізь з’являлися вдвох. Єдине, що дивувало Вогнедана — його жони ніколи не ходили в гості одна до одної. Зустрічалися вони то у садочку, то у вітальнях, але до власних покоїв одна одну не допускали, при чому — не змовляючись. І тепер — таке бажання… Повелитель пообіцяв жоні, що її прохання виконає, одночасно ламаючи голову, як пояснити все це Чаяні. Але витончена друга дружина пояснила все сама:

— Сестра образилася, мій володарю, на мої слова про те, що пологи — це повна відсутність краси і гармонії. Недарма ж на них не допускають чоловіків… Тільки наприкінці і на короткий час… Я не повинна була цього казати, але моя хвороблива правдивість…

— Дійсно, занадто…, - тільки й сказав Вогнедан. Правдивість на межі несмаку його завжди трохи дратувала. Однак нині він з чистою совістю міг сказати Дані, що її бажання буде вволене і зоставити її народжувати в присутньости жриць-цілительок та кращих подруг — Вишеньки з Горданою.

Сам Повелитель тим часом сидів у своїй книгозбірні, а його паж чатував біля покоїв Першої Пані, часом прибігаючи з уривками підслуханих новин і розмов. Воїслав влаштувався на підвіконні, серед купи сувоїв, і потішав друга.

— Жінка-войовниця, — говорив він, — мусить народжувати легше, аніж ніжна квітка… О, мій вишневий квіт, подумати тільки, що скоро… А чорногорські діви… Згадайте жону з роду Гридів, котра народила дитя трохи не на полі битви…

Зрештою почулося тупотіння — то повертався Горобець. Зазвичай хлопчина намагався рухатися нечутно, але зараз видно дуже поспішав.

— Що там, друже Птаха, — неголосно спитав Вогнедан.

— Пані цілителька, — мовив паж задихано, — просить вас, ваша вельможносте, прийти до покоїв дружини… З сорочкою…

Вогнедан неслухняними пальцями розшнурував комір чистесенької вишиванки, вбраної саме з цією метою. Стягнув її через голову… Встав.

— О, ваше тепло — вашому сину, — побажав Дракон, — Боги та охороняють нас, квіти з іншого саду…

Повелитель поспішно вийшов. Малий Птаха сказав ледь здивовано:

— У можних звичай такий, як і в нас… Мою сестричку теж загортали в татову сорочку…

— Ми перейняли звичай і намагаємося його виконувати, — мовив Веданг і скуйовдив хлопчині волосся на голові, - може тому нам дозволено тут жити, Горобчику. Вона так далеко, зоря Сіллон..

— Була б можливість, — сказав Птаха замріяно, — я б… Я б полетів до зірок.

— На жаль лише думкою…, - зітхнув Воїслав, — можливо — в майбутніх народженнях…

Вогнедан зрозумів, що мала на увазі Чаяна, побачивши помертвіле від болю лице Дани, котра з усіх сил намагалася тамувати крик. Цілителька з Храму Сонця, ім’я якої він забув від хвилювання, вказала йому місце біля ложа і знову схилилася над жінкою. Потім повернула голову і мовила:

— Ближче, Повелителю…

Просто на розстелене полотно сорочки цілителька поклала слизьку живу грудочку, перед цим як слід ляснувши її по спинці. Грудочка зайшлася вереском. Вогнедан, однак, вже розрізнив і заплющені оченята, і носик, і притиснуті до голівки гострі вушка. Продовживши оглядини, він переконався, що першою його дитиною в цьому світі буде син…

Цілителька тим часом розтинала зв’язок дитини з матір’ю. Перев’язавши пуповину, вона звеліла Вогнеданові, котрий так і тримав дитя на замлілих руках, підвестися, загорнути сина в сорочку і сісти в крісло оподалік.

— У нас ще є справи, — сказала жінка, і з її тону Вогнедан зробив висновок, що все гаразд, і нічого непередбаченого не сталося, — а мале нехай звикає до вашого запаху і тепла. Він має зрозуміти, що в цьому світі у нього є оборона.

— О, затулити від буревію…, - пробурмотів Вогнедан, — які ж вони тендітні, ці ніжні істоти…

Малий продовжував попискувати, але вже не так голосно. Його заспокоїло тепло і погойдування. Цілителька зробила вигляд, що не побачила сліз розчулення на Вогнедановому обличчі, і знову схилилася над Даною, півшепотом віддаючи розпорядження помічницям.

— Мій Повелителю, — почув Вогнедан виморений голос Дани, — наше дитя… Воно є красивим?

Власне кажучи, Вогнедан навіть не міг роздивитися кольору очей свого первістка. Але від серця запевнив дружину, що мале на його руках є зразком краси та гармонії.

— Ви маєте дати ім’я, — сказала Дана, — ім’я нашому сину…

Перед очима Повелителя раптом постала зала Відрадненської ратуші, Світлян, котрий вчепився в убивцю… Дана сповзає по завісі повільно… Так повільно… Бліде, наче смерть, лице пана Трембича, котрий встиг першим і підхопив її на руки разом ще з яким-то шляхтичем… І тільце Світляна на столі, прикрите корогвою Квітану.

— Я б бажав назвати його Світляном, — сказав Вогнедан, — Світлян, син Вогнедана, онук Святослава… В нашому роду не було такого імені, однак і мене назвали на честь вогнів Великої Ночі, бо батько вже не сподівався мати сина…

— Дитя вогню, і дитя світла, — мовила жриця-цілителька, — мій Повелителю, я пам’ятаю ту мить, коли Святослав, син Святополка, сидів біля ложа пані Конвалії, тримаючи на руках дитя, загорнене у вишиванку… А за вікном палали вогні Великої Ночі… Я пам’ятаю і народження самого Святослава… Того дня грізний Святополк заплакав вперше і востаннє в житті… Так, навіть загибель Чорної Троянди три роки по тому не витиснула у нього навіть сльозини. Але він заплакав, побачивши своє дитя, таке безпомічне і безпорадне. Деякі нерозумні чоловіки, і навіть жони говорять, що новонароджені некрасиві… Але той, кого не розчулить оця іскорка життя в крихкій оболонці, негідний зватися розумною істотою.

— О, я вже розчулений, — сказав Вогнедан, марно тамуючи сльози, — моє перше дитя… Мій слід у цьому світі… Моя надія на майбутнє… Можливо, це повернувся Святослав…

— Напевне, не так швидко, — зітхнула жриця, — але до гідної домівки прийде і гідний дух…

Помічниці забрали у Повелителя дитину, і понесли її за ширму. Вогнедан почув плюскіт води і обурений писк.

— Що там з ним роблять? — спитав він стривожено.

— О, всього лиш обмивають, — весело сказала жриця, на обличчі якої не можна було розгледіти її поважного віку, — ідіть, спочиньте, Повелителю. Я знаю, що ви не спали ніч…

Вогнедан підійшов до ложа і поцілував поблідле личко жони. А тоді пішов не спати, а до свого робочого покоїку, де на нього мав очікувати князь Вартислав. Ішторнійське посланництво проминуло Помаранчеву долину… Правитель мав підготуватися до дуже складних перемовин.

***

Командор Ордену Святого Кілені і фактичний правитель Ішторнійської Імперії прибув до Боговлади через місяць опісля народження малого Світляна.

Ішторнійці рухалися дуже повільно, часто зупиняючись на відпочинок, відвідуючи по містечках нечисленні мейдистські громади. В Чорногорі вони довго гостювали у Ігворрі, де був мейдистський храм, єдиний на всю провінцію. Гонець від Влада, набагато обігнавши посланників, надіслав повний звіт про це гостювання. В звичаєву доповідь було вкладено короткого листа від «чорногорського упиря».

«Я не зганьбив нічим свої вуха, — писав Влад своїм розгонистим почерком, — і приймав цих песиголовців ніби близьких родичів. Але Вам, мій Повелителю, я хочу сказати одне — стережіться… Я пізнав Командора — чверть століття тому він починав своє вивищення з військового священика… Ви знаєте, що подібна особа є при кожному загоні ішторнійців. Ця огидна істота — я маю на увазі пана Гаратто — запропонувала, як-то прийнято у ішторнійців, піддати тортурам одного необережного дивного та його подругу з людей, які зустрічалися на покинутому гірському хуторі і потрапили до рук ішторнійського передового загону… Якби ви бачили, що вони зробили з Богуславою — адже за їхньою бузувірською вірою, вона була вагітна якщо не від диявола, то, принаймні — від його слуги. Тварь, гірша за вовкулаку, гостювала в моєму замку, і я обідав з нею за одним столом… І не вчепився цьому псові в горлянку… О, він мене теж пізнав — по шрамах… Майте на увазі, Повелителю — цей незмінений є лицеміром і святошею, з кожного слова якого тече солодка патока. А його справи — вони у мене на обличчі. І я не думаю, щоб він наказував мучити тільки мене і дорогу мені особу — в звичаї ішторнійців катувати не лише полонених, але і власних підданців. Не вірте жодному його слову. Влад.»

Вогнедан показав листа Охоронцю Клейнодів. Вартислав лише зітхнув.

— Шкода Влада, — мовив, — але пан Гаратто нічим не гірший і не кращий від решти ішторнійської верхівки. Його можна замінити іншим, і то буде такий же самий паскудник і лицемір. До Ордену інші не потрапляють, а коли й потрапляють, то не підіймаються вище «чорного плаща».

— «Чорного плаща»? — перепитав Повелитель.

— О, так, сходинки влади… Чорне вбрання, сіре вбрання і верхівка у білому. Габіденський правитель та його двір проводять час у веселощах та молитвах навпереміну, а Імперією правлять «Білі плащі». Власне, це влаштовує всіх, окрім тих, кого Орден засуджує до страти.

За кілька днів до приїзду посланництва до ніг Повелителя кинувся нажаханий чоловік, в якому юнак ледве розпізнав свого навчителя ішторнійської мови. Він благав від імені громадки втікачів не видавати їх Ордену. За словами переляканого вченого, йому передали з торговою валкою листа з Габідени, в якому було сказано, що Командор буде домагатися видачі провинних перед Орденом ішторнійців головами… Порадившись з Вартиславом, Повелитель відправив ішторнійців-біженців з родинами до Ведангу, на час гостювання посланництва у Боговладі.

— Нема певних осіб — нема і клопоту, — схвалив Вартислав, — для чого нам зайвий раз оповідати псам, що ми не видаємо людей на розтерзання. Псам цього все одно не зрозуміти — розум не той… Які біженці, що ви? До Боговлади прибувають лише торговці…

— Ми теж стаємо лицемірами, — всміхнувся Повелитель.

- Іноді я думаю, — озвався князь Ведангу, — чого наші пращури морочилися з отим зміненням… Викували б собі Імперію і досі б були володарями світу…

— Але засоби…, - підняв брову Вогнедан.

— В поєдинку поміж шляхетною особою і падлюкою, — сказав Вартислав з безсилою люттю в голосі, - завжди виграє падлюка. Нам страхітливо пощастило, що ми маємо гірський кордон з одного боку, і, до недавнього часу, ворохобних, але близьких родичів нашим ельберійцям на північному кордоні. Нині з Півночі до нас підповзає гієна, а на зустріч з вами їде вовкулака, як-то доволі точно написав Влад Чорногорський.

— Добре, що хоч Белат не прагне війни, — мовив Повелитель заспокійливо, — мабуть тому, що цей уламок Лугербської Імперії, котра розпалася під натиском кочівників, замалий для битв і бажає вести торгівлю. Любий пане Ведангу мене самого нудить від слова Імперія, яке чомусь є дуже милим вухам частини незміненого людства. Але нам нікуди відступати — Великий Леаран вже не полетить до іншого сонця, а як би і полетів, то ми не маємо права покинути створену нами расу…

— Як на малюванні Вовчура «Останній», — похмуро пожартував Веданг, — проти війська з мечем… Мій Повелителю, мені шкода вас — не себе. Не для страшних часів народжено Принца Яблуневого Саду…

— Зустрінемо ворога обличчям, — всміхнувся Вогнедан, — я витримаю, пане Вартиславе…

Зустрічати ішторнійське посланництво доручено було знову таки Воїславу та його зведеному загону з гриднів п’яти провінцій. Молодий Веданг усміхнувся, але його рука торкнулася до шрамика в кутику вуст. Одрухово. Повелитель знав, що друг і в майбутньому може Охоронець Клейнодів, не наробить дурниць, але йому було жаль Веданга, якого пересмикувало від самого звуку мови Ішторну. Але Вартислав схвалив вибір Повелителя.

— Нехай звикає, - сказав, — є війна і війна… Не все ж тільки вимахувати мечем.

У невеличкому покоїку, де Повелитель зазвичай очікував свого виходу, було тихо і прохолодно. Батькова збірка віршів лежала на старому місці, тільки її хтось акуратно вклав до футляру. Вогнедан сів до крісла, відкинувся на його спинку і змусив себе думати про приємне.

Сьогодні він цілий ранок провів у Дани. Маленький Світлян лежав на її ложі, на невеличкій подушечці і жваво ворушив голенькими ніжками. В комині потріскував вогонь. Вогнедан обережно взяв на руки дитинча, вбране в малесеньку обережну сорочечку з данадільськими взорами — точну копію дорослої, і грався з ним, доки воно не захотіло їсти, а тоді спати.

Зараз уже видно було, що очі у малого Світляна схожі на батькові — сині… І чорний пушок волосся на голівці… А от прмхливий вигин брів — це вже від Дани. І її вуста, трохи випнуті, схожі на пелюстки квітів.

— Він ще зміниться не один раз, мій володарю, — всміхалася Дана, — не придивляйтеся так, там ще нема на що дивитись.

Вогнедан засміявся і вкотре поцілував рожевенькі пальчики малого ельфеняти.

— Оці ваші клопоти, — зітхнула Дана, — якби можна було поїхати до Чорногори… Показати малятко дідусю Дзвениславу та пані Лаванді… Подивитися на сина Білої Ружі…

Святославна народила сина, про що Влад Чорногорський сповістив з якимось черговим гінцем три місяці тому. Біла Ружа прислала братові розчуленого листа, писала, що хлопчика назвали Владигором, і що він удався в рід Пардів, не успадкувавши ні ведангівської, ні саламандрівської прикметної вроди. Є надія, що Владигор буде схожим на діда, а отже стане улюбленцем Влада. Та власне, уже і став.

— О, на жаль…, - зітхнув Вогнедан. Опісля того, як він намилувався сином, йому зовсім не хотілося спілкуватися з ішторнійським достойником.

Паж Птаха, котрий підглядав у ледь відхилену завісу, сповістив Повелителя:

— Посланництво вже у залі, мій володарю…

Вогнедан встав. Востаннє обдивився себе в люстро… Парадні шати з блакитного шовку, накидка з золотим шиттям… Меч при боці… Світло еллонського каменя корони робить лице старшим і суворішим.

Там, у залі стоїть крісло з високою спинкою. Єдине крісло. Для Повелителя…

Ще трохи… Нехай гості намилуються малюванням на стіні. Зустріч Властимила з Богорівними… Нехай понервують…

Птаха тягне за шнур, завіса відхиляється… Вогнедан сподівається, що його лице не відбиває нічого, окрім погідного спокою.

В посланництві шестеро осіб. Троє в чорному, двоє в сірому. Попереду ставний, сивий уже чоловік у білому плащі з золотою облямівкою. Одягнені всі ішторнійці у довге вбрання, котре обвисає мішком, маскуючи постаті. Вбрання кольором зливається з плащем… Окрім пана Гаратто, котрий у білому, решта має на головах ще й каптурі, які частково затуляють обличчя.

Супровід, вишикуваний вздовж стін… Ельберійська знать у шовкових шатах…

Повелитель опускається в крісло, і шляхта схиляється перед ним плавно і нечутно. Ішторнійці ледь нахиляють голови. Ну певне, це не моанці. За ними сотні літ гордощів і самоповаги. Але й нас теж… як там говорять у Квітані… Не жолудем в тім’я бито… Ох, тільки б не усміхнутись… Вогнеданові зовсім не хочеться осоромити свої вуха перед цими особами у каптурах.

— Найнижчий з найнижчих, — оксамитним ласкавим голосом починає пан Гаратто, — волею Бога та Святого Старця і помічника його, Святого Кілені, голова духовного війська Божого Іргат Гаратто вшановує правителя Вогнедана і несе йому дари земні і надії на його дружбу, та благодать Божу в надії на його навернення…

Не шерех, шелест поміж рядами знаті… Пан Командор по незнанню, а можливо і свідомо, вчинив непристойно, одразу натякнувши Повелителю на необхідність духовних змін. Ніхто не має права радити розумній істоті, яким шляхом їй іти до вершин духу, навіть волхви мають лише научати вірних Богам, а вже щодо вибору… Повна відсутність краси і гармонії…

— Ми бажаємо, — голос пана Гаратто журчить, немов річечка, — вічного миру між нашими двома народами… Ми сподіваємося, що ельберійці переборють в душах своїх гординю та язичницьку жорстокість…

Непорушно стоїть перед воїнами супроводу Воїслав Ведангський, і тільки Вогнедан бачить, як він ледь звів руку, і знову її опустив додолу.

А якже, певне, кортіло доторкнутися до отого шрамика… Рота Воїславу тоді роздерли кляпом… Якби не ігворрський цілитель, від карбованої вроди Дракона не зосталося б і сліду… Завжди веселий Веданг, він ніколи не говорив про ту ніч в печері Родогори. Навіть йому, Вогнедану, не оповів, як знущалися над ним «лагідні» ішторнійці. Лише сліди на тілі, і карби на душі. А тоді не було навіть війни, якою незмінені зазвичай виправдовують подібні речі.

— … і всі ми заспіваємо хвалу Єдиному…, - виринає знову голос пана Гаратто, — на знак повного пробачення і любові…

Атож… І понівечений вами Влад Чорногорський пробачить вам замучену Богуславу і своє ненароджене дитя, вирізане з материного лона… Вогнедан ледь опускає вії. Юнак сподівається, що його обличчя має лише вираз спокійної гідності. Зрештою Влад мусив спілкуватися з цими особами і навіть не плюнув пану Гаратто у вічі. Це означало б війну, але Вогнедан був певен — у нього, Повелителя, не вистачило б волі скарати чорногорця за подібний вчинок.

Поволі Повелитель почав розріжняти окрім голосу пана Гаратто ще й голос посольського товмача — одного з людей у чорному. Він якось одразу налаштувався слухати ішторнійця і майже не чув перекладу.

— Дари від нашого правителя Остіна Дванадцятого, — певне вже закінчує Гаратто, — для вельможного Вогнедана та його дружини…

Достойник злегка затинається, напевне згадавши, що у молодого Повелителя дві жони. Однак не втрачає голови перекладач.

— …дружини і наложниці, - перекладає він, і знову шурхіт по залі, а княжич Ольг, який цього разу представляє Зелемінь, гнівно зводить вигнуті брови. На обличчі Чаяни, котра стоїть поруч з братом такий вираз, ніби вона розкусила кислицю. Дана підбадьорливо бере її за руку і теж дивиться на ішторнійця так, неначе примірюється до нього з мечем.

— Для принца ж Ельберу, — ллється голос пана Гаратто, — ми привезли найкращий дар — зуб святого Кілені, оправлений в золото. Цей великодушний подарунок нашої церкви ми примістимо в мейдистському храмі Боговлади в надії, що наступник трону зможе ним скористатися в майбутньому…

Поміж шляхтою вже не шерех, тихий гомін… Вогнедан ледь зводить руку і настає мертва тиша… Ох, пане Гаратто, у вас що, немає вивідачів? Ви не знаєте, що ельберійська знать може підсміюватися над грубими північними варварами, котрі привезли Повелителю Святославу в дар шкури ведмедів і прикраси з необробленого бурштину, але вважатиме осіб, котрі носять на собі шматочки мертвої плоті в якості оберега, або за божевільних, або за Чорнобожих слуг. Та ще й пропонувати таке в якості дарунка дитині, якій ледве виповнився місяць від народження… Он Дана уже щезла з зали — певне побігла до дитини, подивитися чи не зурочено малого на відстані.

«Ріжниця в способі мислення, — нагадує собі Вогнедан останню бесіду з князем Вартиславом, — приводить до того, що певні особи не розуміють непристойності власного вчинку…»

Охоронець Клейнодів онде… Трохи попереду інших вельмож… На вродливому обличчі вираз ввічливої уваги. Мейдистський оберег… О, звісно ж… Цінний дар… Почуття вдячності…

— Повелитель Ельберу, — чує Вогнедан власний голос, — вдячний вельмишановним достойникам Ішторнійської Імперії за щедрі дари і турботу про наш духовний стан. Повелитель запрошує посланників на скромний підвечірок, присвячений їхньому приїзду.

— Немає меж нашої вдячності, - відповідає пан Гаратто, вислухавши товмача, — але ми тримаємо піст, і не годиться нам потурати своїм тілам з язичницькою розкішшю…

— Наскільки мені відомо, — Вогнедан уважно стежить за тим, щоб його усміх зоставався милим і погідним, — дні суворого посту ще не настали, і тому невеличка вечеря без зайвої розкоші не завадить ні тілам, ні душам дорогих гостей. Для тієї ж особи, котра постить за власним бажанням, щоб таким чином наблизитися до просвітлення, за її замовленням буде подано джерельної води.

Вираз обличчя князя Вартислава не змінився, але багряні вогники в його очах дають Вогнедану зрозуміти, що Чорний Дракон оцінив насмішку, але вона є на межі дозволеного. Повелитель підіймається зі свого трону і нечутно щезає за завісою бокових дверцят.

В покоїку правитель трохи не наштовхується на свого пажа, котрий, ясна річ, підглядав і підслухував.

— Це наші вороги, друже Птахо, — втомлено сказав Повелитель, — вивчай їх уважно, якщо бажаєш стати воєводою.

— Слизькі вони якісь, — мовив хлопчина розважливо, — а їхній старший прикидається хорошим, а у самого морда як у лиса… Злобна… Йому б тільки курей красти… А добре ви їм… про джерельну воду…

Вогнедан подивився на хлопчину з приязню. Серйозне личко кругловухого пажа нагадало правителю про те, що, хвала Богам і Богорівним, гарних людей у цьому світі не так уже й мало.

- І більшість з них живе в моїм Краю, — закінчує він свою думку вголос.

— Більшість з кого? — запитує паж, поправляючи одяг володаря.

— З добрих людей, друже Птахо, — відповідає Вогнедан з усміхом, — ви — моя надія і оборона Краю.

— Яка там з селюків оборона, — хмикнув хлопчина, — пожиттєвих не так уже й багато… Я вважаю, мій володарю, що люд розлінився під вашим захистом. Скільки я книжок про битви давні перечитав, і скрізь дивні голови кладуть, щоби нам спокійно жилося. Несправедливо… Я того і захотів до війська…

— Мій маленький воїн, — всміхнувся Вогнедан, — справедливість в тому, що ми платимо кругловухим за притулок… Ми не привезли від зорі Сіллон нічого ціннішого за силу руки і силу розуму…

— Цінніше за це — краса і гармонія, — сказав Горобчик не по дитячому серйозно, — от ви є особою, прекраснішою за квітку зоредиву… Я не того, що ви є моїм володарем — просто споглядаю і порівнюю… А челядь говорить, що ви служили на Прикордонні і ризикували життям. Коли я виросту, то подам вам пропозицію про набір війська з людей. Нехай кругловухі взнають, що служба не є медом…

— У фортеці, де я служив, — мовив Вогнедан лагідно, — воїни майже всі були пожиттєвими. І гинуть вони так само часто, бо не мають нашої життєвої сили. Народ, мій майбутній воєводо, ставлять до військової лави лише під час якоїсь великої навали. Поки що нам вистачає воїнів. Там все гаразд з моїм вбранням?

— Атож, — мовив Птаха поважно.

— Тоді ходімо до бенкетної зали… Там, напевне, вже чекають…

— Мій пане, а що таке язичницька розкіш? — запитав хлопчина раптово.

— Те, що приносить радість тілу і духу, — сказав Вогнедан, подумавши, — те, що дає можливість побачити красу і гармонію в співі жайворонка над ранковим полем, коли плуг врізається в землю, і в тому, як кричать на світанку сурми перед вишикуваним військом… «Тихий ранок… О, цей тихий ранок… Ранок смертного бою…»

— О, це я розумію, — повільно сказав паж, — але той ішторнієць… Він же не це мав на увазі… І навіть не смачну вечерю…

— Доведеться навчати тебе основам мейдизму, — всміхнувся Повелитель, — щоб зрозумів… Ходімо…

Бенкетну залу цього разу було опоряджено зовсім по іншому, ніж тоді, коли Повелитель Святослав приймав моанських посланників. Для ішторнійців було накрито окремий стіл, вставлений тарілочками з рибними і рослинними стравами. Запрошених було небагато — це моанців потрібно було приголомшити кількістю знаті в розкішних одежах. Повелитель з дружинами, князь Вартислав з Другою Княгинею, пані Владиславою, котра якраз жила у Боговладі, представники провінцій — Вогнедан вирішив не запрошувати князів з огляду на Влада Чорногорського. Хоча подібний чин був прямою образою гідності представників давньої Імперії, Повелитель сподівався, що Командору невідомі всі тонкощі ельберійських звичаїв. Князь Вартислав, опісля довгих роздумів, схвалив Вогнеданове рішення. Якби, за звичаєм, на зустріч з посланниками сусідньої держави були запрошені князі провінцій, Владу Чорногорському довелося б їхати з посланництвом до самої Боговлади…І знову сидіти з ними як не за одним столом, то, принаймні, в одній бенкетній залі. А Вогнедан ще ж тоді не знав, що Влад є кровним ворогом Гаратто. Однак, запрошення йому не надіслав, і ішторнійців супроводжував Владияр Пард на чолі чорногорської варти.

Він і сидів нині обабіч Вартислава. Поруч вигідно влаштувалися в кріселках княжич Вітровій Ллєг, котрий ледь насмішкувато роздивлявся послів, та його дружина — красуня-срібна з роду Морянів. Біля своєї сестри сидів княжич Ольг Лларан-Драган, котрий так і залишився опісля змагань у Боговладі. Решта шляхти була запрошена до сусідньої зали на бенкет, що мав перейти у бал.

Вогнедан потягував з келишка помаранчевий сік і спостерігав за ішторнійцями. Послів такого рангу Ішторн не присилав з часів Вогнеданового прадіда. Всі справи, зв’язані з війною і миром, обговорювалися в Чорногорі… На останніх перемовинах опісля Війни Стихій був, щоправда, присутній тодішній Командор, достойник Раміт Сетто, яко представник тодішнього Імператора Арадіта Четвертого.

З того часу змінилося багато. На троні Ішторну — третій син небіжчика Арадіта, Остін Дванадцятий. Два імператори раптово померли від загадкових хвороб — князь Вартислав, спираючись на донесення своїх шпигунів, говорив, що назва у цих хвороб одна: отрута… Остін Дванадцятий був покірною лялькою в руках нового Командора, бо смерть його братів знов таки загадково співпала в часі з вибранням пана Гаратто начільником Ордену, та зі спробою другого брата, імператора Арадіта П’ятого, трохи притиснути цей же самий Орден.

Отруйник і вбивця пан Гаратто якраз в цю хвилину підіймається і виголошує єлейну промову про любов до ближнього. Джерельної води він не попросив — перед ішторнійським достойником келишок з росавським вином. Вогнедан ввічливо підводить свого келиха, а Дана шепоче йому на праве вушко:

— Маленький спокійно спить, його доглядають Малинка та Суничка. Ні, яка непристойність — отой зуб святого Кілені…

Вогнедан схиляє голову з легким усміхом. Ні, він не ставиться до цього як до спроби зурочення, його не дуже глибокі знання мейдизму говорять, однак, що подібна реліквія дійсно дуже цінна… Для мейдиста, ясна річ. Непристойним є недвозначний натяк пана Гаратто на те, що вона може стати цінністю для принца Світляна… Мейдиста Світляна, котрий підійме зброю на батька-язичника. Таким чином ішторнійці приєднали Сабгену, одну зі своїх теперішніх провінцій.

Князь Вартислав мовив ледве чутно:

— Корисно знати історію — вона навчає…

Ні, все таки його Охоронець Клейнодів є дивом… Наче думки прочитав і відповів на них вголос.

— Обід з моанцями був огидним, — ледь чутно шепоче пані Владислава Ведангська, — а вечеря з ішторнійцями смертельно нудна. Вони що, ніколи не усміхаються, окрім оцього Командора, котрого наче намазали солодкою патокою?

— О, ці солодощі, — стиха відповідає Вартислав, — чому б не усміхатися солодко особі, коли два правителя її країни померли від їх надмірного вживання…

— Я думаю, — ввічливо втручається Вітровій Ллєг, — що тих двох коронованих осіб скарав Єдиний Бог… Адже зловживання солодким…

- Є язичницькою розкішшю, авжеж…, - підхоплює княжич Ольг, — звичайно, я не насмілююсь…

Ольг є серед представників наймолодшим і трохи ніяковіє. І юний Повелитель підбадьорливо посміхається симпатичному йому родичу:

— О, розкіш, дійсно… До речі, друже Птахо… Що там у нас на десерт?

— Ваш улюблений крем, — доповідає Птаха, спритно забираючи тарілочки з-під сиру та гарячих канапок, — з зацукрованими дольками апельсину.

— Одна з приємностей життя в язичницькій розкоші, - лагідно говорить Вогнедан, поки Птаха ставить перед ним вазочку, — це насолоджуватися десертом, не боячись поплатитися за це життям… Можеш колись процитувати мене, друже Птахо… Але не перед послами…

Вогнедан знає, що сумлінний паж крадькома записує всі його вислови — чи-то для власного навчання, чи-то для нащадків. Бідолашний Горобчик червоніє всім обличчям.

— За що я завжди любив своїх ведангців, — всміхнувся Вартислав, — так це за їхнє вміння е… пекти раків…

Малий Птаха схожий нині навіть не на рака, а на наливне яблучко. Дана мовить йому підбадьорливо:

— О, жити поміж вельможами… У них гострі вуха, гострі мечі, а язики ще гостріші. Ніколи не треба розгублюватися…

— Особа, котра не розучилася червоніти, — мовить Вогнедан лагідно, — ще не втратила надії на просвітлення. Твій володар, друже Птахо, довго працював над собою, аби не зраджувати почуттів обличчям. Тепер моє лице є незворушним, але моє наступне переродження може бути трохи не таким, як я бажаю. Дитя моє, віднеси панам ішторнійцям гарячого шоколаду з нашого столу. Це трохи урізноманітнить їм рибну дієту…

Повеселілий Птаха з’являється знову з тацею. На ній пишається витворний дзбанок, з якого долинає виразний солодкий дух. Личко пажа ще не навчилося бути незворушним, і виразно зраджує його бажання теж скуштувати призначеної послам лагоминки.

— Опісля всього, — шепоче Вогнедан, — отримаєш подвійну порцію…

— О, ви балуєте малого бешкетника, — говорить стиха Вартислав, спостерігаючи за пажем, котрий спритно балансує тацею на слизькій підлозі бенкетної зали, — я знаю його родину… Птахи, Грозани та Тополини — найворохобніші істоти на весь Драконячий Кут. Батько цього Птахи хотів дібратися до дна озера Сіллур, аби подивитися, чи насправді там поховано мого предка в труні з еллонського металу… За допомогою саморобного водолазного костюму, повітря в який подавалося саморобним же насосом… Повітря подавав татко Войка Тополини… Зайве говорити, як нам дісталося опісля…

— Стривайте, — Вогнедан зацікавлено повернув голову, — а де тої миті були ви?

— Поруч, в такому ж костюмі, - незворушно відповів Вартислав, — а біля мого насосу стояв Димок Грозан, теперішній управитель Гнізда Драконів.

Смішок Повелителя зливається з якимось різким звуком. Підвівши очі, Вогнедан побачив, що його паж тримається за обличчя, а пан Гаратто гидливо струшує з рукава шоколадні краплі.

— Що сталося, пане посланнику? — мовив правитель зовсім іншим голосом. Спокій і холод… Тільки спокій, — вам не до вподоби шоколад? Але ж це напій, який ішторнійці завезли з Ватейли, і я вважав…

— Ваша величносте, — лагідно всміхається Гаратто, — я люблю цей заморський напій, хоча це і потурання грішному тілу. Однак челядинець є незграбою… Не смію давати поради, але висікти хлопчиська буде найкращим покаранням, корисним для душі і тіла.

— О, трохи занадто…, - сказав Вогнедан тим самим голосом, — це не наш звичай. Друже Птахо, повернись на кухню, і пришли челядинців почистити одяг пана посланника. А сам іди до моїх покоїв.

Малий ведангець боком обійшов стіл і щез в дверцятах переходу, котрий вів до кухні. Ельберійські вельможі сиділи мовчки. Зрештою озвався Вітровій Ллєг.

— Це продовження історії з зубом — він не побачив ріжниці між челядинцем і довіреною особою… А ішторнійці вважають слуг за скотів…

— Вдарити челядинця — ще огидніше, — прошепотіла дружина Ллєга, — за що я не люблю незмінених…

— Пане посланнику, — сказав Вогнедан голосно, — не смію давати поради, але особа з вашими повноваженнями має поводитися в моїй країні згідно наших звичаїв, якщо вони, звісно, не розходяться з духовними переконаннями означеної особи. Ви могли цього не знати, але у нас немає тілесних покарань за випадкові необережність. І у нас не б’ють по обличчю осіб, котрі звільняють вельмож від деяких повсякденних клопотів. В Повчаннях Святого Старця говориться, що і соломі, і палісандровому дереву одна ціна в печі Божого Гніву.

Командор Ордену Святого Кілені з хвилину дивився на незворушне обличчя Повелителя, тоді озвався все тим же ласкавим голосом:

— Це був миттєвий спалах гніву, за який мій духівник накладе на мене покуту. Так, я є вищим, волею Єдиного, але в справі спасіння душі — найнижчий від усіх. Я передам вашому слузі золотого червінця на знак покути і покаяння. І дуже б хотів порозмовляти з вами про тонкощі Святого Письма, а також про деякі інші речі.

— Я прийму вас завтра об одинадцятій, — мовив Вогнедан, — сьогодні ви будете присутніми на балі?

— О, ні…, - мовив ішторнієць, — бали… Суєта і тлін… Я проведу вечір у молитві, Ваша Величносте.

— Як бажаєте, — сказав правитель, — я мушу вийти до своїх вельмож… До завтрашньої зустрічі, пане посланнику.

На балі Вогнедан пробув як і годилося — до закінчення. Ішторнійці так і не з’явилися — Воїслав доповів, що достойники віддалилися до відведених їм покоїв, де зайнялися співом духовних віршів.

Молодий Веданг вже знав про випадок за вечерею.

— Не знаю, — мовив стиха, — що і гірше — моанці, котрі жон вчать різками, а рабів — канчуками, чи ці… Напевне — таки ці, бо моанця хоч одразу видно, що воно за істота. А тут — божий та святий, хоч до рани прикладай, як говорить матуся Ясна. Хльоснув дитину в лице і пішов відмолювати спалах гніву.

— Я читав, — озвався Вогнедан, — що в Ішторні убивають слуг за подібні помилки…

— Нічого, — сказав Воїслав, — не переймайтеся Горобчиком, милий брате — злішим буде майбутній воєвода. А добре ви процитували «Повчання» — Ольг говорить, що він був у захваті.

— Завтра у мене, — сказав Вогнедан з непередаваним виразом на обличчі, - особиста зустріч з цим любителем шоколяди… та інших солодощів. Мабуть я їстиму самі салати, аж доки ця зграя не забереться звідсіля…

До своїх покоїв Вогнедан зайшов, щоб переодягтися. І не дуже здивувався, побачивши, що у Горобчика розпух не тільки ніс, але й очі. На підлозі в передпокої валявся ішторнійський червінець.

— Сподіваюся, — сказав Вогнедан лагідно, — ти не кинув ним межи очі «чорному плащеві»?

— О, мій володарю, — аж докірливо сказав хлопчина, — моя ненька дурнів не родили… Яке я маю право зіпсувати вам перемовини… Я її кинув, вже коли той пішов…

— Ну, заспокойся, — мовив правитель, — допоможи переодягтися, а потім я замовлю шоколяди…

— Я на неї мабуть тепер дивитися не зможу, — схлипнув паж, — на ту кляту шоколяду… Казали ж мені ненька — не облизуйся там на всякі марципани, їж просту їжу з кухні… Я ж коли дзбанок ніс — весь час принюхувався… Того і пролив…

— Шоколад тут не винен, дитя моє, - сказав правитель, — це дійсно чужоземна лагомина… Досить дорога, тому її не вживають селяни… Її привозять з-за моря, з Ватейли.

— Ми мед їмо, — шмигнув носом Птаха, — мед з сиром… Або оладки з медом…

Паж тим часом спритно розплутував складний вузол поясу парадного вбрання. Допоміг розстебнути черес, стягти через голову накидку. Подав гаптовану сорочку і вояцькі штани — улюблене за зручність вбрання Повелителя.

— Зачіску, — спитав вже спокійніше, — розплітати?

— О, так, будь ласка, — мовив Вогнедан, сідаючи до крісла. Птаха впорався швидко, і взявся за розчіску.

Викликаний дзвінком кухонний челядинець приніс невеличкий дзбанок і дві чашечки. Хлопчина зітхнув. Його спритні руки уже доплітали Вогнеданові косу, яку правитель і досі носив на чорногорський лад.

— Впорався? — спитав Повелитель з усміхом, — ну то бери дзбанок і не здумай пролити…

Птаха розлив по чашечкам духмяний напій і покосився на кріселко поруч.

— Це мені що — сідати?

— Сідати і смакувати, — сказав Вогнедан, — і думати за майбутні перемоги.

— Я його уб’ю, коли стану воєводою, — мовив хлопець, — мене ще ніхто не бив в лице…

— Не будь злим, — мовив Повелитель, — злість уб’є тебе раніше, ніж ти виростеш… Пий і старайся, щоб рука не тремтіла. Щоб запах шоколяди нагадував тобі про насолоду, а не про бажання вбивати. Тільки тоді ти станеш справжнім воєводою. Сильним і мудрим. Котрий не злиться на вовка, який його вкусив, але знищує звіра, коли той стає небезпечним.

Птаха потер розпухлого носа і відважно сьорбнув шоколаду.

— А можна ще? — спитав пошепки.

— Ще трохи, — сказав Вогнедан, — закріпи в пам’яті.

Ніч Повелитель провів з Чаяною, трохи дивуючись палкості її обіймів. Від повної холодності аж до такого жару… Під ранок Вогнедан трохи пограв для неї на флейті, знову подивувався сльозам, які навернулися на очі зразкової пані і покинув її ложе, аби хоч трохи подрімати перед неприємною зустріччю.

Однак в Даниних покоях почувся дитячий плач, а Вогнедан не пропускав жодної миті спілкування зі своїм дитям. Світлян в його обіймах швидко заспокоювався — Дана аж трохи ревнувала.

— Зостанусь тут, — сказав Вогнедан врешті, - розбудиш мене через годину, Данусю…

Він заснув, поклавши мале собі на груди. Світлян теж уже спав, смокчучи кулачок. Дана обережно прилягла поруч, трохи рознервована. Вона не ревнувала коханого до Чаяни, але їй чомусь було неприємно, коли Вогнедан приходив до неї просто з тих покоїв.

— Можливо, нещирість…, - прошепотіла Дана, маючи на увазі Вогнеданів другий злюб без любові, - тому вона і не вагітніє… Не бажати дитини — як це огидно. І не любить, і не покидає, а він, мій Повелитель, не має права її залишити, щоб не вразити рід Лларанів.

Розбудив їх обох паж Птаха, котрий найделікатніше пошкрябався у двері і оголосив з-за завіси, що вже час готуватися… Вогнедан обережно взяв Світляна на руки і вийшов з ним до Птахи.

— Це мій син, воєводо, — мовив, усміхаючись, — колись він віддаватиме тобі накази…

— Ельфенятко, — сказав паж у повному захваті, - та яке ж гарнесеньке… І вушка… І схожий на вас… Я знаю, принца звуть Світляном…

— До тебе, — сказав Вогнедан, — у мене був паж… Він загинув в моїй обороні.

— О, мені оповідав Войко, — зітхнув хлопець, — то був його найкращий друг. Світлян Горич з Квітану… Срібний…

Дана простягла з-за завіси руки, і Вогнедан віддав їй дитину. А сам подався з пажем одягати парадні шати.

Вартислав порадив призначити посланнику зустріч в колишньому кабінеті Святослава і показав потайну кімнатку за завісою.

— Говорять, — сказав, — що двоє краще, ніж один. Я завжди був присутнім… І намагався оцінити. Але, якщо вам це не до вподоби…

— Звісно, залишайтеся, — мовив Вогнедан, — тим більше, що ви трохи знаєте і Ішторн… І ішторнійців…

— Знаю…, - сказав князь Ведангу, — зустрічалися… І в битвах, і не тільки… Мене цікавить одне — як пан Гаратто міг так точно вирахувати… Святославову смерть.

— Татко не любив солодощів, — вихопилося у Вогнедана.

— Святослав був на межі загибелі, - озвався Веданг, — але він вже багато літ був на тій межі… І раптом посланництво, котре майже співпало… Вони не присилали до нас нікого, бо я достеменно знаю, що Ордену відомо про той страшний клубок подій, котрий і привів наступника трону до лави бойового Аркану. І тут вони просять про зустріч, помирає Повелитель, і командор Гаратто матиме справу вже не з Крижаним демоном Ельберу, а з його юним сином… Двадцятилітній правитель… Двадцятилітній ельф мислить і діє як зріла особа з людей, але ж люди в це ніколи не вірять.

— Слухайте, — мовив Вогнедан, — слухайте між слів… Я теж слухатиму.

Рівно через півгодини Воїслав провів до кабінету усміхненого ішторнійця разом з товмачем у чорному плащі. Вогнедан помислив, що подібний завжди погідний настрій є непоганою зброєю. Втім, хіба вельможі Ельберу не вважали стриманість і спокій найголовнішими чеснотами…

— Прошу сідати, пане посланнику, — сказав Вогнедан, кивнувши головою у відповідь на уклін Гаратто.

— Дуже радий можливості поговорити наодинці, Ваша Величносте, — сказав ішторнієць, — адже всі оці церемонії… Пишнота неугодна Господу, і вдома, в моїй келії я маю лише стіл, стілець і вузьке ложе.

Вогнедан побачив, що очиці пана Гаратто тим часом обдивляються малювання з Конвалії Ставської, а до того нишпорили по кабінетику. Повелитель не змінив тут нічого, тільки наказав повісити ще одне малювання — яблуневу гілку в цвіту.

— Я вас уважно слухаю, — сказав Повелитель. Гаратто вмостився у кріслі, а товмач, котрий до цього точно перекладав ввічливі фрази, зостався стояти за спиною Командора.

Хоча Вогнедан добре знав ішторнійську, він не поспішав в цьому зізнаватись. Трохи заважав спілкуванню перекладач, але тим краще — ішторнієць не буде зважати на вислови, які має підправити підлеглий. Так навіть цікавіше… Коли тоді, на бенкеті, Вогнедан відчитував пана Гаратто, то товмач значно пом’якшив його слова…. Напевно, щоб не образити гонору. Ну, і слухаючи переклад, можна було обдумати відповідь.

— Мій володар, — розпочав пан Гаратто, — Його Величність Остін Дванадцятий надіслав мене недостойного з пропозицією вічного миру між нашими державами. Адже перемир’я є справою ненадійною, і угода укладена у Гриді не відображує дійсного стану речей. До того ж охоронці кордону з обох боків, користуючись позірним спокоєм, нападають на мирні поселення під приводом того перемир’я порушення…

— Ви праві, достойний пане, — мовив Вогнедан, бо ішторнієць замовк, явно очікуючи відповіді, - три роки тому загін ішторнійців перейшов кордон однією з улоговин Триглавої гори. Вони зайняли хутір Терхи, там мешкало чотири родини. Всіх мешканців хутора ваші одноземці замкнули в одній хаті і спалили живцем. Випадково дим побачив приїжджий шляхтич, котрий мандрував горами, і здійняв тривогу… Загін було знищено воїнами з фортеці Грида. Два роки тому ватага мисливців на пардів теж ішторнійського походження вбила пару цих істот, котрі мають в Ельбері ті самі права, що і добрі люди та дивні, та викрала з лігва дитинчат. Ватагу було знищено воїнами фортеці Лелег… На цю фортецю, до речі, за час перемир’я було шість нападів… Мені продовжувати?

— Ваша Величносте, — мовив посланник влесливо, — але ж те саме коять і ваші люди… Чи, якщо волите — люди і ельфи.

— Назвіть мені, - сказав Вогнедан не менше лагідно, — кількість нападів, рік, або роки, коли їх було скоєно, а також кількість жертв…

— Я не готовий відповісти на це питання, — зітхнув Командор, — але Ваша Величносте… Вас можуть вводити в оману, і всі ці так звані нападники, можливо, були мирними торговцями, котрі заблукали у горах. Князь Чорногорський, на думку багатьох осіб і в Ішторні, і в самій Ігворрі, підтримує на кордоні неспокій, оголошуючи порушниками всіх купців, котрі відхилилися від торгового шляху.

— Два роки тому, — мило всміхнувся Вогнедан, — біля водоспаду Літавець, неподалік містечка Родогори, ішторнійські вивідачі захопили в полон юного вельможу, котрий ніс службу у фортеці названого містечка. Його вдалося врятувати, але в дуже оплаканому стані… Молодика припікали смолоскипом, били так, що зламали кілька ребер, понівечили обличчя. При чому, ніяких військових таємниць від нього не вимагали — та й зрештою, перемир’я…

— Гідний жалю випадок, — сказав ішторнієць, і його очі на хвилину спалахнули злобою, — але ж то могли бути звичайні собі бандити, котрі бажали викупу…

— О, можливо, — погодився Повелитель, — хоча невже ішторнійське дворянство настільки збідніло, що мусить виходити на великий шлях, тим більше в чужій країні. Доки той юнак був притомний, він прислуховувався до розмов і дізнався, що головним у… е… розбійничій ватазі, є неякий кавалер Ератто… Це давній рід, наскільки мені відомо… У ватазі був священик…, я погано знаю ваші звичаї, можливо так і належить — дбати про душі розбійників. Його звали панотець Горст… Оскільки все ішторнійське духовенство належить до Ордену, то вам, по поверненні, достатньо проглянути списки…

— Ця історія схожа на казку, — знизав плечима пан Гаратто, — навіть не уявляю, для чого вельможному ішторнійцеві займатися викраденням… е… ельберійця.

— Можливо для того, — сказав Вогнедан, — щоб зламати дух батька цього юнака, котрий є не останнім у світі. До речі, люди пана Ератто трохи помилилися. Їхнім завданням було викрасти іншу особу…

— Ви знаєте її ім’я? — пан Гаратто добре володів собою, — чи не забагато вельможних молодиків перебувало в тому гірському закутку?

— О, лише двоє, - мовив Повелитель, — і одного з них я знаю, як самого себе.

Гаратто уважно вислухав переклад. Певно, він теж бажав подумати. Вогнедан продовжував усміхатися. Мило і лагідно… Дана говорила, що він може розчулити кого завгодно самою лише ямочкою на лівій щоці. Пана Гаратто він, однак, швидше розізлив, ніж розчулив.

— Напоїв, пане посланнику? — запропонував правитель ввічливо, — помаранчевого соку? Чи може соку з зимових яблук?

— Я більше люблю напій з помаранч, — майже прошипів посланник.

Гаратто був явно радий покинути слизьку тему. Вогнедан відчув, що першу сутичку він виграв. Повелитель був певен, що саме Командор віддав наказ про викрадення Принца Яблуневого Саду. Навряд чи імператорські вивідачі насмілилися діяти в обхід Ордену.

Вогнедан ледь звів руку з дзвоником, і малий Птаха, зодягнений в новенький кунтушик, вніс тацю з карафкою і двома високими склянками. Нечутно наповнив їх і так само нечутно щез.

Повелитель підніс склянку до вуст, роздивляючись ішторнійця понад її краєм. Гаратто вже опанував себе. Товмач за кріслом застиг, наче статуя… Бідоласі, певне, хочеться пити, але пригостити його буде непристойним з точки зору пана Командора…

— Отже, — озвався врешті Вогнедан, поставивши склянку, — ми зупинилися на тому, що кордон перетинають розбійничі ватаги… При чому таки найчастіше — з південного боку. З цим потрібно якось боротися, чи не так, достойний пане?

— О, так…, - мовив Гаратто вже звичайним своїм солодкавим тоном, — це якраз і говорить про те, що перемир’я є дуже крихкою річчю. Тим більше — мій Імператор пропонує вам не лише вічний мир, але й військовий союз…

— О, у високій політиці не задають таких питань, — сказав правитель, — але недосвідченому юнакові варто його задати. Проти кого хоче дружити з нами Велика Ішторнійська Імперія?

— Ми ведемо війну з Шоррогою, — сказав посланник, — а ельберійська фльота хоч і невеличка, однак є потужною силою. До того ж, кількість кораблів завжди можна збільшити… Вам же, в свою чергу, потрібен союзник проти загрози з Півночі. Ота так звана Моанська Імперія потроху стає небезпечною… Для нас теж, адже Чорріни є єретиками, і розповсюджують єресі, засуджені габіденськими соборами, по всьому Крилу Змія…

— О, я вважав мейдистів братами по вірі, - мовив Вогнедан з наївним здивуванням, — власне кажучи, наявність єдиної Святої книги…

— Восьмий Габіденський собор, — пояснив Гаратто, — засудив погляди осіб, котрі вважали, що Святий Кілені не є рівним Святому Мейді. До того ж, Святий Старець, відлітаючи на крилатому леві, передав отриману ним від Єдиного благодать саме Святому Кілені… Не Святому Іркану і не Святому Зельму, хоча вони теж шануються нашою церквою. Кожен, хто вважає інакше, за рішенням Собору не є правдивим мейдистом.

— Я лише сонцепоклонник, — сказав Вогнедан скромно, — і тому не можу судити про вірність чи невірність рішень Габіденських соборів. Однак мені приємно, що достойні прихильники Святого Мейді визнали, що жони і… е… особи з іншою, аніж у них формою вух, мають безсмертну душу. Оскільки, за моїми переконаннями, дух таки не вмирає, про що деякі шляхтичі пишуть навіть на родових гербах, приємно знати, що хтось підтримує мене в цьому.

— Звичайно ж…, - сказав ішторнієць опісля доволі довгого проміжку. Достойник намагався знайти невідповідність між перекладом і виразом обличчя ельберійського правителя. Та Вогнеданове обличчя було як завжди спокійним, а погляд — трохи зацікавленим і щирим одночасно.

— Якщо ми вже заговорили про це, — сказав врешті Гаратто, — то я дозволю собі запитати Вашу Величність про ступінь вашого знайомства з нашою вірою… Вчора ви цитували Святе Письмо і доволі вдало…

— О, дуже недосконалий ступінь…, - мовив Вогнедан, — а цитату я почув від одного мейдиста, котрий був вплутаний у замах на мене… Того дня трохи не загинула моя вагітна дружина… Я тільки не зовсім зрозумів невдалого вбивцю — кого він мав на увазі під соломою, а кого означив цінною деревиною…

Друга перерва в розмові затяглася ще довше за попередню. Вогнедан знав, що Гаратто лихоманково згадує донесення своїх людей, і намагається зрозуміти що йому, Вогнедану, відомо. Юнак знову мило усміхнувся і сказав лагідно:

— Ми говоримо вже досить довгий час. Пропоную продовжити розмову опісля обіду скажімо… в палацовім саду. Якраз починає квітнути вишня… Бажаєте, щоб обід вам подали до покоїв?

— Так, будь ласка, — сказав Гаратто спокійно. Отямився він швидко. Дуже швидко…

Коли ішторнієць з товмачем повагом вийшли з кабінету, Вогнедан відкинувся на спинку крісла і мовив змучено:

— Мій Драконе… Пане Вартиславе!

Завіса, котра закривала фальшиве вікно, ворухнулася, і юнак побачив Веданга. Той кілька разів ляснув в долоні.

— Для першого разу, — сказав, — просто блискуче… Але надаремне ви почали на нього давити. Він знає, що життю його нічого не загрожує, а щодо совісті, то вона у цього панка і не ночувала.

— В чому я помилився? — спитав Повелитель.

— Та власне — ні в чому, — мовив Чорний Дракон, — однак, ви його розізлили. Не знаю ще, це на добре, чи на зле. З одного боку він зрозумів, що ми тут…

— Мій Горобчик сказав би, — засміявся Вогнедан, — не сідаємо обідати без ложки…

— О, саме так…, - всміхнувся і Вартислав, — а з другого боку, наш святенник втямив, що обдурити вас не вдасться. Тепер він теж давитиме на вас… так що тримайтеся… Покажіть йому перший вишневий квіт. І всміхайтеся побільше. Усмішка є зброєю.

***

— «Цвітуть щороку вишні навесні, - мовив Вогнедан, поволі йдучи алеєю Великого Саду, котрий починався від палацової площі і був відділений від неї витою загорожею,

І попри це

Усе життя тривожусь —

Побачу я цвітіння їх

Чи ні?»

Вишневий цвіт нагадує нам про скороминущість буття у явному світі…

Товмач, котрий йшов за Командором, наче пришитий, затнувся на віршованих рядках і переклав їх за змістом. Вогнедан усміхнувся. Він зовсім не бажав полегшувати йому роботу.

— Приємно, що юний правитель думає про скороминущість життя, — озвався Гаратто, — такі думки підводять до мислі про врятування безсмертної душі, наявність якої визнав у ельфів Дванадцятий Габіденський Собор.

— Я хотів би знати, — мовив Повелитель, — чий голос переважив на користь ельфів…

— Голосують на соборах таємно, тож важко було б визначити цього достойника, — лагідно мовив Командор, — але, якщо душа існує, то вона потребує порятунку. Душу язичника завжди обсідають демони… Демони, що пропонують тілесні розкоші, і земні утіхи. Демони гордощів і себелюбства… Дивлячись на вишневу гілочку ви думаєте не про скороминущість життя, а про тлінну красу цього світу.

— О, красу, котра відроджується щовесни, — сказав Вогнедан, — який же це тлін… Це безсмертя…

— Але ж ви не відродитесь, як оця вишня — Командор досить неприхильним оком поглянув на гарнесеньке деревце, біля якого причаївся в молодій траві камінь, що на ньому можна було сидіти і споглядати.

— Богами дається відродження, але відбирається пам’ять, — озвався Вогнедан, обережно зриваючи з гілки кілька квіток і вправляючи їх у волосся, — Це і є смерть, яку ми звемо милосердною. Деякі речі хочеться забути… На жаль з ними щезає і те, що хотів би пам’ятати вічно.

— Не бачу сенсу в такому переродженні, - мовив ішторнієць, — наскільки краще жити вічно у світі, де нема страждань, під опікою Святого Мейді…

- Є вища ступінь, — сказав Вогнедан, — вона досягається великими зусиллями. Про те, що духи-опікуни явного світу колись жили в ньому, говорили відуни сонцеславів ще до нашого сюди прибуття.

— Ви тільки що сказали дві страшні речі, - мовив Командор стиха, — про те, що ви прибули звідкілясь іще, окрім раю та пекла, і про те, що мрієте стати тим, що язичники називають богом, а отже — нечистим духом.

— О, невже все так зле? — всміхнувся Повелитель, — я певен, що десь існують і ваші пекло та рай… Кожній особі дається безсмертя згідно її вірі, або віданню, що не зовсім те саме. Це — винагорода, може трохи не заслужена нами.

— Ви читали Святе Письмо? — спитав Гаратто, — якщо ні, то я можу…

— Читав, — сказав Вогнедан, — не для мене… Я занадто люблю явний світ.

— Ваша Величність напевне розуміє, - зітхнув Командор, — що вічний мир між нашими народами можливий лише за однієї умови — прийняття ельберійцями істинної віри.

— Ніхто не виганяє з Ельберу проповідників, — мовив Повелитель, — але мій народ дотримується віри пращурів. Власне, він її не називає вірою Він в ній живе…

— О, народ…, - мовив Гаратто, — є вівці, а є пастирі… Достатньо князям, себто пастирям, визнати закон, і що залишиться народу?

— Так само вважав коронат Астеону, — сказав Вогнедан, — і півкраїни помандрувало на Острови… Ельберійці є впертими особами, і по власній волі не покинуть шанувати опікунів цього світу.

— Якщо князь видасть закон, — знизав плечима пан Гаратто, — котрий відділить покірних від незгідних… Вищих можна замінити більш слухняними, а для нижчих в разі непокори є вогонь і меч…

— Ким мені замінити Влада Парда? — спитав Повелитель з легкою насмішкою, — князь Чорногори помре сонцепоклонником…

— О, князь Чорногори…, - на обличчі ішторнійця з’явився який-то вовчий усміх, — але ж ви маєте бути розумнішим за цього поганина, чия зненависть до вірних не має меж.

— Однак, у Ігворрі є храм святого Кілені, - сказав Вогнедан, — і є вірні. Під боком у пана Влада, якого колись… А втім, ви ж бачили його обличчя…

— О, ці прикордонні сутички, — зітхнув Командор, — що ж… Війна війною… А ви подумайте, Ваша Величносте… Не поспішайте… Подумайте.

Перемовини зайшли у глухий кут. Вогнедан мав з посланником ще дві розмови, які крутилися знову довкола одного і того ж самого — вічного миру, і прийняття правителем мейдизму. Ішторнієць обіцяв прислати Вогнедану навчителя, або навіть зостатися самому для навчання основам Святого Письма. Князь Вартислав мовив з цього приводу, що для Ішторну це безпрограшний хід.

— Якщо ви погодитесь, — сказав Веданг, — вони нападуть ще раніше, аніж якщо не погодитесь…

— О, насправді… - зітхнув Вогнедан, уявивши собі обличчя своїх вельмож, коли вони почують про його навернення. І спотворене лице Влада Парда, котрий прокляне сина Святослава… І квітанських селян, яких доведеться вогнем і мечем змушувати нищити дубові гаї… А князь Буревій скаже, здвигнувши плечима: «Повна відсутність краси і гармонії…», і скличе срібних на боротьбу зі своїм родичем… Хіба що Веданг зостанеться вірним йому… Та й то, навряд чи Чорний Дракон піде проти всієї знаті. Зостатися зрадником… Покликати на поміч добрих сусідів з-за гір. Ось чого домагається пан Гаратто…

Зрештою, Командор виклав останнього козиря.

— Північна Імперія, — сказав він на останньому прийомі, - рано чи пізно вдарить на вас… Це — не Мооз, і не Страгія. Одразу з двома імперіями вам не зладнати…

— Але принаймні спробувати…, - сказав Вогнедан спокійно, — ви нам погрожуєте?

— Попереджаю…, - мовив Гаратто, — не сподівайтеся на своє чаклунство, силу руки, а чи розуму. Воно не допоможе. Єдиний рятунок для всього вашого народу, включно з… схожими на вас — це ваше навернення. Прилюдне навернення… Знать піде за вами — так було завжди і скрізь.

— Не тут, — мовив Вогнедан, — і не з нами. Ми трохи інші, знаєте… Віра, мостивий пане, це не одежа, яку можна замінити іншою… В ній — моя душа, а душею я не торгую.

Пан Іргат Гаратто довгу мить дивився в очі правителя, поки збагнув, що останню фразу той промовив ішторнійською.

— Можна вивчити, — сказав Вогнедан тією ж мовою, — всі мудрі книги. Не можна змусити до любові… Ви змушуєте нас насильно полюбити Святого Мейді і його вчення. Але в усьому світі любов з примусу зветься зґвалтуванням…

— Ви, — сказав Командор, оговтавшись, — і тільки ви будете винним в загибелі вашого народу. Вас проклянуть вдови і діти загиблих…

— Нехай краще мене клянуть родичі тих, хто поляже в обороні Краю, — сказав Вогнедан вже ельберійською, — аніж родичі тих, кого мої гридні будуть навертати вогнем і кров’ю. Якщо все одно будуть гинути ельберійці — то хай вже загинуть з честю разом зі мною, аніж в міжусобній різанині… Я не хочу правити рабами — мої люди і дивні не звикли до того, щоб їх били в лице.

— Повелителю, — вимовив Гаратто ельберійське слово замість звичної «величності», — в Святому Письмі говориться, що вищий може стати найнижчим. Згадайте мої слова, коли стоятимете в кайданах перед переможцем.

— О, тоді я буду думати зовсім про інше, — мовив Вогнедан спокійно, — про можливість втечі, і наступної битви. На душу кайдани не вдягнути, вельмишановний… На оту, яку ви визнали безсмертною більшістю в один голос. Продовжимо розмову по обіді, пане посланнику? Я наказав приготувати для вас страви вашого рідного краю… Пісні страви, ясна річ… Вам до вподоби салата зі свіжих овочів? Під оливковою олією? У нас свіжа городина з’являється трохи пізніше, але селяни накривають городи рамами з боговладського скла, і домагаються успіхів. І рання полуниця з вершками… З тих же теплиць…

Оскільки Вогнедан намагався, щоб Охоронець Клейнодів почув якомога більше, то приймав Командора в кабінеті з потайною кімнаткою. Не кожного разу, аби не викликати підозри, але більшість отаких приємних розмов відбувалася під малюванням з Конвалії Ставської. Цього разу, коли Командор з товмачем покинули приміщення, Повелитель потер обличчя, котре наче боліло від вимушеного усміху і покликав Вартислава.

— О, усміхніться знову, — стиха мовив Веданг, — ви входите в стан бойової люті… Ця сила руйнує зсередини, якщо дивний воїн не йде до битви.

— Мене навчав виходити з подібного стану Бранибор, — мовив Повелитель втомлено, — знаєте, про що я думаю, мій Охоронцю? Що неякий Іркан Чоррін, котрий величає себе Його Могутністю, рубонув би мечем знахабнілого посланника, не зваживши навіть на загрозу війни…

— О, напевне…, - сказав Вартислав, — що він і зробив, прикінчивши прилюдно шоррогського посла. Але це якось…

— Негармонійно, — протягнув Вогнедан, поволі регулюючи дихання, — ви не бачили мого обличчя, але голос, принаймні, мене не зрадив?

— О, все в межах…, - мовив Веданг, — особливо запрошення на обід. Доволі вчасне.

— Пане Вартиславе, — сказав Повелитель, поволі обертаючи на пальці батькового срібного персня-печатку, що перейшов йому у спадок, — ви можете пояснити мені одну річ?

— Спробую, — сказав Дракон, — запитуйте.

— Ми багато з вами говорили про ходи ішторнійців в їхній гидкій грі. Спочатку вони, не знаючи про батькову смерть, хотіли вплинути на наступника трону. Нині я є Повелителем, але плани не змінилися. Пан Гаратто заповзявся мене навернути до… істинної віри, при чому ламає двері мого духу трохи не бойовою сокирою…

— О, ця загроза…, - мовив Вартислав, — як огидно… Вибачте, Повелителю…

— Звістка про смерть Повелителя Святослава мала дійти до Габідени раніше за моє офіційне запорошення. — продовжив Вогнедан, — І тут таки люди Ішторну спробували спровокувати гоніння на мейдистів, вчинивши замах на мене і Дану… Чи може — тільки на Дану, про що ми з вами якось говорили… Щоб змусити мене до якихось нерозважних дій…

Чорний Дракон кивнув головою:

— Я не виключав і такої можливості, авжеж… Але деякі обставини говорять, що припущення було помилковим. Ті двоє вбивць з Відради полювали на вас обох. Зрештою про це говорив і добродій Тутовик… Пам’ятаєте? Вбивці вважали, що з вагітною жінкою зладнає і той… як його… Щур, а вони прикінчать вас…

— Командор, їдучи сюди, не був певним, що це вдасться, — сказав Повелитель задумливо, — але він мав враховувати і можливість успіху цього плану. А якщо ті двоє вбивць хотіли прикінчити й мене теж, то який тоді сенс в цьому посланництві? Я вас ніколи не питав про це, але хто б зайняв трон Боговлади в разі нашої з Даною загибелі? І хто б приймав ішторнійських послів, опісля того, що сталося б?

— Мій Повелителю, — відповів Вартислав, — я сам багато думав про це… В разі вашої загибелі разом з молодою жоною, титул правителя перейшов би до дитини Білої Ружі. В разі народження у неї сина, як і сталося, Повелителя б звали Владигор Пард-Саламандр. Потім він став би просто Саламандром… П’ять родів обрали б раду заступників Святославового онука, а головою ради, Покровителем, став би князь Влад, як дід коронованого немовляти. Я лишився б при ньому Охоронцем Клейнодів. В разі ж народження дівчинки, правителькою стала б Біла Ружа, знов таки під заступництвом п’яти родин з Владом на чолі, а згодом трон Боговлади успадкував би або народжений нею син, або син її доньки…

— Отже, фактично, правив би Ельбером Влад Пард, — підсумував Вогнедан, — два десятки літ якнайменше…

— Мій Повелителю, — з жахом мовив Веданг, — про що ви…

— Не про те, — сказав Вогнедан заспокійливо, — я ні в чому не підозрюю чорногорця. Але ж, в разі нашої з Даною загибелі, командор Гаратто приїхав би просто до рук розлюченого Влада… Ви змогли б зупинити Покровителя, якби той наказав, скажімо, повісити ішторнійців?

— О, Влад не зробив би…, - сказав Дракон, поміркувавши, — але хтозна… Покровитель, власне кажучи, має всі повноваження правителя. А ішторнійський слід сплив би в розслідуванні неодмінно. Наскільки я знаю Влада, він би поставив мейдистів поза законом і найперше розігнав би ігворрську громаду — вона бо у нього як більмо на оці. Щодо ж посланництва… Якщо Влад захотів би помститися Гаратто, то я не мав би змоги йому завадити…

— Або пан Гаратто занадто хоробрий, — мовив Вогнедан, — або… Гаразд, а кого б він навертав на мейдизм, якщо Влад зумів би себе стримати? Я маю на увазі — з вельмож?

— Отут я можу сказати абсолютно точно, — сказав Дракон, — вашу сестру… Біла Ружа має великий вплив на свого свекра і дуже часто намагається пом’якшити всім відому різкість князя Чорногорського. Років зо три тому, ще до вашого заслання, в Ігворрі була якась ворохоба під час Осіннього Карнавалу… Мейдисти вийшли на вулицю в ряднинах, посипали голови попелом і галасували про непристойність цього свята. Влад вирішив рубонути з плеча і вигнати їх з міста взагалі, але Святославна умовила свекра покарати нерозумних вірою, а гроші вкласти в прикраси для міських вулиць на наступний рік…

— О, моя витончена сестра, — всміхнувся Вогнедан, — це дуже вишукана помста…

— Але незмінені можуть сприйняти її заступництво, — мовив Веданг, — як прихильність… Тим більше, Біла Ружа, як і пані Чаяна, свого часу цікавилася лугербським вченням… О, неглибоко, але трохи більше, аніж я, чи навіть ви…

— Отже — жорстокий чорногорський упир, — підсумував Вогнедан, — котрий розпочинає утиски, його ніжна невістка, яка намагається призупинити, або пом’якшити… Незмінені певні, що вона прийме закон Святого Старця — адже чомусь завжди першими ламаються жінки… Першою мейдисткою Астеону була мати теперішнього короната… А потім підростає Владигор, і материн вплив…

- Ішторнійці говорять, що церква вічна, — сказав Вартислав, — всі їхні плани розраховані більш, ніж на одне життя. І до цього часу вони спрацьовували. Я знаю напевне, що декілька вельми розумних достойників Ордену лише тим і займаються, що складають подібні…е… шахові партії… Якщо не вдався один хід — роблять другий… Ми нині бачимо принаймні три шляхи розвитку подій, а хто його знає, що там ще в запасі у Ордену. Я теж намагаюся грати у ці шахи, але… Досі я вигравав, та зовсім не тому, що є кращим гравцем… Все це на такій межі… Оцей замах… Я мав його передбачити…

— Здається, — озвався правитель, — я зрозумів вас, мій Охоронцю… Гра зараз йде внічию, бо люди Ордену складають свої плани з розрахунку на незмінених. А ми, в свою чергу, все таки уявляємо собі цих осіб як зіпсутих ельберійців…

— Якщо, — Вартислав ледь усміхнувся, — по обіді Командор не оповість вам про те, хто мав би успадкувати владу опісля вашої загибелі, і не натякне, що саме чорногорець найняв двох чужоземців, аби стати як не Повелителем, то Покровителем, а вину за це хотів спихнути на ні в чому не винних вірних Святого Старця, то я складаю свої повноваження і їду до Гнізда Драконів вирощувати полуниці.

Вогнедан вже повністю опанував себе, повернувши погідність духу. Він уявив собі князя Вартислава, котрий поливає з відерця тепличні полуниці, і розсміявся своїм сріблястим смішком.

— Ловлю вас на слові, - сказав, — по обіді я запрошу посланника подивитися палацову теплицю… Якщо він не заговорить про Влада, то я доручу її вашій опіці.

— Який відпочинок, — мрійливо мовив Вартислав, — я згоден.

***

— … таким чином, Ваша Величносте, ви в тій же біді, що й більшість правителів — ви дивитесь на світ очима осіб, котрі плекають лише свою вигоду. Те, що я розповів вам про князя Чорногорського…

В теплиці стояв різкий полуничний запах. Вогнедан поволі нахилився і зірвав ягоду. Полуниці він обожнював, про що знали всі, до головного кухаря включно.

— З вершками, — мовив Вогнедан, — було взагалі розкішно… Те, що ви розповіли мені про князя Влада, пане Гаратто, є цікавим зразком хибного розумування. Або ж бажанням позбавити мене особи, котра віддана трону Боговлади. Я знаю, що ішторнійці недолюблюють Стража Прикордоння, але щоб аж так… Як ви сказали самі — війна війною. Поза битвами Влад Пард зовсім не прагне крові.

— Я хотів лише прислужитись вам, — мовив ішторнієць. Це знову був чоловік, що аж променів від лагідности.

— Як я можу довіряти особі, котра бажає бачити мене в кайданах? — Вогнедан поклав полуницю до рота, спостерігаючи за командором. Вранішній гнів проминув — тепер юнак знову міг усміхатись ворогу.

— То було лише необережне порівняння, — зітхнув Гаратто, — до речі, нам ще потрібен товмач?

— Потрібен, — сказав Вогнедан, — я можу скласти докупи кілька фраз, але це — все…

— Гаразд… Отже, Ваша Величносте, ви маєте оцінити цей знак доброї волі. Завтра, з вашого дозволу, ми вирушаємо до Квітану, по мейдистських храмах. А в порту Гроно на нас очікуватиме корабель. Та вам достатньо передати своє бажання навчатися істини гінцем, або торговим обозом — і воно знайде мене…

— Що ж…, - мовив Повелитель, — будемо вважати, що від надміру щирости… Я був радий нашій зустрічі, можливо, вона й насправді дарує нашим народам мир.

— Я прагну цього всім серцем! — запевнив ішторнієць, — до речі, чи безпечно їхати Квітаном?

— Це найбезпечніше місце в усьому Ельбері, - сказав Вогнедан

— До мене дійшли чутки, — Гаратто знизив голос, — про те, що на лісових капищах…

— Бідолашні квітанці, - мовив Повелитель, — вони й не знають, що ними лякають… добрих сусідів. Звісно ж, це неправда. Подорожуйте в спокої.

Наступного дня Командор зі своїми людьми відбув до Квітану у супроводі гриднів на чолі з Воїславом. В Крепимирові на них мав очікувати загін срібних з дружини князя Буревія.

Більше Повелитель не бачив некоронованого правителя Ішторну. Про те ж, що відкинув його пропозиції, юнак не шкодував навіть у найстрашніші хвилини свого життя.

Щоб змінити судьбу — потрібно змінити себе. Та Вогнедан, Повелитель, не бажав змінюватися.

Розділ дев’ятий. Шерех чорних крил

Свій двадцять перший день народження Вогнедан зустрів на самоті.

Він не дуже — то і вірив в це «прокляття Ведангів», хоча дуже часто неприємні події переслідували нащадків Веданга Сіллура саме на двадцять першому році їхнього життя. Вартислав Ведангський говорив з цього приводу, що, коли очікувати лиха, то воно таки з’явиться, і що він, Вартислав, коли йому виповнилося двадцять один, навіть не згадав про оте гарраське закляття.

На півроку раніше тричі по сім сповнилося Воїславу. Але молодий Дракон мав на «заклятий День Народження» чудовий подарунок — сина, якого народила князівна Вишня (Вишенькою горду з себе молоду пані вже давно ніхто не називав, окрім найкращої подруги). Пологи були тяжкими, тендітна жінка трохи не покинула явний світ, однак все обійшлося, і Воїслав тепер розчулено згадував, як він плакав, тулячи до себе чорнооке маля, загорнене у вишиванку з візерунком його князівства.

Малого нащадка Ведангів, названого Воїрадом, нині пестили всі — ніжна матуся, пані Гордана, котра мріяла про подібне щастя, три княгині Ведангські, котрі навідувалися по черзі до свого заклопотаного чоловіка, а також Перша Пані Дана, яка дуже здружилася з Вишенькою на ґрунті спільних клопотів.

Князь Данадільський Світлян вже жваво повзав по Даниним покоям, намагаючись піднятися на неслухняні ніжки, і Малинка та Суничка разом з Даною ніяк не могли встежити за цим хитрющим дитям. Найбільше Світлян любив, однак, коли татко брав його з собою до яблуневого садочка і давав потримати в руках довгу блискучу річ, з якої часто видобував ніжні звуки.

— Моє ельфенятко, — сказав Повелитель, уявивши перед собою сина, — дитя мого серця…

Все, начебто йшло за визначеним пращурами звичаєм… Відбулися Великодні Змагання, на яких молодий Повелитель був присутнім в якості оцінювача… Судові справи, які подавали йому до вирішення, хвала Богам, не стосувалися божевільців і вбивств, а тільки розділу майна. І врожай цього року був чудовим, як, власне говорячи, майже щороку. Боги нагородили Шию Змія чудовими природніми умовами, і всілякі несподіванки траплялися дуже зрідка. І ремісничі гільдії трохи припинили свої сварки за ціни на необхідні одне одному товари… І за боговладським шовком приїжджали торговці з Островів, а це означало, що давня столиця збагатіє ще більше. І на кордонах було відносно спокійно, принаймні — не виходило за межі звичаєвих сутичок.

Коло річних свят, які мали визначати волхви, плавно повернулося знову до Великої Ночі… Цього року свято відбувалося у Боговладі, в храмі Дани Богорівної, що вділило столиці ще більше чести. Такою Вогнедан навіть не пам’ятав свою прекрасну Боговладу. Передмістя аж зі шкіри пнулися, щоб перевершити одне одного в прикрасах і святкових заходах. У Шляхетській Дільниці випустили у небо сотні паперових розмальованих кульок, надутих гарячим повітрям, та повітряних зміїв. Міщанська Дільниця прикрасила ратушу гобеленами… Гільдія ковалів розвісила на кожному перехресті дзвіночки з «музикою вітру». Виробники шовку пожертвували небувалу кількість сувоїв на прикрашання храмів…

І Змагання пройшли як зазвичай — урочисто та вишукано. Переможцем став, на радість мешканцям граду, боговладець В’ячеслав Вишневецький, другим — боговладець же Гордислав Яблуновський, котрий прагнув відігратися за поразку сестри минулого року і таки домігся свого, а третім — загадка цього року, замаскований юнак, котрий мав дивне прибране ім’я «Останній», і не побажав відкритись, навіть коли оголошували переможців.

Зрештою з’ясувалося, що загадковий переможець є Стахом Вербинським (ну так, сином того самого Вербинського з Квітану, божевілля якого увійшло в примовку), котрий прагнув очистити родове прізвище сумлінною службою у флоті, а також всіма іншими можливими засобами. Подібна горливість була гідна похвали, що і було вимовлено Повелителем вголос.

Єдиною недоброю річчю на цьому святі була цілковита перемога воїнів Ночі. Цього року в десятку кращих потрапили самі чоловіки, і перемогли п’ятеро воїнів в чорному…

На світанку Вогнедан оголосив це раптово притихлій юрмі, і тому наступне гуляння зі звичаєвим балом у боговладській ратуші наприкінці, було не таким веселим, як очікувалось.

Пригадували, що подібне сталося перед війною Бога Грому… Подейкували, що перед Війною Стихій, однак, ворожіння було добрим, а війна все одно розпочалася. Говорили, що Війна Стихій відшуміла швидко, а Війна Бога Грому була серйозною загрозою безпеці Ельберу… Шепотілися, що на минулому святі на Повелителя з жоною було скоєно замах, і тільки сталева воля молодого правителя та його бойова вправність дала можливість йому вижити і не зупиняти хід свята, що було б і зовсім поганючою прикметою. Ще тихше говорили про те, що минулої Великої ночі загинув юний шляхтич, рятуючи правителя, а кров на святі є прикметою ще гіршою, аніж його припинення. І вже навіть не говорили, а натякали на те, що приїзд ішторнійського посланника не просто поганий знак, а ознака наступної війни.

Невідомо яким чином з палацу на вулиці просочилися чутки про те, що ішторнійці намагалися навернути Повелителя на мейдизм, загрожуючи вторгненням і новою війною в разі незгоди. Пліткували про це завзято, і не тільки у Боговладі. Перед святом Вогнедан мусив прийняти представників від Квітану, котрі, без відома свого князя, прибули до столиці з уклінним проханням до Його Ясновельможності, розвіяти їхні сумніви щодо можливого прийняття правителем «ішторнійської віри» Підданці Ллєгів наслухавшись від торговців, та від астеонських втікачів, котрі часом потрапляли на Побережжя, про наслідки подібного навернення, вбили собі до голови, що князь Буревій, до якого вони звернулися в першу чергу, щось від них приховує.

Вогнедан розумів переляк поштивих хуторян, котрі щиро вважали, як, зрештою, і він сам, що пошкодження священних лісів і місць сили вплине на врожаї, і приведе до голоду і мору. Кругловухі квітанці, не менш горді, ніж їхні дивні покровителі, благали Повелителя, зглянутися на їхніх жінок і дітей, і не слухати «ішторнійського лиса».

Вогнедан вважав, що подібні чутки розпускає сам «ішторнійський лис» через своїх вивідачів. Пан Гаратто поволі проїхав Квітаном до Побережжя, зупиняючись трохи не в кожному містечку на прилюдну молитву, і відвідавши мейдистський храм у Гроні — чудову камінну споруду, збудовану чужоземними купцями з дозволу князя Морелюба, батька Буревія. Квітанські представники прибули якраз опісля того, як ішторнієць сів в Гроні на корабель.

Повелитель вийшов до квітанців у данадільській гаптованій сорочці, несучи на руках малого Світляна, теж зодягненого у вишиванку. Оскільки мейдисти гидували обережними сорочками, квітанці одразу ж повеселішали, а коли Вогнедан завів з ними довгу розмову про хутірське землеробство та його Богів — покровителів, і зовсім прибадьорилися. І, хоча Повелитель не сказав жодного слова про чутки, які привели сюди цих добрих людей, квітанці відбули додому задоволеними прийомом і впевненими в тому, що нащадок князя Властимила та Дани Богорівної не зійде з розуму, як всякі там астеонські коронати, або моозькі правителі.

Вогнедан не спитав у квітанців, чи не проклянуть вони його, якщо Ішторн розв’яже велику війну. Зайвий раз він переконався, що з його людом не зладнати ні проповіддю, ні зброєю. Прийнявши до себе дивних з-під зорі Сіллон, сонцеслави не втратили ні ворохобного норову, ні своєї славетної впертості.

Однак плітки не припинялися, і Вогнедан сумно жартував, що він муситиме прилюдно класти Богам треби, як-то робив за військового часу його дід Святополк задля військового щастя. А тут ще оце лихе ворожіння… І тричі по сім літ — число судьби…

Повелитель Святослав, за словами Охоронця Клейнодів, хотів дожити до двадцять другого синового дня народження… Щоб затулити собою своє таємно люблене дитя. Та батька нема, він, Вогнедан, вже сам є батьком, і має не втрачати спокою ні за яких обставин.

Однак, день опісля змагань, правитель провів у храмі Дани Богорівної. До самого звичаєвого балу. Це трохи вибивалося зі звичного трибу свята, однак князь Вартислав, зрозумівши все, не став тривожити правителя.

Вогнедан намагався викликати у себе якісь передчуття. Адже говорили про нього, що він є чутливим на межі ясновидіння. Тільки чутливість його є такою ж слабкою, як і цілительське вміння. І часто його підводить…

От недолюблював він Чаяну, відчуваючи в ній якусь тріщину, і що…? Вже стільки часу вони разом, але князівна зелемінська не спричинила йому жодного клопоту. Навіть на ложі виявляє жагу, замість колишньої скутості. Всі її підліткові страхи, про які оповідав колись Ольг Лларан, наче щезли з настанням зрілості.

От тільки ота картина Вовчура… Князь Вартислав чомусь затривожився, коли дізнався, що вона опинилася у Чаяни. Сказав, що Святослав, незадовго до смерти, наказав йому знайти зникле малювання. Вогнедан тому не здивувався — занадто багатьох осіб він свого часу розпитував про митця Сіроманця… Повелитель Святослав вірив у лиху силу подібних речей, і хвилювався за сина. Сіроманець, сам того не бажаючи, міг передбачити Вогнеданову долю, тому, мовляв, юнака і притягує його твір. Такі випадки траплялися, і були описані в містичних розвідках волхвів.

Вогнедан віддав малювання Владияру Парду, коли той зібрався їхати додому опісля відбуття пана Гаратто. Попрохав при тому, щоб той потихеньку повернув картину на колишнє місце, і якось оповів князю Владу, що вона віднайшлася.

Цього року князь Чорногори знову прибув до Боговлади. Але за малювання не згадав ні словом. Вогнедан теж мовчав, не бажаючи тривожити минуле.

Правитель спробував заспокоїтися, відганяючи від себе зайві думки. Як завжди, щось та заважає. До чого тут ота картина…

В маленькій храмовій кімнатці стіл, стільчик, вузеньке ложе… Ніч Повелитель провів без сну, намагаючись зосередитися на відчутті майбутнього. Та у нього нічого не вийшло.

Зрештою, Вогнедан присів до столу і відкрив свою скринечку для писання. Не вийшло вночі, не вийде вдень… Нехай ясновидінням займаються провидці. Може воно і спокійніше — не знати майбутнього. Зараз він запише свої враження від свята, а тоді поїде до палацу вбиратися до вечірнього балу.

— Світляне, — гукнув він, — зроби мені настою, будь ласка…

За його спиною почулося шарудіння, тоді чомусь винуватий хлоп’ячий голос сказав:

— Я не Світлян, Ваша Ясновельможносте…

— О, ні…, - отямився правитель від задуми, — вибач, друже Птаха… Я забув…

— Говорять, — мовив хлопчина, — що коли отак помилишся, то небіжчик згадав про тебе… І личить пом’янути загиблого, або померлого…

— Так, звісно, — зітхнув Вогнедан, — якраз же сьогодні… Річниця… Я й хотів зробити розпорядження… То принеси мені настою, Горобчику…

— З м’яти? — спитав хлопчина.

— Авжеж…

Птаха прожогом метнувся у двері, а Вогнедан відкрив скринечку, добув слоїк з тушем, чомусь взяв не пензлика, а перо, хоча хотів писати еллонською задля відновлення в пам’яті мови пращурів. Відкрив слоїка… Рука з пером застигла над папером…

Паж з настоянкою повернувся швидко. Його володар сидів за столом і щось писав. Перо поволі повзло по розгорненому сувійчику.

Птаха зітхнув розчулено. В його улюбленому сувої, де оповідалося, як стати шляхтичем, велике місце відводилося вмінню віршувати… Хлопець знав, що без цього не проб’єшся в справжні воїни, знав, що деякі особи, і в давні часи, і нині — як от суддя Дубовий з Дубна — досягали висот. Однак поки що… Птаха дуже старався, та у нього нічого не виходило.

А Повелитель говорив, що спершу потрібно впустити в серце красу… І аж тоді виповісти її словами…

Але чому правитель пише сухим пером? Ні, макнув перо у слоїк… Велика ляпка тушу впала на лист списаний якимись кривими рядками… Руни наїжджають одна на одну, наче їх виводив сліпий…

— Мій Повелителю…, - шепоче переляканий хлопець, і чашечка з настоянкою випадає у нього з рук, коли він бачить погляд свого обожнюваного володаря… Сліпий… Застиглий… Порожній…

— Ой, Боги мої, - аж заголосив хлопець, — ой, та що ж таке… Ой, та допоможіть же, хто небудь…

На галереї, куди вибіг хлопчина, нема нікого. Зате з кімнатки для медитацій, що знаходиться через двоє дверей, з’являється Вартислав Ведангський. Миттєво… В руках у нього немає зброї, бо не беруть до храму мечів, однак Чорний Дракон нині сам є зброєю… Безжалісною і хижою.

— Що?! — запитує він, а сам уже тут, біля відчинених дверей прихистку Повелителя. — Говори, Птахо…

— Повелитель…, - шепоче хлопець, — він такий… Мені страшно…

Поруч з Вартиславом вже опинився Влад Пард. Князі за звичаєм мали супроводжувати правителя, і відновлювали разом з ним спокій духу.

Вартислав рухається мов тінь… Він одним стрибком досягає стільчика і встигає підхопити обім’якле тіло Вогнедана перш, ніж той сповз на підлогу. Перо випало з ослаблої руки, прооравши останню риску на папері.

— Що там? Що?

Буревій Ллєг та князь Володар… Птаха прибадьорюється — стільки можних щось та придумають…

— Покликати цілителя? — питає він у Буревія.

— Ні, - говорить срібний, — сядь… Мовчи…

Паж забивається в куточок і з жахом дивиться на те, як Вартислав з Владом переносять Вогнедана на ложе.

— Транс, — лунає напівзнайоме слово, — він нині заглибоко…

Князь Вартислав тримає в руці розгорненого сувійчика. Підходить до вікна…

— Вголос, Вартиславе, — говорить Влад, — такі речі ми маємо право знати…

— Він писав це непритомним, — стиха озивається князь Ведангу, — О, не на добро…

— Читай, будь ласка, — просить Ллєг, а князь Володар сторожко прикриває двері і опирається на них спиною.

— О, місто, — починає читати Вартислав розміреним голосом, і Птаха, про якого всі забули, розуміє, що це вірш, але людський вірш, зовсім не схожий на стиснені і прозоро-спокійні твори дивних, — над річкою білії вежі…

Довкола — долини сліпуче безмежжя…

Долини й води…

Долини і смерти…

Бо бореться місто в страшній круговерті…

Вогню і заліза потрібно чимало,

щоб наші домівки зрівняти з землею…

Ми брами…

Скріпили б серцями — аби помогло…

Ти маєш меча у руці, Вогнедане…

Ти мусиш спинити це зло…

— Всі його думи, — шепоче Влад, — про небезпеку… О, ніжний дух, змушений носити кольчугу…

— Хай тіло загине, та дух не вмирає, - продовжує Вартислав, і голос його мимоволі здригається, -

я — меч,

я — вогонь,

я — душа мого краю…

Я Всесвіт пройду по тернинах зірок…

Та я повернуся — я знаю…

І сповниться строк!

— Там ще щось, — говорить Ллєг, підходячи поближче.

— … тільки мене, — читає Вартислав вже не віршовані рядки, уривки фраз і слів, — хіба не виста… Не мож… просити… Милий пан Варт… я завжди вами захопл… краще б самого… весь подальш… жах… не соромно…. мертвим… так тяжко… синочок… брате Воїсл… безодня духу… гордість… повернусь…

— Його видіння було жахливим, — шепоче князь Володар.

— Тут внизу є ще одне слово — Дана, — озвався стиха Вартислав, — і «кохаю», прооране сухим пером.

— О, лихі призвістки — вони всюди, — сказав Буревій, — і якийсь згусток тьми вдарив цільно.

Вогнедан застогнав, і до нього одразу кинулися всі четверо. Повелитель звівся на ліктях, і Вартислав обережно підняв його, наче хворе дитя. Присів поруч… Вогнедан сказав безпомічно:

— Ні… О, ні… не залишайте мене, мій охоронцю… Я все ще чую шерех чорних крил…

— Деякі видіння, — лагідно мовив Вартислав, — бувають послані нам для випробування. Або, щоб залякати…

— О, не страх, — сказав правитель, — тільки біль… І темрява… Я нічого не можу згадати… Лише враження, ніби настала ніч, а нині ж білий день на дворі…

— Ви написали вірша, — мовив Влад Пард, — чудового вірша… І намагалися записати своє видиво. З цих уривків можна зрозуміти, що стерегтися потрібно вам і обом Ведангам… А також берегти сина.

— О, ці видива підсвідомості, - хмикнув Охоронець Клейнодів, — іноді розгадуєш їх роками, а вони виявляються нічого не варті. Звісно, стерегтися потрібно. Рівно, як і берегти наступника трону. Мій Повелителю, нічого не сталося… На мою думку, вас намагається залякати, як вірно означив князь Буревій, «згусток тьми», сиріч якась Чорнобожа сила.

— О, не при храмі згадуючи, — промовив Володар, — і подумати тільки, що тут найбільш захищене місце…

— Я завжди вважав, — сказав Влад з застарілою зненавистю, — що ішторнійські священики є прямими нащадками гарраських чаклунів. Сучий син Гаратто навів на правителя вроки, і це одразу видно всім, хто хоче бачити.

— Не можу згадати, — з болем повторив Вогнедан, — так жаль…

— Краще не знати, — сказав Вартислав заспокійливо, — можна змінити долю, ну, а все інше — судьба… Ви хвилюєтеся за долю Ельберу і його стольного міста… Ви охоче віддали б життя, аби це допомогло зупинити тьму, що насувається. Вам ввижалася загибель тих, кого ви любите, і ви хотіли б померти замість них…

— О, напевне так, — зітхнув Повелитель, — саме щось подібне мені і марилось… Можливо, це є попередженням, що ворог загрожуватиме Боговладі.

— Зробимо все, щоб цього не сталося, — мовив Веданг, — ну, а якщо судьба вирішить інакше — опиратимемося до останку. Як ви почуваєте себе, мій володарю?

— Добре, — сказав Вогнедан, — тепер уже добре… Скільки часу зосталося до балу у ратуші?

— Не так уже й багато, — озвався Влад, — можливо відпочинок…

— Нехай мені привезуть сюди одяг, — мовив правитель, — а дружин сповістять, що я заглибився у самоспоглядання і прибуду до ратуші просто з храму.

— Я пошлю когось, — кивнув Вартислав головою і пішов до дверей. Повелитель провів його поглядом і труснув головою.

— Примарився жах, — сказав ще раз, — але згадати… О, я не є провидцем… Мої вельможі, завтра я очікую вас на нараду. Осінні зустрічі можних, здається, стали приводом для обговорення поточних справ з прадавніх часів. Не хвилюйтесь за мене — зі мною все гаразд. Ідіть, вбирайтеся до танців.

— А біля вас…, - мовив Володар, — можливо комусь зостатись?

— Біля мене буде Птаха, — всміхнувся Вогнедан, — мій відважний друг. Інший на його місці здійняв би крик на все храмове подвір’я.

— О, він і так дуже галасував, — хмикнув Влад, а Птаха подивився на прикрите пов’язкою лице Стража Прикордоння зі страхом і захопленням, — але, задля недосвідченості юного воїна, ми пробачимо йому цю помилку.

— Сподіваюся, — вкрадливо мовить Буревій Ллєг, — що це миле дитя не оповість про те, що бачило і чуло навіть рідній матусі?

— Присягаю, що нікому…, - мовить хлопчина, і вельможі пропускають його до ложа Повелителя. Птаха наливає в другу чашечку ще гарячого настою і підносить його Вогнедану, а князі виходять потиху, знаючи, що кожен з них не хотів би, аби інші бачили його слабкість і втому.

Вогнедан ковтав напій, зіпершись на подушечку, яку турботливо підклав йому Птаха. Обличчя Повелителя поволі рожевіло.

— Не знаю, — мовив він стиха, — за що я більше боюся — за крихку порцеляну, чи за шляхетний напій… О, цей недосконалий світ…

— Ви не розіб’єте філіжаночки, — мовив Птаха заспокійливо, — я встигну підхопити…

— Я не про цю філіжанку, друже, — ледь всміхнувся Повелитель, — і не про цей напій… Є такий вірш, написаний людиною — воїном… давно. «Ми — келихи з малиновим вином… Там де воно пролите — нам належить… стояти насмерть в боротьбі зі злом.».

— Цьому нас навчав і волхв з нашого селища, — мовив хлопчина, — де пролита кров наша, там є земля наша… А чого ви непокоїтеся? Воїн на те і воїн, аби наражати життя… Коли я стану воїном, то захищатиму Ельбер… і вас…

— Я боюся, — зітхнув Вогнедан, — що якесь велике лихо змете витонченість нашої знаті і впевненість нашого люду.

— Витон… Витонченість — це Місяцем милуватися? — здогадався Птаха, — і деревцями вишні навесні? Вони дуже гарні, авжеж… А вишні влітку смачнющі неймовірно. То не страшно, мій володарю — ми проженемо будь-якого ворога, котрий насмілиться сунутися сюди. І тоді ви знову зможете з усміхом дивитися на небо. Я ж бачу — ви марнієте від тривоги.

— Особа, — сказав Вогнедан, — котра бачила смерть, і сама убивала, дуже важко повертається до стану спокою. Задля цього стану ми намагаємося віршувати і милуватися Місяцем опісля кривавих битв. Та може настати година, коли ми просто почнемо убивати. Не для того, щоб повернутися потім до яблуневого саду… Однак досить, дитя моє. Я і так достатньо тебе налякав сьогодні.

На балі в ратуші Повелитель з’явився усміхненим і погідним, як-то і личило вельможі. Дивлячись на його спокійне лице, шляхта забула про лихе ворожіння Великої Ночі. Четверо князів теж зберігали спокій — ельберійська знать вміла берегти таємниці.

Єдине, чим відріжнявся цей бал від попередніх — кількістю охорони. Ні, гридні стояли внизу та біля дверей, як і завжди, а Повелитель в перервах поміж танцями відпочивав на балконі. Та Вогнедан знав — десь на галереї знаходяться певні особи, котрі підкоряються Охоронцю Клейнодів. Князь Вартислав вдосконалювався, як і пообіцяв минулого року. Опісля видива, котре зоставило слід на папері і темну прогалину в душі, Вогнедан не вважав зайвими заходи безпеки.

«Отак воно і починається, — думав він спроквола, приймаючи від Чаяни келишок росавського, — спершу збільшуєш кількість охорони, потім починаєш боятися власної тіні…О, якби я запам’ятав те, що побачив… А втім, і те, що зміг записати…»

Повелитель повернувся до Дани, поруч з якою святково вбрана Суничка тримала на руках малого Світляна.

— За нашого сина, — мовив стиха, — за наше дивне дитя… І за нашу давню столицю, де йому правити колись багато літ…

— Хай славиться…, - відповіла Дана і торкнулася вустами свого келишка, — нехай ми житимемо довго, а наше дитя — набагато довше за нас…

— В цьому році скрізь грають «Листопадовий сон», — зітхнув Вогнедан, — «Крила» вже починають забувати…

— Але ж ми і досі літаємо на тих крилах, — всміхнулася Дана, — і ця музика в наших душах… Ах, ці крила…

— «Мабуть тому, що осінь вже настала…, - прошепотіла Чаяна рядок з «Листопадового сну», — не злетіти дикій пташці…». О, ця кленова заметіль…

Вогнедану як завжди стало незручно перед другою жоною, якій він приділяв замало уваги, і він відповів, зітхнувши:

— «На моєму серці відігрітись»… Невже тепла замало тій пташині? Можливо, у танку вона розправить крила?

Він танцював з Чаяною, і музика кружляла по залі наче осіннє листя… Та Вогнеданові вчувався в ній шерех крил… Не крил щасливої любови — чорних крил погибелі. Повелитель змусив себе заспокоїтися, і, опісля того, як затихла музика, вийшов на підвищення перед оркестром зі своєю флейтою.

Все змішалося в цій його новоствореній музиці — і любов до милої серцю Боговлади, і кохання до Дани, і ніжність до сина, і приязнь до друзів… І все це було Ельбером Прекрасним, бо всього цього не могло бути без Ельберу.

— «Мій Ельбер Прекрасний», — відповів Повелитель з усміхом, коли вражений його грою Воїслав спитав друга і володаря про назву твору, — хіба не гарна назва, милий брате.

І відчув, що темрява трохи відступила.

***

Ранок наступного дня Повелитель зустрів в садовій альтанці серед милих його серцю осіб. Так він означив чотирьох князів Ельберу, з якими мав провести нараду.

Повелитель міг би бути сином кожного з цих гідних вельмож. Князь Буревій Ллєг починав свою службу державі ще за Повелителя Святополка і був старшим за інших трьох шляхтичів. Влад з Вартиславом були побратимами, а князь Володар — їхнім однолітком.

Повелитель Святослав свого часу гідно очолював цю нараду. А нині в його кріслі сидів юнак — втілена юність померлого Саламандра, і його ніжне лице викликало розчулення у чотирьох воїнів, котрі ніяк не могли звикнути, що замість Крижаного Повелителя до них промовляє його син.

— Мої вельможі, - стиха заговорив юнак, — нині ми маємо обговорити два питання. Перше — це допомога Страгії. Її Великий Князь Листян вважає, що моанці нападуть на його князівство найближчим часом. Оскільки страгійські князі постійно між собою ворогують, вельможний Листян бажає мати біля себе надійну ровту, котра могла б підтримати його в разі раптової атаки…

— Його вельможність, — з несмаком сказав Веданг, — більше за моанців боїться нападу власних родичів. Князь Череут з Шурхони завдав йому чимало клопоту — він вважає, що має більше прав зватися Великим Князем, бо Шурхона була свого часу головним градом Страгії… Вивищення Маржани та роду Листвиків дуже не до вподоби цьому достойнику…

— Чи не будуть наші люди і дивні заручниками в хитруваннях цих двох панків? — спитав князь Буревій з несмаком.

— О, нині військо в руках Листяна, — озвався князь Володар, — і тому… Я і сам не хотів би лізти в цю баюру міжусобиць, однак… Зелемінський полк вже сформовано, на чолі його я поставив княжича Ольга, а військовим радником призначив Даркана Логіна. Вже хто тямить на усобицях, так це родич моєї колишньої дружини.

— Ви певні в надійності означеної особи? — стиха спитав Повелитель.

— Я певен в його зненависті до Чоррінів, — відповів Володар, — його батька стратили на палі перед очима юного Даркана. Це жахлива смерть, я бачив цю страту. Даркана з сестрою опісля того, як вони пережили батькову смерть, імператорський намісник наказав продати в рабство. Я викупив дівчину, піддавшись жалощам, бо до неї вже прицінювався власник дому розпусти. А Даркан стояв поруч з нею в ланцюгах і аж кипів зненавистю до батькових вбивць. І до мене теж — про гостровухих нелюдей на Півночі оповідають такі байки, що він злякався за життя сестри. Я викупив і його, і повернув їм обом волю. Іти їм було нікуди, тому Логіни так і залишилися в моєму обозі…. Але то все справи давні. Ні, Даркан не зрадить, хоча б тому, що злоба його не перетліла з роками.

— О, так, — мовив Вогнедан, згадавши, як моанець лаяв Чоррінів, — можливо і справді…

— Біда в тому, — сказав Володар, — що в Страгії панків, котрі прагнуть верховного князювання, трохи більше, ніж два… І стерегтися потрібно не тільки достойного Череута. Це мені нагадує Мооз в останні роки його існування…

— Лише згадати, — мовив Вартислав, — оті їхні вибори верховного правителя… З обов’язковою рубкою на шаблях наприкінці…. До речі, ви знаєте, що вигадав отой бісів Чоррін? Моозців свого часу було навернено на кілені-мейдизм…

— Через ішторнійські хитрощі, - додав Влад, — одна історія з явленням святого Кілені чого варта….

— Однак, і визнавців просто мейдизму там вистачало, — продовжив Веданг, — а нині Імператор Моанії оголосив, що моозькі шляхтичі — мейдисти є такими ж моанцями, як і всі інші його піддані… Майте на увазі — лише просто мейдисти… А оскільки на чолі руху опору стоять в основному кіленари…

— Словом, — зітхнув Буревій, — опору в Моозі довго не протриматись — свої ж і продадуть.

— До справи, панове, — нагадав Вогнедан. Він уважно слухав вельмож, розуміючи, що вони мають досить досвіду, щоб ось так перекидатися іронічними фразами, — отже вирішено — ми посилаємо до Маржани наших воїнів з умовою, що вони воюватимуть лише проти вторжників.

— Тут є маленьке але…, - сказав Володар, — а якщо на Маржану нападе пан Череут? У нього сильна прибічна дружина і досить нахабства, щоб…

— Вступати в бій тільки в разі небезпеки для життя, — мовив Вогнедан, — так і передайте Ольгу, пане Володарю. Хай славиться…

— Наш Ельбер, — вимовив князь Зелеміню, — виконаємо, Повелителю.

— Друге питання, — сказав Вогнедан, — це швидше — плин моїх думок… Скажіть мені, пане Володарю, що таке град?

— Місто оборонного значення, — відповів Володар.

— Ви бачили подібні міста в Страгії, або Моозі?

— Я бачив їх скрізь, — мовив князь Зелеміню, — назви ріжні, а суть одна. Град засновує нахабний розбишака, котрий має досить озброєних підлеглих, аби сказати добрим людям, що замість того, щоб просто їх грабувати, він братиме з них податок і не даватиме грабувати іншим. Оскільки люди вміють рахувати, то одразу ж втямлюють, що це вигідніше, і виникає град: замок, або садиба цього панка, довкола туляться ремісники, все це обнесено стіною, а в деяких країнах Півночі — просто дерев’яними палями. В Астеоні я бачив міста з трьома поясами стін, а в Шанії ці так звані гради нагадували просто огорожені села. Та суть одна — захист від зажерливого сусіда з такого ж граду. Або просто від розбишак.

— Справа в тому, — поволі мовив Повелитель, — що під час війни супротивник або мусить залишати оці гради у себе в тилу, що є небезпечним, або розгризати їх як горіхи, втрачаючи час… Подивимося ж, що маємо ми… Оскільки в Ельбері нема усобиць — в ньому нема і градів. Зелемінський кордон вартують сторожові вежі, а головні шляхи через страгійську трясовину перекривають Збраслав та Предслава, які є фортецями, а не градами. Единим градом Зелеміню є Зелібор, де укріплення підтримуються в бойовому стані швидше через звичай, аніж з потреби. До того ж у Зелібору один пояс стін. Більше в Зелеміню немає жодного огороженого міста. Та, власне, і великих міст теж нема — самі містечка. У Веданзі градами можна назвати лише Дубно та Радин, які, до речі, стоять на захід від торгового Зелемінського шляху. У Квітані градів два — Дар та Жердель, данина колишнім війнам з Астеонськими піратами. І Гроно на Побережжі… У Данаділі град один — Боговлада… Зате у Чорногорі окрім самої Ігворри, котра є неперевершеним градом… Як її називають ішторнійці, пане Владе?

— Черницею, — мовив Страж Прикордоння, котрий згідно кивав головою впродовж всієї промови правителя, — її неможливо взяти…

— Градами є весь третій пояс фортець, — продовжив Вогнедан, — Родогора, Владигора… Безліч інших…

— Ворог з Півдня, — мовив Вартислав, — завжди був сильним і тому…

- І тому ми завжди стояли до нього лицем, — сказав Повелитель, — а спину маємо незахищену. Якщо не витримають ключ і замок — тобто Збраслав з Предславою, то будь-якому ворогу відкрито шлях до самої Боговлади.

— Про це саме, — мовив Влад, — я доповідав Святославу неодноразово… Однак — надаремне.

— Мій Повелителю, — озвався Володар, — до цього часу наша система оборони себе виправдовувала. Адже через трясовину не пройти війську. Є лише два шляхи — з Моозу і зі Страгії. Обидва перекрито фортецями і прикордонними залогами. Гради в Ельбері дійсно не були потрібні, бо ми, його вельможі, не ведемо усобних воїн і не грабуємо власний люд. А ворога ми завжди зупиняли на кордоні. Двічі за всю історію Ельберу моозці ламали Збраславський замок на кордоні і підступали до Зелібору. Але ті тяжкі часи були давно…

— Повелитель хоче сказати, — мовив Вартислав стиха, — що нині об наші замкнені двері вдариться потуга всього Крила Змія. Чи витримає замок?

— О, повинен витримати, — впевнено сказав Володар, — я певен.

— Я вважаю, — сказав Вогнедан, — що події розгортаються дуже стрімко, і тому навряд чи нас врятує будівництво градів. Але дуже бажано було б почати збір запасового війська, котре має отаборитися у Веданзі. Під час отих моозьких воєн саме подібне військо врятувало і Зелібор і Веданг. До цього часу утримувати Ведангську ровту не вважалося доцільним, але нині, здається, час настав.

— Хай славиться, — сказав Вартислав, — наш Ельбер, Повелителю… Я віддам необхідні розпорядження, а пізніше — виїду туди сам.

— Ще одне, — мовив Вогнедан, — я хочу, щоб пришвидшили будівництво річкової фльоти. Це задум ще мого батька, котрий бажав полегшити торгівлю Чорногори з Побережжям. Дана-ріка судохідна до самої Помаранчевої Долини. До її кінця, якщо точніше. Це полегшить зв’язок трьох провінцій і буде мати військове значення на випадок, скажімо… необхідності вивезення мирного населення зі столиці…

— Не може…, - почав був Володар, але Влад урвав його:

— Слухайте Повелителя… Потрібно захиститись від найгіршого, тоді цього найгіршого й не станеться.

— Князя Буревія, — продовжив Повелитель, — я просив би зайнятися нашою фльотою і островом Сіллон. Будівництво дамби призупинити, натомість збільшити кількість кораблів. І почати обживати острів.

— Ви передбачаєте атаку з моря? — спитав неголосно Буревій, — але ж Астеон уже не підніметься з руїни…

— Я маю на увазі не Астеон, — сказав Вогнедан, — а, скажімо, ішторнійську фльоту, котра може підійти до наших берегів, поки ми воюватимемо на Зелемінському кордоні. Кораблі ніколи не будуть зайві, ну, а тепер — тим більше.

— Хай славиться, — сказав Буревій, — виконаю, Повелителю…

- І, нарешті, - завершив Вогнедан свою довгу промову, — потрібно укріпити стіни і брами Боговлади. Хоча міст на острів лише один, а біля інших брам — пристані для поромів, човнів і річкових корабликів, ті брами теж потрібно укріпити. Рівно як і стіни… Я прочитав свого вірша, якого написав у безпам’ятстві, і вирішив, що це потрібно зробити в першу чергу, доки стіни мого міста ще не треба кріпити тілами його захисників і серцями хоробрих. Я вдячний вам, панове, за увагу. Нехай кожен з вас зайде до мене перед від’їздом без запрошення.

Вогнедан встав, і четверо князів встали теж, схиляючись в уклоні перед юнаком в данадільській вишиванці.

— У Ельберу — гідний Повелитель, — стиха сказав Вартислав, коли правитель покинув альтанку, — йому не потрібно доводити чи доповідати про те, що світ змінюється — він здогадався сам. І прийняв рішення.

До весни частину розпоряджень Повелителя було вже виконано… Щоправда, укріплення боговладських мурів викликало у поштивих міщан не паніку, ні — налякати боговладців було важко. Однак чутки про майбутню війну переросли з пліток у впевненість.

Від Буревія прибув гонець з доповіддю про розбудову порту Зоря на острові Сіллон і закладку там же корабельної верфі. Буревій писав, що він, вже від власного імені, наказав звузити природній прохід поміж скелями до сіллонської гавані. Легкі ельберійські кораблі могли прослизнути проходом, маючи досвідченого лоцмана, а от ішторнійська, а чи моанська галера одразу б напоролася на мілину. В боговладському річковому порту добудовувалися торгові річкові вітрильники, що могли йти проти течії і на веслах. У Веданзі шляхта готувалася до військових зборів. З Зелеміню князь Володар писав, що полк Ольга Лларана виступив до Страгії і вже мав прибути до Маржани.

А влітку з Зелеміню прибув гонець.

Повелитель якраз обдивлявся боговладський розвідний міст, міркуючи, як краще його зруйнувати в разі облоги. Хоча всі його запевняли, що ворог ні в якому разі не дійде до Боговлади ні з Півдня, ні з Півночі, Вогнедан, однак вважав, що зайві заходи безпеки не завадять. Суддя Кречет Птаха, котрий і відповідав за безпеку округу, нотував зауваження правителя і обіцяв прислати назавтра до нього того ратмана, котрий відповідає за мости і брами, а також майстрів теслярської гільдії. Птасі-пажу, котрий прибіг до нього з цією звісткою, Повелитель наказав по його поверненні провести гінця до саду з альтанкою, того, де він, Вогнедан, колись сидів вдвох з батьком, насолоджуючись раптовим потеплінням їхніх стосунків, а згодом — приймав своїх князів.

Русявий юнак — дивний здався знайомим Повелителю. Потім він згадав — друге місце в Змаганнях Великої Ночі позаминулого року. Пан Родомир Як-там-далі Болотяна Рись…

— Маю до вас листи, мій Повелителю, — глухо сказав шляхтич. Очі його були припухлими, наче від сліз, — вони розкажуть вам все краще за мене.

Повелитель взяв з тремтячої руки юнака два сувійчики. Розгорнув один… Впізнав витворний почерк князя Володаря.

Князь Зелемінський в сухих чітких виразах доповідав, що Страгія впала під натиском моанців. Майже впала. Окремі гради ще опиралися, але в основному все було скінчено. Маржана стійко витримувала облогу, однак на допомогу моанцям прийшла свіжа дружина князя Шурхони, пана Череута… Зелемінський полк, котрий за облогу значно поменшав, зумів вирватися з палаючої Маржани тоді, коли княжич Ольг зрозумів, що для стольного граду все скінчено.

Рештки зелемінців відступили до Страгійської трясовини в місці, неможливому для її переходу. Воїни Ольга змушені були полишити мертвих і добити важкопоранених, але везли з собою тих, кого ще можна було врятувати. На щастя, Ольг Лларан зумів домовитися з кедагами, котрі мали вказати його людям і дивним стежку через болота.

Та моанці вже були поруч, і розпочався бій. Опісля того, як тяжко поранили княжича Ольга, командування прийняв Даркан Логін. Військовий радник наказав ельберійцям йти за кедагами у трясовину, а сам зостався прикривати відхід з десятком добровольців-смертників.

Зелемінці вибралися з болота, втративши два десятки воїнів у його смертоносних «вікнах». Княжич Ольг не переніс переходу і помер у Предславі на руках князя Володаря, котрий якраз обдивлявся фортецю. Доля Даркана Логіна зосталася невідомою, але Володар сподівався, що відважний північанин не потрапив до рук своїх співвітчизників і загинув з честю.

Закінчувався цей сумний лист описом кради, влаштованої для Ольга Лларана. Володар, з властивою дивним стриманістю, вклав всю свою тугу в п’ять рядків:

«Яка печаль!

Його уже немає…

Пливе в повітрі чистому димок

І на рівнині, танучи,

Зникає…»

В приписці Володар додавав, що достойний шляхтич Родомир Лемпарт Лларан-Драган Болотяна Рись був з його сином від початку й до кінця походу в якості вістового молодого полковника. І тому Повелитель може порозмовляти з очевидцем.

Вогнедан довго не підводив очей від листа… Ольг Лларан… Холоднуватий і стриманий дивний… Двійня його Чаяни… Отже недарма князівна передчувала його ранню погибель… Якби вони були зв’язані душами, як-то належить двійнятам, він дізнався б про смерть Ольга раніше за прибуття гінця. Чаяна нині блукала б загубленою тінню по переходам палацу, або лежала б без руху на ложі у сні, схожому на смерть. Ольг любив сестру, хоча і ображався на неї за отой її вчинок… Як оповісти Чаяні про загибель брата…

— «Дерева голі

В гаї біля храму…

На вкрите памороззю листя на землі

Холодне сяйво Місяця

Сочиться…» — процитував Вогнедан вірш Ольга, котрий дав йому змогу прийняти участь в змаганнях Великої Ночі, де друге місце зайняв присутній тут вістовий Зелемінського полку… Родомир опустив голову.

Другого листа було написано незнайомою рукою. Руни неначе виводив підліток-учень, котрий дуже старався, але… Вогнедан двічі перечитав лист не вірячи, не бажаючи вірити і ледве стримав стогін болю.

«Ваша Ясновельможносте, мій Повелителю і родичу! Пише цього листа недостойний свого роду княжич Лемпарт Лларан-Драган, котрий втратив нині обох братів і батька… Одразу опісля похорону Ольга, князь Володар та мій брат Яровит вирушили до Зелібору, зоставивши мене, недостойного, у Предславі влагоджувати справи пана Даркана, якого ми всі, купно з його сином Руданом, вважаємо загиблим. В який же жах мене вправила звістка, що у Зеленому Гаї, через який вони мали проїжджати, чатувала банда розбишак-незмінених, яка складалася з моозців, страгійців та кедагів. Ці огидні особи замість того, щоб бути вдячними нашій країні за притулок, розбійничали на Зеліборському тракті… Батько ніколи не їздив з великим супроводом, і бандити мали чисельну перевагу, що і привело кривавої сутички, котра закінчилася смертю Яровита. Тяжко пораненого батька привезли до Предслави вартові судді Зоредива. Банду вони знищили, однак… Не встигло вистигнути вугілля на місці Ольгової кради, а довелося складати ще два погребальних вогнища роду Лларанів, бо князь Володар помер від ран, не приходячи до тями. Я в розпачі, і не знаю, що робити. Мої колишні діяння, за які я сам себе засуджую, не дозволяють мені прийняти титул князя Зелеміню. Полишаю справу на розсуд Повелителя.

Лемпарт Лларан-Драган, син Володаря, онук Всеслава.»

— Пане Родомире, — мовив врешті Повелитель, — що ви можете оповісти?

Родомир зітхнув. Додати до страшних листів він міг небагато. Юнак приймав участь в обороні Маржани і бився поряд зі своїм княжичем та князем Страгії Листвіком, котрий загинув на стінах свого міста. Він ніс на спині важкопораненого Ольга всю страшну дорогу через болота… Оскільки всі вцілілі вояки Зелемінського полку були дуже виснаженими, то їх зоставили в Предславі відпочивати і лікувати рани. Князь Володар вирушив до Зелібору з молодшим сином і десятком дружинників. А два дні по тому вартівники Рогволода Зоредива привезли до Предслави обох Лларанів — мертвого Яровита і непритомного князя Володаря.

— Однак, Ваша Ясновельможносте, — додав Родомир, — я мушу дещо додати щодо загибелі мого полковника… Серед наших воїнів був один пожиттєвий шляхтич на прізвище Липка. Він прибув до варти Збраславу, з якої і набирали бажаючих воювати в Страгії. І одразу ж зголосився. Воював він добре — тут нічого не можу сказати. Однак це він поранив княжича в останній битві… Він зрадив… Він… Я був змушений його убити…

Вогнедан звів на Родомира очі. Мовчанка затягнулася.

— Але це ще не все, мій Повелителю, — сказав зелемінець, — у Предславі, коли ми ховали Ольга, я оповів про це князю Володарю. І він сказав, що цього не може бути… Що він тільки-но перевірив списки Предславської залоги, і в них значиться пожиттєвий шляхтич Липка, котрий нині служить у Предславі і є живим-здоровісіньким. Я почав наполягати, аби того Липку викликали до князя… Прийшов чоловік такого ж віку, як і Липка із Збраслава… Навіть трохи схожий. Оповідав він про свій рід точнісінько так, як і загиблий зрадник…

— Можливо — родич? — спитав Повелитель неголосно, — або брат?

— Ні, - сказав Родомир, — у шляхтича Гордана Липки немає брата. Є лише дві сестри у рідних Липянах. Всі ж інші його родичі — селяни з тих же Липянів. А зі мною, в Зелемінському полку, служив воїн. Вивчений воїн, ваша Ясновельможносте…

- І воїн цей звався також Горданом Липкою, — мовив Вогнедан стиха, — а коли Липка з Предслави прибув на службу?

— Одночасно з тим, другим, — відповів Родомир, — того самого дня. Князь Володар перевіряв. Він послав гінця до Збраслава. Я бачив відповідь… Це виявилося б рано чи пізно, якби Зелемінський полк не вирушив у Страгію…

— Отже, найманець…, - підсумував Вогнедан, — відважний мерзотник, котрий наважився назватися чужим ім’ям… У справжнього Липки не питали, чи не оповідав він комусь про свій рід і походження?

— Оповідав всім, хто хотів слухати, — зітхнув Родомир, — всі ми, і гостровухі, і кругловухі любимо похвалитися родом. Навчався пан Липка у Зеліборі, наставником його був волхв Радан… Про це саме оповідав і той Липка. Князь Володар присягнув тоді, що таки розмотає цей клубок. Але його не стало… Жахливо… Пан Лемпарт на себе не схожий — так тужить. Кляне себе привселюдно, що був поганим сином… Хоче стати відлюдником і присвятити життя самовдосконаленню.

Вогнедан опустив вії… Лемпарт Драган… Якими далекими і неважливими здаються їхні юнацькі сутички… Чернетка вірша… Суперництво в коханні… Ні, Лемпарт таки був досить захланною істотою — достатньо згадати, як він хотів зламати гордість Принца Яблуневого Саду, запроторивши його під прибраним ім’ям на ігворрський водогін поміж злодюжок.

Наче десятки літ минули з того часу. Вірно говорять, що дивні рано стають зрілими особами. За довічну юність тіла вони платять передчасним дорослішанням духу. Лемпарту це дорослішання далося важче ніж іншим — можливо через походження, можливо через якісь помилки у минулих життях. Останні два роки князь Володар почав обережно хвалити свого первістка, в котрому ельфійська кров явно переборола захланність північанина.

Зрештою, і північани бувають всякі… Пан Даркан Логін, котрий проніс крізь все життя зненависть до мучителів його батька, і загинув у безнадійній битві з власними одноземцями… Принц Літон Чоррін, тобто Літтон Чоррін, ніким не визнаний поет, без надії закоханий в ельфійську красуню… Князь Володар довіряв Даркану Логіну оборону Предслави, врешті-решт довірив бути замісником Ольга в Страгійській виправі, і пан Даркан виправдав ту довіру, хоча його вже давно нічого не зв’язувало зі своїм рятівником, окрім, хіба що, напівкровного небожа.

Нині з Лларанів-чоловіків зостався лише Лемпарт… Є ще Чаяна… Бідолашна Чаяна, котрій він мусить оповісти за потрійну втрату… Якби у Чаяни був син…

Ну не хочеться йому, Вогнедану, надавати Лемпарту Зелемінське княжіння. Не хочеться — і все тут. Лізуть до голови навіть не старі кривди, а оте Лемпартове лицемірство, з яким він підвів його, Вогнедана, до батькового гніву і заслання. І ота історія з кедазьким слугою, так загадково загиблим… Суд Владигори, нібито, виніс рішення, що з кедагом стався нещасний випадок — зірвався у провалля, але Вогнедан добре пам’ятає оті всі розмови про те, що бідолаху забив до смерті за чи то непослух, чи то ледарство, як не сам Лемпарт, то його родич Рудан. Принаймні, Влад Пард і досі впевнений, що все саме так і сталося, і Дана натякала на це, і ще багато хто з чорногорців. Одне було певним — в ході слідства Лемпарт, видимо з переляку, показав судді купчу на своїх кедагів, намагаючись звести розгляд справи до пошкодження майна…

Звісно, з того часу Лемпарт дуже змінився… Певне, саме ця подія таки пробудила в ньому як не совість, то встид. Однак, якби у Чаяни був син… Вогнедан пішов би навіть на порушення звичаю, котрий не урізав у правах напівкровних. А Покровителем… Покровителем призначив би ось цього воїна з довгим прізвищем і гордим гаслом… Родомир Лемпарт Лларан-Драган Болотяна Рись… «Пребудемо достойні…» І ніяк інакше…

Та призначати через голову Лемпарта якусь іншу особу — це все одно, що сказати прилюдно — роду Лларанів не існує. А отже — вся знать буде роздумувати, що ж такого накоїв Лемпарт, син Володаря…

Йому, Вогнедану, не можна спускатися до особистої помсти. Тим більше все це відгукнеться на Чаяні, та її дітях, буде такі з’являться. Князь Володар не хотів би цього.

— На жаль, — відповів Повелитель на слова Родомирові, - зараз не ті часи, щоб останній чоловік в роду міг займатися самовдосконаленням. Дякую тобі за розповідь, воїне… Йди відпочинь…

До вечора палац вже було вбрано у жалобу. Вбита горем Чаяна, як-то і велить звичай, перебралася на строк жалоби до боговладського дому Лларанів. Вогнедан шкодував, що не матиме можливості її потішати — за звичаєм бідолашна жінка мала проводити час у самозаглибленні. Однак він одразу ж написав їй співчутливого листа, і отримав відповідь, сповнену тихого суму.

Князь Вартислав Ведангський, з яким мав нараду Вогнедан, схилявся до того, щоб дати Лемпарту можливість… Сам Чорний Дракон не терпів старшого сина Володаря, але теж сказав, що за останні два роки юнак разюче змінився, що підтверджував і сам загиблий нині князь Зелеміню. Військове вміння Лемпарт має, а деяку неотесаність намагається здолати і досить успішно. Звичайно, і князь Володар, і він, Вартислав, бажали бачити спадкоємцем Лларанів саме Ольга, яко найгіднішого. Однак, опісля такої біди…

— Краще за будь якого навчителя, — сказав князь Ведангський, — навчає біль утрати. Будемо сподіватися… До того ж у Володаря чудові радники… У загиблого Володаря… Ніяк не звикну до думки, що його вже нема…

І Родомир Болотяна Рись повіз до Зелеміню короткого листа:

«Наказую княжичу Лемпарту Лларан-Драгану, сину Володаря, онуку Всеслава, прибути до Боговлади не очікуючи закінчення строку жалоби, для складання присяги. Вогнедан, Повелитель.»

Лемпарт приїхав дуже швидко, неначе очікував виклику. В супроводі найвірніших воїнів князя Володаря, зодягнений в біле жалобне вбрання. Вогнедан пізнав недруга юнацьких літ тільки по оцим білим шатам. Лемпарт разюче змінився ще тоді, коли вони бачилися в Зеліборі, на сватанні Чаяни, гідно поводився в кожний свій приїзд до Боговлади, а нині перед Повелителем стояв вродливий дивний, про чужоземну кров якого нагадували лише занадто світлі, аж прозорі очі. Очі, сповнені сліз і страждання.

Вогнедан прийняв осиротілого Лларана в саду з альтанкою. Вся його неприязнь де й поділася, коли Повелитель побачив змучене лице молодого зелемінця. Лемпарт вклонився з несподіваною легкістю — раніше йому ніколи не давалися звичаєві уклони ельберійської знаті — і обережно присів на лаву, скоряючись жесту правителя.

— Я співчуваю вам і страждаю разом з вами, — стиха заговорив Вогнедан, — тим більше, що князь Володар є мені не лише дядьком у перших. Я одружений з його дочкою, і тому вважаю рід зелемінських князів своєю найближчою ріднею. Як почувають себе княгині-матері?

— О, вони тримаються гідно, — відповів Лемпарт, — однак страждання їхнє від цього не меншає. Втіхою княгині Рогніди зосталася Чаяна, а княгині Рогволоді не зосталося нічого, окрім моєї опіки і приязні. Я не зможу замінити їм втрачених синів, але намагатимусь дбати про обох своїх матусь… Але батько… Ніхто не замінить Володаря…

— Тепер ви маєте стати Стражем Прикордоння, — мовив Повелитель, — гасло Лларанів, яких ельберійці звуть Драганами, звучить як «Створений для оборони». До цього часу ми стояли лицем до ворогів південних, а на ворогів північних звертали увагу лише тоді, коли вони набиралися сміливості визирнути зі Страгійської трясовини. Нині настав час обернутися лицем на Північ, не спускаючи проте Південь з ока. Намагаючись зменшити небезпеку з Півночі, загинув Ольг Лларан, а смерть князя Володаря та вашого брата Яровита говорить про те, що ця небезпека вже перейшла кордон Ельберу. Саме тому ви маєте прийняти присягу Стража Прикордоння не очікуючи закінчення жалоби.

— Це честь не заслужена мною, — озвався Лемпарт, — мого розуму не вистачить на те, щоб…

— Головне, аби вистачило сміливості, - сказав Вогнедан підбадьорливо, — спирайтесь в своїх діях на батькових радників, і досвід зробить вас гідним загиблих рідних. Чи нема звісток про пана Логіна? Цей ваш достойний родич має досить сили і сміливості, щоб вибратися з трясовини самотужки…

— О, на жаль…, - мовив княжич, — нічогісінько. Зі Страгії, коли я виїздив сюди, біженці пливли потоком, але ніхто нічого не чув про те, що сталося з Дарканом та його десятком смертників. Ці біженці… Жахливо… Ми не знали, куди подіти моозців, довелося переселити частину їх до Ведангу, до Радинського округу, але все одно в Зелеміню було забагато чужинців і до Страгійської війни.

— Дійсно, важко, — сказав Вогнедан, — будемо намагатися щось робити, однак… Злочинність в Зелеміню напевне виросте до небес…

— Загибель мого батька і брата є першою ознакою цього зростання, — сказав Лемпарт з люттю, — о, ці незмінені… Я сам маю тілоохоронців-моозців, але опісля того, як мої рідні загинули від рук моозьких вилупків, напевне вижену обох дармоїдів. Я взяв цих хлопів на службу лише з милосердя, а тепер, напевне муситиму стерегтися власних охоронців.

— О, не поспішайте, — мовив Повелитель заспокійливо, — однак, дійсно, князю Зелемінському краще мати оборонців з зелемінських шляхетських родів. Ми подумаємо над цим… Зараз вам, однак, слід відпочити і зустрітися з сестрою. Чаяні, можливо, ще важче, аніж вам — зв’язок двійнят ніколи не рветься до кінця.

Провівши очима високу Лемпартову постать, Вогнедан подумав, що у Зелеміню буде достойний правитель, хоча старшому сину Володаря все ж таки ніколи не перевершити загиблих братів. Однак, для війни… Правитель зітхнув і сів писати листа Чаяні, який хотів передати дружині з Лемпартом.

***

Просто з палацу Лемпарт подався до дому Лларанів, взявши з собою лише моозьких тілоохоронців, про яких він так несхвально відгукувався перед Повелителем. Панове Лест та Клент вже не вперше були у Боговладі, однак все одно обмінювалися захопленими вигуками. Давня столиця подобалася чужоземцям, але їхні розмови дратували Лемпарта, і він звелів їм замовкнути.

Лемпарт боявся зустрічі з Чаяною. Дуже боявся. Сестра бачила його наскрізь, і він розумів, що не зможе нічого укрити перед нею. Щоправда, Рудан, якого княжич з обережності зоставив у Предслава, дав приятелю зброю проти сестри. Страшну зброю — Лемпарт аж задихнувся від жаху, коли зрозумів, на що наважилася скромниця — сестричка.

Княжич трохи не обізвав Рудана дурнем увічі, коли той розчулено мовив, що коханка пішла на злочин задля порятунку його, Рудана Логіна… Ще б пак… Лемпарт занадто добре знав свою сестру — вона не ворухнула б і пальцем навіть задля порятунку власної матері.

Одне з двох — або Повелитель Святослав щось дізнався про її походеньки і в приватній розмові наказав розлучитися зі своїм сином, або Чаяна сподівалася правити країною з-за спини Вогнедана. Швидше все-таки перше, аніж друге — дурепа вже мала б зрозуміти, що її поет, музика і хто-там-ще має залізну саламандрівську волю і нікому не дасть собою керувати.

Однак, що сталося, те сталося і, можливо — на краще. Наближалася година, яку Лемпарт очікував з нетерпінням — година помсти оцим всім витонченим вельможам і пихатим шляхтичам. Година помсти кругловухому бидлу, котре геть забуло своє місце в цій проклятій країні. Он, біля Вогнедана крутиться селюк, у якого вуха навіть не круглі, а нагадують корабельні вітрила. «Ваш ясминовий настій, мій Повелителю» А той з усміхом: «Дякую, друже Птахо…».

Ті, кому Лемпарт зараз служить, звісно теж є кругловухими. Та йому це байдуже — може й на краще. Перед Богом і святим Мейді всі рівні, а в явному житті перемагає сильніший. Будуть у нього, Лемпарта, раби і гостровухі, і кругловухі… Буде життя, гідне нащадка воїнів-північан. А Вогнедан… О, цього раба навряд чи дозволять мати у власність Лемпарту Драгану-Логіну, чи радше — Логіну-Драгану, але можливо він зможе хоча б подивитись, як особа, котра звалася Повелителем, перетвориться на останнього з упосліджених. Точно так, як пишеться у Повчаннях Святого Старця — «з вас, вірних мені, мало сильних і шляхетних, але ви пануватимете над сильними і шляхетними і матимете змогу бачити їхнє приниження й безсилу лють…»

За думками Лемпарт трохи не проїхав будинку Лларанів. Доки слуги приймали коней, він ще раз прокрутив у голові все те, що мав сказати сестрі. Чаяна була єдиним слабким місцем його плану, котрий вони вдвох з Руданом склали безсонними ночами в Богом, а чи Богами забутій Предславський фортеці. Сестра була занадто свавільною і непередбачуваною особою. Оті її почуття до Вогнедана — Лемпарт так і не зрозумів кохає вона чоловіка, чи люто ненавидить… Оті зілля, які Чаяна вживала постійно — поміж них були такі, що легко могли спалити мозок… А найголовніше — у Чаяни не було мети. Вона не бажала помсти, не бажала влади, не бажала розкоші… Ні, таки чогось бажала Лемпартова свавільна сестра — Імперії ельфів, де вона була б імператрицею… Але цьому бажанню ніколи не збутися, а отже, на думку Чаяни, нехай усе йде під три чорти.

Лемпарт знав звичку Чаяни віддаляти від себе челядь, викликаючи дівчат дзвоником, до якого вів дріт, протягнений під стелею через кілька кімнат. Князівна якось в приватній розмові висловила бажання мати кедазьких служниць, покірних, а головне — чужомовних. Однак, це було б непристойним для дружини Повелителя, і Чаяна змушена була терпіти язикатих ельберійських дівчат, котрі не дуже-то полюбляли свою володарку і стиха заздрили Даниним служницям. Від Чаяни «віяло наче північним вітром», як-то висловилася дівчина з зелемінського шляхетського роду, яку її родичі влаштували на службу до другої жони Повелителя. Чаяна була такою неприступною і замкненою, що гостренькі і кругленькі вушка челядинок не мали чого слухати, а язички — обговорювати. Якщо Дана охоче слухала палацові новини і оповіді про боговладські події, то заговорити з Чаяною в подібному тоні не наважився б ніхто. У неї не було навіть довіреної особи з шляхтянок — обов’язкової супутниці кожної вельможної ельфійки. Зате її служниці мали багато вільного часу і бачили свою пані дуже зрідка — одною з Чаяниних примх було відходити до сну на самотині, без балачок «на добраніч». Словом, дівчата дому Лларанів вже звикли до дивацтв своєї господині, і лише потульно кивали головами, коли Чаяна оголошувала своє бажання цілий день пробути у книгозбірні. Єдине, про що вони таки наважувалися пліткувати, це відсутність у дружини Повелителя дитини, котра принесла б радість в її покої.

Вродлива зелемінська шляхтянка провела Лемпарта до книгозбірні, де Чаяна й відбувала свою жалобу, заборонивши челядинкам заходити до неї і взагалі — співчувати. Вона годинами штивно сиділа у кріселку з сувоєм на колінах, втупивши очі в малювання навпроти — трохи похмурий краєвид Збраславського Прикордоння. З заціпеніння її виводили лише листи від Повелителя, які вона читала й перечитувала, як потиху говорила та сама шляхтянка-покоївка, сотні разів. Всі челядинки обожнювали Вогнедана, але й потиху засуджували його прохолодне ставлення до доньки Володаря. Деякі вважали, що пані від того і марніє у книгозбірні.

Побачивши брата, Чаяна протягло зітхнула і мовила його супутниці, що та може бути вільною. Зелемінка вийшла. Вона теж була вбрана у жалобу, як і вся челядь дому Лларанів.

— Ти теж у білому, — сказала Чаяна моанською. Лемпарт зрозумів чому — чужоземна мова у вустах знаті не дивувала челядь, котра знала про хист своїх володарів до мов і прагнення опанувати їх якомога більше. А от зміст розмови буде таки не простим.

— Я в жалобі, сестричко, — відповів Лемпарт обережно тією ж мовою, — чи ти забула про мою приналежність до дому Лларанів? Ось лист від твого чоловіка — Вогнедан Ельберійський співчуває твоїй втраті.

Чаяна почала читати і на хвильку на її обличчі з’явився вираз справжнього розчулення.

«Як сяють барви квітів на поверхні

Води в ставку,

Так в пам’яті моїй

Його яскравий образ

Не померкне»

Це я можу сказати, люба моя Чаяно, не лише про князя Володаря, який завжди був для мене зразком шляхтича, але й про обох твоїх братів, юнаків, сповнених краси і сили. Вони були з тих воїнів, що лише мертвими впускають зброю. Дійсно — створені для оборони… Найбільше шкода мені Ольга, котрий загинув на чужій землі… Ми навіть не можемо оголосити, що бідолашний юнак поліг в обороні вітчизни, бо цей похід було означено, як військову допомогу князю Страгії Листвіку у його боротьбі зі страгійським же князем Череутом. Тримайся, мила моя дівчинко, душею я з тобою. Вогнедан.»

— О, так, — вимовила врешті Чаяна, — співчуває… Який збіг обставин… Троє одразу… Я думала, що ви з Руданом тільки язиками вмієте воювати…

— На що це ти натякаєш? — ошкірився Лемпарт, зрозумівши, що тяжкої розмови не минути.

— А ти не зрозумів… — Чаяна поклала листа на столика і втупилася у брата так, що у Лемпарта, незважаючи на його позірний спокій, поза шкірою пробігли мурашки. Чаяна знову приймала якусь гидоту, а в такі хвилини княжич боявся сестри.

— Не зрозумів…, - повторила жінка, — я б ще повірила у випадкову загибель Ольга, якби не батькова смерть опісля неї. Дуже вчасна батькова смерть. Князь Володар докопався б до того, хто саме вдарив Ольга у битві мечем у спину.

— Звідки ти зна…, - почав був Лемпарт і зупинився, почувши злісне хихотіння.

— Звідки знаю? — протягнула Чаяна, — здогадалася… Якби Ольг загинув правдоподібно, або його тіло навіки зосталося в страгійській трясовині, тобі не довелося б прибрати батька одразу ж… Тобі й не потрібно було його вбивати саме зараз — ви з Руданом планували позбутися і Яровита, а тоді батько оголосив би тебе спадкоємцем. І тобі не довелося б їхати кланятися Вогнедану і думати — чи зоставить він тобі князівський титул? А може він вирішить дочекатися моєї дитини, а Зелеміню призначити Покровителя? І ти поспішив, напівкровко! Ти поспішив…

Лемпарт зрозумів, що відмовлятися далі немає сенсу. Клятій Чаяні потрібно було б працювати вивідачем — настільки точно вона змалювала те, що трапилося.

— Атож, — мовив він різко, — тільки не думай, що я про це шкодую. Я ненавиджу проклятого ельфа, котрий сплодив мене, може ще й більше, ніж мою кругловуху матір, яка покинула мене поміж пихатими вельможами, і чкурнула у свій світ, забувши про гостровухого сина. Про ельфа-напівкровку, котрий був таким незграбним… О, як ви насміхалися наді мною, Чаяно… Не реготали, ні — для цього ви були занадто вихованими. Мій батько Володар зробив те, що я йому ніколи не пробачу — відіслав мене до дядечка Даркана, бувши в гніві на матір за її втечу. Але ж в чому моя вина, Чаяно, що ті літа, коли формується розум і тіло, я прожив з неотесаним чурбаном і його дурнуватим сином? Можливо, з дядьком і Руданом мені було й краще, ніж у Зеліборі, але ж мене повернули до зеліборського двору… Повернули товстого опецькуватого альбіноса, котрий ледве вмів читати й писати і їв руками, бо йому заважала виделка. Ти не знаєш, скільки мені коштувало зусиль перетворитися на те, чим я є тепер? Ти дорікала мені мейдизмом, але, якби не пости, які мене змушував тримати панотець Хает, я був би нині схожим статурою на воєводу Ріміна… Або, принаймні, на свого дядька… Всі реготали над тим, що чурбан фарбує собі волосся, але я домігся того, що більшість знаті уже забула, що воно у мене фарбоване, рівно, як і брови та вії… Я володію зброєю краще за твого Вогнедана, однак, через те, що я не вмію базграти римовані дурниці, для мене шлях нагору було закрито. Але я таки відкрив його — мечем… Я буду князем Зелеміню, і цей титул надасть мені твій пихатий Вогнедан, якого колись я таки роздушу ногою, наче жабу…

Чаяна відкинулася на спинку крісла і кілька разів ляснула в долоні.

— Вітаю, — сказала, — чудова промова. Можна вставити її до якоїсь п’єси… белатської, або шоррогської, і тобі аплодуватимуть… Блазню, ти пробив собі дорогу мечами найманих убивць! Це навіть не смішно — це огидно. Ти виконуєш волю людей, котрі використають тебе, а потім повісять на найпершій же гілляці.

— Ти ж сама погоджувалася помагати нам, — прошипів Лемпарт, — До речі, Вогнедан тобі не подякував і досі, що ти звела його на трон Боговлади?

— Руд-дан…, - вимовила Чаяна з гидливим виразом, — а втім мені начхати на його базікання. Ні у нього, ні у тебе немає навіть не доказів — натяку на докази.

Лемпарт почав порпатися в шкіряній дорожній сумочці. Чаяна позіхнула:

— Моя тобі порада, — сказала, — викинь оцю жахливу сумку і купи іншу, з кори сіллонського дерева. Не пошкодуй грошей, якщо наміряєшся на батькове місце.

— Ось, — мовив Лемпарт врешті, - тобі лист ще від одного твого… чоловіка. Маю надію, що він сподобається тобі більше, аніж писулька твого піїти.

Чаяна поволі розгорнула бруднющий шматок пергаменту, очевидячки видертий з якоїсь книги. На одному його боці було закінчення якогось твору страгійською мовою. На чистому ж звороті було набазграно моанськими літерами:

«Моя наісалодшая Чяна я нє забул нашіх ночей, которі ми провєлі разом. Сколя у мінє було опосля тібє баб ні одна нє стоіть навєть твоіго пальца. Тваім островухім всьо одно прідьот край тож я ввіду тібє в закон і повінчаюся чесна. Жаной воїводи всьо такі луччі бить, анєж рабинєй. Остаюся Дісан Рімін, інператорській воївода Вєлікої Моанії. Запісав зі слов моїх толмач Хєлм Тєнп.»

— Наскільки я зрозумів, — ошкірився Лемпарт, — це є звичаєвим освідченням в коханні. З пропозицією руки і серця. Воно так сподобалося мені, що я навіть зробив копію з цього зразка любовного листування. Не знаю, що скаже на це Вогнедан, а от князь Вартислав можливо згадає про занадто вчасну смерть Повелителя Святослава, який, напевне, хотів відіслати геть бабу, котра ганьбить його сина.

— Ну, це було не зовсім так, — провуркотіла Чаяна, роздивляючись листа, — ніхто мене нікуди не відсилав, і цим папірцем ти нічого не доможешся, дурнику. Я вже оповіла всім, кому потрібно, свою історію про ці події, і мені повірили. Однак, що за хтивий варвар… Я так і уявляю, як він сидить на руїнах Маржани і диктує своєму рабу, чи хто він там, оцю записку. Це — мужчина, а ви з Руданом здатні бути лише його слугами. Чи ти вважаєш, що коли мені захочеться помститися за батька і братів, я злякаюся цього папірця?

— Доведи! — видихнув Лемпарт, — твої слова проти моїх! Доведи!

— Я подумаю над цим, — мовила жінка, — май на увазі, що ви з Руданом у мене в кулаці, Лемпарте. В цьому папірці не написано нічого такого, про що не знав би Чорний Дракон, а ось подробиці загибелі трьох Лларанів йому дуже хотілося б дізнатися. А про оте в чому ти мене підозрюєш, я теж скажу — доведи. І я сильніша за тебе, бо я тебе не боюся, а ти… Ти мене боїшся. І тому я тебе попереджаю — якщо зі мною щось трапиться… випадково, мої розумування про загибель моїх рідних отримає Вогнедан, а копію з листа до Вогнедана — князь Вартислав. Він уже написаний, цей лист, і його заховано в надійному місці. В двох надійних місцях, якщо точніше. Насмілься тільки відкрити рота — і опинишся в мейдистському раю. Мені начхати на Ельбер, і на ваші з Руданом потуги стати більшими варварами, аніж самі моанці. Адже це поміж північанами в звичаї знищувати власну рідню! Але власне життя я зумію захистити, хоча і не володію мечем так, як Дана Лелег.

— Принаймні, я сподіваюся, що ти мовчатимеш, — буркнув Лемпарт, розуміючи, що від Чаяни він не почує більших запевнень у її мовчанці, аніж ті, що він уже почув. На одну думку про те, що його задум і саме життя у владі божевільної, княжичем аж пересмикнуло. Та вибору він не мав. Він міг придушити Чаяну просто зараз, міг підіслати до неї вбивць, але, знаючи сестру, Лемпарт був певним — листи дійсно існують, і дійсно заховані в надійних місцях. І одна, а чи двоє осіб в разі смерти Чаяни віднесуть їх за призначенням…

— Молись, — мовила Чаяна, ніби почувши його думки, — щоб зі мною нічого не трапилося. Навіть, якщо дім Лларанів поглине землетрус, або в мене влучить блискавка, листи потраплять до тих, кому вони потрібні. Приведи до ладу своє перекошене обличчя, і ходімо вечеряти. Ти не забув, що ми в жалобі, і тому мусимо розчулити своїм виглядом слуг?

Лемпарт, котрий за всю розмову так і не присів, бо сестра сиділа на єдиному у книгозбірні кріслі, а він стояв перед нею, наче підлеглий, зробив крок вперед, наче хотів ударити Чаяну, тоді відступив назад, прибрав спокійного вигляду і вийшов з книгозбірні.

— Зустрінемося за вечерею! — співуче гукнула йому навздогін Чаяна вже ельберійською мовою. Потім встала, прикрила двері і захихотіла.

Два листи лежали на столику… Вогнеданів лист було прикрито аркушем, на якому було написане послання моанця.

— Бачиш, мій Вогнедане, — сказала Чаяна ніжним голосом, — ось є лист і лист. Моанець не написав жодного слова про кохання, але він мене кохає так, як йому це дозволено Богами. На свій варварський штиб… Його лист — це освідчення… А твій… Повелителю Вогнедане, якби ти хоч раз написав в листі… в будь-якому листі «кохана Чаяно», я б оповіла тобі, хто вбив князя Володаря та його синів. Однак, ти не вмієш брехати, володарю з душею дитини… Ти, зітканий з музики і світла… Я можу зараз відвернути твою смерть, і речі, набагато гірші за смерть… Мені не шкода нікого… Тебе теж, бо ти мене не кохаєш. Я буду мовчати, і ти даси цьому поганцю Лемпарту Зелемінське князівство, і ти загинеш, бо на північному кордоні вже не буде ні ключа, ні замка. А все тому, що ти пишеш мені листи, сповненої холоднуватої ніжності і жалю… А я не хочу, щоб мене жаліли, в цьому я схожа на тебе.

Жінка згорнула обидва листки і заховала їх до потайного відділення свого столика. Потім труснула головою, видобула записку від моанця, відрізала текст від аркуша, а решту листка піднесла до свічі. Саму ж записку згорнула і поклала до полотняного мішечка, який завжди носила на тілі.

— Так надійніше, — сказала з усміхом, — з дурня Лемпарта станеться вимагати листа назад. Втім, я певна, що він не збрехав, сказавши, що зняв з нього копію… Але байдуже. Він все одно нічого не доведе. Моє слово проти його слова — і тільки.

Тоді підвелася з кріселка і пішла переодягатися до вечері.

***

Наступного дня Вогнедан прийняв присягу від Лемпарта Лларана-Драгана і підтвердив його титул князя і оборонця Зелеміню. Князь Лемпарт, як його віднині мали звати, виголосив розчулену промову, котра була написана ним заздалегідь і старанно вивчена. Поруч з ним стояла Чаяна, скромно схиливши голівку в білому жалобному покривалі. Сорочку новоспеченого князя можна було викручувати, так він боявся, що сестра викине якогось коника. З Чаяни могло статися прилюдно заявити про його провину та про його наміри. Однак жінка мовчала, явно насолоджуючись братовим страхом.

Опісля присяги Лемпарт мав довгу розмову з Вогнеданом та князем Вартиславом. Цієї розмови він боявся трохи не більше, аніж присутньости Чаяни на присязі. Як більшість осіб з нечистою совістю, князь Зелемінський боявся чимось зрадити себе, особливо перед Вогнеданом. Якщо Дракон ставився до старшого сина Володаря прохолодно, але з легкою симпатією, як до особи, котра є недосконалою, однак намагається подолати оту свою недосконалість, то Вогнедан мав змогу бачити оту потайну і злобну частину Лемпартової душі, яку зелемінець намагався приховувати від усіх, окрім Рудана і приятелів по таємним гульбищам.

Сидячи нині навпроти правителя в його кабінеті, Лемпарт дивився на малювання з пані Конвалії Ставської і думав знехотя, що, маючи таку матір, легко стати витонченим красенем. На хвилину йому захотілося покинути свої наміри і зостатися князем Зелеміню. Князем Зелеміню в Ельбері. Повелителя він бачитиме не так вже і часто — князі збиралися разом на Великдень та на Велику Ніч, але Лемпартова нездатність до віршування дозволяла б йому присилати за себе замісника без зайвої підозри.

Під співучий голос Повелителя Лемпарт уявив собі, як він одружиться, матиме дітей, яким дасть найкраще виховання. Його діти будуть справжніми ельфами, і він заткне роти всім насмішникам, а особливо Чаяні, котра ніколи не завагітніє від свого Вогнедана, чи-то коханого, чи-то ненависного…

Молодик отямився від дурних мрій, і обережно обдивився присутніх… Ніхто не помітив, що він задумався і пропустив мимо вух правителеві слова. Щось про оборонне значення Предслави. І чому на таких нарадах не можна нічого записувати — хіба ж утримаєш в пам’яті все, що тут говорилося…

Втім, йому, Лемпарту, воно вже байдуже. Даремно він розмріявся — дороги назад йому вже немає. Якщо він спробує нині розірвати свої зв’язки з моанцями та отим чортовим імператорським воєводою, який на добро чи на лихо закохався в його божевільну сестричку, то довго не проживе. Або його вб’ють, або звинуватять у вбивстві. Забагато люду знає про те, хто замовив смерть трьох Лларанів. Лихота — Лемпарт так і не довідався, чи це ім’я, а чи прізвисько найманця-напівкровки, якому вони з Руданом підробили папери на ім’я пожиттєвого шляхтича Липки, на щастя загинув у Страгії. Якби десь там, у болотах, залишився і Ольг, принаймні з цим все було б гаразд. Але ж цей бісів Родомир Як-його-там, дальній родич Лларанів, витяг таки на собі свого полковника. Витяг, аби князь Володар побачив, що його улюбленець — авжеж, Ольг завжди був для батька зразком шляхтича — вмирає від удару в спину.

Лемпарт наважився на подвійне вбивство, коли дізнався, що батько викликав до себе справжнього Липку. І посилав гінця до Збраслава. А там могли згадати, що саме княжич Лемпарт вкупі з Руданом Логіним зустрічався з фальшивим Липкою.

Ця зустріч була, звісна річ великою необережністю, але ж Лемпарт мав передати з Лихотою відомості для імператорського воєводи. Він сподівався, що Зелемінський полк поляже весь, разом з його зарозумілим братом та триклятим Дарканом Логіним, котрий останнім часом почав серйозно підозрювати його і Рудана. Хвала Богу, моанець не поділився своїми підозрами ні з ким, однак він став небезпечним, і з цим погодився навіть Рудан.

З найманців, котрі вбили Володаря, в живих зосталося всього лише четверо. Перемовини з ними вів Рудан, відрекомендувавшись моанським вивідачем, яким він, зрештою і був насправді, однак, в разі чого ніхто не буде сумніватися, що найкращий приятель і родич Рудана теж грів руки біля поховальних вогнищ рідних.

Ні, не дадуть йому, тепер, коли він отримав владу, насолоджуватися нею у спокої. Заглибоко загруз Лемпарт Драган, забагато грошей отримав від воєводи Ріміна… Ну, і вибір у нього незлий — помста або спокій.

Лемпарт опускає вії, щоб Повелитель не помітив виразу його очей. І не дай Боже, не здогадався, про що думає син Володаря, який нібито подолав свою лиху натуру.

«Якщо ти загинеш у битві, Вогнедане Ельберійський, тобі неймовірно пощастить, — вимовляє про себе Лемпарт, — але я прикладу всі зусилля, щоб цього не сталося. Життя — неймовірно чудова річ, особливо таке життя, яке я для тебе готую.»

Сам же цієї хвилини складно і до ладу відповідає на Вогнеданове запитання, котре стосується оборони Зелібору. А в голові крутиться кількість озброєних на моанські золоті зливки незмінених найманців, які мають знищити залоги Предслави і Зелеміню. Цим керуватиме Рудан, а він, Лемпарт, візьме владу у Зеліборі. А далі… Далі побачимо. Навіть якщо з Чорногори і Квітану прийде підмога — Боговлада впаде раніше, бо Ведангській ровті не втримати моанського війська, котре рушить на допомогу князю Кеяну Зелемінському. Мейдисту Кеяну, душа якого розривається від вигляду страждань нещасних одновірців.

Цього ж дня Лемпарт виїхав до Зелеміню княжити. Всю дорогу він обавлявся, що його наздоженуть гридні з наказом про арешт. І тільки в Зеліборі повірив нарешті — Чаяна на його боці. Ну, а коли так — все йде за планом.

***

Вогнедан поволі йшов галереєю палацу, що виходила на сад.

Тільки що він позбувся неприємного відвідувача. Командор Гаратто виконав свою обіцянку і прислав до правителя проповідника — тихого чоловічка невідомого походження. Повелитель знав, що Орден приймає до себе не тільки ішторнійців. Цей слуга Ордену можливо походив з Белату, або Ульгони. Ельберійську він знав пречудово і був автором одного з перекладів Повчань. Не Соггорі Дарто, менше відомим, але переклад його увійшов до габіденських списків, чим поштивий чернець дуже пишався. Коли Вогнедан сказав, що на жаль він не має нині часу на богословські суперечки, чоловічок мовив потульно, що він житиме у Боговладі серед місцевих вірних і чекатиме слушного часу.

Чоловічок був напевне вивідачем… Тільки чому так відверто?… На це питання Вогнедан відповіді не мав, а Вартислав, не довго думаючи, приставив до чоловічка, який звався Лего, певних осіб, котрі мусили перевірити його знайомства.

Поява пана Лего трохи роздратувала Повелителя, але він потішав себе тим, що поки що з ним хочуть домовитися мирним шляхом. Звідси і поява цього поштивого нулика в чорному вбранні. Атож — «лего» ішторнійською означало нуль.

Панотець Лего, однак, не вдовольнявся життям серед боговладських вірних. Раз на тиждень він записувався до Повелителя на прийом, покірно вислуховував відмову і приходив наступного тижня. Князь Вартислав перед своїм від’їздом до Ведангу порадив Вогнеданові не приймати набриду ні в якому разі. Але правитель таки спробував прийняти пана Лего, щоб умовити його полишити оце своє набридання. І ледве позбувся довгої бесіди про дитинство Святого Мейді.

Внизу, у дворику, вільно розташувалися троє жінок. Дана, Вишенька та Гордана. На розстелених килимах намагався повзати маленький Воїрад Ведангський. Світляна не було, але Повелитель не тривожився — біля сина був майбутній воєвода Птаха, котрий і носився з дитинчам по саду, забувши про свою розважливість.

Щось вчепилося ззаду в його вбрання, і Вогнедан обережно обернувся. Світлян задоволено пискнув. Він уже добре бігав і непогано говорив, плутаючись у довгих реченнях. Тоді малого принца солідно виправляв Птаха-паж. При дворі посміювалися, що наступник трону скоро говоритиме з ведангською вимовою.

— Ми взяли вас у полон, — ознаймив батька Світлян, дивлячись знизу вгору хитрими оченятами. Птаха, котрий стояв за ним, вибачливо усміхнувся — що, мовляв, взяти з такого маляти.

— О, мій юний переможцю, — мовив Вогнедан, піднімаючи сина на руки, — який же має бути викуп?

- Історію розкажіть… Історію, — сказав Світлян, зручніше влаштовуючись в кільці батькових рук, — розкажіть про білих пардів.

Вогнедан присів на невисоку камінну лаву, а Птаха поштиво прилаштувався біля його ніг. Світлян тим часом заволодів пухнастим кінчиком батькової коси і намагався розв’язати стрічку.

— В горах живуть чудові звірі, - заговорив Повелитель, — великі, схожі на котів. Вони такі розумні, що вміють говорити. Парди допомагають людям і дивним, хоча лише особи нашої крові можуть чути голос їхнього розуму.

— Я — дивний? — спитав Світлян діловито.

— Так, синку…

— А Птаха?

— Людина…

— А чого він не може поговорити з котиками?

— Бо йому того не дано Богами, — мовив Вогнедан, не знаючи, як пояснити такому маляті те, що до кінця не розуміли і дорослі. Птаха мимоволі зітхнув. Побачити Стража Гір було його мрією, а поговорити з чорногорським дивом природи — мрією нездійсненою.

Світлян на тому заспокоївся і схилився до свого приятеля.

— Я розкажу тобі, - мовив заспокійливо, — все, що вони мені скажуть. Поїдеш зі мною до Чорногори? До дідуся Лелега?

— Якщо накаже Повелитель, — солідно мовив підліток, — я паж вашого батька, мій принце, і маю бути при ньому.

— Поїдемо, — сказав Вогнедан, — трохи все владнається — і поїдемо. Усі разом… І мама…

— А малого Радика з собою візьмемо? — допитувався Світлян, — він такий смішний… І пана Воїслава…

— Поїдемо всі разом, — пообіцяв Вогнедан, — ми з мамою, Веданги…

- І Птаху візьмемо теж…

— Куди я без свого воєводи, — всміхнувся правитель, — звісно візьмемо.

— А пан Влад Чорногорський тримає парда у Високому Замку? — допитувався Світлян.

— О, так, — мовив Вогнедан, — це — його тілоохоронець. Парди колись його врятували… як і мене, до речі. Вони не люблять лихих осіб з-за гір.

— Як же гарно, — втішився малий, — а цей… тіло…хоронець дозволить себе погладити?

— Якщо добре попросити…, - засміявся Вогнедан, пригадавши листа від сестри, в якому Біла Ружа описувала, як малий Владигор урочисто в’їхав верхи на парді до замкової зали, де Влад якраз приймав яких-то ішторнійських торговців.

— Як же принц вже гарно щебече, — мовив Птаха потиху, — людське дитя в такому віці ледве слова докупи складає. От, як моя сестричка, коли їй було трохи більше року. А це мале говорить, наче доросла особа.

— О, трохи пришвидшений розвиток розуму, — лагідно мовив Вогнедан, — але це зовсім не означає, що Світлян задиратиме перед тобою носика…

— Та ні, - сказав ведангець, — я так не думаю… Але знаєте, що мені прийшло до голови?

— Що, Горобчику? — спитав Повелитель, тулячи до себе змореного біганиною синочка.

— Чому Богорівні просто не скорили нас? Адже тоді у них ще були всілякі пристрої… Я читав у вашій книгозбірні… Ну, малий леаран, зброя холодного вогню, ще якісь чародійні речі… Ви і розумніші, і сильніші… А замість того ви сотні літ намагаєтесь навчити нас милуватися Місяцем…

— Ну, це не зовсім так, — засміявся Вогнедан, — Місяцем у Веданзі милувалися за сотні років до нашої появи, і оспівували його в чудових піснях…

— Ой зійди, зійди, ясен Місяцю, — мовив паж, — та як млиновеє коло… Але хіба ж в цій пісні правильно його оспівують?

— З подібним описом Місяця, — сказав Вогнедан серйозно, — погодився навіть Веданг Сіллур, котрий ніяк не міг зрозуміти краси пісень свого князівства. Хоча, на мою думку, він занадто сумував за вітчизною і не міг змусити себе звести очі до чужого Місяця в чужому небі. Там, біля покинутого пращурами Еллону, за переказами кружляло аж три Місяці. Еллур, Ллонар, Лліяран…

— О, тоді звісно, — прошепотів паж захоплено, — було як навчитись. Три Місяці… І блакитне сонце Сіллон… Як би я хотів на все те подивитися, мій Повелителю. А чому забулося чародійство Богорівних? І де нині малий леаран? Хіба на ньому не можна злетіти?

— Може і можна, — сказав Вогнедан, — але Богорівні заховали його, щоб прекрасний витвір еллів не було перетворено на зброю. Поволі вигасла сила розумних пристроїв… Але, твої нащадки, Птахо, вкупі з нащадками Світляна піднімуть у небо сотні леаранів. І може досягнуть Світлого Еллону.

— У наступному втіленні, - зітхнув Птаха, — так всі говорять… А хотілося б нині.

Кроки на галереї. Летюча хода дивного вельможі.

— Воїславе? — Повелитель злякався обличчя свого милого брата. Воно було мертвотно білим. В очах танцював багряний вогонь.

— Що сталося, друже?

— Князь Кеян Драган, — мовив Воїслав захриплим голосом, — проголосив відділення Зелеміню. І добровільне його приєднання до Великої Моанії.

— Стривай, Воїславе, — сказав Вогнедан непорозуміло, — який ще Кеян? Ти розумієш, що ти говориш?

— Кеян — це мейдистське ім’я нашого приятеля і родича Лемпарта, — прошипів молодий Дракон, — тільки що прибув гонець. Вони вирізали залоги Збраслава та Предслави… Покидьки… Покидьки, яких Лемпарту вдалося навербувати в біженських кварталах і частина наших… не знаю, як їх навіть і означити. Моанське військо вже у Зелиборі. Батько писав мені перед битвою, в тому числі і про те, що відправив до тебе гінця з доповіддю…

— Не було нікого, — мовив Повелитель, — нікого не було…

— Отже, гінця убили зрадники, — наче виплюнув Веданг, — досі бій уже мав відбутися. Не маю зайвих надій, мій Повелителю, адже Ведангська ровта ще навіть не озброєна як слід, а Прикордонна варта заблокована поміж трясовиною і ворожим військом, що розтеклося по рівнині. Вартівники кордону, напевне, спробують прорватися до Ведангу через Зелемінський ліс, вірніше, спробують ті з них, хто зрозумів, що трапилось. Більшість же загине. Ведангська ровта приречена. І батько… Мій батько теж…

— О, тихше, Воїславе, — співуче мовив правитель, бо Птаха біля його ніг аж заскімлив від жаху, — не треба голосно… Мій паж теж має у Веданзі рідних. Будемо сподіватися, а тим часом — готуватися до битви. Птахо, візьми мого сина і віднеси до жінок. Зі спокійним обличчям, мій Горобчику. Потім поклич до мого кабінету командирів боговладських гриднів, пошли чергового посильного до міста за суддею Кречетом, а також накажи від мого імені збиратися двом гінцям. До Квітану та Чорногори.

До вечора Вогнедан в якомусь застиглому спокої робив все від нього залежне..

Гінці до Влада та до Буревія виїхали одразу ж. Річкова фльота Боговлади напнула свої вітрила, готова відплисти завтра. Оповісники вирушили по містечках та селищах, попереджаючи всіх, та наказуючи населенню йти на південь, до Чорногори, або у квітанські ліси. Почалися підготовчі роботи по зруйнуванню розвідного мосту…

Повелитель отямився аж вночі від власного стогону. Лице його було мокрим від сліз, а знайомий голос матері його сина шепотів заспокійливі слова любові.

— Нічого, протримаємося, коханий… Проб’ємося…

— Моя войовнице, — зітхнув Вогнедан, — не страх мучить мене, а те, що я власними руками віддав Зелемінь отій паскуді…

— О, я ніколи не вірила, що воно виправилося, — прошепотіла Дана, — але такого я не очікувала, ні… Та й ніхто не очікував… Зазвичай, у скрутні часи навіть найгірші з нас ставали воїнами Ельберу.

— Я мусив би, — мовив Повелитель, — згадати оту історію з кедагами… Можливо, написати Владу. Чому… Ох, чому князь Вартислав схвалив оте моє рішення — віддати Зелемінь останньому з Лларанів…

— Мій князь Влад Пард, — сказала Дана, — є особою різкою і проникливою. Одного разу, в приватній розмові, він говорив зле про Лемпарта Драгана. Дуже зле. Та я певна — навіть князь Влад не міг би й подумати, що Лемпарт зробить те, що зробив. Я була дуже обурена історією з кедагами, і ще багато чим… Обурена настільки, що навіть мріяла про те, аби Лемпарта визнали божевільним і поховали в безіменній могилі. Та навіть я не могла уявити собі, що син Володаря наважиться… Серед нашої знаті і раніше траплялися напівкровні, але ніколи не було зрадників. Навіть принц Безіменний, ім’я якого викреслили з «Гербовника», все ж таки бажав влади в Ельбері, заради чого і пішов проти роду.

— Що ж, — вимовив Вогнедан, — на жаль, запізно… Завтра ти виїдеш до Високого Замку, кохана… Разом з нашим сином, Чаяною і дружинами Дракона.

— Я зостануся тут, і буду битися поруч з тобою, — мовила Дана твердо, — відправляй, коли хочеш, Чаяну… Бідолашка, як вона мусить страждати… Втратити всю родину, і соромитися брата-зрадника, котрий зганьбив власні вуха і весь рід Лларанів… Дружини Дракона нехай їдуть теж, а Світляна я доручу Гордані. Не Чаяні — вона якась чуднувата стала останнім часом. Може від того, що не вагітніє…

— О, я не насмілювався сказати «не покидай мене», — ледь всміхнувся Повелитель, — але для твоєї безпеки, кохана… Той гонець з Ведангу, котрий привіз листа Воїславу, оповідав жахливі речі… Моанці ставляться до жінок ще гірше, ніж ішторнійці… Навіть сама думка про те, що ти можеш потрапити їм до рук…

Вогнедан побачив «нічним зором» обличчя Дани. І хижий усміх на тому обличчі. Усміх убивці.

— Чорногорські жінки, — сказала войовниця, — не здаються ніколи. А на випадок ріжних несподіванок у них залишаються зуби, аби перегризти горлянку ґвалтівникові. Мій Повелителю, вам потрібна кожна особа, здатна втримати меча. Я певна, що князівна Владимира, і всі відомі мені жінки-воїни…

— Залишилися б напевне, — мовив Вогнедан, — твоє бажання за межами моєї влади і моїх наказів.

Ранок застав Повелителя на заповненій людом боговладській пристані. Шляхтичі й міщани проводжали свої родини. Багато хто з жінок їхати не хотів, запевняючи, що безпечніше буде відсидітися у місті. Озброєні чоловіки похмуро нагадували їм про наказ Повелителя.

— Чим менше в обложеному місті буде зайвих ротів, — похмуро басив ремісник, в руках якого був новенький спис з відкритих вчора державних зброярень, — тим більше у нас буде можливості набити тих чортових варварів. Їжджай, жінко, і припини голосити. Можна подумати, тебе везуть на смерть…

— А з тобою що буде? — схлипувала жінка, пригортаючи до себе чотирьох малюків, — а як же ми без тебе…

— Князь Влад не дасть вам померти з голоду, — дратувався ремісник, — а ми тут впораємося, і ти повернешся… Ой, та не голоси ж, не сором мене перед шляхтою… Онде сам Повелитель з жонами, і жодна з них не кричить «пробі».

Вогнедан стояв поруч з Воїславом, до якого пригорнулися Вишенька та Гордана, і тримав на руках Світляна. Хлопчик зрозумів лише те, що він має їхати до Чорногори «до дідуся Лелега», а от тато з мамою мусять зостатися у Боговладі.

— Синку, — шепотів Вогнедан, — слухайся другу маму Чаяну, а також пані Вишню, та пані Гордану. До борту корабля не підходь, бо впадеш. Скоро ти побачиш білого парда у Високому Замку…

— Без вас з мамою, — зітхнув Світлян, — не хочу… І Птаха залишається… Я за ним сумуватиму.

— Справжній воїн, — сказав Вогнедан становчо, — має коритися наказу.

— Я і корюся, — мовив хлопчик потульно, — Тату… Я хочу з тобою…

Вогнедан мовчки притулив сина до себе. Волоссячко Світляна пахло дитинством. Чистим і не- скаламученим… Його єдине дитя… Його надія на повернення у наступному втіленні…

— Бережи себе і сина, — наказував поруч Воїслав сумовитій Вишеньці, котра тримала на руках малого Воїрада, — пам’ятай, що наше дитя нині, можливо, остання парость роду Драконів…

— О, яке горе, — шепотіла Вишенька, знаючи, що у Веданзі під час навали перебувала вся родина нащадків Сіллура. Воїслав не знав нічого про батькову долю, рівно як і про долю трьох княгинь, та своїх сестер.

— Мій Воїславе, — прошепотіла Гордана, — я маю надію… Я хочу, щоб ти знав…

Змучене лице молодого Дракона трохи просвітліло.

— Будь обережна, — наказав він, — народи здорову дитину… Я кохаю тебе, мій чорногорський метелику…

— Я завжди була лише ревнивим кажаном, — схлипнула Гордана, — але нині…

— О, ніяких ревнощів, — попрохав Воїслав, — мої найдорожчі, ви маєте підтримувати одна одну…

До них підійшов Брячислав Ставський.

— Мати не хоче їхати, — мовив розгублено, — говорить, що стріляє з лука краще за мене, і нарешті помститься за батька, якого вбили пси, подібні моанцям. Не знаю, що і робити. Ми з В’ячеславом вчора умовляли її цілий вечір.

— Тобі, Брячиславе, — сказав Повелитель, — теж треба покинути Боговладу. Ти — останній в роду Ставських…

— Мій Повелителю, — запально мовив Брячислав, — я не хочу, щоб кохана мною особа з Високого Замку, сказала, що я утік від варварів. Не моя провина в тому, що замість брата я маю сестру, а замість дружини — наречену. Благаю вас про дозвіл зостатися в столиці. Адже зостається вся шляхетська молодь: Вишневецький, Вишневський з Вишенським, Рамінський, Горобинський, Яблуновський… Сливицький з Ружинським…

— Всі вони мають молодших братів, — мовив Вогнедан, — їдь до Ігворри, Брячиславе…

— Це ваш наказ? — спитав Брячислав розпачливо, — та як же я покажуся на очі Владимирі, зоставивши в оточеному місті воювати замість себе рідну неньку? А Яблуновський? У нього теж лише сестра, однак…

— Гордислав, — озвався Веданг, — проводжає вагітну подругу. Онде вони, біля сусіднього причалу.

Молодий Яблуновський дійсно ніжно обнімав гарнесеньку кругловуху дівчину, котра не зводила з нього очей. Її гаптована сукня віддималася на вже досить високому животику. Поруч стояла пані Яблуновська, котра трохи розгублено дивилася на ще незнану їй невістку.

На обличчі Брячислава змалювався такий розпач, що Воїслав на хвилину забув про власні жалі і мовив з колишнім єхидством:

— Якби ти міг знати про оцю халепу з рік тому… Чи не так, Брячиславе?

- Є звичай, — мовив Вогнедан, — тим більше, мені потрібен начільник охорони цієї виправи. І звичай велить призначити ним саме тебе. Так і скажеш Владимирі — «я виконував наказ Повелителя». А коли Влад пришле сюди військо — повернешся здобувати слави.

— Згідно наказу! — виструнчився Ставський, і Повелитель усміхнувся йому. Тоді востаннє поцілував синову голівку, вдихнув ще раз щасливий запах дитинства, і відав дитя Малинці, яку Дана відправляла з міста разом з Суничкою.

— На війні, - сказала вона, — обійдуся без покоївок. Нехай доглядають Світляна.

Чаяна, закутана в біле по самі очі, весь цей час стояла непорушно. Однак, коли Воїславові жони почали підніматися по корабельним сходинкам, вона зосталася на місці.

— Йди, Чаяно, — лагідно сказав Вогнедан, — не муч себе… Ти не винна в тому, що сталося… Твій рід загинув, бо навряд чи напівкровний подбав про безпеку обох зелемінських княгинь. Ми перебудемо біду і відновимо кров Лларанів. Йди на корабель…

— О, я побуду тут ще, — прошепотіла Чаяна, — і подумаю… Ви ж не наказуєте мені їхати?

— Власне — наказую, — сказав Вогнедан, — я не хочу, аби лихі думки довели тебе до самогубства. У Високому Замку ти, принаймні, матимеш чим зайнятися. А тут скоро буде війна, Чаяно, де не місце ніжним жонам. Йди на корабель, мила… Я люблю тебе…

Цієї миті до Повелителя підбіг голова теслярської гільдії, і Вогнедан поволі пішов з ним вздовж причалу. Розмова їхня стосувалася брам та мосту. Дана зосталася на причалі і махала своєму Світлянчику, аж поки низка кораблів, котрі тягнули за собою ще навантажені людьми та припасами баржі, не вирушила на веслах вгору по річці.

Відсутність Чаяни на головному кораблі її покоївки помітили лише через кілька годин. І служниці-зелемінки, і обидві жони Дракона вирішили, що Чаяна від великого кохання до Повелителя наважилася зостатися всупереч його наказу. Вишенька мовила з зітханням що, якби не дитя… Гордана теж зітхнула заздрісно, і всі шляхтянки дружно вирішили, що пані Чаяна вчинила непризвоїто, але відважно.

***

За два дні варварські роз’їзди було помічено під Боговладою. Перед цим до міста нахлинули біженці з довколишніх хуторів та маєтків і з захоплених варварами Ведангу та Зелеміню. Частину з них встигли таки відправити на південь, але багато втікачів зосталося у столиці. Про їхнє харчування Вогнедан не непокоївся — запасів у місті мусило вистачити надовго, адже він встиг зменшити кількість «зайвих ротів». І з біженців намагався залишати лише чоловіків, здатних тримати зброю.

Воїслав ходив поміж прибулими, намагаючись знайти когось з Ведангу. Врешті знайшов шляхтича з роду Лисицьких, який служив у Ведангський ровті. Цей гідний дивний, весь зранений, кілька днів пролежав поміж мертвими, аж поки селяни, котрі наважувалися блукати вночі по полю, вишукуючи живих, не витягли його з-під купи трупів. Отямившись, пан Лисицький вирішив пробиратися до Данаділу. Хуторянин, котрий його врятував, віддав воїну осідланого коня, що приблукав до його садиби. Сам селянин не захотів йти у Данаділ з сім’єю і вирішив, що краще буде відсидітися в яру «доки наші не повернуться».

— Вороги просто задавили нас числом, — оповідав Лисицький Повелителю, до якого його привів Воїслав, — ну й до того ж раптовість… Хто ж міг подумати, що ці гниди — напівкровка та його пес Рудан — здадуть прикордонні фортеці!. Ми, ведангці, ледве встигли зібратися всі докупи. На князя Вартислава було страшно дивитися — так він побивався, що не зміг оте все передбачити. Ви ж то, Ваша Вельможносте, знаєте Чорного Дракона — з лиця не скажеш, що він хвилюється, але відчуваєш, як йому в грудях кипить. Та й то, хто б міг подумати, що вельможа…, Лларан з роду отаке утворить… Ім’я змінив, мейдизм прийняв, Зелібором пожертвував, бо біженці говорили, що варвари не зоставили в місті каменя на камені… Всіх, кого вдалося схопити, забрали у рабство, на Північ — в основному міщан та селян, бо шляхтич давався їм до рук хіба що непритомним, або зраненим. Обидві княгині, пані Рогніда та пані Рогволода повісились, хоча той пес обіцяв їм життя… Дехто з двірських шляхтянок повівся на ті обіцянки, ну й отримали вони таке життя, що потім теж наклали на себе руки.

— О, прокляті гієни, — мовив Воїслав, — я доберуся до цього Кеяна… Присягаю…

— Пане Лисицький, — сказав Повелитель, — мій брат не наважується спитати, що сталося з його родом?

— Я не можу сказати ні доброго ні злого, — зітхнув ведангець, — мене було поранено, і то не раз, а отямився я вночі, посеред мертвих. Я бачив, як бився Чорний Дракон під княжим стягом, а спину йому прикривав пан Іскра Іровит, гідний шляхтич, хоча і юний віком. Я не бачив їх убитими, але в тій бійні… Щодо Гнізда Драконів, то я достеменно знаю, що княгиня Ружена відправила до Квітану обоз зі шляхетськими родинами — в основному то були жони та діти, а також два обози з селянськими родинами — до Дубна та Радину, під захист стін. Ще одна валка біженців вирушила до Данаділу перед самою битвою, але, напевне, її перехопили варвари. З селянами був ще той клопіт — вони не хотіли покидати хутори, сподіваються переховатися «доки все закінчиться» по яругам.

— Тільки переховатися? — звів брову Вогнедан.

— О, у наших людей коси легко стають зброєю, — всміхнувся пан Лисицький, — а той господар, котрий мене врятував, вишукував на полі битви нічийних коней і мечі, що втратили хазяїв.

— А моя мати? — врешті здобувся на слово Воїслав, — і інші жони Гнізда Драконів?

— Шляхетський обоз вела княгиня Владислава Ведангська, з нею ж були княгиня Ясна і обидві князівни, — відповів пан Лисицький, — пані Ружена доручила це їй, яко войовниці. Сама ж княгиня Ружена зосталася обороняти Гніздо Драконів. Вежа його є майже неприступною, і можливо…

Воїслав втер раптово засльозені очі. Він вже поховав подумки усіх близьких, тепер же в його серці спалахнув вогник надії. Князь Вартислав міг загинути, але ж врятувався пан Лисицький… Можливо батька заховали десь в яру селяни. Тяжкопораненого… І матері та сестри, принаймні, зробили все можливе, аби врятуватися. Пані Владислава, в дівоцтві Літавич, була близькою родичкою Влада Парда, і володіла мечем чи й не краще за Дану Лелег.

Моанське військо, котре виплеснулося на рівнину Данаділу, побачило на острові посеред ріки застигле в напруженому очікуванні місто, оточене білим камінним муром. Похмуро мовчали білі вежі, перетворені на оборонні стрілецькі гнізда, мовчали і лучники, заховані за зубцями стін. А втім, щоб розпочати напад, варварам ще було потрібно переправитися на острів. Диво-міст, збудований Богорівними, лежав на дні ріки. Мовчали зруйновані порожні причали, з яких звисали обірвані поромні канати. І голова гільдії рибалок добродій Лящ міг би присягнути, що моанські паскудники не знайдуть в окрузі жодного човна.

Вогнедан дивився на натовп на тому березі. Саме натовп, а не військо. Моанці розпалювали вогнища, вирубуючи садочки спорожнілих приміських садиб. Багато хто вже тягнув з тих будинків все, що бачили зажерливі очі варвара. Посеред табору встановлювалися пишні намети — очевидно для воєначальників та знаті.

У ворожому війську були, очевидно, не самі моанці. Птаха подав своєму володарю морську зорову трубку — дарунок князя Буревія чотирнадцятилітньому Принцу Яблуневого Саду, і Вогнедан мав змогу роздивитися вояків. Зодягнені вони були в різноманітні лахи, прикрашені грабованим у Веданзі шовком та оксамитом. Часто вкрадене вбрання було затісним, але вояки цим не переймалися, і воно висіло на брудних тілах таким же лахміттям, як і їхня власна одіж. Обличчя воїнів являли собою суміш найрізноманітніших племен Півночі — від білявих астеонських найманців до вузькооких чорнявих нащадків хото.

Були серед нападників і загони з моозців та страгійців, яких Вогнедан відріжнив по зовнішньости, чистішому вбранні та більшому порядку в лавах. А над одним з наметів для знаті побачив корогву зелемінських князів — воїн зі списом на зеленому тлі.

— Створений для оборони, — пробурмотів з-за його спини Веданг, — порубаю пса на шмаття… Добровільно приєднався… Паскудна гидь, уявляю, як зараз його клянуть бідолашні зелемінці. І чи не приклав він руку до загибелі князя Володаря? Голову даю під меч, що так воно і є…

— Можливо, — сказав Повелитель, — тим страшнішою є його провина.

Вночі запалали вогнища ворожого війська. Галас з табору долинав не тільки до вартових на стінах, а й на вулиці міста. Вогнедан в супроводі Воїслава обійшов стіни і пішов до ратуші, де Кречет Птаха закінчував розподіляти біженців по спорожнілим домівкам боговладців.

— Коли закінчаться харчі, - повчав він гурт змордованих дорогою і втратами людей і дивних, — приходьте до складів вулиці Хлібної, де буде видаватися зерно з державних сховищ. Хвала Богам, що встигли зібрати врожай — нехай поганці погарцюють порожніми полями…

— Ви встигли, — озвався Вогнедан, коли біженці подалися за вказаними адресами так і не пізнавши Повелителя у воїні-дивному, зодягненому в кунтуш данадільської варти, — звезти все зерно з хуторів до сховищ?

— Ледве встигли, — відповів Кречет, — міст впав трохи не під колесами останнього обозу. Принаймні, є чим годувати воїнів і оцих нещасних, яких біда вигнала з рідних місць. Я як послухав їхні оповідки, так твердо вирішив вижити лише в разі перемоги. Страшне, що коять ці…незмінені. Добрим людям і дивним подібна гидота просто не прийшла б до голови.

— Зелемінь і Веданг, — прошипів Воїслав, — так швидко… І все — завдяки паскуднику Лемпарту.

— Оцього я взагалі зрозуміти не в змозі, - похитав головою Кречет, — він же присягу давав, гниль така, я ж був при тому присутнім. І навіть не скажеш, як наші добрі хуторяни — «сучого батька син», бо не схочеш образити пам’ять Володаря Всеславича…

— Скажіть краще — син моанської суки, — понуро порадив Дракон, — хоча й тут шкода кривдити пана Даркана, котрий загинув як воїн. Таке враження, ніби це паскудство сплодилося само собою.

З ратуші Вогнедан подався до палацу, дивуючись ладу на принишклих вулицях. У вікнах починали засвічуватися вогники, і Повелитель згадав, що наближаються дні Осіннього Карнавалу. Дні Рівнодення… О, ельберійцям ще довго буде не до свят…

Палац зустрів обох воїнів тишею і темрявою. Вогнедан мовчки пройшов до великої зали, де відбувалися бали, і де приймали посланників. Сів на крісло-трон… Воїслав опустився на підлогу біля його ніг.

— Маю тобі щось сказати, мій Драконе, — стиха заговорив Повелитель, — цю таємницю передав мені князь Вартислав, а окрім нього вона була відома лише князям Володарю, Буревію та Владу. Нині я віддам її тобі, і доведеться посвятити в це ще кількох осіб, можливо з гриднів. Це — місцезнаходження скарбниці Ельберу. Окрім того, що вже там є, я хочу перенести туди книгозбірню, а також картини та інші мистецькі речі палацу.

— Все аж так погано? — журно спитав Воїслав.

— Надія завжди є, - відповів Повелитель, — але під час облоги може трапитися всяке. Пожежа, наприклад… Так воно буде краще, милий брате. Я не побивався б за золотом, я переніс би втрату творів мистецтва, хоча в кожному з них чиясь душа, але не можна втратити книги — в них наше право на існування. Право і печатка. Я сподіваюся на перемогу, та може статися, що Боговлада впаде, і Ельбер воюватиме ще багато літ. І за ці літа люди і дивні забудуть про своє походження, а історію їхнього Краю напише завойовник, який до того часу навчиться базграти на папері. Звісно, є ще книгозбірня Високого Замку, але навіть там немає тих творів, що зберігаються у Боговладі. Я вивчав історію Ішторну і історію Імперії Лугерби… Історії, написані завойовниками… В них немає місця ось таким ночам в обложених містах, в них нема імен загиблих за волю воїнів… Я не хочу, щоб про нас говорили, що ми добровільно приєдналися до брудної орди. Що ми були дикунами, які не мали письма і книг… Що оте збіговисько, вбране в зідрану з мертвих одежу, принесло на наші землі освіченість…

— О, я згоден, — зітхнув Воїслав, — здається нині вільною від чергування є чорногорська варта…

— Від мого імені, - сказав Вогнедан, — поклич сюди десятьох. Працюватимемо всю ніч без світла…

— Покликати лише дивних, — сказав Веданг, — я зрозумів.

До ранку футляри з кори сіллонського дерева, котрі містили в собі дорогоцінні сувої з історії Ельберу, були перенесені до підземної скарбниці. Скарбниця ця знаходилася в катакомбах, якими було пронизано острів. В такі ж футляри було вкладено малювання з галереї палацу. Вогнедан власноручно зняв зі стіни свого кабінету малювання з Конвалії Ставської, а в покоях Дани обережно прибрав до футляру давнє малювання з себе — Принц Яблуневого Саду підніс до вуст флейту.

— Можливо, тільки малювання…, - пробурмотів, — тобі на згадку, кохана…

Малювання з Дани він теж заховав. Воно було єдиним, бо войовниця не любила позувати. На тлі квітучої вишні його кохана тримала на руках дитинча, вбране в малесеньку вишиваночку.

— О, крихкий світ, — прошепотів Повелитель. А у великій залі воїни мовчки знімали зі стіни картину, на якій Властимил Діл вітався з Богорівними.

Дана цієї ночі чергувала на стрілецькій вежі, і Повелитель був з того лише радий. Вона б сказала, що він передчуває поразку… Що не треба ховати книг і малювань… Що коли вже так — нехай воно все піде з вогнем і осиплеться попелом…

Глибоко під землею, у вапняковій печері дбайливі руки воїнів-дивних вкладали скарби боговладського палацу поруч зі скринями, повними золотих ельберійських червінців, та виробами з золота, що належали правлячому роду. Книги, картини, статуетки… Старовинна скринечка для письмового приладдя — власність Повелителя Святослава. Батьків перстень з державною печаткою… Вогнедан нещодавно замовив собі власний і вже отримав замовлене, але все не міг розлучитися з перснем, який наче зберігав тепло таткових рук. Нині Повелитель обережно поклав персня до скринечки і зоставив у скарбниці. Останніми речами, що їх передали йому до рук чорногорці, були дві різьблені рунами квітанські скриньки з перлинами — дарунок князя Буревія на честь народження у Вогнедана сина і спадкоємця. Всього, звісно, не врятуєш, але хоч щось…

На світанку Воїслав вишикував свій маленький загін в саду, перед колодязем, через який вони проникали до підземного ходу. Нині в колодязі не було води. Повелитель, котрий зостався внизу сам, повернув важіль, і хід відрізали від колодязя важкі двері, що не відріжнялися від камінної кладки і були витвором Богорівних. Вони не пропускали до ходу в печеру ні вологу, ні навіть повітря. Піднявшись нагору, Вогнедан повернув ще одного важеля, замаскованого під камінь. Поволі почала підійматися вода, закриваючи сходинки, вибиті в стіні.

— Мої воїни, — мовив опісля, — поверніться до мене обличчям…

Гридні майже безшелесно розвернулися до Повелителя.

— Я наказав вам відвернутися не тому, що не довіряю вам, — сказав Вогнедан, — але моанські пси шукатимуть скарбницю, бо про її існування знають всі особи з п’яти правлячих родів. А отже — знає і зрадник. Однак, про її місцезнаходження Лемпарт Драган знати не може, бо князь Володар не передавав йому цієї таємниці. Наш острів пронизано потайними ходами, і шукати тут можна до безкінечності. До того ж я пораджу котромусь з волхвів накинути на це місце ману. Якщо, не дай Боги, хтось з вас потрапить живим до ворожих рук, ваше незнання деяких дрібниць може стати вам у пригоді…

— Стійкість чорногорців, мій Повелителю, — стиха відповів десятник-горянин, — увійшла у примовку…

— Покажете її у битві, - всміхнувся правитель, — сьогодні наші приятелі-північани намагатимуться здолати тихі води Дани-ріки. Ходімо, Воїславе, я маю одягтися… для перемовин. Пан Лемпарт напевне запропонує нам здатись…

Наче у відповідь на його слова вітер доніс до них ревіння рогу. Вогнедан знову усміхнувся підбадьорливо і наказав десятнику чорногорців привести коней для нього і для Воїслава.

Перед тим, як їхати до брами, Повелитель зайшов до кімнатки, де зазвичай перебував перед виходом до посланників. Там очікували на нього клейноди Ельберу — корона о п’яти променях з еллонським каменем та меч, прозваний Державним.

Вогнедан затягнув пояс з мечем поверх вояцького кунтуша. Вдягнув на голову блискучий обруч. Камінь спалахнув блакитним сяйвом.

В залі Воїслав одягав прапор Ельберу просто на бойовий спис Ще вчора воїни-данадільці закріпили на стіні стародавню обережну корогву сонцеславів з сонячним ликом на блакитному тлі. Корогва ж Краю мала супроводжувати Повелителя.

— Все як слід, — мовив Веданг, — можемо їхати дивитися на те паскудство…

Невеличкий загін під’їхав до брами, коли ріг, надсаджуючись, заревів втретє. Вогнедан доручив коней чорногорцям і піднявся східцями до вартової вежі на стіні. Лучники і воїни, котрі завмерли на своїх постах, розступилися, пропускаючи Повелителя.

— Обережніше, милий брате, — стиха мовив Воїслав, — ці поганці не знають ні совісті, ні чести. З них станеться й стрельнути…

— Не влучать, — холодно озвався правитель. Він був таким спокійним і впевненим, наче й не тягав цілу ніч важкі торбини разом зі своїми воїнами.

Посланники під білою корогвою сяк так здолали річку на якомусь плотику з уламків моста. Їх було двоє — товстий моанець, чий писок був знайомий Вогнедану, і не хто інший, як пан Рудан Логін.

Поміркувавши, Вогнедан згадав, де бачив посланника. То був не хто інший, як вельможа на прізвище Шагратін, котрий приїздив свого часу до Боговладу з принцом Чорріним.

— Самі старі друзі, - мовив Дракон з-за спини Повелителя, — на обід запрошувати будемо? — О, неодмінно, — мовив Вогнедан, — пан Шагратін дуже любив, здається, паштет з гусячої печінки?

- І їв його руками, — пирхнув Веданг, а хтось зі шляхтичів-лучників дозволив собі хихикнути, — але то все було нічого перед обстрілом нашого столу вишневими кісточками з десерту.

Рудан тим часом загорлав, надсаджуючись:

— Мешканці стольного міста! З вами говорить від імені Імператора Великої Моанії, покровителя усіх земель Імперії: Шанії, Ваани, Анкери, Неззу, Гесути, Грелли, Гросати, Астеону, Моозу, Страгії та князівства Зелемінського й Ведангського Іркана Чорріна…

— Швидко ж він, — прошипів Дракон, — прибрав до рук моє князівство… Але я ще живий…

— … вельможа Шагратін, замісник Імператорського Воєводи Ріміна!

— О, і цей тут, — сказав Веданг люто, — непереможний воєвода Рімін… Цікаво, він хоч одного разу ходив до битви? Чи волів посилати своїх обідранців?

— Пан воєвода, — прошепотів якийсь з лучників, — напевне боявся порвати одяг…

— О, ворожий меч — це погибель для вишуканого вбрання, — додав ще хтось зі шляхтичів, і Вогнедан відчув щемливу ніжність до своїх дивних, насмішкуватий норов яких ніщо не могло зломити. Він опустив вії, прикривши очі, що раптово стали вологими, і став уважно слухати Рудана, котрий аж зі шкіри вилазив, щоб його краще було чути.

— Якщо ви, — кричав Рудан, — відкриєте брами і віддастеся на ласку переможця…

— На ласку варвара? — почув Вогнедан у себе за спиною вже й зовсім непризвоїте, — хай Боги милують, але ж ми не збоченці...

Від цих Ведангових слів воїни-люди, забувши про присутність Повелителя, вибухнули сміхом.

— О, не так голосно, — обернувся до них Вогнедан, — я розумію, що це ще смішніше, аніж вистава в Народному театрі, але…

— Але мені чомусь хочеться пристрелити актора, — прошепотів Гордислав Яблуновський, котрий стояв в шерезі лучників якраз поруч з Повелителем.

— О, не будь жорстоким до блазня, Гордиславе, — озвався з шереги Мирослав Вишневський, — він грає як вміє…

— … то пан воєвода у своєму великому милосерді збереже вам життя!

— Я просто розчулений, — зітхнув Веданг, — все життя мріяв стати моанським рабом…

— Прості ельберійці, - горлав далі Логін, — не мусять помирати задля жменьки вельмож, котрі раді принести їх в жертву своїм гордощам! Добрі люди Зелеміню та Ведангу з власної волі підкорилися Імператору, щоб нарешті стати вільними від тиранії гостровухих і рівними перед Богом та Святим Старцем! Вони видали головами нелюдей, котрі чинили спротив їх визволенню, а найперше — князя Вартислава Ведангського, найстрашнішого виродка з проклятого роду!

— Воїславе, — владно мовив Вогнедан, відчувши, як похитнувся його хорунжий, — тримайся, Воїславе! Твій батько загинув у битві, або, в крайньому разі, моанські пси підібрали його непритомним на полі бою. Оця гниль і вказала на нього, або це зробив Лемпарт. Та я думаю, що паскудник свідомо говорить лжу, аби посіяти розбрат поміж людьми і дивними.

— О, краще б батькові загинути, — прошепотів Воїслав, — мій татко такий гордий… Він…

— Гордощі — це наша зброя і наша слабкість, — лагідно сказав Повелитель, — можливо все, що верещить внизу гієна, є неправдою… Відваги, милий брате…

Воїслав важко дихав, але поволі заспокоювався. Повелитель поглянув на озброєних ремісників, котрі приготувалися до битви з усією розважливістю, властивою кругловухим ельберійцям. Один з них діловито помішував у казані якесь смердюче вариво, наче не звертаючи уваги на крики знизу.

— Оце якби, — мовив ремісник голосно, наче сам до себе, — Його Ясновельможність дозволила мені, недостойному, та й відповісти цьому крикунові. Але ж вельможний пан Вогнедан такого не дозволить, бо у нас же ця… як там її… тиранія…

— Підійдіть сюди, добродію, — озвався Вогнедан, відчувши, що потрібно трохи послабити страшне враження від Руданових слів, — ви маєте щось сказати імператорському посланнику?

— А так, ваша вельможносте, — сказав боговладець, — маю, і багато…

— То говоріть, — мовив правитель, — тільки будьте обережні і не дуже висовуйтеся.

Ремісник висунувся з бійниці і заволав так, що його, мабуть, почули й на тому березі:

— Слухай сюди, зелемінський зраднику! Передай своєму хазяїну, що, коли їм вже так хочеться до нас у гості, то брама осьдечки! Нехай постукають, може відчиниться! Бажано — лобами, бо кращої зброї нема в усьому моанському війську! Це ж вашого поганця-моанця хватили мечем по черепу, цілитель склеїв черепки докупи, а мозок забув вкласти! А моанець отямився та й говорить: Нічо’, хло’, воно мені тільки заважало…» А ти, сину болотяної жаби, ще заплатиш за зраду! І ти, і ота друга погань, разом з якою ви соромите свої вуха, та всіх добрих людей і дивних! І передай своєму воєводі, що не бачити йому нашого стольного міста як власної товстої гепи! Скажи йому, що смердючим котолупам з Півночі нічого не перепаде з наших земель! Хіба що — в глибину і в довжину на людський зріст! Я не кухар, а канатних справ майстер, але зварив воєводі Ріміну незлого супу — нехай пригощається, сучий син, та подякує! А все, що я тут говорю, сказано з дозволу Вогнедана Повелителя, бо Його Вельможність не хоче сквернити губу гидкими словами, якими я тут вас, засранців, назвав!

Наприкінці цієї натхненої промови голосно реготали не тільки люди. Шерега лучників, забувши про ельфійську стриманість, аж втратила стрій від сміху. Навіть Воїслав ледь усміхнувся, і вище перехопив корогву.

Внизу Рудан щось пояснював моанською мовою пану Шагратіну. Потім загорлав знову:

— Ви всі про це пошкодуєте, вилупки! Отого, що горлав, пан воєвода накаже повісити догори ногами! А вже вашому Вогнедану краще було б і на світ не родитись! Ми підберемо для нього особливо красиву смерть!

Щось свиснуло у повітрі. Стріла вп’ялася в землю біля самих Руданових ніг. Логін підскочив, як опечений, а тоді кинувся до свого плотика наввипередки з товстуном-моанцем.

— Хто стріляв? — стиха спитав Вогнедан.

— О, я винен, — озвався від бійниці Стражислав Вишенський, — я хотів трохи полякати оце паскудство… Щоб воно не оскверняло наш слух виттям і гавкотом…

— Непризвоїто, — мовив Повелитель, — опісля перемоги відсидиш в арешті…

— З радістю, — просяяв Страж, — я навіть запишу це собі до нотатничка. Опісля перемоги — до арешту. А то ще забуду…

Моанці, напевне, не дуже-то й сподівалися на успіх перемовин, бо одразу ж почали лагодити переправу трохи навкіс від воріт, там, де під водою ховалася мілина і у мирний час стирчав обережний знак. Це напевне була порада Лемпарта, бо навряд чи воєвода Рімін визначив це місце на око.

За кілька днів на острові, оподалік стін, виріс другий табір. Дні ці ельберійці проводили в пильнуванні на своїх становиськах. Лучники стежили за тим, щоб ворог не підходив ближче, чим на політ стріли, одразу ж знищуючи необережних. Вогнедан відзначив, однак, що моанці вправно наводять наплавний міст, на який з жалем косилися лучники через завелику відстань, і зрозумів, що штурму слід очікувати дуже скоро.

Красномовний ремісник, котрого звали Будимир Ялівець, та ще кілька чоловік з ріжних гільдій старанно прилаштовували на стіні рами для катапульт. Жінки робили з клоччя кулі і просочували їх чорною «земною кров’ю». Запас каміння вже очікував свого часу. Страх та напруга проминули — більшість боговладців ходила на вартування стін наче на роботу.

Воїслав трохи отямився від страшної звістки. Вони з Вогнеданом ніколи не говорили про долю князя Вартислава. Наче не торкалися до відкритої рани. Дана, котра чула слова Логіна, намагалася не залишати Веданга самого. Тепер їх скрізь бачили втрьох — Повелитель, войовниця Дана та Воїслав, котрий раптово постаршав і став дуже схожим на свого батька.

Моанці рушили на штурм прозорим осіннім ранком… Схід сонця цього дня був неймовірно багряним…

Повелитель якраз відбував свою варту. Побачивши, що наплавним мостом вояки тягнуть важкі довжелезні драбини, він наказав сурмити до битви. Срібний ріжок заспівав «Тихий ранок» — звичаєвий сигнал тривоги. На цей звук відгукнувся з-за стіни хрипкий рев рогу…

— Лучники! — чулися дзвінкі голоси дивних офіцерів, — до бою!

— Катапульти, — ревів ведмежим басом добродій Ялівець, якого Вогнедан призначив старшим над ополченням, — готуй!

Вогнедан теж став в шерегу лучників. Він усміхався. Очікування атаки вимотало його, як і багатьох інших людей і дивних. Небезпека нині здавалася п’янкою, наче росавське вино.

Не тятива нині натягнена на вигнутий данадільський лук — душа правителя Ельберу.

«Ти маєш меча у руці, Вогнедане… Ти мусиш спинити це зло…»

— Лук — теж незле…, - відповідає він своїм думкам, а Воїслав озивається, трохи не зрозумівши:

— До рукопашу ще дійде… Зіграємо спершу на струнних…

Злива стріл впала на атакуючих, смертоносна злива з ясного неба…

— Друга лава — стріляй!

Вогнедан опускається на коліно, одночасно вихоплюючи з тула наступну стрілу. Свист над головою… Пішло…

— Перша лава — стріляй!

Стріли летять без перерви… Мертві вороги встилають берег… Мертвими падають біля бійниць воїни-ельберійці, бо з берега стріляють моозькі лучники, з тих, хто свого часу перейшов на бік завойовників. Моозці чудово володіють луками, це відомо ельберійцям ще з сивої давнини… І ось уже жони зносять вниз перших поранених і вбитих боговладців, а добродій Ялівець рявкає зло:

— По моозьким свиням… На-атягуй… Ві-ідпускай! Чортової мами діти, хто ж так натягує… Недоліт! Ганьба на ваші вуха! Ще раз… Камінь до місця… На-атягуй… Не щультесь, бісові діти, кого мають повісити, того стріла не вб’є… Я, принаймні, заговорений… Ві-ідпускай! О… Добре, синки, а то я думав, що теслярська гільдія здатна тільки дерево тесати…

Багато воріженьків… Ой, як багато… Берег роїться від них, як від черви… Ось вже впали драбини, вчепившись гаками в стіни.

— Дивні, мечі до бою! — чує Вогнедан власний голос. — Славимо Бога Грому та Блискавиці! Підніми, могутній Боже, зброю! Піднеси душі наших воїнів! Будь з нами, Вогонь Небес!

— Боговладці, до битви! — кричить Будимир, неабияк гордий зі свого командирства. Вогнедан знає — майстер канатних справ пишається тим, що віддає накази добрим людям так, як і Повелитель шляхті. Добродій Ялівець є природженим воїном, котрий з якихось причин не захотів домагатися шляхетства. Нині він використовує свої здібності вповні, забувши навіть про властивий кожній живій істоті смертний страх.

— Хай славиться Боговлада! — кричить на весь голос Гордислав Яблуновський.

— Ельбер! — гукає Вогнедан, а на нього з виступця стіни вже стрибає здоровенний варвар з вибалушеними очима. Північанин підбадьорює себе криком, від нього смердить потом, страхом і отим напоєм, про який Воїслав колись говорив, що в ньому добре вимочувати смолоскипи.

У варвара в руці навіть не меч, а недбало відкована залізяка. Ще б пак, хіба на таку орду напасешся добрих мечів…

Рухи Вогнеданові відточені літами навчання у волхва Бранибора. Вогнеданів навчитель нині теж десь на стінах… Треба бути гідним його. Треба вижити у битві…

Влучний удар відправляє моанця до його пращурів. Вогнедан розвертається до другого ворога….

— Сме-ерть!

Це добродій Будимир з якоюсь штуковиною в руках… Вогнедан встигає помітити лише широкий розтруб. І те, що руки поштивого канатника обмотано ганчір’ям… Язик полум’я з того розтрубу бурхає просто в обличчя нападнику, котрий намагається зіскочити з драбини на стіну.

— Смерть свиням! — кричить Будимир, — синки, відпихай драбину!

«Синки», люди та дивні впереміжку, списами підважують драбину, і та, обвішана людськими тілами, валиться назад, прибивши при падінні ще й тих, хто знаходився на землі.

Вогнедан позбувся третього ворога… Четвертого… Вбивши шостого моанця, він зрозумів, що атака захлинулася…

Ворожі тіла боговладці скидають зі стіни вниз. Десь стогне поранений… Непорушно лежать загиблі… Неподалік Будимир, ще розпалений боєм, охоче пояснює оточуючим принцип дії «драконова вогню».

— Це стара штучка, ще з тих часів, коли наші хлопці билися з Імперією Лугерби. Я взяв креслення зі старих сувоїв… Розтруб з випаленої глини…

Вогнедан відзначає про себе, що пана Ялівця треба занести до шляхетських списків. І офіційно призначити тисяцьким над ополченням. Очі Повелителя тим часом вишукують Дану, Дану, місце якої було на другому становиську…

Онде вона, Дана… Усміхається… Руку тримає якось незручно… Вогнедан раптом згадав, що він є не тільки вишколеним воїном… Що він ще вміє зціляти… Нехай він слабший, за оцю ось жрицю-срібну, котра не йде, пливе поміж пораненими, вишукуючи найтяжчих. За нею поспішає знахар-травник…

Але він, Вогнедан, не фаховий цілитель, котрий не має права витрачати силу на легкі рани… Він може віддати її тим, кого любить. На ньому самому — ані подряпини. Пощастило… А Дана… Ось і Дана…

Вогнедан гоїть її рану, сидячи біля бійниці. Поруч присаджується Воїслав, весь перемазаний сажею від Будимирового вогнемета.

— Напевне на сьогодні все, — говорить, — до речі, сьогодні перший день Осіннього карнавалу… Не злі були танці, однак…

— Милий брате, — лагідно говорить Вогнедан, і повиті зажурою Воїславові очі трохи веселішають.

Дана, бажаючи випробувати загоєну руку, приносить друзям поїсти. Трохи кулеші, трохи сала. Зовсім проста їжа, якою нині харчується трохи не всеньке місто.

- І цей хлоп, — оповідає десь поруч Будимир, — приховав у себе в льосі копчений окорок.… Ми, звісно, говоримо йому: «Твоя захланність не гідна воїна. До того ж командиру належить левова частка…»

Регіт… Вогнедан теж мимоволі усміхається. Пан Будимир, від сьогодні пожиттєвий шляхтич, занадто галаслива особа. Однак і хоробра неймовірно. Канатник до вподоби Повелителю власне оцією своєю незнищенною впевненістю в собі.

- І почав він його краяти, — басить далі Будимир, — очі бігають, рука тремтить. Ріже, наче чужого гаманця з поясу зрізає…

Втома заважає Вогнедану дослухати, чим закінчилася історія про жадібного приятеля пана Будимира. Щоб не заснути, Повелитель вийняв з-за поясу флейту. Вона тепер завжди з ним, як і зброя… Зіграти… Забути те, що позбавив нині життя кількох істот, не гідних жалю, але все ж таки… Забути обвуглені тіла, котрі зосталися там, де пройшовся «драконів вогонь». Забути, як скидали зі стіни мертвих ворогів. Забути…

«О, забути, — віддається в головах ельберійських воїнів, і навіть пан Будимир припинив оповідати історію про дільбу запасів жаднюги та розчулено прислухався, — забути про втрати і біль… Згадати про минуле щастя… І сподіватися, що в майбутньому ми знову станемо щасливими, бо нам вдасться не забути, ні… Пережити Ніч Богів і побачити світанок.»

Воїслав Ведангський сидить, притулившись головою до камінного зубця стіни, і намагається забути. Забути тривогу за кревних, забути страх за батькову долю… Забути… Відпочити… Про спокій співає флейта, про щемливий спокій осені… Про прозоре повітря, не осквернене димом пожеж… Про те, що було колись, і все одно з’явиться в майбутньому.

Пан Ялівець, котрий ще не знає про зміну свого статусу, говорить пошепки, коли замовкає остання нота:

— Оце, наче наново народився… Як можна такій істоті дозволяти ризикувати собою… Ви б нам лише грали, Повелителю, а ми б уже під ту музику…

Вогнедан відкладає флейту і з задоволенням підвищує прилюдно пана Будимира до шляхтича і тисяцького. Канатних справ майстер на хвильку розгублюється, а тоді говорить:

— Ніколи не думав, що отак пощастить на старість. Тепер зосталося лише одружитися з панночкою. Але ж пан Будимир красиво думки свої викладати не вміє… І добрі люди звуть його, сиріч мене, найбільшим лихословом на весь наш куток. Жодна панночка не піде заміж за чоловіка, в якого лайка у горлянці не застрягає.

— Деякі панночки, — воркоче Дана, котрій дуже сподобався новоспечений шляхтич, а особливо — його промова, адресована Рудану, — збирають списки солоних слівець. Тільки вони це приховують. Одна моя чорногорська подруга… Незаміжня подруга… Має вісім зшитків таких слів і виразів. Після війни я вас познайомлю, пане Будимире. Ця гідна панна мріє вийти заміж саме за пожиттєвого шляхтича, бо вважає, як і князь Влад, що надмірна витонченість лише псує природню рівновагу…

— Якщо ця панночка схожа на вас, вельможна пані Дано, — відповідає поважно пан Ялівець, — то я з радістю… Сини мої виросли, жінка померла… Саме час позалицятися до красуні-горянки. Недостойний пан Будимир нагадає вам про вашу обіцянку одразу ж, як нам на виручку прийде військо князя Чорногори. Я тій панночці для її списків наговорю такого, що її гарненькі вушка…

— Почервоніють? — всміхнулася Дана, — о, та панна не з соромливих…

— Але ж я маю складати для неї віршовані похвали, — тягне далі Будимир, — а я того не вмію…Я тільки лаюся добре.

— Вона більше полюбляє історійки на зразок отієї, про моанця, — мовить Дана весело.

— О, такого добра…, - розпогоджується ще більше Будимир, — Сів Чорт Чорнобожич з північанином горіхи лузати, хто швидше, мовляв… Чортяка зубом — трісь та трісь… Моанець лобом — лусь та лусь… Чортяка говорить — «Нечесно! Я зуба зламав, а у тебе лише ґуля на лобі…» Північанин полапав голову і говорить жалісно: «Брехали тато, що я розумний, а розуму у мене лише з куряче яйце… Весь назовні і виліз.»

Змінюються охоронці стін, лише пан Будимир, розохочений підвищенням, не йде додому, а поважно ходить укріпленнями і дає всьому лад. Зрештою він повертається на старе місце і питає здивовано, побачивши Повелителя з жоною та Веданга:

— Вибачте, а чого вельможне панство не йде спочивати? Поганці вночі не полізуть до бою, може і завтра не сунуться, доки не вигадають якоїсь гидоти, щоб і гарячого сьорбнути, і не обпектися.

— О, порожній палац, — стиха відповів Вогнедан, — там забагато тіней… Ми вирішили заночувати тут, доки не звикнемо до його тиші.

Повелитель дійсно зостався на ніч поміж вартівників, загорнувшись в плащ, який йому приніс малий Птаха. Хлопчина побував у битві і пишався цим. Вогнедан скуйовдив йому волосся і мовив з усміхом:

— Проб’ємося, друже?

— Атож, — сказав паж солідно, — тільки так. І ніяк інакше.

***

«Тільки так, і не інакше», — щодня повторював про себе Вогнедан. Боговлада трималася… Добре трималася. Вони пережили ще три лобові атаки і найдовший штурм, коли північани підступили до трьох брам одразу. До четвертої підходу не було — вона виходила на спорожнілий порт для річкових суден.

Не було, однак жодної звістки. Ні з Чорногори, ні з Квітану. Вогнедан припускав, що гонець міг не пробратися через кільце облоги. Але ж з півдня вже мало підійти військо… Справжнє військо, бо Повелитель обороняв Боговладу з полком гриднів та наспіх зібраною раттю з ремісників та біженців-шляхтичів.

Військо Влада, або «срібна дружина» Буревія… Або вони обоє разом…

Обложена Боговлада жила проте звичним життям. В місті навіть гралися весілля. Незважаючи на втрати, падіння бойового духу не спостерігалися. Всі вірили, що з допомогою Богів та війська з Півдня, моанців виженуть під три чорти з Данаділу, а потім очистять від них Веданг та Зелемінь.

Вогнедан ходив до храму Сонця, провів ніч на пагорбі, намагаючись щось відчути, або побачити знак. Та теплий вітер не торкнувся його обличчя. В усіх боговладських храмах клали треби за стародавнім зразком. Люди і дивні жертвували храмам найдорожче, щиро вважаючи, що сила пожертви вмилосердить далеке Небо.

Панотець Лего блукав вулицями і закликав покаятися. Від його вигляду боговладці дратувалися, а дехто і лаяв ішторнійця лихими словами. Вся столична громада мейдистів приймала участь в обороні трохи не з першого дня облоги. Не торкаючись зброї, вони, проте, носили поранених до нововідкритих шпиталів, приносили захисникам їжу та воду і вишукували по місту каміння для катапульт.

До ішторнійця примкнуло лише кілька осіб, котрі і супроводжували панотця. Серед них був відомий Вогнеданові добродій Тутовик, дочка якого виїхала з міста, а зять днював і ночував на стінах. Колишній майстер шовкових справ вважав, що опиратися Божій волі гріх, і, якщо Боговладі судилося загинути, то так воно і станеться. За подібні думки, висловлювані вголос, його кілька разів били, та поштивий ремісник не вгамовувався.

Вогнедан вже звик ночувати в спустілому палаці, порожнечу якого не міг заповнити гурток позосталих челядинців. Звик підхоплюватися від крику срібного рогу з ратуші, коли варвари наважувалися на нічний штурм… Звик разом з суддею Кречетом та тисяцьким Будимиром що три дні підраховувати запаси харчів і розподіляти їх за кількістю наявних в місті осіб, викреслюючи зі списків загиблих. Звик бачити в цих списках знайомі прізвища… Звик до занадто спокійного, сумовитого Воїслава.

Не змінилася лише Дана… Тільки вона… Їхні гірко-солодкі обійми поміж двома нападами вливали в Повелителя життєву снагу. Щоразу, коли Вогнедан бачив її опісля бою, з окривавленим мечем, зі ще не вистиглим смертоносним шалом в очах, він бажав своєї жони так сильно, що ледве втримувався припасти при всіх до милих вуст… І з жахом думав при тому, що станеться, коли одного разу він не віднайде її після бою серед живих.

Наближалася Велика Ніч… Повелитель, котрий став трохи марновірним, вирішив, що, якщо столиця протримається до цього свята, то вистоїть не тільки Боговлада, але й весь Ельбер. Його двадцять другий день народження мав ознайомити кінець числа судьби, а отже — й нещасть, що впали на країну, душею якої був Вогнедан Ельберійський.

За три дні до Вогнеданового дня народження до нього привели особу, перемазану брудом, мулом і тванню. Особа тремтіла від холоду — осінь цього року була прохолодною.

— Мій Повелителю, — ознаймив пан Спалах Іровит, поручник Ведангської ровти, котрий якраз того вечора перевіряв пости біля палацу, — оця істота пробиралася через сад для прогулянок в саме такому вигляді. На всі запитання відповідає, що мусить говорити з вами… Воно настільки бруднюще, що важко визначити навіть форму вух…

Неймовірно брудна особа блиснула зубами і вимовила:

— Не дивно, що пан поручник мене не пізнав, бо я й був-то у Боговладі лише раз — на коронації Вашої Вельможності. А до вас, мій Повелителю, татко хотів колись послати мене і брата, аби ми навчалися складати вірші…

— Владислав? — невпевнено спитав Вогнедан, — Владислав Пард?

— Владан до послуг Вашої Вельможності, - виправив юнак, що ледве вийшов з підліткового віку, — Владан Пард, наймолодший з лігва… Це два роки тому Владислав був таким, як я нині.

— Пане Іровите, — мовив правитель, — звеліть челяді нагріти води і принести щось поїсти.

За годину відмитий і ситий чорногорський княжич сидів в кабінеті Повелителя, де вже не було ні малювань, ні гобеленів. Вогнедан запросив лише Воїслава та Дану, бо поява Владана могла означати все, що завгодно. Не вистачало лише у місті панічних чуток.

— Дякую, Ваша Вельможносте, — ґречно сказав юнак, — дозвольте привітати пані Дану, добру подругу мого дитинства, та пана Воїслава, більше відомого як Ранок…

— О, ті добрі часи, — ледь всміхнувся Дракон, — Боги мої, хто б нині мене вислав до Чорногори…

— Боюся, — сказав Владан, — що змін у вашому житті було б небагато. У Чорногорі йде війна…

- Ішторн? — спитав Повелитель опісля страшної мовчанки.

— О, вовк кинувся одночасно з гієною, — зітхнув молодий Пард, — тому ми й не вирушили до Данаділу… Ігворра і досі в облозі…

- Ігворра в облозі? — вимовив Вогнедан, — це гірше, ніж я думав…

— Вони вдарили по всьому кордону одразу, — сказав юнак, — і прорвалися до Ігворри. Але тут застрягли. Багато міст-фортець ще б’ються, Повелителю. Чорногора не здалася і не здасться… Батько готує вилазку і спробує розірвати кільце…

— А наші рідні? — спитав Повелитель.

— Всі у Високому Замку, — мовив Владан заспокійливо, — принц Світлян, княжич Воїрад, а також усі прибулі з Боговлади жони.

— Що з фортецею Лелег? — втрутилася Дана.

— Цей горішок ішторнійці не розгризли, але вони прорвалися сусідньою улоговиною Триглавої, і зруйнували Лелече Гніздо та ще кілька сусідніх маєтків… Достойна пані Лаванда загинула, вельможна пані Дано… А остання звістка від пана Дзвенислава поштовим голубом була все про те саме: Лелег в облозі.

— О, моя друга мама, — сказала Дана безпомічно, — вона нікому не зробила зла… Який жорстокий світ…

— Я звав її Льяванда, — зітхнув Вогнедан, — бо не вмів вимовляти по-чорногорському твердо. Та й досі не вмію… Гаразд. Отже — допомоги з Чорногори не буде…

— Як тільки відіб’ємося, — сказав Владан, — то одразу рушимо через Помаранчеву долину…

— А з Квітану не було звісток? — спитав Повелитель.

Владан опустив голову. Тоді зняв з шиї невеличкий футлярчик для листів, який не пропускав води.

— Від батька, — сказав, — я не можу говорити…

Вогнедан відкрив футлярчика і розгорнув листа. Воїслав опустив голову. Він зрозумів одразу.

«Мій Повелителю і милий родичу, — поволі читав правитель, — Чорногора нині у стані війни. Ігворру оточено… Більшість міст ще тримається, і я сподіваюся на те, що вони триматимуться і надалі. Але я не можу виступити вам на підмогу, а Буревій вже ніколи не підніме меча… З Квітану прибув вісник горя — «срібну дружину» Буревія розбито під Крепимировом, де вони намагалися перегородити варварам шлях на Побережжя. Оті мерзотники, котрі тримають в облозі Боговладу, є лише одним крилом моанського війська, а друге одразу ж рушило на Квітан. Князь Буревій Ллєг загинув як і жив — відважно. Вісник ознаймив, що моанці не взяли жодного полоненого з його дивних. Княжич, нині князь Вітровій, живий — він був відісланий батьком з сотнею срібних на Сіллон, укріплювати острів. Там же і троє онуків Буревія. Це, принаймні, дає надію… Ще оповіли мені, що під Жерделем моанці оточили обоз з Ведангу, який йшов під проводом однієї з княгинь, моєї родички Владислави. Всі жони й діти, коли зрозуміли, що їм не вирватися, вирішили не осоромити свої вуха рабством і ще більше огидними речами, яких тільки й варто очікувати від моанських псів. Жінки допомогли померти дітям та одна одній… Не знаю, чи живий нині хтось з Ведангів, але прекрасні квіти Зоредива та Зоряниця вже спочивають у дубовому гаю пращурів разом зі своїми матерями-княгинями… Подробиці цього такі страшні, що я не стану їх описувати.

Владан нехай зостанеться при вашій особі. Мій молодший син є моїм улюбленцем. Я з жахом думаю про те, що, може ви вважаєте мене зрадником, і тому… Владан Пард матиме за честь битися поруч з Повелителем… Влад

Повелитель мовчки поклав сувоя на стіл. Тоді сказав стиха:

— Владане Пард, мені не потрібен заручник, бо твоєму батькові я довіряю, як собі. Але залишайся тут, бо зворотній шлях…

— О, я й сюди ледве пробрався, — сказав юний чорногорець, — думав уже — кінець мені.

— Вогнедане, — мовила Дана, — мій володарю, ви білі, мов стіна… Що там, в тому листі? Адже Чорногора тримається, і є надія…

— Нема Буревія і квітанського полку, — мовив Повелитель спокійним невиразним голосом, — немає князя, що однаково володів мечем і пандаром… Нема його воїнів — жоден з них не здався в полон… Заплач, Воїславе — ти втратив сестер, і їхні матері загинули теж…

Веданг схопив листа, не питаючи дозволу, пробіг очима. Поклав на стіл..

— Мені приснилося, як це було, — мовив глухо, — тільки я все не вірив…

«— Вози, — твердо командує Владислава Ведангська, — вози в коло…

Вона знає, що це не допоможе, але хоч трошки стримає нападників. Лучники з охорони стріляють влучно, але ворогів так багато… Так…

Поруч з нею юна пані Лозинська тулить до грудей немовлятко. Дитя заходиться криком.

— Не віддам, — шепоче вона, — і сама не здамся… Краще разом…

Владислава чула од біженців, що варвари не щадять і отаких малюків. Вона сама бачила напівбожевільну кругловуху жінку, котра оповідала, що перед її очима моанський вояк роздушив чоботом голівку немовляті.

Пані Ясна сидить під возом, обіймаючи Зоредиву та Зоряницю. Вона дивиться на Владиславу як на останню надію.

— Відправ нас до пращурів, сестро, — говорить Ясна Гроза, — відправ нас спочатку, бо у мене не зведеться рука на наших дітей…

Цільно стріляють веданзькі лучники-охоронці, даючи жінкам час для страшного вибору.

— Я не хочу помирати, — розгублено мовить мала Зоряниця, — мені страшно…

— Ти хочеш бути рабинею гидкого моанця? — різко питає Зоредива. В чорних очах дівчинки мерехтять багряні вогники. Вона вже майже доросла, ця юна князівна.

— Дівчинко моя, — мовить Владислава, — не свари сестричку, вона є дитям… Обійми її, притули до себе…

Владислава Літавич, войовниця, недарма вчилася володіти мечем… Зоряницю вона вбиває в спину, проти серця, а Ясна Гроза з застиглим усміхом покірно схиляє голову під меч.

— Я зараз, донечко, — шепоче вона, — зараз наздожену…

Палаючі очі Зоредиви зустрічаються з нелюдськи зосередженим материним поглядом. Владислава нині не відчуває, що обриває життя живим істотам. Холодна ельфійська лють виблискує в очах войовниці. Пізніше вона, можливо, збожеволіла б, але для Владислави Ведангської не буде «пізніше».

— Мамо, — говорить дівчина, — я не наважувалася… Я кохала Повелителя ще тоді, коли він був Принцом Яблуневого Саду… Я не насмілювалася йому про це сказати… Бо він назвав би мене дурним дівчам…

— Я знаю, — мовить Владислава, — я знаю…

— Я хочу бути гідною свого коханого…

— Я знаю…

— Я готова до подорожі, мамо…

І Владислава відправляє доньку у позасвітню подорож… Потім дивиться довкола… Пані Лозинська лежить мертва біля сусіднього воза. З грудей у неї стирчить руків’я ножа, яким вона тільки що вбила свою дитину…

Войовниця підіймає меча, на якому ще не застигла кров її рідних і обертається лицем до ворогів. Жменька воїнів-охоронців скупчилася біля неї.

— Хай славиться! — кричить вона з чорногорською вимовою і бойовий шал захльостує її розум…»

— Я бачив це уві сні, - повторює молодий Дракон з тихим розпачем, — та не оповідав нікому — думав не збудеться… Мама Владислава… Вона дійсно… могла. О, мої сестри, квіти Гнізда Драконів…

— Через кілька літ, — мовить Вогнедан, — Зоредива була б мені гідною жоною. Може, в наступних життях…

Він смикає за шнур дзвінка і на порозі кабінету з’являються обидва пажі одразу — гінкий худенький Тополина, котрий вже скоро має вийти з пажеського віку, та невеличкий кремезний Птаха.

— Зробіть заспокійливої настоянки, — мовить Повелитель стиха, — і не покидайте нині Воїслава, бо біда накрила дім Драконів.

— Якої мені ще настоянки, — шипить Воїслав, — чому зараз немає штурму? Я б їх зубами гриз…

— Зостанься з ним, Дано, — говорить Вогнедан до жони, — бо мені потрібно поговорити з Владаном.

Вони виходять до саду — Повелитель та підліток-чорногорець. Вогнедан раптом згадав Високий Замок, і двох хлопчиків, котрі просилися до арешту, аби тільки не навчатися віршувати… Скільки оце Владану? Шістнадцять? Напевне, бо чотири роки тому він був одного віку з загиблим пажем Світляном.

— Владане Парде, — говорить Повелитель, — як ти потрапив до міста?

— Ви не знаєте, напевне, — шепоче Владан, — але з оцього саду є підземний хід за стіни. До отого будиночка, який належав Повелителю Святославу. Коли наші батьки були юними, то влаштовували там вечірки… Три Дракони та їхні приятельки… Подалі від очей Повелителя Святополка, котрий був дуже суворим, і тому…

Вогнедан лише головою покрутив. Він не міг уявити батька веселим гулякою.

— Власне, цей будиночок, — продовжує Владан, — і наказав збудувати над катакомбами котрийсь з ваших пращурів. Якраз для потаємних зустрічей закоханих. Через ріку я перебрався вплав, а біля берега довелося відсиджуватися під водою. З очеретинкою в роті. Потім ледве знайшов ту хатинку — моанці пограбували її й підпалили. Тепер там лише обвуглені стіни… Але льох цілий. Там, де хід. А вихід — вихід ось…

Чорногорець показує на гарнесенький камінний грот якраз навпроти задніх дверей бальної зали. Грот загороджено витими ґратчастими дверцятами.

— Батько дав мені ключа, — говорить Владан, — а то б довелося кричати з-за ґраток пробі. Хід там, всередині. Двері з потаємним важелем. Четвертий камінь зверху. З вигляду — не відріжнити від стіни…

— У кого ще такі ключі? — різко спитав Повелитель, — і хто ще знав?…

— Тільки Три Дракони, — поспішно відповідає Владан, — з молодших ніхто, я певен… Якщо навіть вам Повелитель Святослав не віддав ключа, то навряд чи про хід відомо напівкровці. Та й він вузесенький, той хід, я в деяких місцях ледве протискувався.

— Дай мені того ключа, — звелів Вогнедан, — так буде надійніше.

— О, звичайно…, - чорногорець видобув з-під сорочки витого ключа на шнурку, — я певен, що десь серед речей вашого татка лежить ще один, такий же. Взагалі-то я міг не мокнути в річці, бо батько знає місцезнаходження тунелю Богорівних, котрий проходить під дном ріки і має вихід просто до міста. Але ж ви знаєте Влада Парда. Він сказав, якщо мене схоплять моанці і катуватимуть, то я зможу видати лише цей прохід, з якого не можна вибратися без зайвого шуму. Мене — то упіймала варта одразу, як тільки я виліз з цього клятого грота.

— А де цей вихід, він не говорив? — спитав Повелитель ледь стривожено. Він зовсім забув про існування тунелю.

— Ні півслова, — урочисто сказав Владан, — наскільки я розумію, це навіть не таємниця, просто про той тунель усі забули. Забули настільки, що Охоронець Клейнодів не передав вам ці відомості.

— Князь Вартислав знав про тунель? — мовив Вогнедан ще більш занепокоєно, — це зле… А князь Володар?

— Власне, про тунель чули всі, - хмикнув юний дивний, — тим більше — боговладці. Ми, чорногорці, і то маємо його описи у Високому Замку. А от точне місцезнаходження в тих сувоях не вказане, ну і хвала Богам. Князю Володарю воно було просто не потрібно, хай добре відпочивається йому в гаю дубовім, а от князь Вартислав напевне знав усе.

— Можливо, — вимовив Повелитель, — Вартислав у полоні… А якщо Лемпарт чув про тунель…

— О, ні…, - прошепотів Владан, — пан Вартислав… Так жаль… Бідолашний родич Воїслав… Але я дійсно не знаю, де цей чортів тунель. Батько говорив, що замолоду Троє Драконів облазили його весь… Там сухо, а місця стільки, що військо може пройти трохи не в бойовому шику. Лише на самому початку потрібно розгребти завали, а в самому місті хід замасковано якимись дверима і закрито на замок. Де ті двері, я не знаю, але те, що їх зачинено…

— Будемо сподіватися лише на те, — зітхнув Вогнедан, — що князь Ведангу або загинув, або помре в муках, не виказавши ходу. Боги мої, як це страшно — говорити так про особу, повага до якої не має меж… Не проговорися Воїславу — він не мусить знати про нашу розмову.

По місту було оголошено, що підмога з півдня затримується, але надійде обов’язково. Однак, чутки про війну ще й з Ішторном таки просочилися до міста. Вогнедан підозрював, що не без допомоги панотця Лего, котрий подвоїв свій проповідницький запал. Зрештою, Повелитель наказав судді Кречету посадовити крикуна під арешт, що той і виконав з превеликим задоволенням.

З Квітану нарешті добралася особа з певними вістями. Це був срібний дивний рідкісної сміливості, котрий проник до ворожого табору під маною і дочекався штурму, під час якого і здався захисникам стін. Коли юнака привели до Повелителя, той з задоволенням пізнав Хмару Вигорича.

— Вже якщо хто і міг вижити в цьому пеклі, - сказав Вогнедан, приймаючи уклін відважного красеня, — то це тільки особа, яка гидує ворожими мечами… Боги мої, що ж сталося під Крепимировом?

— О, нас погубила наша ж гордість, — відповів юний воїн, — власне, ми попереджали пана Буревія… Ми — це я, мій друг Промінь Горич, старший брат Світляна, та Вихор Елл… Ми виробили тактику лісового бою… Ми запропонували пропустити псів мимо Крепимирова, а тоді відстрілювати їх на лісових дорогах наче хуторяни білок — стрілою в око. Я, щоправда, ніколи не кривдив тварин, але для моанців радий був зробити виняток.

- І князь Буревій не погодився, — сумно сказав Вогнедан.

— О, він був певен перемоги, — зітхнув Хмара, — і дійсно, опісля того бою, пси втратили бойовий запал і досі товчуться біля мурів Жерделю і Дару… Але ж які втрати… Сам Буревій… О, як він бився… Пси розіп’яли його тіло на брамі спустошеного Крепимирова. Глумились над мертвим… Але ж це була даремна жертва, мій Повелителю… Ви тільки уявіть собі, мій князь сказав нам, коли ми піднесли йому нашу пропозицію, що це некрасиво… І повів срібних до битви… Ми, троє, ясна річ, теж стали до бойового шику… Зі слізьми на очах, мій Повелителю… Не за власну долю ми побивалися, за долю всіх дітей зорі Сіллон… Квітанський полк, і шляхетське ополчення… Красива була битва. Ми косили варварів як траву, аж доки затупилися мечі…

Вигорич поволі розв’язав поворозки на своїй вишиваночці, яку він прихитрився зберегти в усіх своїх пригодах, прикриваючи маною посеред варварського війська. На грудях під сорочкою був страшний шрам від абияк загоєної рани, котра знекровила б одразу людину, але тільки приголомшила срібного.

Повелитель звів руку, від якої почав струменіти потік сили, але Вигорич прикрив груди рукою.

— Ні, - сказав, — це відзнака. Щоб князь Вітровій, підлеглим якого я є нині, не сказав, що шляхтич Вигорич відсидівся в кущах під Крепимировим, доки пси знущалися над його батьком… Буревій був ще живим, коли його… Нас важко вбити, але іноді зайва живучість…

Вогнедан встав з-за столика. Пройшов по своєму спустошеному кабінету… На голих стінах не було на чому зупинити зір, щоб відігнати від себе видиво зраненого Ллєга, котрий помирав у муках.

— Вихор бачив це, — говорив далі Хмара, — Вихор Елл… Горич теж вижив — нашій трійці пощастило занадто. Щоправда, ми всі троє володіємо маною, але нам прийшов би край без допоміжних загонів…

— Що за загони? — поцікавився Воїслав, котрий сидів тут таки і уважно слухав Хмару.

— Ми взяли до війська наших селян, — відповів срібний, — офіційно — як обслугу обозу. Я готував їх до війни у лісі. Під час того страшного бою вони були у нашому таборі, у Вербаві. Вербава опісля того, як збожеволів Вербинський, була під покровительством роду Горичів, і тому… Вони підійшли вже опісля битви, без наказу… І винесли звідти ще живих. Всього нас вціліло зо два десятки. Це ті, в кого вистачило сили втримати ману, доки варвари грабували мертвих і добивали зранених.

— Яке у них озброєння? — спитав Повелитель.

— Озброєння наше — мечі і луки. В основному — луки, їх зробити найлегше. Стріли мої люди мали свої, - в Квітані багацько мисливців, — збирали на полі бою, ну, і по лісових хуторах працюють кузні.

Вигорич опустив голову. Мовив ледве чутно:

— Поки я валявся зраненим, моанці побували в моєму маєтку… Татко дав йому таку поетичну назву — «Лісовий хутірець»… У мене не зосталося нікого, окрім молодшого брата, котрий нині на Сіллоні з Вітровієм. Татко, обидві неньки, дві сестрички… Я сам поховав їх по-людськи, в землю, бо ніколи було робити краду. О, ці оболонки, знівечені псами до невпізнання… А загін Горича знайшов розбитий обоз…

Він замовк і глянув на Воїслава. Той мовив спокійно:

— Я знаю…

— Промінь зробив для них все, що було можливим, — сказав срібний, — спільна могила… Князівен поклали поруч з матерями. Вони обидві, і Третя Княгиня, вбиті чорногорським мечем. А отже — не страждали… Пані ж Владислава полягла в бою…

— Хай славиться…, - прошепотів Веданг, — вона була чудовою жінкою. Я любив своїх неньок, а сестричок обожнював… Мені навіть приснилося… як вони полягли…

— О, ці виверти розуму, — мовив Хмара якимось скляним голосом і ошкірився, від чого його витончене лице стало страшним, — я теж бачив одне видіння… Та мова нині не про те… Я, вибачте мій Повелителю, по власній волі оголосив себе намісником Квітану за відсутньости вельможного Вітровія. Вони нині заблоковані на Сіллоні ішторнійською фльотою, і тому…

— О, ще й це, — сказав Вогнедан, — але Сіллон вважався неприступним з часів мого діда.

— Князь Вітровій напевне вважає так само, — сказав Вигорич, — а я бажаю йому втриматися. Однак, потрібно ж, аби у Квітані був лад, неправда ж? Тому я і пробрався сюди — за затвердженням… Чи може Ваша Ясновельможність думає, що я занадто високої про себе думки, але в лісі має бути отаман, як говорять мої кругловухі. І бажано — один, а не так як у моозьких партизанів: де троє шляхтичів, там троє командирів.

— Я думаю, — мовив Повелитель, — що ти зладнаєш з цим, Вигоричу… Своєю владою я доручаю тобі намісництво над Квітаном, аж доки Вітровій Ллєг, або хтось з його роду, не зможе прийняти командування.

Хмара підвівся з кріселка, на якому сидів під час бесіди і схилився в звичаєвому уклоні. Тоді випростався і стис руки на грудях.

— Коли я вже своїх поховав, — вимовив протягло, — ми зробили засідку на Жердельській дорозі. Оця вишиванка, що на мені, є смертною сорочкою. Мої люди зняли з мене ту, в якій я у бій ходив…червону всю зняли і вбрали мене для поховання. Але я видряпався швидко, хоча у нас з лічців була лише кругловуха відьма. Отже, тоді мене від вітру хитало, однак бажання помсти… Моанські пси нині оточили Жердель і Дар, але їхні роз’їзди нишпорять по околицям. І ми наскочили на один такий роз’їзд… Ми розстріляли їх із засідки, о це некрасиво, зате яке доставляє задоволення… А кількох прихопили живими. У старшого на поясі — мені й раніше про таке оповідали, але тоді я це вперше побачив… Низка вух на мотузці…

Вогнедан подивився непорозуміло, і Вигорич знову ошкірився в страшнуватому усміху.

— Низка гострих вух, — мовив протягло і торкнувся пальцем до кінчика власного вушка, — це у псів ознака відваги. Скільки вбив, мовляв, нелюдей, стільки й вух на поясі. А про мене, вони відрізали їх у мертвих, здолавши одного вдесятьох. У цього паскудника шість пар було на мотузочці… Вух… А одні вушка — дівочі, з жіночими сережками. Я питаю пса астеонською, моанської бо я не знаю: «Ти убив шістьох ельфів?». Паскудник зрозумів і насмілився це ствердити. Тоді я звелів моїм людям дати собаці меча, і дістав свою «Квітку жерделі»… О, я не убив його, але тричі вибивав у нього зброю. І це бачили всі: мої люди і полонені. А тоді я спитав своїх хуторян, чи добре вони слухали волхвів, і чи гарно знають історію Краю… І спитав у своїх людей, чи пам’ятають вони, що робили їхні предки-сонцеслави з астеонськими піратами, буде таких вдавалося захопити живими. І мені відповіли мої квітанці, що їхні пращури прив’язували бандюг за ноги до двох молодих дерев і відпускали ті деревця… Тоді я наказав взяти бранців, усіх, окрім одного, у якого не було мотузочки з вухами, і зробити з ними те саме…

Хмара визивно підвів голову, очікуючи від Повелителя якогось слова. Вогнедан мовчав… Зате Веданг усміхнувся так само як і Вигорич. Нехороше усміхнувся, прикривши віями очі з багряним вогнем в глибині.

- І ми це зробили, — продовжив Хмара, — щоправда хтось із моїх сказав: «Мій пане, але ж наші пращури тоді були незміненими, і відаючі повчали нас, що так робити зле…» Однак вони послухали мене, отамана і намісника… Ми розвісили кишки ворогів на поживу воронам. Мене навіть не знудило, а от з хлопців багато хто не стримав нудоти. Занадто це некрасиве видовище… Останньому бранцю я відтяв вуха власним мечем і звелів, щоб той явився до свого воєводи, здається його прізвище Гранін, і передав тому воєводі, що Хмара Вигорич, намісник Квітану за відсутньости князя Вітровія, почав збирати круглі вуха моанських виплодків і збирається довести їхню кількість до сотні. А вуха самого Граніна будуть завершенням мого зібрання…

Вигорич ще раз обдивився обох вельмож, намагаючись впіймати погляд Повелителя. Не почувши ні слова, озвався знову:

— Я сам катував полонених, і наказував це робити своїм людям. Своїм зміненим ельберійцям, яких ми сотні років навчали відчуттю краси та гармонії… Скажіть мені щось, Повелителю… Скажіть, що я божевільний, і мене потрібно зарубати на місці, як скаженого пса… Призначте мені суд і кару… Скажіть же що небудь, я з радістю прийму слова зневаги…

Вогнедан підійшов до зрозпаченого Вигорича і мовчки обійняв його. Голова срібного воїна схилилася на плече Повелителя.

— О, ви не зневажаєте мене, — прошепотів Хмара, — не зневажаєте… Я відчуваю силу вашої любові — вона струменіє з вашої душі. Мій Повелителю, я вже присягнув собі накласти на себе руки, опісля того, як ми викинемо з Ельберу геть останнього ворога.

— А ось це, — сказав Вогнедан владно, — я тобі забороняю, друже Вигоричу. Навіть не думай про самогубство. Ти вчинив зле, і сонце твого духу нині пряжить над випаленою землею. Але я забороняю тобі помирати від власної руки. Виживи, або поляж у битві. Оце тобі мій суд і кара, відважний воїне…У кожного з нас в безоднях духу мешкає звір… Зазвичай його утримують ланцюги звичаїв, укладених Богами, але трапляється так, що вони рвуться в ту хвилину, коли ти бачиш, що коять у явному світі ті особи, які ніколи не намагалися скувати цього звіра. Мейдизм незмінених, друже Хмаро, є кайданами для звіра їхнього духу, але мало хто з них здатен припнути його на ланцюг Повчаннями Святого Старця. Головне, щоб ти розумів, що творив зло, бо вороги наші несвідомі і цієї простої істини.

Повелитель трохи не силою посадовив Хмару до кріселка і послав свого Птаху за напоями і їжею. Квітанець потроху заспокоювався. Страхіття, які він носив в собі, не зникли, але відступили, принишкли.

— Ти головне не бійся, — озвався Веданг, — що хтось із наших тебе зневажатиме. Я б сам їх…. На поживу воронам.

— О, мені соромно перед людьми, — зітхнув срібний, — адже все, чому ми їх навчали, розвіяло вітром при першій же біді. Я не повинен був влаштовувати ту показову страту… Більше того, я мав би стримувати своїх воїнів від зайвої жорстокості, як-то і належало б поштивому дивному. В моєму загоні багато хто втратив близьких, і то я почув докір… «Тоді наші пращури були незмінені»… Мене і досі пече встид, коли я згадую цього кругловухого і його слова. Однак, я не відмінив свого наказу.

— Коли ти повернешся назад, наміснику? — спитав Вогнедан лагідно.

— О, не далі як сьогодні ввечері, - відповів Хмара, — мої лісові браття не повинні залишатися без командира.

— Твій прихід, — мовив Повелитель, — неначе подарунок мені на день народження. Адже я вже знав про загибель «срібної дружини», і думав, що з Квітаном все скінчено. Але Квітан бореться, його міста тримаються… Сіллон в облозі, але не здається. Б’ється Чорногора, і я сподіваюся на розум і військове щастя Влада. Ми ще виграємо цю війну, мій любий наміснику Квітану.

Вигорич обережно взяв тонкими пальцями срібну ложечку і зачерпнув нею гарячої кулеші.

— Про війну з Ішторном, — мовив, прожувавши, — я теж знаю, були у мене особи звідтіля… Я маю на увазі — з Чорногори. Неяка пані Черна… Вона теж срібної крові.

— Черна? — перепитав Вогнедан.

— О, так, — мовив Хмара, — вам я маю право… Ця жінка — військова таємниця князя Влада… Ота, що зрушила на ішторнійців лавину під час Війни Стихій… Тут, у Боговладі, живе її сестра-близнючка, жриця храму Сонця.

— Пані Срібляна? — спитав Вогнедан навздогад. У храмі Сонця Боговлади служило декілька жриць-срібних.

— Начебто так, — кивнув Вигорич, — Влад за допомогою пані Черни прорвав облогу… Вона задіяла свої здібності на межі дозволеного.

— У мене тут його син, — сказав Вогнедан радісно, — але княжич вибирався з оточеної Ігворри.

— Облогу прорвано, — повторив Хмара, — і Владу, можливо, дійсно пощастить. Черна здатна змусити до покори сили Тьми…

— О, жриця Чорнобога, — пробурмотів Веданг, — щось я таке чув…

— Вона говорила, що до отих сил, — мовив квітанець, — потрібно підходити в захисній броні духу, як наші предки-елли підходили до певних пристроїв в захисних костюмах для тіла. Влад послав її пробратися на Сіллон до Вітровія, бо вона, окрім всього іншого, має якісь знання про малий леаран.

— Корабель предків! — вигукнув Веданг, — вони хочуть підняти в повітря «Сіллонелл»?!

— Якщо це вдасться, — сказав Вигорич, — це буде ще одною можливістю виграти війну.

— Влад, — ніжно мовив Вогнедан, — розумник Влад… Дякую тобі, Хмаро, ти повертаєш нам не тільки надію, ти даєш нам упевненість. Але бережи себе… Адже нині вечір Великої Ночі…

— О, так, — зітхнув Хмара, — але в душі моїй стільки тьми, що лихі сили, котрі, як говорять мої квітанці, виповзають цієї ночі у явний світ, мабуть, приймуть мене за свого.

— Головне, щоб моанці прийняли тебе за свого, — сказав Вогнедан, — тримай ману, і поменше думай про свої провини. Очищуватися духом будемо опісля перемоги.

— Мені сон отой снився, — зітхнув Вигорич, — я говорив уже, що начебто навіть не сон, але видіння. Нібито я є людиною, прізвище моє Вигорич, але звати мене чи-то Крук, чи-то Ворон… І нібито Ельбер таки під владою моанців, а я є повстанцем, і мою родину теж убито… Так все повторювалося в тому дурному сні… Тільки у сні я мав дітей і жону… Теж людей… І сам був з виду викапаним кругловухим, у мене навіть вуса були. Я був повстанським сотником, а за головного у нас нібито був воїн з роду Ведангів. Його так і звали — Воїн… Дивно, еге ж?

— Може, то моє наступне втілення? — сумно сказав Дракон.

— О, не відаю, — пробурмотів Хмара, підчистивши тарілочку шматком хліба, по-селянськи, — в тому сні я знав ще одного Веданга, нібито родича цього Воїна… Страшний такий з виду юнак, але веселий… Все насміхався і над ворогом, і над собою…

— Оце напевне був ти, Ведангу, — мовив Повелитель підбадьорливо, — схильність до єхидних жартиків навіть в майбутніх втіленнях…

— Вас я теж там бачив, — мовив Вигорич, — ви були тому Ведангу однолітком. Не Воїну, тому Дракону, котрий негарний з обличчя. Зате ви нітрохи не змінилися… Той Веданг, якого звали Воїном, батьком вашим був…Тільки ви це приховували, бо моанці стратили б вас, якби дізналися, що ви є сином повстанця…

— Недобре видиво, — сказав Дракон, — це ж скільки поганці пробудуть в наших краях, щоб ми змушені були викурювати їх звідси навіть в наступних життях? З мене так цілком досить їх і в цьому народженні.

— Забудьте про видива, — звелів Вогнедан, — це наші болі й страхи виплескуються назовні. Нам потрібно лише не осоромити свої вуха в будь-якому втіленні, а там уже — що Боги схочуть.

Пізно ввечері Вогнедан особисто провів Хмару Вигорича до підземного ходу в гроті. Він розумів, що ризикує, але не хотів втрачати свого гідного намісника. Хмара запевнив свого володаря, що його мана є непробивною, і тут таки показав свої здібності, зосередивши волю. За хвилину перед Повелителем стояв зарослий бородою моанський вояк в оксамитному ельберійському шляхетському кунтуші, одягненому на голе тіло, і роздертому попід пахвами. На ногах у цього гідного сина Півночі були селянські шкіряні чоботи, теж зідрані з якогось мерця, а в чоботи заправлені вовняні порти, заляпані чи-то брудом, чи-то кров’ю. При поясі бовтався величенький меч в дерев’яних піхвах. Вогнедану навіть здалося, що від доблесного воїна смердить.

— О, це дійсно…, - тільки й сказав Повелитель. Моанець ошкірився, показуючи попсовані зуби.

— Подумати тільки, — сказав він переливчастим голосом Хмари, — що чотири роки тому саме цієї миті найбільшою мрією шляхтича Вигорича було стати переможцем Змагань Великої Ночі. І як же побивався отой шляхтич, коли зостався лише п’ятим.

— Чотири роки тому, — сумно мовив Вогнедан, — відомий тобі Принц Яблуневого Саду трохи не вчинив самогубство удвох разом зі своєю нареченою, бо суворий батько наказав йому взяти ще одну дружину, аби підтримати рід Лларанів. І дуже пишався, що виграв оті змагання, а отже — помирає переможцем.

— Ви не шкодуєте, що вижили тоді? — тихо озвався квітанець.

— Ні! — відповів Вогнедан твердо, — бо хто б боронив нині Боговладу? Йди, друже Хмаро, бо на твій вигляд моя рука сама тягнеться до зброї. Але тебе може видати голос… Будь обережним. Виживи… Я сподіваюся на зустріч.

Моанський вояк схилився в звичаєвому уклоні. Вийшло це у нього так кумедно, що Повелитель усміхнувся мимоволі. Хмара пірнув до грота і зник у темряві ходу. Вогнедан старанно зачинив двері і замкнув грота ключем князя Влада.

«Нічого не втрачене…, - сказав він сам собі, - проб’ємося…»

Зараз він, Вогнедан, піде до Великої Зали, куди він запросив всіх вільних від варти шляхтичів. Вони читатимуть вірші і складатимуть «ланцюжки». Вони гратимуть на ріжних інструментах і слухатимуть, як тужить за минулим флейта Повелителя. Тільки цієї ночі музика буде не джерелом тихого суму, а сповненою світлих сподівань. Вони вип’ють по краплі росавського вина і всі разом зустрінуть світанок Великої Ночі. На жаль, з ними не буде Дани — войовниця вартує на стінах, а вояцький обов'язок для його коханої понад усе. Однак, він зустріне її зранку і доторкнеться долонею до її щоки… І скаже, що її образ завжди в його серці… А потім, якщо не буде якоїсь тривоги, вони віддаляться до спочивальні, і Повелитель на годину забуде ці місяці облоги, і свій меч, залляний по руків’я кров’ю опісля кожного штурму, і Воїслава, котрий марніє на очах, і застиглий погляд Хмари Вигорича та його страхітливі оповіді.

Він, Вогнедан, намагається не втрачати спокою духу… Але може це лише тому, що найближчі його живі… Що його син у безпеці, а не лежить десь з розбитою голівкою… Що Дану жодного разу навіть не поранило серйозно, а легкі подряпини войовниця за рани не вважає… Невже можлива загибель дружини і сина може привести до того, що звір і його душі зірветься з ланцюга?

— О, не діждуть, — мовив він стиха, — я нищитиму ворогів без жалості, але не буду змагатися з ними в жорстокості…

Там, у Великій Залі на нього очікували любі серцю дивні захисники Боговлади. Він вибере з них переможця у складанні «ланцюжків» і назве його першим у цьогорічних змаганнях. А битися з темними силами вони будуть на стінах.

Повелитель вийняв з-за поясу флейту, спробував на ній початок нової мелодії, котра склалася у його розумі просто зараз і пішов до зали легкою ходою дивного воїна.

***

Біженці, котрі за вказівками судді Кречета Птахи, поселилися в домі Лларанів, зовсім не здивувалися, коли там з’явилася ще одна дивна пані, вбрана в жалобу. Жалобне вбрання нині не було дивиною, ті, хто не міг добути білої тканини на одяг, робили собі хоча б пов’язки на рукави, а серед втікачів з Ведангу та Зелеміню не було родини, яка б когось не втратила.

Самітня пані зайняла собі кімнатку при книгозбірні. Вона ні з ким не розмовляла і нікого не тривожила. Сама носила собі воду для миття, сама її гріла на кухні, потульно приймаючи послуги більш вправних осіб, коли доводилося розтоплювати пічку, або розпалювати пальник, щоб зварити собі напій. Три ведангські шляхтянки, котрі зі своїми дітьми та челяддю отаборилися в домі Лларанів, шепотілися потиху, що бідолашна жінка втратила мабуть всю родину, і тому…

Чаяна була лише рада з таких стосунків. Вона ходила до державних складів за біженською пайкою, записавшись до списків як панна з роду Зоредивів. У Рогволода Зоредива, судді з Зелеміню, якого Чаяна чудово знала, була сестра Рогдана… Оскільки Зоредиви мешкали аж під Збраславом, Чаяна не думала, що хтось із них вижив і дібрався аж сюди.

Оскільки по біженським спискам люди і дивні відшукували кревних, була небезпека, що рекому Рогдану Зоредив віднайде той з її зелемінської рідні, кому пощастило вибратися з пекла, на яке перетворилося князівство Зелемінь. Однак, Чаяна ніколи не боялася прикрих несподіванок і знала, що її, чистокровну дивну, в шпигунстві не запідозрять, а вона завжди може сказати, що соромиться свого брата-зрадника, і тому…

Чаяна й сама не знала, чому вирішила зостатися. Вона не боялася якогось прикрого ставлення до себе з боку Влада Парда, котрий чудово знав її батька. Вона розуміла, що її загибель у взятому варварами місті нічого не викупить і нічого не доведе. Вона і не бажала гинути… Не бажала й повертатися до палацу, де почувала б себе зайвою.

Вогнедана вона бачила часто. Верхи на його улюбленому коні чорногорської породи. Коня Повелителю подарував на честь коронації князь Влад, і прекрасна тварина була одної масті з Даниним Ізгліяном. Звався жеребець Татошем, як чародійський кінь однієї з чорногорських казок.

Поруч з Повелителем завжди була Дана і незвично похмурий Воїслав. Чаяна знала, чому принишк Дракон — юнак нині був князем без князівства. Ведангські біженки оповідали довгими вечорами ріжні жахи про напад моанців, і з тих оповідок Чаяна дізналася про те, що молодші княгині Ведангу з доньками вирушили до Квітану, а княгиня Ружена зосталася обороняти Гніздо Драконів.

— Князь Вартислав, — шепотілися жони, — напевне загинув у битві… А пані Ружена… О, вона є зразком відваги, а в Драконовій Вежі можна довго витримувати облогу… Однак, хвала Богам, що хоча б менші паростки роду…

Оця трійця — Вогнедан з жоною та його Дракон безмірно дратували Чаяну, доводячи їй, що у світі є те, чого вона ніколи не зазнає… Палке кохання та щира дружба. У неї не було ні друзів ні подруг, а її почуття до Повелителя Ельберу швидше нагадували зненависть, аніж кохання.

Все було б інакше, аби він приходив до неї вечорами опісля облоги. Щоб сідав біля її ніг і грав свої чудові мелодії для неї одної… Щоб вигнав геть цього огидного Воїслава, який і прозвав її, Чаяну, зразком пристойності на межі зловісності. Вона тоді зраділа — яке вдале маскування. Але все ж таки, хто тягнув цього набриду за язик…

Хіба вона винна, що те, що в інших країнах зветься пристрастю, бажанням влади, жагучістю натури, в Ельбері звуть божевіллям… Чаяна не вважала себе божевільною — вона була, на її думку — найнормальнішою з усіх ельберійських вельмож та їхніх жінок.

Прихистком Чаяни в ці моторошні місяці облоги стала книгозбірня Лларанів. Коли Чаяна переїздила до Боговлади, вона не брала з собою сувоїв з Зелібору — боговладська книгозбірня її роду повторювала зеліборську один до одного.

Зараз від зеліборської книгозбірні мабуть не залишилося нічого, окрім попелу. А шкода… Там були з біса цікаві сувої. В тому числі і для поганця Лемпарта, котрий ніколи їх не читав.

А Чаяна нині вже вкотре перечитувала життєпис принца Ярополка Безіменного, написаний ним власноручно. Оригінал зостався в книгозбірні Зелібору, а тут у Чаяни була копія… Повна копія — навіть у книгозбірні боговладського палацу «Записки Безіменного», або, як їх ще називали «Одкровення Безіменного» були копією недокінченою.

Чаяна зацікавилася цим твором, коли серйозно захопилася мейдизмом. Принц Ярополк Саламандр був мейдистом, прийнявши цю віру вже на засланні. Свої записки він вів у формі щоденника, нотуючи день за днем та з тугою згадуючи столицю, куди йому не було можливості повернутися.

«В моїх жилах, — читала знову Чаяна знайомі рядки, — кров дивних і кров синів цієї землі. Кров, зіпсута диявольським чародійством. О, я знаю, скажуть, що прихід дітей зорі Сіллон, їхні хитромудрі пристрої, та їхні нелюдські здібності не є чародійством… Так, воно не є чародійством, як його розуміють певні побожні особи мого сповідання. Але всі ці речі, якими користувалися предки-дивні, є спротивом волі Єдиного Бога. Ні люди, ні будь які інші особи не повинні намагатися здолати Всесвіт і змінити світ, в якому ми існуємо. Так в’язень не має права вийти з темниці, або прикрасити її стіни. Ось приклад — забутий нині тунель під дном Дани-ріки. Хіба це не спроба змінити властивий хід речей? Щоправда його визнали небезпечним для оборони столиці, і тому ми нині забули, де він і знаходиться. Але ж сам задум! Задум! Змінити волю Бога, котрий оточив певну частину суші рікою… Навіть звичайний міст, на мою думку, є проти Божої волі, а що вже говорити про таке страхіття. В юності, коли я ще був язичником, і мною рухала хлоп’яча цікавість, я віднайшов вхід до тунелю. Це — стіна підвалу ратуші, яка свого часу булла задумана як своєрідне закінчення цієї клятої споруди. На місці ратуші в давні часи була ринкова площа, і, за задумом дивних, на цьому місці мали стояти склади і гамазеї з ріжними товарами. Але тунель було завалено з зовнішнього боку, а цей вишуканий урядовий будинок, яким я милувався в молодості, збудовано, щоб прикрити вхід.

Це неймовірно жахлива річ — цей тунель… На кожному кроці видно сліди потуги, якої мешканцям цього світу навряд чи домогтися… Тунель йде під дном ріки, але в ньому сухо, і звідкись поступає повітря… Склепіння оброблене пристроями дивних… Я простоював там годинами, пишаючись в язичницькому недовірстві своїми пращурами. І лиш тепер зрозумів все зло подібних споруд і речей, котрі ще трапляються в Ельбері…»

Чаяна твердо знала, що в палацовій книгозбірні знаходиться список «Одкровень», в якому немає цього опису. А отже, Вогнедан напевне не знає, де вхід до тунелю. Хоча йому, можливо, оповів про це князь Вартислав, або батько-Повелитель. Оповів як державну таємницю…

Жінка почала відвідувати майдан перед ратушею. Біля урядового будинку весь час товклися воїни, міщани, біженці… Просто собі зайти до будинку і спуститися до льоху вона не наважувалася. Суддя Кречет, котрий нині тут і жив, міг її впізнати, та й не тільки суддя.

Але ж з біса цікаво було подивитися на цей вхід до тунелю… Тунелю, вихід якого там, де палають вогнища головного табору моанського війська. І де її любий брат Лемпарт мабуть кусає собі лікті, дивлячись на недоступну Боговладу. О, Чаяна добре знала, скільки нападів закінчилося невдачею. Боговладці б’ються як оті самі мейдистські чорти, про яких весь час згадував принц Безіменний. І навряд чи моанці візьмуть місто до Зимового Сонцестояння… А там, дивись, ще й підмога прийде… Як не від Влада Парда, то з Квітану.

Щоправда, який-то мейдистський проповідник горлав на вулицях про війну з Ішторном… Ну то й що… Нехай Влад вирветься з своїх гір навесні — від того нічого не зміниться. Запасу харчів у місті, як запевняв біженців Кречет, вистачить надовго.

Одного дня, коли Чаяна знову кружляла довкола ратуші, мов білий птах, все звужуючи кола, то побачила, як двоє вартівників тягли попід руки літнього чоловіка в мішкуватому чорному вбранні. Чоловік впирався і репетував. За ним, на поштивій відстані, йшов гурток кругловухих з високим здорованем у лахмітті на чолі.

— Покайтеся! — кричав старий з виразною чужоземною вимовою, — близький суд, і страшною буде розправа! Той, хто опирається гніву Божому є ще більшим грішником, аніж той, хто є Божою карою! Слухайте Святого Старця! Коли до Аграми, що в Лугербі, підступили кочівники, Святий Мейді сказав: «Горе! Горе вашому місту! Прийшов день розплати! Всі горді і пишні стануть соломою в печі Божого гніву! Не зостанеться від родів їхніх ні галуззя ні кореня! Той, хто може битися, помре від меча, і той, хто не в змозі битися, помре від меча! Дітей ваших повбивають на очах ваших, а жінок ваших візьме завойовник! Спустошено землю вашу, і гради ваші спалено вогнем, а ворог випасає коней на ваших полях! О люде безбожний, многогрішний, твої провідники зробили тебе лихим, і завели тебе в пітьму! Нині блукаєте ви стезею зла та стезею неправди!» Так говорив Святий Старець мешканцям Аграми, та не слухали його грішники!

Почувши галас на площі почали збиратися люди і дивні, а з ратуші вийшов суддя Кречет Птаха з виразом знудженості на вродливому обличчі чистокровного.

— Що тут за крик? — спитав він неголосно, — я вже був подумав — варвари у місті.

— Наказ Повелителя, пане Птахо, — доповів вартівник-данаділець, — Вельможний Вогнедан наказав замкнути пана ішторнійця в арешті, бо той своїми зойками псує оборонцям відпочинок опісля вдало відбитого штурму.

— Але ж як складно дідусь оповідає, - додав другий воїн, — та хоч би раз щось хороше сказав… Все кряче, мов ворон — смерть та смерть… І так щодня попід нею ходимо.

— Слухайте Святого Мейді, котрий говорив мешканцям міста Аграми, — знову заголосив проповідник, а його невеличкий почет з вірних присунувся поближче, ловлячи кожне слово, — «Нічого не зостанеться від князів ваших, ні з чисельності їхньої, ані з їхньої пишноти! Хто на полі — помре від меча, хто у місті — від мору та голоду! Гордість вельможних буде зломлено, а святощі їхні збезчещено! О, відважний володарю! За те, що ставиш ти дух свій нарівні з духом Божим, спровадить Єдиний на тебе чужий люд, який поміж народами є ґвалтівником і грабіжником! І піднесуть чужинці мечі свої на вроду твою, і на мудрість твою, і принизять тебе в очах підданців! Чи скажеш ти: «Мій дух є богорівним», дивлячись в очі катам своїм, бо ти ж тільки людина, і слабким є тіло твоє!»

Гурт ведангських та зелемінських біженців почав недобре перезиратися. Якийсь дивний в приношеному ведангському кунтуші і зі слідом свіжої рани на чолі, мовив стиха:

— Оце цікаво мені… В тій бідолашній Аграмі жив же незмінений люд… І правитель той напевне був звичайною людиною. Невже ніхто не рубонув мечем того старого дурня Мейді за те, що він підривав дух воїнства і оскверняв честь правителя?…

— Правитель Аграми, — озвався добродій Тутовик, — був лихим, пихатим і жорстоким язичником. За що його і покарано нападом кочівників хото.

— Пробачте, шановний добродію, — обернувся до нього ведангець, — якщо правитель Аграми був таким, як ви говорите, то хай би його самого і карало небо… За що ж знищувати місто? Дітей вбивати, жінкам робити зле? До того ж, з того, що верещав тут цей незмінений, я втямив лише, що правитель той був і вродливим, і мудрим, а про те, що дух наш є богорівним, і наші волхви вчать. І ми теж дурнями не є, а добре розуміємо, що цей дідок має на увазі зовсім не правителя Аграми, коли вигукує на всю Боговладу отакі цитатки. Це ж кого він хоче віддати катам до рук? Чи не вельможного Вогнедана?

До біженців підійшло четверо ремісників, озброєних списами.

— Що тут коїться, шановне панство? — спитав один з боговладців, — часом нікого не побили? Ви, просимо дуже, добродія Тутовика не чіпайте — Народний театр закрито, так він у нас нині замість першого актора. Його і бити нецікаво, бо він не опирається, а тільки кричить, що страждає за правду.

— А намагалися? — вже спокійніше спитав шляхтич з Ведангу.

— О, разів декілька, — пояснив ремісник, — я сам трохи до нього руку не приклав. Старого проповідника бити — сорому набратися по самі вуха, літня усе ж таки людина. А шовкопряд наче навмисне напрошується на бійку. Нещодавно його відлупцювали хлопці з його ж таки бувшої гільдії. Зять його, пан Громослав Водинський, поліг смертю хоробрих, так цей святий та божий навіть на похорон не прийшов. Не хотів бути присутнім на язичницькому похованні. Слово за слово — і шовкопряди, ну ремісники з Шовкової Гільдії, накинулися на добродія Явора втрьох… Втім, він у нас вже навіть не Явір: як його дражнять нині, добрій людині і не вимовити.

Пан Кречет тим часом роздивлявся невеличкого сувійчика, на якому добре знайомим Чаяні почерком було написане кілька фраз. Князівна, користуючись загальним замішанням підійшла трохи не впритул до судді Кречета і стала біля громадки мейдистів, поруч з якоюсь жінкою, теж закутаною в головне покривало трохи не по самі очі.

— Слухайте Святого Кілені! — закричав знову ішторнієць зірваним голосом, — «Праведним — та винагорода! Ті, хто страх перед Богом має — ті будуть його власністю! І видно буде ріжницю між праведним та нечестивим! Ті, що пишалися перед вами силою своєю та розумом своїм, стануть попелом під ногами вашими! І будете ви топтати гордих і зневажати мудрих, бо в покорі сила ваша!»

— А хай йому неладне, — зітхнув суддя Кречет, згортаючи сувоя, — і куди б його замкнути? В будинку суду вже сидять під арештом мародери, котрі під шумок намагалися обікрасти порожні будинки… Якось воно не годиться — садовити отаке разом зі злодіями…

— Може добродій проповідник наверне злодюжок на мейдизм, — хихикнув ремісник, котрий заступався за Тутовика, — і вони перестануть красти…

- І стануть убивати, — буркнув Кречет, — наш Повелитель, як там у цього крикуна: «вродливий і мудрий», ходить по місту, маючи за спиною самого Воїслава, або свою красуню-жону. Не вистачало нам тільки до всіх інших бід втратити душу нашого Ельберу… Гаразд… В ратуші є льох, де тримають вина для державних свят. Сподіваюся, добродій ішторнієць не вип’є всіх наших запасів.

— О, то в ратуші ще є вино? — з цікавістю запитав ремісник.

— Опісля перемоги, — мовив суддя з долею єхидства, — ви нині у війську, добродію, а пити у військовий час воякам забороняється.

Вартівники, котрі тримали ішторнійця, потягли його до ратуші. Він заволав так, що його почули на іншому боці площі:

— Слухайте Святого Кеяна, коли той проповідував на площі обложеного стольного міста Агувори: «Господь промовив переді мною: «Ось Я даю вам дорогу життя і дорогу смерті! Хто сидітиме в цьому місті — помре від меча, і від голоду, і від моровиці; а той, хто перейде до Божих воїнів, що вас облягають, буде жити і вбереже душу свою! Бо це Я віддав це місто на пожертву своїм вірним, і так воно станеться!»

Шляхтич-ведангець побілів так, що шрам на його обличчі став темно-багряним. Рука його смикнулася до зброї. Хтось з біженців заспокійливо поклав йому руку на плече.

— Облиште божевільного, мій друже. Лише з ласки Повелителя цього огидного старого ще не скинули зі стіни.

Кречет Птаха провів очима свого в’язня і мовив втомлено:

— Шановні люди і дивні, виставу закінчено. У кого немає справ у ратуші, йдіть туди, де можете бути корисними. А ви, добрі мої мейдисти, майте на увазі — годувати цього паскудника держава в моїй особі не збирається. Останній його виступ був особливо огидним. Якщо не бажаєте, щоб ваш ішторнійський приятель помер з голоду — приносьте йому їсти самі.

Поволі невеличкий натовп розійшовся, і на площі зосталося шестеро — добродій Тутовик та його супутники. Постоявши, вони мовчки почвалали геть. Чаяна рушила за ними.

Вервечка мейдистів звернула до міщанської дільниці. Побачивши на другій вулиці заїзд під назвою «Веселі шовкопряди», Чаяна втямила, звідки пішло прізвисько майстрів шовкових справ. Люди на вулиці траплялися зрідка — в основному чоловіки-ремісники, або біженці, яких можна було пізнати по зношеному одягу і якомусь відсутньому поглядові. Жінок та дітей не траплялося майже зовсім, окрім таких же злощасних втікачок. Боговладці дивилися на вбитих горем людей і дивних з розумінням, з розпитами не лізли, а намагалися допомогти то одежею, то якоюсь їжею з власних запасів, смачнішою за біженську пайку.

Добродія Тутовика та його супутників скрізь зустрічали недобрі погляди. Якийсь кругловухий хлопчак, котрий явно нудьгував біля воріт садиби через відсутність товаришів по іграм закричав на всю вулицю:

— Божевільні! Йдуть божевільні!

Вервечка, не звертаючи уваги на вигуки і зневажливі погляди зустрічних, увійшла до двору колись багатого, а нині зовсім розореного будинку. Посередині двору, на камінних плитах, виднілися рештки великого вогнища. Під ноги Чаяні підкотилася розбита статуетка-образок Матері-Землі в її дівочому весняному втіленні. Вітер ганяв шматки обвуглених книжкових сувоїв, а ближче до ґанку Чаяна трохи не спіткнулася об згорілий наполовину звій боговладського шовку.

Всередині будинку було так само порожньо і голо. Тутовик провів своїх гостей — Чаяна вже зрозуміла, що це був власне його будинок — до кухні і почав порпатися у печі, вишукуючи чогось їстівного.

Врешті господар облишив марні пошуки і дістав з полиці паляницю та невеличку сільничку. Тутовик покраяв хліб на сім частин, навіть не спитавши у Чаяни, хто вона така, та як її звати.

Інші п’ятеро вірних теж не противилися появі в їхньому гурті нової особи. Хоча Чаяна і була загорнена в покривало так, що видно було лише очі, але, щоб поїсти, вона мусила зняти з обличчя запону. Однак, її лице чистокровної знов — таки не викликало ні в кого ні нарікань, ні запитань.

В гурті, окрім добродія Тутовика, було троє жінок і двоє чоловіків — усі боговладці, судячи з вимови. Хазяїна вони називали «братом Кілеаром», а себе — такими ж самими іменами, які траплялися Чаяні в прочитаних колись писаннях Святого Мейді. Один з чоловіків був ще зовсім юнаком, заглибленим у себе настільки, що він навіть не чув, коли до нього зверталися… Жінки тоді починали шепотітися, що брат Генд розмовляє з Господом. Другого чоловіка, похмурого бороданя, всі звали братом Ітроном. Жінки називалися Орта, Мідана та Нерла.

Перед вбогим обідом Тутовик прочитав довжелезну молитву каліченою ішторнійською мовою. Чаяна пригадала собі, що у передмові до якогось габіденського списку ішторнійська мова, а власне — староішторнійська вважалася священною і єдиною, яка не могла вразити слух божества мейдистів. Тоді це здалося князівні чудним — адже ні сам Святий Старець, ні його учні не були ішторнійцями.

Ішторнійська молитва стала для Чаяни остаточним доказом того, що її супутники є кіленарами. Власне кажучи, вона це зрозуміла ще на площі, коли побачила цей гурток поруч з відомим їй панотцем Лего.

Дожувавши свою скибку, Тутовик спитав у Чаяни:

— Вам є де жити, сестро? Якщо ви бажаєте перебувати в громаді…

— Бажаю, — відповіла Чаяна, в голові якої вже почали складатися обриси подальшого плану дій.

— Яке ваше законне ім’я?

— Франа, — миттю відповіла Чаяна. Франою звали сестру святого Кеяна, того самого, котрий так невдало проповідував на вулицях обложеного стольного міста Агувори. Невдало, тому, що роздратовані його проповідями язичники-агуворці повісили проповідника на ринковій площі. Однак його сестра виконала волю Єдиного, і впустила до міста ішторнійське військо. З усіх агуворців Військо Боже, а власне військо новоствореної Ішторнійської Імперії, зоставило в живих саму тільки Франу та її близьких. Згадавши, що в якомусь з габіденських списків «Діянь Святих та Блаженних» Франу було названо «розкаяною блудницею», Чаяна трохи не розреготалася вголос.

— Пройдіть нагору, сестро Франо, — сказав Тутовик, — і займіть будь-яку вільну кімнату. Я живу нині сам, і тому…

Чаяна підвелася з-за столу і рушила у вказаному напрямку. З кухні вона вийшла у величеньку вітальню, теж порожню, без усяких меблів. На підлозі лежали згорнуті коци, їх було чотири, з чого Чаяна втямила, що чоловіки громади ночують тут, і що панотець Лего також квартирував у колишнього майстра по шовку.

Нагору вели сходи, піднявшись по яким, Чаяна опинилася на другому поверсі. Тут було чотири спочивальні, і в трьох з них лежали коци — по одному. Меблів в покоїках також не було.

Четверта спочивальня не була так спустошена, як три попередні кімнати. Тут стояло широке подружнє ложе, щоправда без білизни і хоч якогось укривала, невеличкий столик, шафка… На стіні висіло скособочене малювання — шляхтич-дивний та людська дівчина неймовірної для кругловухих вроди тримали, зімкнувши руки, білу троянду.

— Земля тобі пухом, Громославе Водинський, — хмикнула Чаяна, — напевне тебе зарили у землю, бо в Боговладі вже давно не розпалюють поховальних вогнищ. А твоя краля у Чорногорі знайде собі іншого дурня, який поласиться на її вроду.

Жінка сіла на порожнє ліжко і замислилась. Звісно, вона не збиралася їсти сухий хліб з цими дурнями, а чи блаженними — кому як зручніше. Та промова панотця Лего, і те, що його замкнули саме в тому льосі, підштовхнуло її до подальших дій. До того ж, мейдисти, як вона знала, були особами легковірними і ні в чому б її не запідозрили. Самі вони, хоча й годували проповідника-чужинця та давали йому притулок, напевне не зробили б нічого у зло Боговладі. Судячи з відповідей пана Тутовика розлюченому шляхтичу, ремісник-мейдист не брав слова проповідника за керівництво до дії. Навпаки, Чаяна чула від когось зі своїх сусідів по Дому Лларанів, що для оборони стін працюють «навіть мейдисти».

Отже, пополудні того самого дня, Чаяна, знову закутана по самісінькі очі в біле покривало, рушила до ратуші з вузликом у кошику, до якого добросерда громада зібрала їжу своєму душпастирю. Перед тим, як звернути на майдан до ратуші, вона побувала у Шляхетській дільниці і видобула з шафарні Дому Лларанів ще одне біле жалобне вбрання, яке і вдягнула на себе поверх того, що було на ній. А перед цим підділа під перше вбрання ще одне — вбрання зелемінського вивідача, яким вона користувалася в Зеліборі під час своїх походеньок, і яке взяла з собою до Боговлади. Надмір одежі маскував її постать і робив незграбною.

В ратуші ще товклося багато народу, і Чаяна, маскуючи ельфійські переливи голосу та навмисне незграбно ступаючи взутими у шкіряні черевики ногами, спитала у котрогось з вартівників, чи може вона передати їжу заарештованому проповіднику та прийняти його благословення.

На цьому благословенні і тримався весь її задум. Вартівник міг взяти у неї вузлика, а саму вигнати геть… І тоді… Втім, Чаяна була впертою особою…

Однак, її провели до льоху одразу ж. Вартовий, очевидно попереджений суддею Кречетом про подібні з’яви, відчинив перед нею двері льоху, замкнені — як одразу ж втямила Чаяна — лише на засув. І навіть дав їй ліхтар.

— Постукаєте, коли наговоритеся, — сказав вартовий. Чаяна потульно кивнула і прожебоніла:

— Я прийду ще завтра ввечері…

— Авжеж, — буркнув охоронець, — годуйте дармоїда.

До льоху вели широкі кам’яні східці. Це дійсно був підвал якогось складу, перетворений на винний льох. Панотець Лего вигідно розташувався на скринях з росавським вином. Йому дали матрац та укривало, а в кутку поставили цебро для природніх потреб. Хоча в підвалі було холоднувато, проповідник цим не переймався, а пильно читав Святе Письмо при недогарку свічки, видно також залишеному добросердими вартовими.

Побачивши Чаяну, ішторнієць ледве кивнув головою. Вона підійшла поближче і поклала біля нього вузлика.

— Хай благословить тебе Бог, — мовив Лего хрипкуватим баритоном, — а святий Мейді хай буде тобі заступником…

— Дякую панотче, — зашепотіла Чаяна, намагаючись говорити різкіше, — але вам загрожує велика біда… Отой чоловік, на площі, котрий ганив вас, доніс Повелителю Вогнедану, що ви закликаєте видати його у ворожі руки. Повелитель у гніві… Він призначив вашу страту на завтра…

Лего побілів. Очі його вилізли на лоба, а тіло затремтіло, наче у пропасниці. Чаяна трохи не хихикнула вголос — стати великомучеником ішторнієць явно не поспішав.

— Панотче, — зашепотіла знову Чаяна, — я, недостойна, ладна постраждати замість вас. Я віддам вам верхнє вбрання, і ви вийдете з льоху з моїм кошиком. Йдіть до брата Кілеара, туди, де жили весь цей час. Вони ще нічого не знають — я почула про це випадково. Нехай вони вас заховають, доки все затихне.

Ішторнієць навіть не спитав, а що ж станеться з Чаяною, коли вартові помітять підміну. Він був трохи вищий за свою «рятівницю», але, коли нап’яв на себе біле вбрання і загорнувся у покривало, то перетворився на мовчазну закутану постать, в якій не можна було роздивитися її статі.

— Постукайте у двері, - прошепотіла Чаяна. Сама вона натягнула довгу хламиду ішторнійця, зморщивши носика від смороду, задула недогарок, і натягнула на голову ковдру.

Панотець з гідною похвали витримкою піднявся східцями і затарабанив у двері льоху. Вартовий відчинив йому, забрав ліхтар і випустив назовні.

***

Коли двері зачинилися, Чаяна опинилася в повній темряві. Але світло було їй не потрібне — «нічний зір» дозволяв їй бачити нутрощі льоху, заставленого діжками та скринями. В «Одкровенні Безіменного» не говорилося, яка саме стіна була дверима до тунелю, але Чаяна вважала, що це стіна південна, яка якраз і виходила на ріку. До того ж, до ратуші, саме з південного боку примикав найбільший парк у місті, який боговладці поетично називали Пташиним Гаєм. Недарма ж на цьому місці ніколи нічого не будувалося… Гай було насаджено над тунелем, і за століття він і насправді став малесеньким лісом посеред міста.

Принц Ярополк писав, що він, щоб проникнути до тунелю, мав витягнути зі стіни певний камінь, за яким ховалася система важелів. Чаяна зітхнула і розпочала пошуки.

Через кілька годин вона поїла хліба з власного вузлика і видобула зі скрині пляшечку росавського. Сьорбнувши напою просто з горлечка, жінка поставила пляшку і знову пішла до стіни.

Камінь знайшовся тоді, коли Чаяна вже серйозно почала думати, що їй сказати судді Кречету, коли той віднайде її в льосі замість проповідника Лего. Весь її задум тепер здавався їй ідіотським — адже механізми за стільки літ могли просто зіпсуватися. До того ж протилежний кінець тунелю міг бути заваленим так, що вона б просто не вибралася звідтіля. Принц Ярополк, щоправда, запевняв у своєму щоденнику, що він вибирався на поверхню через якийсь душник. Але, за стільки літ душника просто могло вже не існувати.

Однак камінь знайшовся, і стіна поволі повернулася. Без скрипу, чого найбільше боялася Чаяна. Сходи вели вниз… Металеві сходи. Тут же був важіль для закриття дверей.

Повернувши важіль, Чаяна відвернулася від стіни, що поволі стала на місце і закрокувала тунелем, роздумуючи, що про вхід до нього з ратуші не знає навіть суддя Кречет, інакше б він зроду не замкнув там ішторнійця. Панотець Лего, звичайно, не знав про тунель, але задля обережності…

Цікаво, чи знає про тунель Вогнедан… Чи відчуває він щось зараз?

- І піднесуть чужинці мечі на вроду твою, і на мудрість твою…, - пробурмотіла Чаяна, ослизаючись на гладенько шліфованому камені.

Якщо у неї все вийде, то вона попросить воєводу Ріміна зберегти Вогнедану життя… І подивиться, що станеться з його духом…

Чаяна рухалася так вже досить довго, поволі втрачаючи відчуття часу. Вперше в житті в її серці заворушився страх. Врешті, вона вперлася в завал з каміння. Не в стіну, саме в завал, замаскований, очевидячки, під природню купу каміння, які часом трапляються на березі Боговлади.

Жінка скинула біле вбрання, зоставшись в одязі вивідача. Опустила на лице сіточку… Знаючи варварів, вона хотіла дібратися до братового намету без зайвих пригод. Всьому свій час — і війні, і коханню…

Цікаво, що там нині надворі… Чи вже стемніло? Чаяна раптом згадала, що сьогодні вечір Великої Ночі… Боги мої, чотири роки тому… Вона, Чаяна, котра володіла мечем незгірше за Лемпарта, який її і навчав, змушена була складати букетики з квітів поруч з тією недотепою Ставською… Авжеж, зразок пристойності…

Тоді вона теж була в чорному… Звичай… А Вогнедан… Переможець Вогнедан… Срібна гілка з золотим листям в його руках… Його обличчя, сповнене гордовитого суму… Холодний голос Святослава… А потім вона, Чаяна, побачила даровану Повелителем переможцю гілку в волоссі огидної чорногорської дівки…

На пошуки лазівки пішло багато часу, але Чаяна таки віднайшла її, і вибралася на поверхню. Тунелем явно хтось нишпорив, і то не в часи принца Ярополка — душник не був забитим землею, або чимось заваленим ззовні. Щоправда, знаходився він під великим каменем, і ззовні нагадував лисячу нору.

Було темно…По зорям Чаяна визначила, що стемніло нещодавно. Табір варварів був зовсім поруч — про це говорили галас і сморід від вогнищ, відхожих ям та немитих тіл. Двоє вартових якраз стояли десь зовсім поруч. Жінка лягла на землю і поповзла.

Чорна тінь нечутно ковзала по табору, ховаючись за стосами хмизу для вогнищ та наметами, котрі часто були схожі на укривало, розтягнене між чотирма палицями. Розкішними були лише намети знатних, і Чаяна швидко віднайшла потрібний їй намет під корогвою Зелеміню.

Лемпарт та Рудан грали в кості. Вигляд у них обох був знуджений до краю.

— Три…, - говорив Рудан, викидаючи кості на стіл, — ну, я хоч радий, що гостровухий пес нарешті отямився. Навіть ти говорив — здохне, здохне… А так, з ним вже тиждень можна говорити…

— Воєвода, — озвався Лемпарт, — пропонує катувати його на тому березі. Просто перед брамою. Воїслав там — він же хорунжий гриднів, і тому не поїхав до Ведангу…

— Вогнедану, — сказав Логін, — байдуже до Воїслава, і до його батечка… Він оповість ще одну байку про те, що задля дерева роду варто пожертвувати гілкою… Чорта з два вони відчинять браму, навіть якщо Вартислава стратять перед очима всієї Боговлади. Тільки зліші бу… О!

— Не горлай, — сказала Чаяна спокійно, — це не месник з оточеного міста. Це тільки я…

— Сестро! — радісно крикнув Лемпарт, зриваючись з місця, — я думав, ти в Чорногорі! Як ти потрапила сюди…

— Прийшла поговорити зі своїм нареченим, — сказала Чаяна холоднокровно, — з паном воєводою… Я згодна на шлюб і навіть прийняла мейдизм, що може підтвердити боговладська громада вірних… Нині мене звати Франою, братику Кеяне…

— О, ну Франою так Франою, — сказав Лемпарт, — тільки ти вбери щось інше, а то моанці приймуть тебе за дияволицю.

— У мене немає іншого вбрання, — мовила жінка, позіхнувши, — нехай подивиться, чи личить мені чорне… Я хочу поговорити з Ріміним просто зараз, бо маю чудовий подарунок до дня народження Вогнедана, Повелителя.

Лемпарт знизав плечима і накинув на себе довгополий моанський одяг, схожий на недбало скроєний кунтуш-переросток.

— Ходімо, — сказав, — поговорите…

Намет воєводи знаходився в середині табору. Чаяна з цікавістю роздивлялася варварів, їхній одяг і обличчя. Лемпарт таки накинув їй на плечі важкого плаща, замаскувавши вбрання і постать.

Перед воєводським наметом стояла грубо зроблена дерев’яна клітка. В ній сиділо двоє якихось осіб, наскільки могла Чаяна роздивитись, закутих у кайдани. Поруч було вкопано стовпа для покарання провинних вояків, і якийсь з них те покарання відбував — здоровань в шкіряних штанях замашно хльостав прив’язаного до того стовпа винуватця батогом.

— Прості звичаї, - зітхнула Чаяна єхидно, — звичаї незіпсутого зайвою освітою народу.

Воєвода був в наметі не сам. Питво до кухля йому наливала напівгола дівчина невідомо якого походження. Обличчя її було схоже на непроникну маску.

— До вас прибула наречена, — мовила Чаяна моанською, коли вартові біля намету почали розпитувати Лемпарта кого це він привів, і воєвода рявкнув, щоб припинили галас, — а ви розважаєтеся зі шлюхами.

— Чяна! — загорлав Рімін, — Чяна, суко блудлива! Ти таки прийшла!

— «Сука блудлива» — це похвала? — спитала жінка, усміхнувшись, — я отримала вашого листа, пане воєводо? Ви насправді хочете зі мною одружитись? Я задля цього навіть прийняла мейдизм. Можете звати мене Франою, бо ви все одно жахливо нівечите моє ім’я.

— Франа, — засопів воєвода, — ну хай буде Франа… Так навіть краще… Гей, там! Вина і наїдків!

Чаяна пройшла до намету і граційно влаштувалася на горі подушок.

— Вино і наїдки, — сказала, — я не дуже голодна… Але за наші заручини вип’ю.

Вино приніс обірваний слуга-моанець. Чаяна взяла важкий золотий келих страгійської роботи і сказала лагідно:

— За наш майбутній шлюб. Я хочу обвінчатися в мейдистській церкві Боговлади. Вона невеличка, але дуже мені до вподоби.

— Чяно, — буркнув воєвода, — тобто Франо… Я назвав тебе сукою — ти сука і є… Ми застрягли під цим клятим містом, і не маємо змоги розгризти цього горіха. Щоправда у мене з’явилася деяка надія — ми захопили у Веданзі бранців…Вельможу та його вістового Звірюки ледве дихали, але нині вже майже отямилися. Вельможу звати князь Вартислаф…

— О, — розсміялася Чаяна, — вони не обміняли б на Боговладу навіть самого Вогнедана.

— Спробувати треба все, — сказав Рімін, — я хотів умовити його написати листи до свого сина і до правителя. Ублюдок не бажає цього зробити… Сьогодні ввечері з ним ще поговорять, а завтра я накажу хльостати його бичем просто перед головною брамою. Варто, приведіть елберета… Нехай, до речі, він подивиться, яка баба мене любить…

Вартислава Ведангського не ввели — втягли до намету… Його гаптована вояцька сорочка присохла до зраненого тіла. В чорних очах, що тільки й жили на змученому обличчі, палахкотів багряний вогонь.

— Востаннє пропоную тобі, звірюко ельберетська, — мовив воєвода, — напиши листи до боговладських вельмож. Розкажи їм, що опиратися немає сенсу. У мене забагато війська, щоб ви могли чинити опір.

Вартислав усміхнувся страшним, дійсно нелюдським усміхом. Потім помітив Чаяну. Опустив вії… Але так і не озвався.

— Шлюха оця ваша, — сказав Рімін, — прибігла до нас по власній волі. Бо зрозуміла, на чиєму боці сила. Баби — вони розумніші — одразу чують переможця. То що — писатимеш?

Тиша у відповідь. Тиша, і тяжке дихання змученого ельфа.

— До стовпа, — сказав воєвода, — спершу оте вовченя, що при ньому… Може жалість заговорить. А тоді — самого.

Вартислава витягли з намету. Рімін махнув слузі, щоб знову налив кубок.

— Трохи не забув! — гукнув до вартового, — пошліть за чортовим сином Логіним. Він любить ці розваги. Нехай пограється бичем. Ти не бажаєш, Лемпарте?

— Та я не проти, — мовив зелемінець, — з вашого дозволу, воєводо, я принаймні подивлюся... А може й прийму участь…

— Ох і не люблять оцього вашого Вартислафа мої Кеян з Руданом, — зареготав воєвода, коли Лемпарт вийшов, — завжди тут, коли я наказую сікти цих вовчих виплодків. То що, Чяно…чи якщо волиш — Франо… Відзначимо заручини…., - моанець додав непристойність, — як слід?

— Я ж сказала, — мовила жінка, — тільки опісля весілля у боговладській церкві.

— Тьху на твою дурну голову, — заревів воєвода басом, — чи ти, курво, хочеш, щоб я знову тебе… як того разу?

— Вам, мій наречений, — мовила Чаяна манірно, — тільки оце саме у голові. А я прийшла вам сказати, що ви завтра вранці будете у Боговладі.

Знадвору долинув крик… Кричав якийсь молодик, майже хлопчик.

— Казна що, — сказав Рімін на очах тверезіючи. З розпусного п’яниці раптом прозирнув вояк, котрий пережив кільканадцять переможних походів, — неможливо…

— Можливо, — сказала Чаяна, — там тільки потрібно багацько дурної сили. А втім — у вас вистачить людей…

Воєвода слухав Чаяну мовчки. Крики надворі теж замовкли. В наметі запанувала тяжка мовчанка. Наложниця воєводи скулилася в кутку, і здавалося дрімала. Чаяна позирнула на неї і сказала:

— Вигнати під три чорти. Сьогодні ж…

— Опісля весілля, — проревів воєвода, — у боговладській церкві! Гей, хто там є! Вістові! Підіймай вояків! Старшин до мене! Послати за ріку — завтра зранку буде штурм! Будемо відволікати увагу! А ми тим часом! Чяна! Ай да Чяна! Швидко ворушіться, таке і таке вашій матері!

Воєвода підхопився з подушок і широкими кроками заходив по намету. Чаяна з усміхом спостерігала за ним. Рімін раптом схопив її за руку і витягнув надвір.

Біля стовпа для покарань лежав непорушно молодий ведангець в такій же просоченій кров’ю вишиванці, як і у Вартислава. Юнак ледве дихав. Біля нього стояв, позіхаючи, моанський вояк в шкіряних штанях, що виконував обов’язки ката.

Вартислав обвис на ланцюгах, очевидячки теж непритомний. Рудан Логін з жалем згортав батіг.

— Воєвода, — сказав, — не велів вбивати до смерти…

— Сучі сини, — рявкнув Рімін, — киньте це падло, не потрібні мені його листи. Завтра ми будемо у Боговладі! Чуєте? Завтра!

І голосно зареготав, обійнявши Чаяну за плечі.

***

У великій залі боговладського палацу Вогнедан зустрічав світанок Великої Ночі.

О, як же порідшав гурток його приятелів-шляхтичів, з якими він колись разом дорослішав, навчався мистецтву битви і мистецтву віршування… З якими йому було так добре веселитися у давній столиці… Яких називав друзями Принц Яблуневого Саду…

Немає Гордислава Яблуновського — поліг, обороняючи стіни рідного міста. Немає Велеслава Сливицького — помер два дні тому від занадто тяжкої навіть для дивного рани. Нема Огнеслава Рамінського — відважний був лучник, і теж поліг в бою… На самому початку облоги загинув Віродан Ружицький…

Брячислав Ставський нині у Ігворрі — один із кращих її оборонців. Владан Пард оповів, що князівна Владимира таки віддала своє кохання цьому гідному шляхтичу.

В порожню, без картин і гобеленів залу, внесено столи і за ними розмістилися ті, хто прийти в змозі. Воїслав Ведангський, незмінний і вірний… Мирослав Вишневський, відважний воїн, весь час закоханий в якусь невідому панну, котру щоразу описує по іншому… Стражислав Вишенський, його родич і приятель… Юний Винозір Птаха, син судді Кречета… Станіслав Горобинський, далекий родич Вогнеданів, смутний срібний ельф, котрий ще оплакує загибель квітанських родичів.

І двоє нових осіб — В’ячеслав Вишневецький, якого привели з собою родичі, та юний Владан Пард, чорногорець.

Двоє пажів — Войко Тополина та Птаха-ведангець — принесли напої з трав, і трохи росавського вина… І таріль з тістечками, хтозна з чого зробленими придворним кухарем. Але тістечка смачні, і пажі одразу ж отримують свою долю.

Поволі тече бесіда витончених данадільців… Поволі пригадують вони вірші та вишукані вислови… І відживають голоси, охриплі від команд і крику… І тихий усміх освітив смутне лице Воїслава, котрий все тужить за рідними.

— О, я відправив свою панну до Чорногори… І був певен, що більше не стану шукати пригод… Однак «так багато чайок на морському березі»…

— О, Мирослав навіть в спустілій Боговладі…

— Ця діва, прекрасна як зоряниця восени, поглянула на мене…

— А чи немає у неї закоханця, котрий може…

— Всі поєдинки заборонено до перемоги, але я сказав йому…

— «Солодкий світ пісень…», як сказано… Вона обожнює мою гру на лютні…

— Я думав, милий друже, ти краще граєш тятивою лука…

— О, луки і ельфи нероздільні навіть в піснях…

— Скажи краще — нероздільні наші вороги і наші стріли…

— Хмара говорив, що стріляти із засідки некрасиво…

— Війна… Знову війна… Забудьмо, панове…

— Якби наше скромне зібрання освітило жіноче личко…

— Перша пані є великою лучницею і вміє коритися наказу…

— Так, її сотником є пані Ставська…

— О, та невже… Мати Брячислава?

— Дуже суворий командир, неправда ж…

— Не відпустити навіть такої ночі…

— «Світанок зустрічаєм наодинці…»

— Але Повелителю не доведеться…

— О, пані Дана з’явиться разом зі світанком…

— Якщо пси не підуть в атаку…

— В цьому випадку, панове, ми прибудемо на стіни… Але Повелитель все одно зустріне світанок з коханою…

— О, цей світанок Великої ночі…

— Хто б подумав, що переможцем буде Владан Пард… Слава Чорногорі!

— Де ви навчилися складати «ланцюжки», княжичу?

— Князь Влад не повірить нізащо… Але ми всі були свідками…

— Найкращий вірш… І найкраще розуміння миті….

— Пане Владане, ми вам віншуємо…

— О, ми не чули голосу Повелителя — наш Великий Ельф лише усміхається нашим дурощам..

— Ні, він дістає флейту… Слухайте, панове…

І плине музика… Така щемливо ніжна. І ніби бачать присутні, як заходять до зали тіні загиблих… Як сідають з ними до столу відважні боговладці, загиблі за своє місто… Добрі приятелі присутніх тут воїнів. Такі ж відважні… Такі ж вродливі…

— О, вмирати юними, — чується шелест з потойбіччя, — ми ще не намилувалися явним світом… Та ми не шкодуємо… Так судилося…

А Повелитель продовжує грати, наче викликаючи своєю музикою тіні з далекого дубового гаю… Він вбраний цієї ночі як на справжнє свято — юний володар в короні з сяючим каменем… Блакитний кунтуш, розшитий золотим листям… Гаптована блакитним данадільська сорочка… А тлом для його постаті є корогва Ельберу на стіні, єдина нині прикраса великої зали.

Поволі розливається по залі світанок Великої Ночі… І разом з світанком у ледь відхилені вікна вповзає який-то гамір.

— Повелителю! Повелителю!

Це Спалах Іровит. Його ведангська ровта цієї ночі в охороні палацу. Він стискає в руці оголеного меча.

— Варвари в місті! — кричить з порога зали, — вони біжать сюди від ратуші!

— О, ратуша! — виривається у Винозіра Птахи, — там же батько… Але ж звідки там взялися варвари?

Дійсно, звідки? Ратуша посеред міста, парк за нею впирається у міську стіну, вибудовану над самою водою… За всю облогу ту частину стіни жодного разу не штурмували — моанці намагалися пробити тараном брами, але всі чотири брами стольного міста оковані вічним металом Богорівних. Пробити їх неможливо… Або варвари лізли на стіни, однак задіяти все військо, скупчене на протилежному березі Дани, заважала нестача драбин і невелика площа вільного берега попід міськими мурами…

А дивні вже хапають зброю, з якою не розлучаються під час облоги, і бряжчить, вилітаючи з рам, кольорове боговладське скло.

— Ведангську ровту до зали! — наказує Повелитель, і Спалах кидається виконувати наказ.

— Двері на ригель! — гукає Вогнедан до надбіглих воїнів, — лучники до вікон! До бою, ельберійці!

Площа перед палацом вже роїться від ворожих воїнів…

— Луки до бою! — наказує Вогнедан, і його воїни підводять свою зброю.

— Перша лава — стріляй!

Смертоносний свист… Це опісля війни на Півдні з’являться у вояцьких молитвах північан слова: «вбережи мене Боже від ельфійських стріл».

— Друга лава — стріляй!

— О, не зупинити…, - мовить стиха Мирослав Вишневський, — але, принаймні, їх буде трохи менше…

А з площі стріляють по вікнам і з жахом бачить Повелитель, як падає навзнак Воїслав Ведангський, котрий стояв у першій лаві.

— Воїславе! — кидається він до нього, — Воїславе!

А Воїслав сліпо намацує держак моозької стріли, що пронизала йому груди. І окривавлені вуста його намагаються вимовити слова прощання.

— …шерех листя… у дубовім гаї… Вогнедане…

Вправні пальці Вогнеданові висмикують стрілу з рани… І ллється цілюща сила від рук Повелителя, намагаючись утримати друга в цьому світі.

— Що я роблю, — шепоче Вогнедан, — о, що я роблю…

Рана Воїславова дуже важка, а отже до кінця йому її не заживити. Веданг потрапить живим до ворожих рук… Веданг, котрий єдиний, окрім самого Повелителя, знає, як зайти до скарбниці. А про скарбницю Лемпарт напевне оповів своїм хазяям…

Потрібно добити пораненого… Потрібно обірвати життя Воїславове, і приятель в гаю дубовім лише вдячний буде за те, що помер без мук, у цілющому сні.

Підводить голову Повелитель і бачить просто перед собою обох пажів, котрі підбігли до володаря.

— Слухай-но, Тополино, — говорить Вогнедан тоном наказу те, що прийшло йому до голови цієї миті, - ось, тримай ключа…

Витий ключ від потайного ходу висить на шнурочку, на шиї правителя. Вогнедан поспішно стягує його через голову.

— Беріть разом з Горобчиком княжича і несіть його через задні двері до саду. Там, біля водограйчика, грот. В гроті — потайний хід. Ключ від ґраток, двері в глибині відчиняє четвертий камінь зверху. Виберетеся ви до льоху нашого будиночка для розваг. Там і відсидьтеся, доки Воїслав не отямиться. Я зробив, що міг — від напівзаживленої рани він не помре.

Вогнедан віддає ключа Тополині, а тоді, раптово наважившись, виймає з-за поясу флейту і доручає її своєму малому ведангцю.

— Збережи, майбутній воїне, — говорить, — збережи для мого сина…

— А ви, мій Повелителю? — розгублено питає Птаха, — адже варвари…

— Наказую виконати, — говорить Вогнедан крижаним голосом Повелителя Святослава. І обоє пажів вже тягнуть непритомного Веданга до задніх дверей. За чересом Птахи поблискує флейта…

Вогнедан підіймається з колін. Його загиблі воїни лежать біля вікон, а живі скупчилися попід стіною, там, де колись висіло малювання про зустріч майбутніх ельберійців-людей з Богорівними. Очікують з мечами та луками напоготові. Двері зали тріщать під важкими ударами…

Повелитель поправляє на голові обруч корони, зробленої пращурами з металу, який вироблено було не в цьому світі. Меч, прозваний «Державним», вже у нього в руці.

Потайний хід… Вони не встигнуть… Хід вузесенький, а варвари вже майже вибили двері. Однак, можна врятувати хоч би Владана Парда.

— Владане, до ходу, швидко! — кричить Вогнедан, коли варвари вриваються до зали.

— Я помру поруч з вами, Повелителю! — відповідає юний дивний, — не наказуйте мені цього, будь ласка!

Але вже немає часу ні на які накази, окрім сигналу до бою.

— Лучники — стріляй!

Свист стріл… В розбиті двері по мертвим тілам знову пхнеться вороже вояцтво.

— Стріляй!

Мирослав Вишневський відкидає спорожнілий від стріл тул, і видобуває меч…

— Мечі до бою! — гукає Повелитель, — Хай славиться!

— Наш Ельбер! — відгукуються гридні і гості Вогнеданові… Власне з тих гостей біля Вогнедана лише Мирослав Вишневський зі Стражем Вишенським. Любі родичі, майже нерозлучні між собою. І Владан Пард… А інші… Онде лежить Станіслав Горобинський, вбитий стрілою в горло, сріблясте волосся розметалося по підлозі… Молодий Вишневецький… теж мертвий. Винозір ще ворушиться, але…

— Вперед!

Дзвенять мечі у великій залі Боговлади, яка до того чула лише дзвінкі переливи сміху дивних.

Шал бойової люті охопив Вогнедана. Повелителя прикривають Спалах Іровит та Вишенський з Вишневським… Не відстає від правителя Владан, котрий кричить у запалі бою:

— Слава Чорногорі! Слава!

Наче щось вистукує в голові Повелителя ритм бойового Аркану…

— Забагато гостей на цьому святі, - гукає Стражислав Вишенський, — о, вистачило б вина…

І тут таки падає, вражений списом під серце.

— Я наздожену тебе, друже, — зітхає Мирослав, — зачекай у росяних травах…

Підлога зали слизька від крові… Гридні ведангської ровти гідно відходять до неба… Не рахують вони вбитих ворогів, але моанці дорого заплатили за їхню загибель.

Вогнедан вже ледве тримається на ногах… Святковий кунтуш поволі стає з блакитного багряним….

«А Дана, — майнула згадка, — а як же Дана… І що могло статися?!»

В задні двері вже теж вбігають варвари… З саду.

«Чи встигли хлопці витягнути Воїслава? Чи здогадався Тополина закрити за собою хід?»

Повелитель послизається в кривавій калюжі. Правиця його вже не зводиться, рукав є мокрим від крові… Вогнедан перекидає меча в ліву руку і подвоює натиск.

— Хай славиться!

Чи він не чує відгуку, а чи вже нікому відповідати…

Ще один ворог попереду… Вогнедан б’є мечем навкіс… Страшний удар, що одразу випускає людині нутрощі… Тіло молодого дивного, вигартуване найкращим навчителем столиці, віддає битві рештки міці і вправності.

Повелитель обіперся плечима на стіну… Меча він тримає нині обіруч… Туман перед очима… Кривавий туман…

— Живим його беріть! Наказ воєводи!

— О, ні, - мовить Вогнедан, струснувши головою, — час і мені покинути це зібрання…

Він весь збирається для останнього зусилля. Варвари оточили його напівкільцем, але тримаються подалі від страшного меча. Двох найхоробріших, що кинулися вперед, Повелитель розсікає трохи не навпіл.

— Та хапайте ж його, тварюки боягузливі!

Знайомий голос… Дуже знайомий…

- І де в тих звірюках стільки сили — він же Хебта покраяв, як хлібину ножем…

Вогнедан рвучко повертається до стіни і впирає меча в неї руків’ям. Руки, що взялися за лезо, не відчувають болю.

— Хай славиться…, - шепоче юнак, направивши клинка проти серця.

Щось важке вдарило його в потилицю… І опустилася тьма…

Розділ десятий. Богорівний дух

Водоспад Літавець ллється донизу прозорими струменями… Вихлюпується вода з кам’яної чаші, плеще поміж камінням…

Дана сидить на камені… Дана розчісує коси… Вони у неї довгі — нижче коліна… Кохана Дана…

В небі палає сонце Чорногори… Вогнедан простягає долоні до водяних струменів… Та зникає вода, не торкнувшись до спалених спрагою вуст…

Дана не дивиться в його бік… Дана усміхається… Дана-кохана… Дана-ріка… Та, що греблі рве… Дана…

Хоч би краплину води… Та долоні щоразу лишаються сухими…

— О, його палить спрага… Але просити води у цих псів…

— Я б не став соромити свої вуха, але ж це Повелитель…

— Він не захотів би ганьбитися… Дивіться, він отямлюється…

Вогнедан ніяк не може розплющити очей. Ніяк не може зрозуміти, що сталося… Бій у палацовій залі він пригадує собі добре. І те, як хотів кинутися на меч.

— Чому я ще живий? — питає ледве чутно.

— Бо вам не дали померти, — відповідає знайомий голос, — долоні ваші порізані мечем, але вас вдарили по голові до того, як ви наштовхнулися на лезо…

— Пане Вартиславе, — нарешті Вогнедану вдалося підняти повіки, — милий пане Вартиславе…

Голос князя Ведангу… Обличчя… Обличчя якоїсь іншої істоти… В синцях і саднах… Навхрест — багряні рубці від канчука. Волосся нерівно обрізане і висить пасмами. Клапті сорочки присохли до зраненого тіла.

— Це таки я, — знайомий усміх на спотвореному обличчі, - не лякайтесь, Повелителю…

Вогнедан поволі зводить голову. Голова болить… Болить все тіло… Болять порізані клинком долоні… Поранена правиця заніміла…

— Де ми? — запитує юнак стиха.

— У палацовій коморі, - відповідає князь Ведангу, — нас з Іскрою притягли сюди нещодавно. А ви вже тут давненько — ви і решта.

— Хто…ще?

Втім, Вогнедан вже трохи звівся на одному лікті і сяк-так підволікся до стіни. Вартислав сидить поруч. В тяжких кайданах… До нього притулився ще один дивний, замордований до невпізнання.

— Я — Іскра Іровит, мій Повелителю, — стиха говорить другий бранець, — може пам’ятаєте? Брав участь у позаминулих змаганнях як «Мандрівний вогник»…

— О, стріла у гербі, і гасло «Як і вона — несхибні», — шепоче Вогнедан, — твій брат є поручником палацових гриднів Ведангу… Чи радше сказати — був…

— Я ще живий, мій Повелителю…

Спалах Іровит… Лежить тут таки, поруч з братом… Обличчя спотворене ударом меча…

— Хто ще…лишився?

— З вами Мирослав Вишневський, Повелителю…

— А біля нього?

— Княжич Чорногори… Бідолаха ледве дихає…

У Владана Парда замість правиці — обрубок… Культя сяк-так перетягнута уривками сорочки. Юнак аж білий від втрати крові. Мирослав теж весь в закреплій крові….

— Що ж все таки сталося? — питає Вогнедан, а в голові водно повторюється: «Дана… Дана… Дана…»

— Тунель, — коротко відповідає Чорний Дракон, — тунель, Повелителю…

Владан Пард підводить голову і зі стогоном опускає її на Мирославові коліна.

— Пане Вартиславе, — шепоче Вогнедан, і сльози повзуть йому з-під повік, — бідолашний мій пане Вартиславе…

— О, тільки не це, — мовить Охоронець Клейнодів майже люто, — тільки не це, Повелителю… Пси не питали мене про тунель, бо фарбований альбінос напевне забув, що таке взагалі існує. Від мене домагалися, щоб я написав листи вам та Воїславу з проханням здатися. Але, якби мене допитували з метою показати їм вхід, я б краще відкусив би собі язика…

Вогнедан заплющує очі… На що він натякнув Вартиславу… Для чого? Вже нічого не виправиш… Однак, так скривдити…

Брязкіт ланцюга… Теплий дотик до вологої щоки.

— О, та не плачте ж…, - Вартиславів голос бринить ніжністю, — присягаю, що не образився… Звісно, у кожного є свій поріг болю, за яким чоловік може зламатися… Важко звинуватити… Мене тримає при силі лють — я нині живу тільки нею… І тому можу терпіти біль.

— О, пан Вартислав, — шепоче Іскра, — є зразком відваги і мужньости… А я щоразу на допиті ганьбив свої вуха, бо кричав на весь їхній табір… Пси насміхалися наді мною — альбінос з отим його Руданом.

— Кричати від болю не є ганьбою, — мовив Веданг, — ганьбою є плазувати перед переможцем. Ти у мене розумник, Іскро… І мужній воїн… Кричати ти кричав, але не більше… Адже вони хотіли, щоб і ти написав листа до брата…

— О, мої вуха були б червоні від сорому, якби ти зробив це, — озвався Спалах, — хоч я і люблю тебе, братику…

Вогнедан наважується врешті глянути в лице Охоронця Клейнодів. Кладе долоню на його закуті руки.

— Пробачте, — говорить, — я зробив зле, сказавши це… Але що ж все таки трапилося?

— Не вибачайтеся, — сказав Вартислав, — я не зламався на допиті, але провина все одно моя. Пам’ятаєте справу «зеліборської божевільної»?

— Одна особа зникла, одну вбито, — поволі згадує Вогнедан, облизуючи потріскані вуста, — замах на Мирослава — його трохи не зарізали ножем…

— Я мав купу скелець, але не зміг скласти з них картину, — озвався знову Веданг-старший, — оці три справи, малювання Вовчура, яке опинилося в Зеліборі, ще дещо… А вчора я побачив в наметі воєводи Ріміна Чаяну…

— Ні! — сказав Вогнедан, — вона ж у Чорногорі…

— Вона не бранка, Повелителю. Вона заодно зі своїм братом… Це вона вказала моанцям вхід до тунелю…

На цей раз застогнав Мирослав Вишневський. Мовив розпачливо:

— Чому я тоді не придушив цю огидну особу?

— Ні…, - ще раз повторив Вогнедан, — не може бути… У неї ж загинула вся родина… Її мати наклала на себе руки, коли варвари увірвалися до Зелібору…

— Вона божевільна, — повторив Вартислав, — але досить ховатися за словами. Вона — просто зрадниця, мій Повелителю.

— Просто, — шепоче Вогнедан, — так просто…

— Вони, — сказав Вартислав, — вночі розчистили хід… Я чув їхні розмови, і тому уявляю… На світанку почався штурм головної брами, і одночасно варвари зайняли ратушу…

— От чому, — вимовив Спалах, — не було чути рогу з даху ратуші… Я побачив моанців на площі перед палацом…

— Дана, — вимовив Вогнедан, — вона була на стінах… Дана…

— О, краще б їй полягти в бою, — прошепотів Вартислав, — пес Рімін, розлючений довгою облогою, наказав вирізати всіх — і оборонців, і мирних мешканців… Зайве говорити, що перед тим вони жінок… Боговладці, однак, так просто не здалися. Я чув, коли нас везли з табору сюди, що люди і дивні боронилися в будинках і на вулицях, а багато хто підпалював свої садиби, влаштовуючи собі вогняну краду. Але сподівайтесь до останку… Я не бачив мертвими своїх близьких, хоча Лемпарт зволив сповістити мене, що княгиня Ружена загинула, захищаючи Гніздо Драконів. «У мене була гідна дружина» — це все, що я відповів собаці… Але Владислава з Ясною та доньки виїхали з Ведангу, і можливо…

Вогнедан мовчить… Він не має сили сказати змученому тортурами Вартиславу про загибель кревних.

— Воїслава тут нема, отже він мертвий? — запитує тим часом старший Веданг, — чи він був на стінах того ранку?

- Є надія, — шепоче Вогнедан, — що Воїслав живий і на волі… Я звелів пажам витягти його, непритомного, з зали перед тим, як туди увірвалися варвари. І заховати в надійному місці.

— О, якби… — тихе зітхання, — слухайте… Що там?

Грюкіт за дверима… Двері розчахуються, і до комори вштовхують двох чоловік. Старший, кремезний вусань в подертому скривавленому вбранні ремісника, підтримує молодшого — парубка, а радше хлопця, лише трохи старшого за Владана Парда.

— Мої вітання вельможному панству, — говорить вусатий, — тут, вибачайте, темно, як у дупі, а я ж по-вашому бачити не вмію… Не знаю, хто тут є, а я — Будимир Ялівець, а цей дурник — мій підмайстер Богодар Скрипка. Мене захопили в оборонній вежі, куди я відступив, коли сучі моанці полізли вже з обох боків. А Скрипка мій, коли паскуди навалилися на мене купою, замість того, аби тікати світ за очі, поліз мене рятувати, і ось маєте.

— Присаджуйтесь, пане Будимире, — озвався Вогнедан, — тільки обережно, тут дійсно темно…

— О, ні…, - мовив Будимир, — Ваша Ясновельможносте…

Ялівець вже освоївся з темним приміщенням і влаштувався поруч зі Спалахом разом зі своїм підмайстром. Богодар стиха застогнав.

— Боляче? — зітхнув Будимир, — а ти терпи. Не соромся перед шляхтою…

— Пан Будимир командував у мене ополченням, — мовив Вогнедан до Вартислава, — вельми достойна особа.

— О, пан Ялівець та його Канатна Гільдія, — озвався той, — коли варвари лаяли катапульти на міських стінах, я згадував про вас…

— Здохнути мені на місці, якщо це не пан Вартислав, — сказав сумно Будимир, — і вас, отже, скрутили оці недолюдки… Звісно… Канатна Гільдія, і ви ще давали мені замовлення на канати для поромів… Добрі були часи, а я їх не цінив, і торгувався за кожного срібняка…

— Пане Будимире, — сказав Вогнедан, і канатник одразу ж замовк, — поруч з вами на становиську мали бути лучники пані Ставської…

Будимир мовчав так довго, що Вогнедан зрозумів його без слів. Щось запекло під серцем, наче ще одна рана.

— А чого ж, — озвався врешті, - були… Пані Ставська… Я її знав — чуднувата вона якась стала опісля смерти чоловіка, але потім ніби попустило… Вона загинула… І… і всі її воїни.

— Як загинула моя жона? — мовив Вогнедан впрост.

— Кинулася з вежі у річку, поранена, — сказав Будимир, — щоб паскудникам до рук не датися… Відважна вона була, і красунечка, хай їй там добре ведеться у гаї дубовім…

Тиша запала у коморі… Мертва тиша.

— Як не журись у каятті своїм, — сказав Вогнедан рівно,

Чому вона…

Чому не я раніше…

Як плин ріки

Не повернуть її….

О, тиха вода, що повернулася до своїх витоків…

В коморі знову стало занадто тихо. Тільки по-дитячому схлипнув Владан Пард…

Ще через якийсь час відчинилися двері, і охоронці поставили біля порога дзбан з водою. Води було замало для вісьмох поранених, котрі страждали від спраги. Однак, ельберійці хоч трохи змочили собі вуста. Будимир мовив з цього приводу:

— Водички дали — як Чорнобог насцяв… Тьху, знову… Я ж уже собі тричі пообіцяв, що буду виправлятися…

— Вишуканість виразів, — озвався Вартислав, — іноді поступається подібним окресленням події. Але, якщо ви насправді вирішили покинути лихословити, то повинні пожаліти ворога за його захланність.

— Я їх і жалів, — зітхнув Ялівець, — дурнів незмінених… Коли з катапульти, коли з вогнемета…

— Ви уже виправляєтесь, — прошелестів голос князя Ведангу, — це відповідь шляхтича.

— Що там Його вельможність, — прошепотів Будимир так само тихо. — Спить?

— О, напевне, — озвався Вартислав, — я трохи зоставив води у дзбані… Для нього.

— Невже з Ельбером все скінчено, пане князю?

— Боговладу взято, — мовив князь, — війна продовжується.

Вогнедан не розчув, що відповів Будимир, бо чи-то заснув, чи-то зомлів. Десь під ранок він прокинувся від стогону. Стогнав Будимирів підмайстер. Хвилі болю накочували на Повелителя звідусіль, змушуючи забути про власний. Він відчував, що Владан не спить, а лежить, зціпивши зуби, тамуючи біль у ранах… Що пан Спалах потиху марить, а його молодший брат плаче від болю слізьми безсилля і муки… Що не може забутися сном Вишневський… Що Вартислав не може ні лягти ні сісти так, щоб не страждало змучене тіло. А Будимир лається пошепки, забувши про свої обіцянки виправлятися.

І Вогнедан змушує себе встати на тремтячі ноги. Вона приходить, його цілюща сила. Нехай від не може загоїти друзям рани, але, принаймні може зробити, щоб вони відпочили перед наступним днем, що не принесе нічого доброго.

Під теплим дотиком його рук засинають поранені бранці. Притамувавши біль останньому з них, Вогнедан без сил сповзає по стіні. І не засинає, зомліває знову, навіть не торкнувшись дбайливо залишеної для нього води у дзбані.

Ранок розпочався з грюкоту дверей. Двоє вояків довго роздивлялися ельберійців, тоді один ткнув пальцем у Вогнедана, і той поволі піднявся. В дверях виднілося ще двоє північан зі зброєю напоготові.

— У вас почесна варта, Повелителю, — озвався з підлоги Вартислав, — я вдячний вам за те, що ви зробили для мого сина…

— Можливо — «час прощатись», — відповів Вогнедан, — відваги, мої вірні…

Повелителя вивели на задній двір… Сюди виходили двері з кухні та з інших господарчих приміщень. Тут лежали мертві — Вогнедан не міг розріжнити їхніх облич… Напевне, це були челядинці — адже Рімін наказав вирізати всіх. Не воїнів теж… Хоча в останні місяці у Боговладі всі були воїнами…

Руки Вогнедану скрутили ременем, боляче вивернувши поранену правицю. Він прикусив губу. В голові гвіздком засіла одна-єдина думка…

«Столицю взято… Дану вбито… Чому я ще живий?»

З великої зали, куди його привели, вже винесли вбитих. Підлога так і зосталася в кривавих патьоках. На знесених сюди кріслах сиділи люди в різноманітному вбранні — на кількох Вогнедан пізнав моозький і страгійський крій кунтушів. На більше його знань північних звичаїв не вистачило. Отой білявий вусань — напевне астеонець, судячи з вигляду. Обличчя решти знатних вояків — а то напевне були шляхтичі — цілком відповідали їхньому пишному, але бруднючому убранству.

На підвищенні у кріслі розвалився воєвода Рімін. Він крутив в руках корону Богорівних. Біля його ніг жужмом лежала зірвана зі стіни корогва, та Вогнеданів меч.

— От ми і зустрілися, елберете, — сказав воєвода задоволено, — пізнаю залу — я тут колись обідав. І ще тоді вирішив, що ще раз навідаюся в гості. Ти тоді ще зовсім щеням був… Лемпарте, як ти говорив, звали тоді цього вилупка?

— Принц Яблуневого Саду, — ошкірився Лемпарт. Він сидів поміж моанцями поруч зі своїм Руданом, та Вогнедан спочатку їх навіть не помітив. Не тому, що не захотів помічати — князь Зелеміню змінився знову. Від того витонченого смутного дивного, який приїздив востаннє до Боговлади, не зосталося нічого. Ні, напівкровний не погіршав з вигляду, і змінило його не моанське вбрання, коротка зачіска та щетина на підборідді. Змінився вираз обличчя — Лемпарт мав вигляд спокійного і задоволеного життям чоловіка. А вже про Рудана і говорити нічого — син Даркана Логіна явно знайшов своє місце в житті.

Моанською витончене прізвисько Вогнеданове звучало як нісенітниця. Воєвода розреготався знову.

— Чого тільки не вигадають ці звірюки... Але ж ти, Лемпарте, брехав мені… Говорив, що цей молодик є віршомазом. Я й думав, що так воно і є… Але ж його взяли опісля того, як він порубав тут на капусту моїх найкращих мечників. В оцій самій залі…

— Битися він теж уміє, - буркнув Лемпарт вельми неохоче, не бажаючи визнавати цієї цноти за давнім суперником.

— Атож, — пирхнув Рімін, — ну, гаразд… Я знаю, тварино гостровуха, що ти мене розумієш — з принцом Чорріним ти розмовляв без перекладача. Я, воєвода Рімін, проламав брами твого стольного міста. А отже, твоя земля є нині моєю. Втямив?

Вогнедан з хвилину дивиться на моанця, намагаючись втримати рівновагу і не впасти. Біль у ранах є нестерпним, а він ще й знесилив себе, тамуючи біль своїм воїнам. Однак потрібно зостатися на ногах, інакше він, Вогнедан, навіки осоромить свої вуха, простягнувшись долі перед усім цим збіговиськом.

— Де пролита кров наша, — здобувається він врешті на слово, — там є, і буде земля наша… Вам недовго тут панувати, мої любі воріженьки…

Рімін роздивляється його з цікавістю.

— Лемпарте, — говорить врешті, - оце з біса вірно, що нахабству цих гостровухих немає меж… Та й елберети зі звичайними вухами не кращі за оцих вилупків хтозна звідки. Однак, нічого… Моозці, страгійці і хто там ще, теж намагалися нам суперечити. А тепер — одні нам служать, а інші лежать в землі.

— О, іноді краще лежати, ніж служити, — сказав Вогнедан неголосно, — бо часто у тих, хто служить завойовникам, земля починає горіти під ногами…

— Натякаєш на отих квітанських лісових розбійників? — ошкірився воєвода, — Гранін з ними зладнає, будь певен. Але у мене до тебе інше питання, елберетський правителю. Твій князь Лемпарт, що нині зветься Кеяном, оповів мені, що в боговладському палаці золота — незміряно. Срібла теж — я й досі згадую ту фігурку, яку ти подарував принцу Літтону. Не бреше Лемпарт, чи то пак Кеян. Але ж окрім тканин та отого вашого шовку тут нічого нема. Самі голі стіни та срібний, ніде правди діти, кухонний посуд. А оцей ось Кеян, надалі так його і зватиму, бо на його поганському імені у мене весь час заплітається язик, присягає, що у палаці є скарбниця, і там уже…

— Не знаю, про що ви…, - мовив рівно Повелитель, — єдиним скарбом мого Краю є сила духу його оборонців.

— Не знаєте, Повелителю? — єхидно втрутився Лемпарт, — а я так певен, що скарбниця навіть поповнилася за дні облоги… Кудись же та зникли з палацу оздоби та малювання. І в книгозбірні порожньо, хоча якраз оті ваші сувої потрібні північанам хіба щоб розпалити ними вогнище. Ти знаєш, де скарбниця, Вогнедане, бо отой напівтруп Святослав мусив тобі про це оповісти. Можливо це відомо і Охоронцю Клейнодів, але тобі — відомо напевне.

Зелемінець підвівся з крісла і зупинився перед Вогнеданом, зверхньо усміхаючись.

— Коли моанці, - сказав, — винесуть звідти все цінне, ми з Руданом влаштуємо вогнище з отих сувоїв.

— Що ж, сподівайтесь, — відповів Вогнедан, — шукайте… Що знайдете — все ваше.

Лемпарт, ошкірившись, вдарив в лице зв’язаного ельберійця. Повелитель похитнувся, але втримався на ногах..

— Завдаток, — сказав, — прийми в рахунок скарбу…

І плюнув кров'ю в обличчя зраднику. Зелемінець знову заніс руку, але воєвода рявкнув владно:

— Досить, собачий сину, все одно ти з нього нічого не виб’єш… Мовчатиме каменюкою, як і його Вартислаф. У мене є кращий спосіб змусити заговорити цього віршомаза. Щоб хто там не казав, а дурні, які марають чорнилом телячі шкіри, чи оці їхні папірці, є слабодухими, хоч як би вони там не махали мечем… Ні, не так… Жалісливими… Шагратіне, в саду все готове?

— Авжеж, — озвався моанець, — з вечора ще закінчили.

— То ведіть його туди, але спершу притягніть решту…

В палацових садах були поламані всі загорожі. З міста вітер доносив дим з солодкаво-огидним запахом. То горіла Боговлада — пожежі поволі перекидалися з будинку на будинок. На галявині парку просто за парадним крилом палацу було викопано ями. Поруч лежали грубо обтесані загострені палі, вищі за людський зріст. Навпроти — віз з встановленому на ньому дерев’яною кліткою.

І жменька зранених бранців біля отих паль в оточенні варти і моанських вояків, жадібних до кривавих розваг.

Вартислав попереду… Милий пан Вартислав, батьків друг і відважний воїн. Кайдани з нього зняли, руки скрутили за спиною… В глибині чорних очей танцюють багряні вогники.

Інші… Брати Іровити підтримують одне одного плечима… Вишневський похилився на Будимира, ледве тримаючись на ногах… Владан обійняв єдиною вцілілою рукою Богодара Скрипку і майже висить на ньому, час від часу зомліваючи.

— Отже, слухайте, — басить воєвода, — тут є сім паль…

Він підносить розчепірену п’ятірню і виставляє два пальці на лівиці.

— Пан моанець, — говорить Вартислав з легкою насмішкою в голосі, - напевне хоче показати нам, що вміє рахувати…

— До семи, — шепоче Вишневський, силячись на усмішку. Вогнедан розуміє, що більшість бранців вже втямила, що на них очікує. І теж порахувала знаряддя вбивства.

— Таке і таке його мамі, - опам’ятовується воєвода, — зовсім забув, що з цих поганців по-нашому розуміє окрім головного вовцюги лише цей чортів Вартислаф… Рудане, поганцю, перекладай, щоб всі зрозуміли… Мені потрібна палацова скарбниця… Князь Кеян говорить, що про неї знає ваш колишній правитель, і можливо — князь Ведангу…

— Князь Вартислав не знає, де скарбниця, — розліпляє Вогнедан розбиті вуста, — це передається від батька до сина…

— Ну гаразд…, - тягне воєвода, — від батька до сина, говориш? Добре, тоді слухайте… Бачите оці ось палі? Це дуже гострі сидіння, куди тим кріселкам… Спершу нахромимо, тоді піднімемо, тоді вкопаємо… У Веданзі гостровухі здихали на таких штуках по кілька днів… Та й звичайним людцям воно не з медом. Тож благайте свого… як там його… Вогнедана, щоб він оповів мені щиру правду. А бажано — щоб і дорогу показав. Я певен, що він бреше, що більше ніхто не знає, де зберігається золото Боговлади. Сподівається, що ми його допитувати будемо… Так присягаюся, що не торкну і пальцем вашого віршомазика. Ви будете здихати замість нього. На оцих ось паколах. Тому їх і сім, а не вісім. Втямили? А коли я отримаю своє золото, то подарую вам життя.

Вогнедан дивиться на своїх вірних і не може вимовити й слова. Він навіть бажає, щоб всі семеро попросили його зізнатися…. Моанці, звісно, можуть і обдурити… Стратять всіх, вже отримавши скарбницю. Можливо — і на палях… Але тоді в тому не буде його провини.

Воєводі потрібне золото… В скарбниці ж те, що створювалося століттями… Воно згорить за кілька годин… Сувої, написані від руки… Сувої, друковані з вирізаних дошок…Самі ці дошки, різьблені рунами… Малювання, гобелени, статуетки… Краса і гармонія старої Боговлади…

— Пане Вартиславе, — врешті мовив Вогнедан до Веданга, — ваші життя дорожчі мені за всі скарби Корони Краю… Життя всіх сімох моїх воїнів… Одне ваше слово — і я віддам гієнам все… Золото — до варварських кишень, мистецькі твори — під їхні чоботи. Скажіть мені… Нехай хто-небудь скаже… Навіть, якщо це одна єдина особа з вас усіх…

— Вино випите — навіщо келихи, — сказав Вартислав спокійно, — скінчено, Повелителю… Боговладські прикраси на вошивих кожухах матимуть дуже негармонійний вигляд. Не віддавайте їм нічого! І будь воно все прокляте! Дух не вмирає… Чи чуєте, пси?

Рудан передав Ріміну моанською Вартиславову відповідь. Той хмикнув:

— Впертого вовцюгу не злякати і кілком. А знаєте ви, поганці, чому вас мають стратити саме так? Це мені ваш Кеян порадив… Бо смерть ця гидка і некрасива… Тьху на ваші дурні голови, хіба смерть може бути красивою?… Подивіться он туди і уявіть собі, як будете здихати! А ти, як там тебе…Вогнедан… будеш милуватися цим видовиськом з оцієї клітки. Доки всі не сконають.

— Це тобі замість яблуневого саду, Повелителю, — додав Рудан, переклавши слова воєводи, — сім гарненьких яблуньок… І часу помилуватися у тебе буде вдосталь.

— Скажіть же, — повторив Вогнедан, дивлячись на гурток змучених людей і дивних, — будь ласка…

— Давайте по одному, — милостиво дозволив воєвода, — отже оця звірюка воліє здохнути як вовк у пастці…На кілку… Наступні двоє…Чого мовчите?

Іскра Іровит підвів очі на старшого брата. Зітхнув, наче схлипнув.

— Я кричатиму, брате, — мовив, — не бери цього за зле…

— О, я певен, що Іровити не зганьблять своїх вух, — мовив Спалах спокійно, — тут же не в скарбниці справа, а в гонорі. Я б порадив огидним особам, які намагаються зображувати з себе переможців, дбати про свій майбутній похорон, а не про чужі скарби.

— Сучі діти! — рявкнув Рімін, — наступні двоє… От ти, чоловіче, як тебе там… Здоровий чортяка… Не тільки життя тобі залишу, але й на службу візьму. Не рабом будеш — вільним вояком. Надбаєш стільки, скільки за все життя не бачив, прислужуючи гостровухим.

— Це кому я прислужував? — єхидно спитав Будимир, — я, голова Гільдії Канатників і сам канатних справ майстер? Щоб тобі, клята моанська пико, самому здохнути лихою смертю! Щоб тебе покрила виразками багряна чума! Щоб ти все своє життя страждав від лихоманки і різачки… Щоб тобі очі вилізли на лоба, та так і залишилися… Щоб на твій похорон прийшли самі воріженьки і плюнули на твою могилу….

— О, милий пане Будимире, — простогнав Вишневський, який трохи отямився, почувши могутній бас майстра канатних справ, — все це можна сказати набагато вишуканіше… Я бажаю всім моанцям, а особливо — зелемінським зрадникам все наступне життя плазувати в багні…

- І ніколи сонця не побачити, — додав Будимир, — дякую, пане Мирославе…

— Так, — хмикнув воєвода, — лишилися щенята… Ельфійського виплодка не варто і питати, а ось ти… як там тебе…

— Тебе питають, як звешся! — рявкнув Рудан до підмайстра Скрипки.

— Ну, Богодаром, — буркнув хлопчина.

— Що скажеш на те, якщо я тобі дозволю взяти з тієї скарбниці скільки в руки влізе, Богодар? — спитав воєвода, — Бо помирати ти боїшся — по морді видно. А так — матимеш і життя і гроші.

— Дурним був би, якби не боявся, — буркнув хлопчина, — ви б і самі такого боялися… А тільки пропадіть ви пропадом з вашим золотом. Та й золото те не ваше — грабоване пропонуєте у нагороду.

Владан Пард підвів голову і подивився на свого сусіда.

— Гаразд, — сказав, — приємне було знайомство, Богодаре. Я б оце, на місці Повелителя, мовчав би просто на злість оцим паскудам… Вони ж нас все одно прикінчать — коли це брудні варвари дотримували слова. Але набратися ще й ганьби до поганої смерти…

Рімін поволі буряковів, слухаючи Руданів переклад.

— Добре, — мовив до Вогнедана, — наступного дня ти віддаси мені все, аби припинити їхні муки…

— О, мій Повелителю, — сказав Вартислав з холодною люттю в голосі, - не робіть цього, навіть, коли хтось з нас благатиме вас про це.

— От з тебе і почнемо, — сказав Рімін. А цього — до клітки. І стежте, щоб він дивився.

***

Час спинився для Вогнедана… Поволі рухалося по небу сонце в диму пожеж…

Іскра кричав години дві… Тоді знесилився і замовк… Хлопчині Богодару пощастило — він помер на самому початку страти, і нині його тіло вже дзьобали невідь звідки налетілі круки… Вишневський зомлів одразу — з усіх бранців він був поранений найтяжче. Пан Будимир продовжував лаяти моанців останніми словами. Владан марив водоспадами Чорногори і кликав матусю Мальву… Старший Іровит стиха стогнав. І страшнішою від криків та стогонів була камінна мовчанка Вартислава.

А вмирати вони почали лише наступного дня…

Вогнедан відчував, як прокочуються по тілу хвилі чужого болю. Весь перший день і страшну ніч він відчував муки кожного зі своїх воїнів. Це було прокляття цілительства, його зворотня сторона — прямий зв’язок з гинучим розумом.

Якби Повелитель мав сильніші здібності до зцілення, відчуття цього болю спалило б його мозок. А так — він лише пережив сім смертей…

Він знав, що так станеться, і тільки це виправдовувало його у власних очах. Моанський воєвода зробив його, Вогнедана, винуватцем страшної смерті дорогих йому осіб… І Повелитель розумів, що ця вина залишиться з ним назавжди, скільки б йому не зосталося життя…

Він помер разом з Богодаром, коли страшне знаряддя вбивства, бувши невірно направленим, розірвало тому нутрощі… Він відчув смерть Вишневського, і знав, що Мирослав ступив у росяні трави раніше, ніж це помітила варта…

Він зрозумів, що Владан помирає, раніше, ніж той підвів почорніле обличчя і прохрипів, щоб Повелитель не забув його вірша, який було визнано першим у Велику Ніч.

Потім згас Іскра… І майже одночасно з ним відстраждав його брат.

Будимир лаявся аж до смертної години. Востаннє він запропонував Рудану з Лемпартом, котрі час від часу приходили помилуватися стратою, щоб вони поцілували його в сідницю і побажав їм захворіти проказою і зогнити живцем.

Воєвода Рімін з’являвся на місці страти досить частенько. З келихом в руці, розпашілий і злий. Вогнедан не говорив з ним, не відповідав на питання… Не чув глузливих слів Лемпарта та Рудана. Не бачив Чаяни, весілля з якою і святкував моанець. Він помирав вшосте і отямився тоді, коли Будимирова лайка змінилася передсмертним хрипом.

Вартислав Ведангський дожив до другого світанку. Весь цей час він не розімкнув прокушених наскрізь вуст. Вогнедан відчував ту невситиму злобу, яка і помагала Чорному Дракону не кричати від болю. Злобу навпіл з ніжністю до нього, Вогнедана. Веданг ні разу не вимовив слова докору. Власне, Повелитель знав, що його не звинуватив ніхто з семи загиблих… Його рішення не підлягало обговоренню. Так було виховано боговладців змалечку — і гостровухих, і кругловухих. Якщо Повелитель знайшов за потрібне зберегти недоторканою скарбницю Краю, то так воно і мало бути… За будь-яку ціну.

— Мій Повелителю, — сказав голосно Вартислав на світанку, — Дракон відлітає…

— Милий пане Вартиславе, — прошепотів Вогнедан і помер всьоме.

Воєвода Рімін полишив Боговладу того ж дня, бо вогонь, пожираючи місто, підступив до палацу. Частина його війська під проводом замісника Шагратіна рушило на Квітан, на допомогу воєводі Граніну.

Сам же Рімін мав на руках указ Іркана Чорріна про повернення до Моани. Імператор писав, що Рімін буде йому потрібен на півночі, де почалися заворушення у Астеоні. Воєвода мав досвід у війні з астеонцями, але не без жалю покинув теплий південь. Ризикувати головою він міг і там, і тут, але в цьому клятому Ельберу все ж таки було тепліше.

З Ріміним їхали Кеян Зелемінський та Рудан Логін, який називав себе нині Предславським воєводою. В обозі величенького загону, котрий складався з моанців Ріміна, та усякої потолочі, навербованої Кеяном-Лемпартом в Зелеміню, двоє коней тягнули воза з дерев’яною кліткою.

Позаду залишилися палаюча Боговлада, сплюндрована частина Данаділу, спустошений Веданг, мешканці якого ховалися по яругах та лісках. Зелемінь було спалено до цна — людність ховалася в Зелемінському лісі. Зелібор вцілів, бо брами міста було відчинено зрадниками Кеяна… Вціліли і Предслава зі Збраславом, де нині були моанські залоги.

Вогнедан не знав, що сталося з Дубном та Радином. Ці міста мали сильні укріплення, і могли б протриматися довго. Але тепер, коли не стало стольного міста…

А далі був шлях на північ по грузьким дорогам. Через понищену моанцями Страгію… Через розтоптані ними краї, назви яких були знайомі бранцеві тільки з сувоїв по землезнавству.

Лемпарт з Руданом перші дні дороги знаходили задоволення в тому, щоб насміхатися над полонеником. Вогнедан навіть не повертав голови. Він майже нічого не їв, але воду, кухоль з якою щодня охоронці просовували під дверцята, пив маленькими ковточками. Потім почав змушувати себе їсти шматки черствого хліба, які видавалися разом з водою.

Вмирати він не хотів. Вартислав, гинучи, неначе передав Повелителю оту ведангівську лють, яка була стрижнем його духу. Вогнедан нині бажав вижити і помститися. Однак — не за будь-яку ціну. Коли Лемпарт з Руданом наказали варті не випускати його з клітки до вітру, Вогнедан відмовився від води і їжі зовсім і став тихо згасати. Воєвода Рімін ревів на князя Кеяна розлюченим ведмедем — в імператорському указі були рядки, котрі стосувалися Повелителя-бранця. Імператор наказував взяти живим правителя елберетів і привезти його до столиці.

Рімін пишався тим, що виконав наказ раніше, аніж гонець з Півночі дібрався до Боговлади. Втратити цінного бранця воєвода не мав наміру, тим більше йому і досі не давала спокою ота скарбниця.

Опісля того, як Рімін особисто наказав вартовим давати полоненому можливість справляти потреби не в клітці, і прислав до нього полкового знахаря, аби той обробив запалені рани, Вогнедан і почав потроху їсти й пити. І загорнувся в ельберійський вовняний плащ, який звелів вкинути до клітки воєвода. Плащ пахнув димом і був продертим посередині якоюсь зброєю. Довкола розтину закрепли темні плями.

Знятий з убитого земляка плащ не міг дошкулити Вогнедану. Як тільки Повелитель заплющував очі, сім паль з конаючими на них людьми і дивними наче були намальованими на зворотньому боці повік. Він заплатив страшну ціну за те, щоб збереглася пам’ять про Ельбер, навіть, якщо моанці засядуть на його землях надовго.

Воєводі він, ясна річ збрехав — про колодязь з потайними дверима знали п’ятеро князів і Повелитель. Тобто — князі провінцій та спадкоємець трону, яко князь Данадільський. Вартислав знав… Та нема Вартислава… Немає Буревія і Володаря… Влад Пард — нині єдиний охоронець скарбу. І Воїслав Ведангський, якщо йому вдасться вижити. Чи встиг Буревій передати таємницю сину, про те Вогнедан не відав. Але Влад знає… І оповість Світляну Саламандру, коли в тому буде потреба.

Назовні ставало все холодніше. Полили дощі. Загін Ріміна брьохав непролазною грязюкою під лайки і сороміцькі пісеньки, якими вояки підбадьорювали себе. Лемпарт з Руданом, хвала Богам, перестали приходити і докучати полоненому. Зате прийшла Чаяна. Разом з Ріміним, котрий знову завів мову про скарбницю.

Золото Боговлади, про яке йому багато оповідав Лемпарт, немилосердно прибріхуючи, засліпило очі жадібному воєводі. Якби не імператорський указ, він би перекопав весь острів, незважаючи на пожежі. І тепер мізкував, якби втаїти від свого Імператора існування і боговладської скарбниці і бранця, котрий єдиний може вказати її місцезнаходження.

Вогнедан не озивався ні до Ріміна, ні до Чаяни. На колишню дружину він лише глянув, але так, що жінка відсахнулася від клітки. Він не звернув уваги на те, що їжа стала трохи кращою, а вода не такою застояною і смердючою. Кожушину, яку наказав дати йому воєвода, коли почав падати сніг, Повелитель наче не помітив, і так і зостався в плащі невідомого ельберійця.

Сніг… В Ельбері він був рідкістю… Іноді траплялися сніжні зими в Зелеміню. Сніг лежав на верхах Чорногори… У Боговладі сніг випав лише раз, коли Вогнедан був ще зовсім дитям…

Ночувало військо то в чистім полі, то по селищах, де хатки швидше нагадувати криті землянки, вікон не мали зовсім, а дим від печі, чи хатнього вогнища підіймався у дірку в стелі. Вогнеданові рани почали затягуватися, і, хоча він прикидався слабшим, ніж є насправді, на нього вдягли тяжкі кайдани, які давили йому навіть не тіло — душу.

Ще один град на березі ріки був трохи більшим, аніж інші, подібні йому. Посеред дерев’яних хатинок, розкиданих по берегу, пишалася фортеця з темного каменю. Клітку з полоненим до того часу поставили на сани. Натовп біг за переможним військом, щось радісно вигукуючи.

Вогнедан вже звик, що в кожному граді по клітці кидають грязюкою, а згодом — мерзлим груддям. Знайоме торохкотіння змінилося тишею — перед Ріміним та його прибічними охоронцями розчинилася брама фортеці.

Ельберійця вивели з клітки і штовхнули в низькі прочинені дверцята. В коридорчику було темно… І двері навсібіч. В одні з них і заштовхнули Повелителя.

В кімнатці не було навіть настилу з дошок… Слизький камінний виступець, такий же холодний, як і гола підлога. Іній на стінах. Холод…

Ще раз грюкнули двері, і двоє вартівників внесли жаровню з тліючим вугіллям. За ними, свідомий свого милосердя, зайшов воєвода Рімін.

— Це, щоб від холоду не здох, — мовив, — чого кожушка не взяв, тварюко? Був би в теплі, а то ці твої землячки — Кеян з Руданом — підсунули тобі плаща з убитого, та ще й попсутого плаща. Завтра я доповім Його Могутньости, що виконав його бажання. І покажу йому тебе, вовча породо… Диви, і очі світяться, що болотяні вогні… З вашими бабами точно нечистий ночував… Трофей, таке і таке твоїй мамі. Чого мовчиш, звірюко елберетська? Хоч би подякував за тепло.

Воєвода постояв, так і не дочекавшись відповіді, тоді сказав неголосно:

— Я доповів Його Могутньости, що байки про золото ваше моозці та страгійці вигадали… Інакше, ти уже був би в камері тортур…

Вогнедан усміхнувся так, що воєвода плюнув і сказав уже голосно:

— Прокляте насіння… Один все мовчав та усміхався, і другий — за ті самі штучки… Ви чи не рідня з отим Вартислафом, хай йому на тому світі гикнеться? Тьху! Подивимося, що скаже завтра Його Могутність… Можливо одразу накаже тебе повісити, а можливо позаздриш Вартислафу…

Повелитель провів очима натоптану постать воєводи. Він знав, звідки взялося у Ріміна оце раптове милосердя до в’язня. Воєвода хотів привласнити боговладське золото в обхід Імператора. І сподівався таки витягнути з полоненика його таємницю. Вогнедан не сумнівався, що пан Рімін вже шкодує, що замучив дорогих бранцю осіб — без цього легше було б увійти в довіру. А порадив йому стратити полонених Кеян… Він же — Лемпарт Зелемінський.

Можливо, варвар позбавить зрадника свого покровительства… Хоча… Вони ж тепер родичі. Чаяна… Чаяна — дружина цього бородатого опудала у вошивому кожусі… Він, Вогнедан, ніколи не пишався собою, але вважав, що є трошки красивішим від моанського варвара.

Чаяна пустила вбивць до Боговлади… Його вірні померли і через Чаяну теж…

Повелитель згорнувся клубочком під плащем. Заплющив очі. І знову побачив, як хапає скривавленим ротом повітря син князя Влада… Улюбленець князя Чорногори… Переможець останніх в Ельбері Змагань Великої Ночі… «Вірша… не забудьте… Повелителю…»

— «Як ті слова,

Що душу полонили, — поволі вимовив Вогнедан рядки вірша, котрий вразив його тієї ночі перед падінням міста:

Звисають з листя крапельки роси —

Мов сльози смутку

За минулим милим.»

Владан, хлопчисько Владан, для якого найбільшою карою колись було віршування…

— О, не забуду…, - сказав Повелитель, — але ж як жаль, що твої слова, Владане, помруть разом зі мною…

Зі сну його вирвали штурханом вартівники і виштовхали з цюпи до коридорчику, а тоді — надвір. Довго вели якимись критими переходами, тоді — під камінним склепінням з ослизлими стінами. Ще довше чекали перед високими дверима з несподівано красивою різьбою. І нарешті двері відчинилися.

Звісна річ, у варварів теж є зала для зібрань… А як же інакше… Навряд чи вони тут танцюють — серед присутніх немає жодної жінки. Тільки чоловіки. Всі як один — товстелезні, мабуть — через надмір одягу. Та й то — у величезній кімнаті лише один комин, і хоч полум’я в ньому аж гуготить, все одно страхітливо холодно.

Вельможі сидять на лавах попід стінами. А на підвищенні — розкішне крісло з ручками-левами. Шоррогська робота… Воєвода Рімін в оточення почту важно пишається посеред зали. Серед того почту і обоє зрадників. Та не на них дивиться скутий кайданами бранець.

Бо вже заревів ріг, і підхопилися моанські вельможі. А тоді зігнулися в уклоні. Всі, навіть четверо Вогнеданових охоронців. Вогнедан, що так і зостався стояти, ледь примружив очі від здивування.

Він звик, що північани є міцними здорованями. А до східців трону від бокових дверцят швиденько йшов кістлявий худенький чоловічок з козлячою борідкою. Походження від волоцюг зі сходу було написано на його обличчі. Вогнедан раптом згадав Літона, тобто Літтона… Принц варварів успадкував від батька свої трохи скісні очі і вилиці.

Цікаво, де зараз Літтон? Взявся за розум і десь проливає кров задля золота?

Іркан Чоррін розташувався на троні під рев рогу. Нетерпляче змахнув рукою. Воєвода Рімін, закректавши, відбив ще два уклони.

— За наказом вашим, — розпочав хрипко, — прибув Ваша Могутньосте!

— Як наші справи на Півдні Моанії? — питає Іркан.

Моанською це звучить як «У Моахетанзі». Отже, його, Вогнедана, Ельбер вже південь імперії… Моахетанг…

Воєвода запопадливо доповідає, що справи йдуть пречудово. Столицю взято. Опору скоро прийде край. Зостається Чорногора, однак війна з Ішторном…

— Справа найближчого майбутнього, — говорить з трону Іркан, — наша війна з Ішторном — справа найближчого майбутнього. Двом вовчицям не вжитися в одному лігві. Нехай вони жеруть Чорногору, а ми потім зжеремо їх! О, що я бачу! Ти привіз мені елберета, Дісане? Я хочу подивитися, чи правда вони є тваринами, як-то запевняють священики. Ця тварина, принаймні, ходить на задніх лапах, і навіть не зволила схилитися переді мною…

Вогнедана хапають за плечі і намагаються пригнути до підлоги. Він випростується над силу, але його все одно жбурляють обличчям донизу.

— Цікаво, — говорить Чоррін, — чотири дурні ледве зладнали з закутим… Подивимось, як ви зладнаєте з ним, коли на ньому не буде кайданів. Я чув, що елберети добрі вояки — от ми це зараз і перевіримо… Підведіть!

Вогнедан зводиться на ноги сам, відштовхнувши вартівників. Кайдани з нього збиває якийсь спішно викликаний чоловік, напівголий і в нашийнику. Чоловік перелякано зиркає в бік можновладців і робить свою справу настільки швидко, наскільки це можливо.

Іркан Чоррін тим часом роздивляється піднесені йому Ріміним п’ятипроменевий обруч, корогву, заляпану знизу кров’ю хто-зна якого захисника, та Вогнеданів меч.

— Говорили, — сипить він, — що на Півдні і вулиці встелено золотом… А це… Що це… Тьху! Вінець правителя… Це що — вінець? І це що — меч? Тут же нема жодного самоцвіту… Камінь цей фальшивий, одразу видно. Відріжу брехунам язики…

— Окрім тканин та шовку там нічого й нема, — підспівує Рімін, — однак жити там добре… Тепло, сонячно… Колишнє стольне місто я пропоную наректи вашим ім’ям….

— О, ти підлабузник, Дісане, — хмикає волостелин, — тому ти й досі живий… Трофеї забирай — це додасть чести твоєму роду. Ну що там, впоралися вже?

Вогнедан вже стоїть вільно і обдивляється Його Могутність… Дійсно, де вже там південцям… Над вузесеньким личком імператора — величезна шапка, обшита дорогоцінним камінням. Довгополий важкий одяг тягне Чорріна додолу — стільки нашито на ньому прикрас. І тканина теж нівроку — золотава парча все з тієї ж Шорроги. З Острівним Королівством моанці поки що торгують — фльота у Чорріна поганенька.

— Давайте його поближче! — командує Іркан, — хочу подивитися, чи й насправді у цього чоловіка звірячі вуха…

Він навіть зводиться зі свого сідала і спускається вниз. Довго обдивляється Вогнедана, врешті хапає його за вухо кістлявими пальцями. Обмацавши, відпускає бранця, і хмикає:

— Язики брехунам таки одріжу… Чоловік як чоловік… Ну, вуха гострі, і з морди трохи не такий… Патли як у баби… Це ж треба — мужик, а з косою, мов незаміжня дівка… Он, шоррогські купці брешуть, що на Південних островах взагалі живе люд ликом чорний, з вигляду мов демони… Зараз я перевірю, який він у бою, ваш елберет… А то здається мені, Дісане, що ти байки оповідав в донесеннях своїх… Що жменька отаких от людців переполовинила військо воєводи Граніна… Що втрати у тебе жахливі… Дайте йому… ну хоч би спис… А оцей ось…

Чоррін вказав на одного з тих моанців, котрий вартував Вогнедана.

— Оцей ось нехай теж візьме спис… І покаже своє вміння. Обидва покажуть…

Вогнедану всовують до руки коротку сулицю. Вояк навпроти задоволено шкіриться. Він певен перемоги…

Битися для потіхи огидних варварів? Чоррін вже знову розвалився на троні, а моанці підбадьорюють вояка вигуками… Вогнедан бере сулицю напереваги і помічає, як зловтішно вишкірюється Лемпарт Драган.

Зрадник Лемпарт… Винуватець загибелі Ельберу.

— Мені, - мовить Вогнедан спокійно, — не личить битися з простим вояком… Нехай проти мене вийде воїн, рівний мені за походженням. Наприклад, князь Кеян… Або ви, ваша вельможносте…

— Ти диви, — говорить Чоррін здивовано, — а таки правду говорять, що погани з Півдня гордість мають непомірну. Рівні тобі за походженням!.. Та доки я не зволю сказати протилежне, ти є моїм рабом… І битися тобі личить навіть не з воїном — з рабом…

Вогнедан усміхнувся… І побачив, що Лемпарт вже не стовбичить в першому ряді глядачів. Зрозумів щось по виразу його обличчя?… О, ну тоді…

Перед очима Вогнедановими на коротку страшну мить спалахує сонце в клубах чорного диму… І сім паль з настромленими на них тілами, на тлі багряного заходу…

— О, мій яблуневий сад! — кричить він, одночасно метаючи списа у напрямі крісла з ручками-левами…

Вогнедана збивають з ніг раніше, ніж він встиг роздивитись, чи влучив. Б’ють ногами, держаками списів…

— Припинити! — вереск, — припинити!

Ельберієць ледве дихає, відчуваючи, що має зламане ребро, а то і декілька. Його піднімають на ноги… Кров заливає Вогнеданові очі, але він уже бачить з жалем, що не вдалося.

Підвела поранена правиця… Треба було метати з лівої, але ж він спершу хотів прохромити Кеяна, котрий стояв під праву руку. І не перекинув списа до шульги…

Чоррін в своєму кріслі поволі виповзає з шапки… Саме виповзає — шапку прибито списом до спинки трону. Вогнедану раптово стає смішно — настільки гидким є цей чоловічок, котрий послав своїх убивць знищити його країну…

— Сучий син! — говорить Іркан Чоррін. Говорить з мимовільним захопленням, — ох і сучий син… Не брехав ти, Дісане — загін таких пекельних виплодків має і битися, мов зграя чортяк. Гей, там — наказую відвести мого раба до пристойних покоїв. Мого особистого раба… Годувати й лікувати… Потім я подумаю, що з ним робити далі…

***

Покої, відведені для особистої імператорської іграшки дійсно є пристойними на варварський штиб. В кімнаті постійно горить комин. Вікно, щоправда, забите дерев’яним щитом, бо зимно, а варвари не знають скла. На стінах чадять смолоскипи, які час від часу міняють челядинці. Обгоріле шмаття падає з них до цеберок з водою…

З меблів в покоїку — стіл, два грубо збитих табурети і ложе, заслане шкурами. На цьому ложі нині і збавляє час Вогнедан Ельберійський.

Він сидить, охопивши руками коліна і дивиться у вогонь комина. Час від часу встає… Підійти він може тільки до столу — далі не пускає ланцюг.

Свого особистого раба володар моанців наказав прикувати ланцюгом до стіни. Так, як приковують ішторнійці до стін чорногорських пардів, якщо мисливцям пощастить привезти до Габіден дорогу здобич.

Пальці Вогнеданові обмацують нашийника з вибитим на ньому головою яструба. Тяжко… Це ще тяжче, ніж кайдани… Не зранене залізом горло пече полоненому володарю — холодна лють пропікає розум, вимагаючи виходу.

Промахнувся… Не влучив…

Сотні разів переглядає бранець короткі роки свого правління. Сотні разів запитує себе — в чому помилився…

Можна змінити долю, а все інше — судьба…

Якби він вчасно зрозумів, чим є Чаяна… Малювання…Малювання чорногорця Вовчура… Її таємна мрія…

Якби він подбав про тунель та його охорону… Адже відомості про нього повинні були бути в книгозбірнях… Десь-то їх та розкопала зрадниця…

Не подбав… Не подумав…

Якби він не затвердив Лемпарта на предківському місці. Адже тільки сліпий не міг передбачити… Ота підлість з віршем… Прибране ім’я — «Привид з майбутнього»… Напівкровка напевне вже тоді мислив зле, мріючи про майбутнє, в якому князям не потрібно буде складати вірші.

І милуватися він напевне вже тоді хотів не деревом в квіту, а болем і стражданням…

Ота історія у Владигорі.. Ревнощі… Авжеж… Не ревнощі, а варварська злоба на те, що вподобана дівчина не є його річчю…

Раби-кедаги… Навіть, якщо це була витівка Даркана Логіна, котрий виріс у варварському світі, і не бачив у володінні рабами нічого злочинного, все одно… Адже Лемпарт прийняв цих людей у дарунок… Розумних істот, нехай іншої крові…

Чому він, Вогнедан, був сліпим… Адже Боги його попереджали в тому великодньому видінні п’ять років тому…

Яблуні, квіт з яких осипається попелом…. Пророцтво Срібляни…

«Він стане попелом, твій яблуневий сад…»

О, восени нема на деревах квіту, та від вогню пожеж обвуглилися яблуні його саду… Сім паль в палацовім саду… Сім смертей… І мертві тіла на вулицях Боговлади…

Десь під землею принишкла скарбниця, в якій скринь з золотими монетами майже не видно під книжковими футлярами.

Поволі встає з ложа Вогнедан і починає ходити, наскільки дозволяє ланцюг. Як прикутий пард метається він біля ложа, намагаючись стримати біль душі.

Звісно, можна всьому знайти виправдання. Згадати астеонського воїна, котрий таки загинув від свого корабля, бо не зміг змінити свою натуру розбишаки і воїна… Якби Вогнедан не довіряв вищим вельможам, як самому собі, якби не зумів пробачити власні кривди задля того, щоб вижив рід Лларанів, то він не був би Вогнеданом, нащадком Богорівних.

«О, чому, чому я не змінився? Чому не відсторонив Лемпарта, чому сліпо довіряв Чаяні… Чому… Чому…»

Немає відповідей, і нічого не виправити… І бранець знову сідає на ложе, охопивши руками коліна.

Іноді він згадує Дану. Тільки іноді — забагато болю приносять ці спогади. Ще рідше думає про сина, про його голівку з м’яким волоссячком, про чистий запах дитинства, про те, що хотів віддати йому те, чого сам мав в дитинстві замало — тепло батьківської любові.

Час плине, а про нього наче забули… Втім — присилають лічця. Шоррогця родом — чоловік забився в ці ліси в надії розбагатіти. А коли хотів повернутися додому, імператор наказав вдягнути на нього нашийника і оголосив рабом…

Лікар з шоррогця вправний. Він дбає про напівзагоєні рани полоненика, а також про зламані нещодавно ребра. Майже не розмовляє, але про випадок на імператорському прийомі напевне чув. Лагідні руки острів’янина міняють пов’язки майже нечутно — не те що в дорозі, коли тканину віддирали по живому. Вогнедан завжди дякує лічцеві, а якось озвався навздогад його рідною мовою. Тоді лікар і оповів пошепки про свої біди. За Вогнедана він знав лише, що його підопічний — правитель чергового князівства, захопленого моанцям. Ельберієць, однак, на обережні питання шоррогця відповідає коротко, або взагалі помовчує. Довіряти тут комусь було б безглуздям.

Їжу для полоненого спершу ставили біля порогу, на підлогу. Вогнедан до неї не доторкався, бо йому, прикутому, потрібно було ставати на коліна і тягтися за мискою. Коли вартівники втямили, в чому річ, то почали обережно заходити до покоїку і ставити миску і кухоль на стіл. Імператорська іграшка не повинна була померти з голоду. Воєвода Рімін, який не спускав Вогнедана з ока і зрідка навідувався до бранця, мовив з цього приводу:

— Дурню, ти що, не міг попросити? Ти ж не просто собі раб — особиста власність Його Могутньости. Сказав би тим свиням — вони б миску подавали б тобі просто до ліжка.

— Я ніколи і нікого ні про що не прошу, — озвався Вогнедан, і Рімін лише плюнув та вилаявся.

Про те, щоб помитися — не могло бути й мови. Мешканці замку, котрий будувався колись найманими шоррогськими майстрами і звався на шоррогський лад — Цитаделлю, милися гарячою водою двічі в житті — при народженні, і перед вінчанням. Втретє обмивали вже мертве тіло, готуючи його до похорону. Про це оповів пошепки той самий шоррогський лікар. Одежу Вогнедану дали: вовняну теплу сорочку, такі ж штани, шкіряні черевики. Однак ельберієць помітив, що такий самий одяг носить його доброзичливець-лікар. І зостався у своєму вбранні — колись білій данадільській сорочці, подертій, в кривавих плямах, та в кунтуші, який теж втратив колір від крові і бруду.

Окрім лікаря та воєводи Вогнедана навідував священик, котрий намагався навернути молодого поганина. Ельберієць слухав давно відомі йому історії і думав при тому, що, можливо, воно так і легше — перекласти свої біди та провини на плечі Бога та Святого Старця. Але він, Вогнедан, мав нести свій тягар сам. Якщо Боги не прийшли на допомогу — значить він помилився настільки тяжко, що здригнулася гармонія світу.

І при цьому струсі зник його Ельбер.

Імператор згадав про свого бранця лише через місяць. Вогнедана привели до покою, завішеного шкурами і дорогими килимами. Біля порогу в стіну було вбите кільце, до якого й примкнули ланцюг від нашийника.

Кільце було занизько, і Вогнедан був змушений сісти, підібгавши ноги. Він подумав, що напевне тут нещодавно приковували якогось звіра — в кімнаті тримався гострий звірячий дух. Втім, можливо, так пахли шкіри… Або істота в пишній одежі та високій шапці.

— Отут, — мовив Чоррін, неначе прочитавши думки полоненика, — я роздивляюся свої іграшки. Востаннє я тримав тут ведмедя — страшна була звірюка… І пард з ваших місць у мене був — за дурні гроші купив у ішторнійського посланника. Людей, щоправда, я тут не держу — вони дурніші за звірів. Ніякого задоволення дивитися на бранця біля порогу, хоча багато хто з моїх можних знаходять в цьому задоволення. У Дісана Ріміна на ланцюгу сидів який-то гросатський князь, потім — астеонський княжич з непокірних … Спершу вони сходять піною, трохи не гризуть ланцюга. Тоді ламаються… Нудно… Ти трохи інший, південцю, у тебе очі холодні… Зазвичай зненависть спершу гаряча, а тоді перетліває на безсилу лють. А коли вже і лють розсипається попелом, тут уже від чоловіка нічого не залишається, окрім напівтрупа. А ти — я оце не втямлю — чи вже помер, а чи аж такий живучий. Швидше за все друге — ловко ти списи метаєш… Я ж за тобою весь час стежив, бо передбачав що ти щось утвориш. І не здогадався… по очах. А я завжди здогадуюсь, тому ще досі живий.

З того дня Вогнедана часто водили до Імператора. Чоррін то вивчав полоненика трохи не впритул, то не звертав на нього уваги, займаючись своїми справами. Той самий священик, який навідував ельберійця, читав своєму володарю вголос Повчання Святого Старця. Чоррін любив при цьому казати, що тут є користь для душ обох — великого володаря Іркана і полоненого язичника. Іноді імператор запрошував на подібні читання одного зі своїх синів — худого хирлявого підлітка, котрий, заходячи, завжди примудрявся вдарити Вогнедана ногою. Раз, у Вогнедановій присутньости, правитель грав у кості з Ріміним та ще одним моанським вельможею. Але найчастіше — просто сидів у кріслі, накривши ноги ведмежою шкурою, і щось міркував.

Оце сидіння біля порога вимотувало бранця своєю безсенсовністю. Він ще розумів всяких там Ріміних, а чи Шагратіних, котрим доставляло задоволення знущатися над полоненими вельможами, роблячи їх псами на ланцюгу. Але моанський володар не сказав своєму полоненику жодного образливого слова, і жодного разу не образив дією. Вогнедан пригадав оповіді тих ельберійців, котрі бували до війни в Моанії, що Іркан Чоррін є непередбачуваною особою, і щохвилини може сказитися й почати карати смертю ні в чому не повинних перед ним людей. Що вже говорити за живу іграшку: Вогнедан підозрював, що від ведмедя, котрий був його попередником, залишилася тільки ота шкура, якою вкривав свої ноги імператор.

Розв’язка настала несподівано, хоча Вогнедан і готувався до чогось подібного. Коли його вже вкотре привели до знайомого покоїку, він побачив, що Іркан сидить у кріселку, а перед ним у поштивій позі стоїть Лемпарт Драган.

— Ну ось, — мовив Чоррін, — дивись, Кеяне, моє улюблене звірятко. Їсть з руки і не кусається.

Лемпарт хихикнув влесливо, з задоволенням спостерігаючи, як Вогнедана приковують біля порогу.

— Хотів би я, — мовив він ельберійською, — щоб це було у мене вдома… Ти б не був таким вгодованим, собако…

Вогнедан на хвилину підвів на нього очі, тоді знову заглибився в себе.

— Підійди, — хихикнув Чоррін, — не побоїшся вовка на ланцюгу?

— О, — хмикнув Лемпарт, — Ваша Могутність зве це вовком?

Драган підійшов до Вогнедана і з хвилину дивився зверху вниз на його похилену голову.

— Вишневий цвіт, як його там…, - мовив насмішкувато, — квіточки у волоссі… У тебе, Вогнедане, нині волосся повне не квітів — сивини. Швидко ж зникла твоя хвалена врода — ще й зима не проминула. Шкода, що ти нині себе не бачиш… Я тільки дивуюся, як це Його Могутність не звелів випустити з тебе кишки, опісля того метання списа.

В цю хвилину бранець, котрий сидів на підлозі, підтягнувши коліна до грудей, відкинувся до стіни і ударив Лемпарта ногою по гомілці. Зелемінець не втримав рівновагу й гримнувся на підлогу. Підскочив з прокляттям і заверещав від болю, хапаючись за колінний суглоб, в якому щось хруснуло. Вогнедан знову сів рівно і прикрив очі віями. На його заціпенілому обличчі не здригнувся жоден м’яз

Чоррін реготав. Коли Лемпарт врешті звівся на ноги, імператор сказав йому поблажливо:

— Я ж попереджав тебе, виплодку… Це ще раз доводить вірність мого задуму… А ловко він тебе — тепер довго кульгатимеш… Я вирішив відкрити військову школу для дітлахів з Півдня… Виховаю з цієї породи собі охоронців. Щоб тільки мені віддані були. Чуєш, елберете? — гукнув він до Вогнедана, — Кеян он говорить, що ти маєш сина — я навмисне накажу відшукати його, коли ми займемо Чорногору. З тебе вже не буде користі, бо ти лютий, наче змій — вдариш і знову згорнешся кільцем. А твоє щеня якраз надасться на охоронця. Не мені — так іншому Чорріну.

— О, мій син…, - мовив Вогнедан не втримавшись, — йому доведеться вичищати бруд з мого Ельберу. Навіть, якщо я його ніколи більше не побачу — то певен, що він виросте на месника. А Високого Замку і Чорногори вам не взяти ніколи — кращі на тому обламали зуби. Я вас навіть не ненавиджу, жалюгідна істото — ви мені огидні. Ніколи подібні мені не служитимуть вам, навіть коли ваші виродки крастимуть з колисок немовлят.

Імператор, який два місяці тому поблажливо вибачив бранцю замах на своє життя, раптом позеленів від люті.

— Що ти сказав, нелюдь гостровуха? — прошипів він, — я є жалюгідним? І навіть не гідним зненависті? Гаразд… Я призначу тобі покарання… Ти, напевне, думаєш, що помреш на ешафоті? З гордо піднятою головою, ти, погань язичницька? Я тебе навчу справжньої покори! Накажу продати на рабському ринку як звичайнісінького раба! Ти що, погань лісова, думаєш, що я не зрозумів, чого ти відмовляєшся від людської одежі? Вільним себе почуваєш у цьому дранті? А ось же тобі — вдягнеш рабську верету! І продадуть тебе випадковому покупцеві — не шкірся, Кеяне! Тобі він не дістанеться! Я зовсім не хочу, щоб ти його закатував за три дні! Нехай походить в нашийнику, ублюдок! А захочу знайти його — знайду! Може навчиться покорі! Гей, варто!

— Ваше Могутньосте, — втрутився Лемпарт, захвилювавшись, що таємниця боговладської скарбниці зникне в моанських землях разом з упертим полонеником, — але ж від випадкового покупця цей виродок втече при першій же нагоді…

— Нечиста сила, — буркнув Чоррін, — а і справді… Однак, я не хочу, щоб за ним особливо наглядали… Нехай буде звичайним рабом, яких тисячі…

— Рабам-втікачам випікають тавро на лобі, - підказав Лемпарт, — а те, що цей пес буде тікати, не підлягає сумніву… В Моанії сотні затаврованих рабів…

— Дурень, а щось розумне сказав! — вереснув Іркан і гукнув до вартових:

— Забирайте цього сучого сина, я надішлю указ, що з ним робити!

— Кеяне Логін, — мовив рівно Вогнедан, коли вартові зняли замок і смикнули за його ланцюг, наказуючи йти, — твоє тавро не зітреться вічно. Ти здохнеш, підлий зраднику, такою смертю, що про це складатимуть страшні казки. А щодо вас, вельможний моанцю, то ви не за правом сидите на високому кріслі. Особа, котра поводить себе нестримано, не гідна навіть розгрібати гній.

— Геть чортяку! — закричав Іркан, — геть! На задній двір! І щоб завтра ж його не було в Цитаделі! На рабський ринок собаку! Геть!

Задній двір фортеці було забудовано різномастими халупками. Десь іржали коні… З дверцят якоїсь хатини валив дим… Чулися удари молота — отже поруч була кузня. Подвір’ям вешталися люди в брунатній вовняній одежині, схожій на ту, яку приносили Вогнедану до кімнати. Багато хто був в нашийниках — моанські раби, на відміну від вільних осіб мали коротко пострижені бороди і обтяте при самій голові волосся. З халупок виглядали жінки в засмальцьованих вберях з такої ж брунатної тканини. Вони теж були обстрижені — рабиням, напевне, не дозволялося носити кіс.

В якій-то загородці вартівники змусили Вогнедана сісти і стали позаду, тримаючи ланцюг. Очікували досить довго, і ельберієць встиг замерзнути. Він не був надворі з того часу, як його у клітці привезли до Цитаделі. Холод пробирався під подертий кунтуш, а сидів Вогнедан просто на зціпенілій від морозу землі.

Зрештою, до загородки зайшло четверо — троє чоловіків в теплих кожушках та шапках, та знайомий вже Вогнеданові панотець. За ними йшли Лемпарт та Рудан, але ці до загородки не зайшли, а зупинилися ззовні, зіпершись на огорожу. До огорожі почали підходити люди в рабських веретах, намагаючись триматися подалі і від урядовців і від можних осіб.

Один моанець з трійці тримав в руках згорнутий трубкою аркуш пергаміну, з якого звисала печатка. Поцілувавши печатку, урядовець доручив аркуш священику, котрий і почав читати вголос:

— «Імператор Великої Моанії, покровитель усіх земель Імперії: Шанії, Ваани, Анкери, Неззу, Гесути, Грелли, Гросати, Астеону, Моозу, Страгії, а також всього Моахетангу, Іркан Чоррін велить свого раба, поіменованого Вогнедан, обстригти, покарати нанесенням двадцяти ударів канчуком за зухвалу поведінку, та затаврувати, аби попередити спробу втечі. Опісля того означеного Вогнедана вдягнути в одежу підневільного і продати на торговищі. Гроші ж, виручені за нього, покласти до скарбниці.»

— Опісля такого, — голосно мовив Лемпарт ельберійською, — вам зостанеться лише повіситись, Повелителю…

— Не діждеш…, - холодно мовив Вогнедан, хоча він, коли говорив з Чорріним зухвало, в глибині душі сподівався, що напівбезумний правитель моанців накаже його стратити, і він, Вогнедан, зустрінеться з Даною в росяних травах. І дізнається нарешті, що сталося з Воїславом. Однак, коли вже такого не трапилося, він має жити… І вирватися звідси… Навіть з тавром на чолі.

Наказ почали виконувати негайно. Вартівники прив’язали бранця за руки до стояків загорожі, лицем до натовпу, який ще побільшав. На обличчях рабів і челяді малювалося все, що завгодно, окрім співчуття. Вони обговорювали вуха покараного, його незвичне в цих краях обличчя, з острахом зиркаючи при тому на Лемпарта на лиці якого було видно відбиток тієї ж породи. Деякі реготали з його коси і говорили вже й зовсім непотребне. Вогнедан пошкодував, що вчив моанську мову — по всьому видно було, що моанський простолюд нічим не кращий від своїх вельмож.

Якийсь здоровань у шкіряному фартусі, зодягненому на драну свитину, приніс здоровенні ножиці, з тих, якими рівняють коням гриви. Вогнедан продовжував дивитись просто перед собою, відчуваючи, як леза врізалися в його густе волосся. Косу він намагався переплітати і сяк-так розчісувати пальцями відтоді, як став «імператорською іграшкою», і мав звільнені від кайданів руки. Обстрижений ельберійський вельможа був такою ж немислимою річчю, як і моанець без бороди.

Щоб не було так себе шкода, Вогнедан вже сам викликав в уяві страшне видіння страти у Боговладі. І тому лише міцніше стис вуста, коли з нього зірвали скривавлену ельберійську одежу. Двадцять ударів по спині, порівняно зі стратою на палі мусять здаватися дурницею.

….Іскра кричав дві години… Тоді так знесилився, що вже не міг і кричати… Владан благає почорнілими вустами: «Вірша… не забудьте… Повелителю…»

Пан Будимир кляне паскуд останніми словами… Пан Будимир, котрий бачив загибель Дани…

Мирко Вишневський, друг дитинства, згасає знепритомнівши, на щастя своє… Звисає з пакола тіло юнака-підмайстра, якого звали гарним ім’ям — Богодар… Спалах Іровит намагається не стогнати і весь час повертає голову в той бік, де страждає його брат…

І мовчки терпить муки Вартислав Ведангський, холодна лють якого переважує біль…

Холодна лють палахкотить в синіх очах Вогнедана, він навіть не здригається від ударів. Глядачі з моанськіх рабів, котрі самі звикли отримувати хльости, вже впевнено стверджують, що в гостровухому чужинцеві сидить біс.

А потім з кузні що була якраз поруч, принесли розжарене тавро…

Отямився Вогнедан в якомусь прихатні на в’язці соломи. Доки він був непритомним, з нього зідрали рештки одягу, і вбрали в брунатну верету. Поруч кинули шматок рудої вовняної тканини, котра мала замінити плащ. Чобітки з кори сілонського дерева, які досі не відібрали через малий розмір ноги полоненика, теж зникли. Замість них поруч з бранцем валялися невідомо з чого зроблені опорки.

Ельберієць зарився в свою підстилку поглибше і затих. Спина і чоло горіли вогнем, але він не осоромив свої вуха перед двома зрадниками, яким дуже подобалося видовисько його страждань.

Вогнедан якось не задумувався, чим він міг викликати аж таку зненависть у сина Володаря та його приятеля. Адже він непогано ладнав навіть з чужинцями, завжди шанував Даркана Логіна, батька одного паскудника та дядька другого. Принц Літтон просив дозволу назвати його другом… Отже, голос крові тут ні до чого…

Але тоді — чому? І за що? Чи зрадив би Лемпарт, якби Святослав Ельберійський прожив ще кілька літ?

Не думати… Запізно… Забути…

Ніч він перебув у прихатні, а зранку його вивели з фортеці. На тому ж самому ланцюгу. Вогнедан поволі йшов перед охоронцями, кутаючись в ганчірку, яку йому видали замість плаща. Торговище було неподалік — на головній міській площі. Тут таки стояла шибениця з мертвими тілами страчених хтозна за які провини людей. Тіла не знімали, очевидно, навмисне, і трупний сморід змішувався з запахами ринку.

Вартівники переговорили з якимось чоловічком, схожим на тхора, і підвели Вогнедана до довгої дерев’яної комори. «Тхір» відчинив двері, з яких пахнуло спертим повітрям і немитим людським тілом, і вартівники втягли бранця за ланцюг у приміщення, переповнене людьми в нашийниках.

Всі ці особи сиділи вільно попід стінами, або лежали на підлозі. В стіну було вбито з десяток залізних кілець, але зайняті були лише двоє. Прикуті до них раби сиділи попід стіною і дрімали. Вогнедана підвели до третього кільця, припнули до нього, і варта подалася геть. «Тхір» вийшов теж, пробурмотівши під носа щось про псів-хетанців, яких треба годувати, і за яких не візьмеш справжньої ціни, бо їх треба тримати на ланцюгу.

Поволі раби почали прокидатися. Поява новачка викликала помірне зацікавлення. Один з лежачих хихикнув і гукнув:

— Гей, Родире! Тобі привели компанію… Той срегієць біля тебе тільки від злості залізо гризе, а цей — твоєї породи. Тільки вухатий, а ти безвухий…

Прикутий посередині чоловік поволі протер очі. Видовжені ельфійські очі, що тільки і залишилися від його краси ельберійського шляхтича. З другого боку заворушився білявий здоровань в тяжких кайданах.

— Стули писок, раб, — мовив переливчастим голосом шляхтич, — я сам розберуся, якої хто породи.

— О, диви який пишний, — хмикнув його співбесідник, зовсім не образившись на таке звертання, — два кроки до шибениці, а воно ще й гоношиться… Давно тебе сікли прилюдно?

— Разом з тобою, — холоднокровно відповів ельберієць, — тільки мене катували за втечу, а тебе — за крадіжку. І взагалі — заткнись.

«Родир» говорив ламаною моанською мовою. Звелівши другому рабу заткнутись, він повернувся до Вогнедана і посунувся ближче, наскільки дозволяв ланцюг.

— Вітаю, друже, — мовив ельберійською, — зустріти тут земляка боляче, але я є особою себелюбною, і мені приємно бачити серед рабів вільну істоту. Я — Родомир Лемпарт Лларан-Драган з роду Болотяних Рисей, шляхтич з Зелеміню і воїн Прикордонної варти. Болотяна рись у мене в гербі, а гасло говорить «Пребудемо достойні». Потрапив у полон не з власної вини, а через підлу зраду.

У Вогнедана перехопило подих. Він не пізнав Родомира, та й той, видимо, його не пізнавав. На чолі відважного зелемінця було випечено тавро у вигляді голови яструба. Такий же самий опік був нині на чолі у самого Вогнедана, який заборонив собі думати і про тавро раба, і про біль від нього. Лице воїна прикрашав навкісний шрам від лоба до підборіддя, від чого лице здавалося перекошеним. Пишне колись, русяве волосся нерівно обтяте при самій голові…

І у Родомира не було вух… Замість гострих ельфійських вушок зосталися два потворні обрубки.

— Друже, — лагідно озвався знову Родомир, — ваше право зберігати мовчанку, але я тільки насмілився нагадати вам, що трохи приятельського спілкування…

— О, я не зміг відгукнутися від душевного болю, Родомире Лемпарт, — стиха вимовив Вогнедан, — а не тому, що не хочу говорити з тобою… Звати мене Вогнедан Саламандр-Ллон з роду Вогняних Ящерів… Золотий саламандр в язиках полум’я в нашому гербі, а гасло звучить — «У вогні — холод, у величі — спокій»

— Ні! — аж скрикнув Родомир, — ні… Повелителю…

— На жаль це я, милий друже, — мовив Вогнедан, — і теж потрапив у полон через підлу зраду…

— А Боговлада… Це значить, що Боговлада…

— Немає більше… Боговлади…

Родомир поник головою. Тоді рвонувся на ланцюгу вбік, намагаючись присунутись поближче. Вогнедан зробив те саме. Тепер вони торкалися одне одного плечима.

— О, хоч трохи тепла, — вишептав Родомир, — а я… Весь цей час я сподівався, що Боговлада вистоїть…

Вогнедан знав, що Родомир був в Прикордонній варті, і мав потрапити у полон ще до битви у Веданзі. Відтоді і тяглися муки гідного шляхтича, котрий і досі не хотів визнавати себе рабом.

— Вельможний Вогнедане, — мовив зелемінець, — не насмілююсь просити… Але невеличка оповідь… Якщо вам не… Не дуже важко…

— О, настане весна, — з мукою прошепотів Вогнедан, — а в Боговладі….

«Нема кому

На вишні милуватись

Як швидко диким полем став цей сад,

Де лиш хмаринки

Люблять розважатись…»

Мій розум і досі не вповні зміг це осягнути…

Родомир мовчки взяв його руку і підніс до вуст, віддаючи шану гербу Повелителів на вже давно неіснуючому персні.

— О, я не гідний поваги, — сказав Вогнедан, — персня з родовим гербом зірвали з мене варвари. Рівно, як і корону Краю. Я навіть померти як належить… не зміг.

— Як і я, Повелителю, — сказав Родомир, роздивляючись білі шрами на Вогнеданових долонях, — тільки ви не встигли впасти на меч, а мені дали по голові так, що я отямився уже в руках у цих виродків… Як я насмілюсь відмовити вам у повазі… Але, якщо оповідь завдає вам болю…

— Я просто, — прошепотів Вогнедан, — ще нікому про це не оповідав…

Він заговорив. Оповів про загибель Вартиславового війська. Про облогу міста… Про відважних данадільських лучників. Про пана Будимира та його міщан… Про Владана Парда та страшну звістку з Чорногори. Про Хмару Вигорича, який спалив собі душу на вогні помсти… Про тунель Богорівних, про зраду Чаяни… Про скарбницю, в яку знесено було докази того, що ельберійці є народом-творцем. Про сім паль у палацовому саду, і сім смертей…

— Мені не було у кого запитати, — безпомічно мовив Вогнедан, — тоді я ще не відійшов від гарячки бою і гіркоти поразки. Але останні місяці я щодня думаю — а може… Чи варта вся мудрість Ельберу, і все золото Краю їхніх мук?

Родомир стиснув зуби так, що виступили жовна. Потім зітхнув і сказав стиха:

— Мій Повелителю, але ж ви все зробили як належить… Як належить Великому Ельфу… І наші нещасні браття розуміли це, тому й не осоромили своїх вух, ні гострих, ні круглих. Я ось за себе скажу — я тільки уявив собі зараз таку страту, і в моїх нутрощах аж запекло, а по спині мурашки побігли. І, якби я стояв тоді там, поруч з князем Вартиславом, я б смертельно перелякався від самого вигляду палі, а вже кричав би в муках як бідолашний Іскра… О, я ж його знав — молодший Іровит був в десятці кращих на Великодніх Змаганнях того року, коли я мав честь складати з вами «ланцюжки». А програв він, здається, якомусь чорногорцю… Ми з ним здружилися тоді… Але я хочу сказати, що я, Родомир Лемпарт, родич Лларанів, відповів би ворогам як і інші воїни: «Не діждете…»

Зелемінець глянув на Вогнедана і знову взяв його за руку.

— О, не плачте ж, — мовив, — не плачте, Повелителю…

— Я щодня бачу ті сім паль, — сказав Вогнедан, — щодня…

— О, забудьте, — прошепотів Родомир, — хоч би на хвилину… А що було потім? Ви тікали? Зазвичай таврують втікачів… Я сам тікав двічі…

— Ні, - мовив Повелитель, — не тікав… Не було нагоди.

Він оповів про своє «гостювання» в імператорській фортеці, про те, чому його затаврували, і про свою подальшу долю. Родомир аж зашипів від люті.

— Кеян, — мовив з застарілою злобою, — паскуда, котра осоромила вуха роду Лларанів-Драганів, до якого належу і я, недостойний… О, погань… Знівечити вам обличчя… Таку красу… Я завжди милувався вами, Повелителю… Так, як милуються яблунею в цвіту…

— О, моя врода зникла разом з яблунями Боговлади, — мовив Вогнедан спокійно, — але я ще втримаю меча…

— Напевне, — зітхнув зелемінець, — як ви того паскудника списом… Ох, так шкода, що не влучили…

— Друже Родомире, — сказав Вогнедан, — досить про мої біди… Розкажи краще про себе…

— О, — мовив Родомир, — «тому, що сталось, вже не дати ради…», як то говориться. Прикордонна варта потрапила в оточення. Ми бились і вмирали, а ті, хто лишився в живих — позаздрили мертвим. Вуха мені відрізали з наказу альбіноса — він зі своїм Руданом і накази віддавав, і сам катував полонених… Пам’ятаєте Рогволода Зоредива? О, його флейта співала так, що до нього схилялися дерева і оберталися квіти… Пси наказали відрубати йому руки… А потім повісили на зеліборській площі Зорі, а відрубані кисті рук причепили йому на шию… Як страшно… і як безглуздо. Ні Рогволод, ні хто інших з нас ніколи не робив зла цим виплодкам, жорстокішим за моанців. Мене продали в рабство… Тоді північани ще купували гостровухих рабів, це зараз ціна на нас упала… Двічі я тікав… Двічі ловили… Не щастило… Вперше — покарали бичем… Скільки дісталося — не пам’ятаю, бо водно зомлівав… Паскуди водою відливали, і знову… А в рани втирали сіль, щоб відчув… сильніше. Вдруге — випекли тавро. І знову били… Сказали — попадуся втретє, то вирвуть ніздрі… Та дарма — страшнішим, чим є вже не стану… Все одно утечу.

— Що ти робив… у північан? — спитав Вогнедан.

— Вперше — носив мішки на млині і крутив жорна, — сказав Родомир, — в якомусь Богами забутому містечку, що в Страгії. Маєток той тепер належить якомусь моанцю, а раби — ті самі, що й у страгійців були. Кедаги. Страгійця, колишнього господаря маєтку, моанці замордували разом з родиною… Вдруге мене продали вже далі на північ, в яку-то не менш вбиту бідою Шанію. Тут я вже працював на торговця. Теж вантажником. Погань ще та — їсти майже не давали, від гнилого гороху у хлопців різачка почалася. Я єдиний не звалився, так ще й мав бути доглядачем. Отой поганець, що зі мною допіру розмовляв, колишній раб того ж самого торговця. Довірений раб, рахунки у господаря вів. Але прокрався. Втретє мене завезли вже в оце прокляте Богами гніздо Яструба — я сказав би радше: лігво гієни. І чи думав я, що зустріну тут вас…

— Мій незламний друже, — мовив Вогнедан лагідно, і обидва ельберійці замовкли.

День промайнув як в поганому сні. Чоловічок з тхорячою пикою у супроводі двох помічників, озброєних палицями, час від часу заходив до приміщення, та відбирав рабів то гуртом, то поодинці. Холод стояв неймовірний — посеред комори горіло обкладене камінням вогнище, тепло від якого майже не доходило до прикутих в’язнів. Єдиною їхньою пільгою було те, що вони сиділи на дерев'яному настилі, а не на голій землі, ледь притрушеній соломою, як решта.

Раба, котрий знав Родомира, забрали теж. Більше до ельберійців ніхто не чіплявся, і вони сиділи, зчепивши руки та час від часу перекидаючись незначними словами. Прикутий до стіни білявий сусід Родомира час від часу починав навіть не кричати, а вити. Страшно і без слів, наче справжній звір. Або метався у своїх кайданах так, що аж піна виступала на вустах.

— От бідолаха, — щиро мовив Родомир, — це ж моанські паскуди Астеон захопили, а там поруч ще одна місцина є, де золота, говорять, в землі незміряно. Це я від отого раба-писарчука чув. Срегія зветься той край… І ось, моанці всю її поки що захопити не можуть, але вже забрали землі якогось племені — срегійці ті племенами проживають і живуть з мисливства, — і будують там фортецю для свого війська. Щоб потім далі просуватися. А люд той, що на тих землях жив, виступив проти них воювати… Тільки ж вийшло на битву одне плем’я, а ті, як завжди — ордою…

Родомир помовчав, потім спитав ледве чутно:

— Мій Повелителю, невже з Ельбером скінчено навіки?

— Не діждуть! — сказав Вогнедан, і Родомир мимоволі всміхнувся вояцькому слівцю, — Квітан бореться, б’ється з Ішторном Чорногора… Сіллон в облозі, але ж в заливі Зорі вся наша фльота… Ми ще відбудуємо Боговладу… І насадимо яблунь..

- І ви зіграєте на флейті, - прошепотів зелемінець, — отой листок, написаний вашою рукою… Коли я грав з вами в «ланцюжки» Великої Ночі… він у мене ось…

Родомир видобув з-під верети заяложений мішечок з чорного оксамиту.

— Ношу на грудях, — сказав, — поганці не відібрали це у мене, бо багато моанців в подібних мішечках молитовки носять на шиях. Читати вони їх не вміють, зате дурні гроші платять, аби піп і написав, і прочитав. Мене за цей мішечок вважають мейдистом і тому менше б’ють, коли що трапиться. Язичників тут не люблять… А для мене оті вірші наші з вами насправді є молитвою. Нехай почують її Боги і повернуть нам Ельбер Прекрасний…

Вогнедан скулився біля Родомира, і спробував заснути. Спина й чоло боліли немилосердно, але більше від цього, вже звичного болю тіла, пекло розуміння, що з Ельбером таки насправді скінчено… З тим, колишнім Ельбером Прекрасним, сповненим краси і гармонії. Навіть, якщо моанців з ішторнійцями виженуть геть, чи забудуть ельберійці весь жах цього страшного часу? Чи зможе забути Хмара Вигорич та його воїни жорстокість ворога та власну лють? І чи забуде він сам страшну смерть найвірніших?

— Ти вже не летиш, леаране, ти гинеш, — сказав Вогнедан еллонською, — твої стіни пробито, повітря з тебе висмоктує порожнеча. Вона страшна і безжалісна… О, мій корабель, що звався «Ельбер Прекрасний»…

На торговище їх вивели наступного ранку. Вкупі ще з десятком рабів. Торгівля відбувалася дуже просто — за коморою стояв невеликий поміст, на який і заводили «товар». Людей довкола товклося не дуже багато, трохи більший натовп оточив поміст біля сусідньої комори, де продавали жінок.

— Скільки я втрачаю на одній годівлі, - бідкався «тхір», — не йде торгівля… Неходовий товар… Зараз усім потрібні або баби, або здоровані для імператорських робіт… А тут іще цілих два елберета, яких взагалі чи й продаси… Давай першого з гурту! Гей, люди імператорського міста Моани! Підходьте! Дивіться! Ось чоловік з Гросати, називається Бетрен… Годиться для роботи в полі, і всякої іншої роботи! Підходьте! Помацайте м’язи! Зуби всі цілі! Жере небагато! П’ять срібних монет!

Ельберійці стояли, притулившись одне до одного. Ланцюги від їхніх нашийників тримали кремезні помічника торговця.

— Ви, Повелителю, — шепотів Родомир, — головне не дуже переймайтеся… Я знав наших, котрі одразу після продажу руки на себе накладали. При чому — кругловухі, шляхта якось менше ламається. Може тому, що ми все життя звикли тримати себе в жмені, ну і воїнами є, воїн і за мирного часу бачить сього того, а люди наші просто з раю до пекла потрапили, як сказав би побожний мейдист. Дивіться на це все, наче на виставу в Народному театрі.

— Ось отрок з самої Моани, називається Дерет! — горлав далі торговець, — продається батьками за виплату податей… Слухняний, потульний і всього чотирнадцять літ! Працюватиме довго і приноситиме зиск! Дві срібні монети! Всього лише дві!

— Хтозна що за люд, — мовив Родомир, — батьки сина продають у рабство… За податки… Коли мене минулого разу продавали, так ще цікавіше було… Чолов’яга пропився донага і сам себе продав з умовою, що йому віддадуть частину тих грошей. А коли його вже продали, торговець і каже: «Ти нині раб, а у раба яке майно?»

- І не віддав? — спитав Вогнедан, їжачись від холоду.

— Ні, яке там… Того дурня новий хазяїн ще й наказав висікти просто на торговищі

— Давайте сюди безвухого! — загорлав «тхір». Родомир усміхнувся до Вогнедана і поволі пішов до помосту.

— Ось чоловік з Моахетангу, називається Родир! — закричав торговець, — жилавий і сильний! Жере мало, працює багато! Одна срібна монета! Всього одна!

— Скільки разів тікав цей сучий син? — єхидно поцікавилися з натовпу.

— Один раз! — відповів торговець, — присягаю мощами святого Іркана!

- І ублюдок напевне не введений у закон, а отже має лихе око!

— Мейдист, правовірний мейдист! — божився «тхір», — навіть святу молитву на грудях має… Годиться для тяжких робіт, наприклад вантажі носити… Або крутити жорна…

— Десять мідних монет замість одної срібної… Мідні монети з головою яструба… — проревів величезного зросту північанин у шубі з ведмежого хутра.

— Забирай! — махнув торговець рукою, — собі у збиток!

— Не бреши, таке і таке твоїй мамі! — рявкнув новий хазяїн Родомира, — тобі його віддали задарма імператорські ловці рабів! Я і так переплатив за елберета, якого потрібно тримати на ланцюгу…

Родомира звели вниз, і слуга моанця-покупця потягнув його за ланцюг до вже налаштованого в дорогу обозу.

— Шкода, що не разом, — гукнув зелемінець, — але ми ще зустрінемося, Повелителю! Я цього певен!

Вогнедан похилив голову. Трохи тепла… Зовсім трохи тепла від дружнього плеча… І знову він є самотнім поміж гієнами Півночі.

Торгівля тим часом продовжувалася. Збувши ще трьох чоловік, «тхір» крикнув до помічника:

— Давай другого елберета! Може цього вдасться збути дорожче — ніби не такий виснажений. Хоча теж худющий, мов скіпка… Тягніть його на поміст.

Вогнедан поволі зійшов по хлипким сходинкам. Підвів голову. Обдивився покупців…На хвилину йому здалося, що він бачить замість облич звірячі морди, як на картині Вовчура.

— Ось чоловік з Моахетангу, називається Вогедан! — закричав торговець, — молодий і невиснажений… Сильний, годиться до тяжких робіт… Дві срібні монети!

— Чи ти сказився, купчино, — мовив який-то літній чолов’яга, загорнений в шубу, — дві монети за таврованого раба… І ставлю пляшчину імператорського зілля проти твоєї дурної голови, що у нього і спину канчуками пописано!

— Тавро йому випечено, бо він був власністю Цитаделі! — відбріхувався «тхір», — а так він сумирний і покірний.

— Покірний, говориш — чолов’яга, віддуваючись поліз на поміст, — подивимось! Це ж ти, сучий сину, нещодавно продав мені ублюдка, котрий повісився через тиждень по тому! І ублюдка того вже третій чоловік продавав, бо не міг з ним зладнати. А ну, покажи мені плечі цього вилупка!

«Тхір» заметався, але суперечити не смів — здоровило в шубі, очевидячки, належав до можних… Моанець підійшов до Вогнедана і рвонув на ньому верету..

— От брехливий виплодку! — рявкнув до торговця, — та цього ж вухатого сікли як не вчора, то позавчора! А це що? Чортяка весь в шрамах від бойових ран! І ти пропонуєш віддати за оце ось такі гроші?

— Немає потреби — не купуй, — сказав торговець поштиво, але твердо, — ти можний чоловік, і вояк, то можеш вибрати собі щось і краще.

— Та напевне, — хмикнув моанець, — і задарма не візьму сучого сина. Іч, як пече очима… В їхньому Хетанзі двоє моїх синів полягло… Посилав їх по здобич — не повернувся жоден. Може цей вовцюга їх і вбив… Вірно казали добрі люди, що в тих краях самі звірюки водяться… Гей, ти, пес гостровухий? Вбивав наших людей?

— Доки не втомилася рука! — сказав Вогнедан, дивлячись йому просто в очі, - десятки виродків, подібних вам ставали здобиччю смерті… Якщо у вас зосталися ще сини — пошліть їх на південь, там ще не перевелися воїни…

— Ах ти ж нелюдь гостровуха! — заревів старий і потягся за мечем, — зарубаю! На місці зарубаю!

— Стривайте! — втрутився торговець, — так не піде! Купуйте — і тоді вже робіть, що хочете!

— Три мідні монети! — гаркнув моанець, — і купчу на руки!

— Десять! — вперся торговець, — десять і не менше. За задоволення треба платити.

— Даю срібну монету за раба-елберета, — почувся тихий голос знизу.

Старий моанець нерішуче затупцював на помості.

— Дві, - мовив він врешті, - як і було на початку!

— Даю три монети, — озвалися з-під помосту.

— Хрін з ним з усім! — буркнув старий вояк, вже трохи охолонувши, — не вартий цей виплодок таких грошей.

Торговець похапцем моргнув помічникові, і той стягнув Вогнедана з помосту за ланцюг. Його покупець виявився невисоким згорбленим чоловічком у волохатому кожушкові, по самі очі замотаним від холоду шарфом.

— Давай гроші, - зажадав «тхір», і чоловічок тут таки обміняв три монети на смужку пергаміну і кінець від Вогнеданова ланцюга.

Вогнедан рушив за своїм покупцем, котрий швиденько чвалав торговими рядами. Пройшовши торговище, чоловічок звернув до берегу річки, тягнучи за собою свою власність так, що Вогнедану часом доводилося бігти. Пробравшись поміж смердючими кучугурами покидьків, чоловічок рушив далі, постійно оглядаючись.

Спочатку ельберієць подумав, що моанець у шарфі є приїжджим і заблукав у чужому місті. Потім завважив, що вони йдуть по колу, обходячи Цитадель з іншого боку і мають знову вийти до торговища. Вогнедан здвигнув плечима і віддався на ласку долі та ланцюга.

Подумки він лаяв себе, що не стримався і нагрубіянив моанському воякові. Старий таки й справді зарубав би його… Чим не самогубство… А він, Вогнедан, присягнув собі, що не накладатиме на себе рук… Що виживе і вирветься звідси… Що знову візьме до рук меча… Невже лише усвідомлення того, що його, ельберійського вельможу, зразок вишуканості і першого музику та поета свого краю, брудний заяложений варвар продає за кілька монет такому ж варвару, довело його до бажання порушити дане собі слово? Невже він так швидко забув загиблих друзів і сплюндрований Ельбер, що захотів покласти голову під варварський меч, навіть не спробувавши втекти, а тим більше — доконати помсти.

Зараз він міг би придушити чоловічка в шарфі оцим ланцюгом. Але чи варто? Взимку, в чужій країні, з цим псячим нашийником і з тавром на чолі далеко йому не зайти. До того ж він вже два дні нічого не їв… Опісля тортур в Цитаделі його забули нагодувати, а работорговець, хоча і скаржився весь час на розходи на харчування, але теж «забув» нагодувати прикутих. І його, і Родомира.

Де зараз Родомир? Іде з обозом, прикутий ланцюгом до саней? Чи дадуть йому хоча б шматок хліба?

А йому, Вогнедану, потрібно приспати пильність хазяїна, щоб з нього зняли хоча б ланцюг… Нашийник, в крайньому разі, можна замаскувати ганчір’ям, та й позбутися його легше… Треба бути… як там… сумирним і покірним. Навряд чи у нього щось вийде, але спробувати можна.

Тим часом вони і справді обійшли торговище широким колом, і чоловічок звернув у вузесенький провулок. Пройшовши до його кінця, він підняв кільцем засув, і спритно пірнув у маленьку хвірточку.

Це був задній двір якогось будинку. Десь чути було людські голоси, але чоловічок на те не завважив, а все тягнув і тягнув свою покупку вперед, аж доки не дотягнув до ґанку.

За дверима було кілька темних переходів і якась комора. Чоловічок обережно визирнув з комори, тоді витяг Вогнедана до, на варварський штиб, пишно вбраної кімнати, завішаної шкурами та зброєю і обставленою неоковирними меблями. Обережно постукав в наступні двері. Тоді відчинив.

В другій, меншій кімнатці, горіли свічі. Було напівтемно і задушно. На стіні висіли якісь малювання, що майже зливалися з темрявою. Вогнедан роздивився стіл шоррогської роботи та важке дубове крісло. В кріслі сидів чоловік з білявим волоссям і акуратно підстриженою борідкою.

— Я виконав ваш наказ, — сказав чоловічок в шарфі, - і я його привів…

— Ти так трусишся від страху, Хельме, — мовив білявий моанець, — що напевне приволік за собою хвоста.

— Присягаю! — заспішив Хельм, — я обійшов півМоани, щоб знову вийти на площу Геррінд!

Майдан, де відбувалося брудне торговище, виявляється звався «Найпрекраснішим»… Вогнедан ледь усміхнувся, придивляючись до чоловіка за столом.

Той встав і підійшов до Вогнедана… Довго вдивлявся йому в обличчя. Тоді зітхнув:

— Ти не помилився, Хельме… Йди… Отримаєш винагороду.

Хельм вийшов. Білявий молодик мовив стиха:

— Ви страшно змінилися, вельможний Вогнедане…

— Ваша високість Літтон Чоррін, — протягнув Вогнедан, — так ось хто не пошкодував за мене трьох монет… В якому ви були війську? Напевне — воєводи Граніна? Багато взяли золота в Ельбері?

— Я не був в Ельбері, - сказав принц, — хоча і мав би бути. Але мені пощастило умовити Його Могутність послати мене в Астеон, де я приніс більше користі, знаючи місцевий люд. Я тільки нещодавно прибув звідтіля.

— Вам не захотілось золота? — всміхнувся ельберієць нехороше, — чи крові?

Літтон промовчав. Потім спитав:

— Що сталося з паном Воїслафом?

— Загинув, — коротко відповів Вогнедан. Не знаючи нічого про долю друга, він зовсім не збирався оповідати північанину про свої надії і болі.

— А… вельможна пані Дана?

— Теж…

— А… А ті жони, з якими ми так гарно збавляли час? Вишнья… Гор-тана… Владіміра?

— Слухайте-но, пане моанцю, — різко сказав Вогнедан, — жони моєї крові воліють накласти на себе руки, щоб тільки до них не доторкнувся завойовник. Тому прошу не оскверняти їх імен своєю гидкою вимовою.

— Навіщо ви так? — спитав Літтон болісно.

— А як? — Вогнедан усміхнувся тим самим усміхом, що виводив з себе воєводу Ріміна, — ви сподіваєтесь, що ваша покупка довіриться співчуттю варвара?

— Але ж я таки й справді…, - почав Літтон, — але чому ви оглядаєтесь.

— Шукаю кільце біля порога, — мовив ельберієць, — я втомився, і хочу відпочити.

— Невже, — сказав Літтон, — ви вважаєте, що я купив вас… для цього?

— А для чого? — знизав Вогнедан плечима, — вже ж не для того, щоб відпустити на всі чотири вітри.

— О, відпустити вас неможливо, — з усією щирістю відповів принц, — адже ви є душею опору на півдні… Мені оповідали, що ваші люди помирають з вашим ім’ям на вустах… «Хай славиться Повелитель Вогнедан» — я сам чув це від одного смертника-елберета, якого стратили в Астеоні за вбивство хазяїна і спробу втечі. Вас не можна відпускати.

— Тоді що ви збираєтесь зі мною робити?

— Я заховаю вас, — сказав моанець, — від імператорського гніву і не тільки. Мій батько і досі при одній згадці про вас починає бризкати піною і топтати ногами шкури. Він вбив до смерти челядинця, кинувши в нього поставцем. Іркан Чоррін воліє, щоб його боялися і ненавиділи, але не зневажали.

— О, так, — мовив ельберієць, — ненавидять рівних…

— Окрім того, — терпляче продовжив Літтон, — на вас хоче накласти лапу воєвода Рімін вкупі з отими елберетами, котрі допомогли йому у війні на Півдні. У війську Ріміна я маю своїх людей і тому знаю, яку таємницю вони хочуть дізнатися від вас…

— А ви хотіли б мати її для себе? — поцікавився Вогнедан лагідним голосом.

— Чому ви весь час ображаєте мене? — різко спитав Літтон

— О, невже…, - сказав бранець, — хіба для варвара є образою те, що він бажає домогтися золота за будь-яку ціну?

Якусь мить вони дивилися один одному в очі. Потім принц мовив тремтячим голосом:

— Здається, я розумію, чому воєвода Гранін, повоювавши в Квітані, пропонує винищити всіх елберетів до останнього немовляти. Не говоріть зі мною так, інакше…

Рука Літтона стислася в кулак. Вогнедан усміхнувся знову:

— Вдарте мене… Спробуйте…

Моанець, однак, оволодів собою.

— Я тільки хотів заховати вас у себе до того часу, як закінчиться війна у Моахетанзі. Чекати зосталося недовго… Опісля б я перевіз би вас на північ… В Астеоні у мене є маєток…на березі Північного моря… Ви жили б там тихим життям… Могли б писати вірші… Я дістав би вам флейту… Там красиво… в Астеоні. Це батьківщина моєї матері, котра була донькою короната…

— Пане Літтон, — сказав Вогнедан, — можливо у вас насправді добрі наміри… Але невже ви думаєте, що я житиму до старості в вашому маєтку на березі моря, награючи на флейті? Подивіться!

Він скинув на підлогу ганчірку, що вкривала плечі, і опустив до поясу розідрану верету.

— Оце, — сказав, поклавши руку на груди, — карби від моанського меча… На грудях, на боці, на руці… Є ще на стегні… Спину мені списано моанським канчуком, а на чолі мені, вільній людині, випекли рабське тавро… Ви ж начебто розумна істота, пане Літтон Чоррін. Не змушуйте мене думати, що ви така ж погань, як і всі ваші одноземці.

— Ви змиритесь, — впевнено сказав Літтон, — я дам вам книги святих з Лугерби… Смирення дає спокій… Ви заспокоїтесь душею… Зараз в вас говорить гордість і непокора, але ви скоритесь. Коритись волі Бога солодко, я це зрозумів доволі давно. А до того часу будете жити тут. Я не можу відвезти вас до Астеону прямо зараз — імператор може дізнатися, і тоді…

— Жити прикутим біля вашого порогу? — засміявся Вогнедан, — можливо ви забажаєте, щоб я навчав вас віршуванню, любий мій варварський поете?

— Я накажу зняти з вас ланцюг, якщо ви дасте слово не тікати, — мовив Літтон, — я знаю, що ви не присягнете ложно

— Такої присяги я не дам, — відповів Вогнедан спокійно.

— Що ж, — зітхнув Літтон, — доведеться тоді тримати вас під охороною. Але ви зможете гуляти на подвір’ї. Я дам вам книги, чорнило, пергамін…

— Гуляти…, - аж прошипів ельберієць, — на ланцюгу? Ви купили собі пса, вельможний стервятнику? Я вже був іграшкою у вашого батька і маю цього досить. Колись ви просили дозволу зватись моїм другом, шановний моанцю… Тож, якщо ви мені друг, ви зараз же знімете з мене нашийник і будете поводитися зі мною, як з другом. Втечу я, чи ні — не має зараз значення, друг подарує другу найдорожче — волю. Але, якщо ви зоставите мене в нашийнику, то моє місце на задньому дворі. Поміж рабами! І ніяк інакше! Або прикуйте мене біля порога і штурхайте ногою щоразу, як заходитимете до покою!

Для Літтона цього вже було задосить. Скажена кров Чоррінів вдарила йому до голови, і він з усієї сили вдарив бранця в лице. Вогнедан вчепився за одвірок, щоб не впасти — дводенне голодування таки давалося взнаки.

— Отепер ви справжній Чоррін, — сказав, втираючи кров, — спадковість, нічого не вдієш… Сказати і вам, що немає меж моїй зневазі до гієн, які загиджують землю мого народу?

Принц впав у крісло і сидів там досить довго. Потім встав і покликав челядинців, не озвавшись до Вогнедана, і навіть на нього не глянувши. Побагряніле від гніву лице молодого Чорріна стало мертвотно блідим.

— Відведіть до приготованого покою, — мовив Літтон до слуг, — дайте помитися, переодягтися… Нагодуйте… І посадовіть на ланцюг.

Вогнедан засміявся. Голосно, по-людськи. Він сміявся і тоді, коли його вели коридором.

Літтон знову сів до кріселка і охопив голову руками.

— На що я сподівався? — спитав вголос, коли двері покоїку зачинились, — цей чоловік є страшним у своїй впертості і злобі. І я колись захоплювався ним… Цим Принцом… як там… Яблуневого Саду… Його спокійною лагідністю, якій могли б позаздрити і деякі мейдисти. Нічого не залишилося — тільки люта злоба. Удари долі потрібно приймати з покорою, а ця істота, незважаючи на зовнішній спокій і витримку, вчепиться в горло переможцю при першій же нагоді.

Тоді поглянув на срібну статуетку, яка зображувала ельберійську дівчину-войовницю, і заплакав.

***

Покоїк Вогнеданові було відведено біля книгозбірні, де працював отой чоловічок, який і привів його сюди з торговища.

Чоловічок теж був давнім знайомим ельберійця. Його звали Хельм Тенп, і він був товмачем моанського посланництва, яке відвідало Боговладу ще за життя Святослава, а також вільновідпущеником воєводи Ріміна. Принцу він служив уже кілька років, перекладаючи йому книги з чужоземних мов.

Віднині Вогнедан спілкувався тільки з ним. Спокусі помитися і змінити рабський одяг на пристойну одежину, ельберієць таки уліг, але з Літтоном майже не говорив, хоча той щиро каявся в своїй нестриманості. Нашийника з Вогнедана так і не зняли, хоча прикутим до стіни в своїй новій в’язниці він побув лише кілька днів. За наказом Літтона його відвели в кузню, де від нашийника відчепили ланцюг, зате на ноги вдягнули тяжкі кайдани, які кріпилися до поясу ременем. Принц, видимо, довго роздумував і винайшов ось таку угоду між бажанням дати бранцю якісь пільги і небажанням його втечі.

Вогнедан міг виходити на задній двір і дихати свіжим повітрям… Дім Літтона, як і всі будинки моанської знаті, мав загорожу з височенних дубових паль. Їхні гостряки нагадували про пережиті жахіття, і ельберієць волів сидіти на ґанку і дивитись просто перед собою на хатинки челяді.

Хельм Тенп був тепер над Вогнеданом старшим. Челяді було оголошено, що принц придбав раба-знавця іноземних мов та книг. Це нікого не здивувало — дивацтва спадкоємця трону були відомі всім.

Вогнедан працював з задоволенням. Власне кажучи, він цього і домагався — бути звичайним рабом, а не привілейованим псом на ланцюгу. Від Хельма він знав, що Літтон скоро відбуде до Астеону, де весь час були якісь заворушення, і саме на той час і призначив втечу.

План його був простим до безумства. Дім Літтона все таки не був в’язницею, і Вогнедана в покоїку не замикали. Чоррін напевне вважав, що закутий в ланцюги бранець ніде не дінеться. Тим більше, що жилося Вогнеданові, як на раба, зовсім не зле. Годували його, як і вільнонайманого Тенпа, з панського столу, до непосильної праці не приставляли — сиди собі перебирай пергаміни. І ніяких там канчуків і покарань. Челядинці шепотілися поміж собою, що гостровухому пощастило — таврованого раба зі списаною канчуками спиною ніколи не приставляли до хатніх робіт.

Вогнедан, коли на ньому міняли залізо, пильно придивлявся до коваля. Це був літній вже моанець, без нашийника — отже не раб, а вільний чи напіввільний челядинець. Ельберієць так і не розібрався до кінця в моанських відмінностях свободи й несвободи.

Підмайстром у коваля був хлопчина віку пажа Птахи. Він роздував міхи, бігав за дорученнями і взагалі робив усе, що наказував батько. Коваль гримав на хлопчиська, але Вогнедан по його очах, і голосу, який часом сповнювався грубуватої ніжності, зрозумів, що перемазаний сажею хлопчак є батьковим улюбленцем.

Під час своїх прогулянок двором, Вогнедан придивився до хатинки, де жили ковалі. Жили вони вдвох — де поділася матір хлопчини, ельберієць не зрозумів. Хатинка ця знаходилася поруч з кузнею.

Сидячи на ґанку, Вогнедан почав приважувати хлопчину смаколиками з панського столу. Ковальчук спершу сахався мовчазного елберета з тавром на чолі. Потім потроху почав звикати, а згодом вже й сам прибігав за ласощами. Коваль йому того не боронив і почав приязно кивати Вогнедану, коли йому траплялося пройти мимо.

Знаючи, що за відсутньости господаря, челядь починає лінуватися і випивати, бо пили і лінувалися слуги навіть тоді, коли Літтон виїздив до Цитаделі, Вогнедан вважав, що може опісля такої гулянки взяти ковальчука в заручники і загрозами змусити коваля збити з нього ланцюги. Як налякати бідолаху-ремісника він уже придумав — оскільки письменні люди поміж моанцями вважалися трохи не чорнокнижниками, Вогнедан надумав сказати ковалю, що дав його сину в ласощах страшну чародійську отруту. А протиотруту він, мовляв, дасть хлопчині лише тоді, коли зостанеться без ланцюгів.

Подібну історію Вогнедан вичитав в одній з шоррогських книг, яку зараз перекладав для Літтона разом з Хельмом Тенпом. І вважав, що це повинно спрацювати. Звісно, робити таке було некрасиво, але ж він, Вогнедан, не збирається вбивати хлопчиська. Навіть справжньої отрути йому не дасть — весь план тримався на тому, що обоє моанців, і батько, і син, повірять в її наявність.

І от Літтон Чоррін зібрався до Астеону. Перед від’їздом він зайшов до Вогнедана. Той старанно виводив на пергаміні лугербські літери моанського письма. Згадував при тому ельберієць пана Лисичко, товмача і мовознавця та його словник моанської мови.

— Я залишив розпорядження управителю, — мовив Літтон, — до вас ставитимуться так, як і раніше. Я бачу, що ви вже починаєте змирятися зі своєю долею…

— О, — сказав Вогнедан, — робота звільняє від поганих думок…

— Присягніть, що не станете тікати, — трохи не жалібно сказав Літтон, — і я накажу зняти з вас залізо… Хіба ви недостатньо настраждалися?

— Страждання, — всміхнувся ельберієць, — хіба це страждання? Страждання, це коли загострений кілок розриває нутрощі… А людина, чи дивний живе. І страждає…

— Ви бачили таку страту, — мовив Літтон порозуміло, — це дійсно… жахливо.

— Так померли ті, кого я любив, — сказав Вогнедан, — і тому я не стану присягати облудно.

Тиждень по від’їзді Літтона Вогнедан присвятив підготовці до втечі. Він зібрав до вкраденого ним на кухні мішечка трохи сухого хліба, поцупив там таки баклажку для води, і придивився, де висить другий сукман управителя. Сорочка й штани на ньому були міцні і теплі, а ось завеликі черевики довелося набити ганчір’ям.

Втечу він призначив на ніч по святій Еліяні. Це свято відзначалося моанцями з великою пишнотою, хоча Вогнедан так і не втямив, в чому його суть. Тверезим опісля нього не залишався майже ніхто, але Вогнедан, спостерігаючи за ковалем, зробив висновок, що поштивий ремісник є приємним винятком поміж моанцями. Пити він пив, але ніколи не валявся п’яним і ночував завжди вдома, а не у шинку, як більша частина челяді за відсутньости господаря.

Коли Вогнедан виходив зі свого покоїку з вузликом, намагаючись не брязкати обгорнутим ганчірками залізом, йому здалося, що у книгозбірні хтось є. Це було дивним — Хельм Тенп мав сьогодні ночувати вдома.

Але перевіряти вже було ніколи. Сподіваючись, що Тенп не втямить, що коїться неладне, і не здійме тривогу, Вогнедан здійняв у передпокої челядні управителів сукман, привласнив також його ж шапку і рушив до хатинки коваля.

Хлопчиська на честь свята Вогнедан нагодував ласощами по саме нікуди. Коли він зайшов до курної хатинки, де жили ковалі, обидва ремісники поглянули на нього здивовано, але приязно.

— Зі святом, — першим обізвався господар, — ти чогось хотів, елберете?

— Хотів, звісно, — мовив Вогнедан, — свята Еліяна начебто була покровителькою в’язнів… Так от, я бажаю, щоб на її честь ти збив з мене це залізо. І зняв нашийник.

— Тікати хочеш? — одразу втямив коваль, — чорта з два. Господар мене уб’є, як дізнається…

— О, тобі доведеться це зробити, — якнайстрашніше прошипів Вогнедан, — інакше твій син помре в страшних муках. У себе вдома я був відомим знахарем, і вмію готувати пекельні отрути… Одну з них я дав сьогодні твоєму синові разом з ласощами. Відмов мені, і до ранку хлопчисько не доживе!

Коваль побілів. Його син перелякано зиркнув на Вогнедана і раптом схопився за шлунок.

— Ой, — заверещав, — ой пече… Ой, помираю!

На таку дійовість своїх загроз Вогнедан і не сподівався. Малий напевне об’ївся задля свята, і не тільки солодощів. Він і так почував себе погано, а тут ще йому сказали, що він наївся отрути… Хлопчисько підскочив на лаві і виблював все що було в шлунку просто на стіл…

Це доконало коваля. Ремісник впав на коліна:

— Помилуй, чорнокнижнику! Не убивай!

— Знімеш з мене кайдани — дам хлопчині протиотруту, — мовив Вогнедан, знаючи, що у димній кімнатці, освітленій лише тліючою скіпкою, його ельфійські очі світяться моторошним синім блиском, — спробуєш підняти галас — помре на місці.

— Ходімо до кузні, - заспішив коваль, — ходімо!

— Ой тату! Ой таточку! — голосив хлопчина. Вогнедану стало трохи не по собі, але він задавив в собі жалість і пішов за ремісником до кузні.

Впорався коваль швидко. Вогнедан аж застогнав від задоволення, коли позбувся нашийника. Ноги, вільні від кайданів, здалися дивно легкими.

— Врятуй мого сина, чаклуне! — простогнав коваль, — я все зробив, як ти сказав.

Ельберієць видобув з вузлика заздалегідь приготовану кульку з білого хліба, просоченого медом. Кулька вийшла брунатною і мала досить зловісний вигляд.

— Дай це синові, - звелів Вогнедан, — і до ранку він буде здоровим. Але пам’ятай, чоловіче добрий: якщо піднімеш тривогу, кулька розбухне у хлопчиська в животі, і розірве його на шмаття. Ховатимеш синочка по частинам. Втямив?

— Втямив, — пробурчав коваль люто, — вовцюга елберетський… Хазяїн тебе поїв-годував, а ти все до лісу дивишся.

— Вовки, — сказав Вогнедан з усміхом, від якого ковалем аж затрусило, — на відміну від моанських псів, не живуть на ланцюгу. Так і передай його високості.

Він вислизнув з кузні нечутною ходою дивного вельможі. Того, що ремісник підніме галас, Вогнедан не боявся — чоловік був наляканим задосить, щоб ризикувати задля збіглого раба синовим життям.

— Як некрасиво і огидно, — пробурмотів Вогнедан, відчиняючи хвірточку заднього двору, — але що поробиш… Війна війною…

Свято Святої Еліяни приблизно співпадало з весняним Рівноденням. В Ельбері уже все мало зеленіти, а тут ще лежав сніг. Вогнедан швидко йшов берегом засміченої річки туди, де виднілися в сутінках хатинки міщан. Шапку він насунув на лоба, прикривши заодно і вуха. Йшов, і обмірковував свої наступні дії.

Йти зараз на південь було б безглуздям — він просто замерзне десь у полі, або у лісі. Вкрасти десь коня, або грошей — теж, управитель Літтона напевне хватиться його зранку, і підніме на ноги всю челядь. Може задіяти і імператорських ловців, про яких Вогнедан чув на ринку… Збіглий раб Вогедан, на чолі тавро, вуха гострі, очі сині, волосся чорне…з сивиною. Опісля того, як його полонили, Повелитель жодного разу не дивився на себе в люстерко, але уявляв собі свій вигляд, побачивши Родомира. Тільки що шраму не вистачає, та вуха поки що на місці.

Залишалося задіяти план, який він винайшов, сидячи на ґанку. Задля цього у Вогнедановому вузлику окрім їжі знаходилася ще пляшечка чорнила, смужки пергаміну, два пера і ножик для їх гостріння.

Хельм Тенп якось оповідав своєму помічникові, як йому вдалося піднятися від вільновідпущеника воєводи Ріміна до особистого писаря принца Літтона. В проміжку між двома службами Хельм ходив по шинках та ринках, пропонуючи свої послуги в якості бродячого грамотія. Платили йому за це достатньо, щоб він міг прохарчуватися та переночувати в якомусь заїздику просто на підлозі. Саме цим і збирався займатися Вогнедан, аж доки не потеплішає, а ті, хто має його шукати, не послаблять пильність.

Звичайно, могло статися так, що він потрапить до рук ловців тільки завдяки тавру. Але іншого виходу нема. На щастя, моанці ходили в шапках і влітку, і взимку, не знімаючи їх навіть в помешканні. Вогнедан сподівався ще й на те, що письменний раб є в цих краях великою рідкістю, тож його одразу не запідозрять, завдяки ж завойовницьким походам Чоррінів, людність в стольному місці Моанії була настільки змішаного походження, що його риси обличчя нікого не здивують. Це в Ельбері поява чужинця навіть в стольному місті була дивиною, хоча в Боговладі завжди зупинялися іноземні торговці. Лише за останній десяток літ зелемінці звикли до біженців з сусідніх країн, шарпаних війною, а раніше навіть на прикордонні кожного чужинця знали в обличчя. Так, принаймні, оповідав Вогнеданові, коли той гостював у Зелеміню, Даркан Логін.

Отже, він є бродячим грамотієм на ім'я… Вогнедан пригадав собі мейдистський календар, який нещодавно красиво переписував на замовлення принца, і вибрав для себе ім’я Ронук. Моанською це означало «горобець», і Вогнедан з раптовою ніжністю згадав свого Горобчика Птаху. Чи вдалося хлопчині зостатися в живих?

Вирішено, він є Ронуком з Моозу, вільновідпущеником-грамотієм. Підроблена ним самим вільна грамота від імені неіснуючого моанського торговця Люстіга Ганіна була останньою його надією, в разі, коли хтось з моанців запримітить його тавро. Текст грамоти Вогнедан переписав, знайшовши у книгозбірні відпускну, яку принц надав своєму слузі Гохану. Слуга цей, однак, відмовився від волі, і зостався при особі принца. Відпускна ж залишилася в ділових паперах, які Вогнедан теж пильно перечитав, як зразки своїх майбутніх писань.

Було в цьому плані одне слабке місце — зазвичай таврованих рабів на волю не відпускали. Але не було й закону, котрий забороняв би це робити. Вогнедану це було відомо зі слів Хельма Тенпа, якого він якось взявся розпитувати про те, як поштивий перекладач опинився на свободі. Але без ризику нема війни.

Шинок він віднайшов доволі швидко. Незважаючи на ранній час, там вже було достатньо люду, аби не привертати до себе увагу. Вогнедан влаштувався в кутку довжелезної лави, заклав за вухо перо, виклав на стіл чорнильницю та папір і почав очікувати.

За півдня він вже заробив собі на обід і на ночівлю. Бажаючих скористатися послугами грамотія було дуже багато. Вогнедан переписав кілька обережних молитов, бо замовники нарікали, що панотець бере за таку послугу задорого, написав скаргу до суду, і кілька вірчих грамот. Переписав купчу, яку мали завірити в суді. І навіть написав любовного листа до якоїсь моанської дівиці для вбитого горем закоханця, подруга якого стала наложницею багатого дворянина. Лист починався так: «Гидка і премерзотна шлюхо…», а закінчувався слізним проханням повернутися.

Наступного дня Вогнедан перемандрував до іншого шинку. А тоді — ще до іншого, бо подібних закладів в Моані було безліч. Пили там темне пиво, і вбивчу суміш, котра звалася «імператорською горілкою». Доходи за її продаж йшли особисто Іркану Чорріну, то ж не диво, що пити моанцям не тільки дозволялося — їх до цього заохочували.

Незмінений люд Імперії, тепер, коли Вогнедан спостерігав за ним збоку, вже не здавався йому збіговиськом псів. Це були таки люди — грубі, нечемні, неосвічені… В якості вияву почуттів вони були грубою пародією на його кругловухих ельберійців. Навряд чи їм колись вдалося б піднятися духом до тих, кого вони намагалися зробити рабами. Якби моанці не рушили воювати Ельбер, Вогнедан міг би їх навіть пожаліти. Але жалісливість його зникла разом з яблуневим садом Боговлади.

Дуже зрідка Вогнедан наважувався вибиратися на торговище — в ті дні, коли йому потрібно було поповнити запаси чорнила, пергаміну та пер. Окрім того він купив собі короткого вигнутого ножа, який в разі чого міг надатися як зброя. І терпляче очікував тепла.

Коли сніг почав поволі танути, Вогнедан вже приблизно знав свій подальший шлях. Спершу він перемандрує до містечка Режіне, тоді до такого ж містечка, яке звалося Хледіне, а тоді вийде на шлях, котрий веде у південному напрямку. Можливо, відійшовши від Моани подалі, він роздобуде собі або коня, або грошей на його купівлю. Доведеться когось пограбувати, але, оскільки Імперія з Ельбером є в стані війни, то взяте можна буде вважати бойовим трофеєм.

Кілька разів він трохи не потрапив в облаву, які робили по шинках імператорські ловці. Зазвичай його попереджали, або ховали самі шинкарі — присутність в їхньому закладі грамотія приваблювала відвідувачів, а отже давала зиск. Дехто роздивився і його тавро, але не доносив на втікача, котрий приносив прибутки. Вогнеданові потрібно було стерегтися швидше випадкових «доброзичливців», які могли сп’яну закричати: «Хапайте збіга!» Але досі йому щастило.

В Режіному Вогнедан найперше віднайшов шинок і зайнявся тією ж самою роботою. Замовників у нього тут було ще більше, ніж в Моані, і він сподівався підкопити на дорогу грошей.

Сидячи в дальньому кутку шинку, Вогнедан старанно переписував чергову вірчу грамоту. Посипавши її пісочком, він віддав смужку пергаміну нервовому худому чоловічку, котрий, згідно грамоти, був торговцем Рісаном Хотоном, і брав у когось гроші наборг. Підвів очі на наступного замовника і побачив перед собою Хельма Тенпа.

— Ви ж, здається, письменний, добродію Хельме, — всміхнувся Вогнедан, не втративши самовладання. Але лівиця його посунулася під сукман, де було приховано ножа.

— Ви божевільний, — сказав Тенп замість привітання, — така зухвалість…

— Так я зухвалий, чи божевільний? — спитав ельберієць, — добродію Хельме, сідайте на лаву. Не стовбичте переді мною, це привертає увагу.

- І те і інше, — мовив писар, — вас же і досі розшукують по всім дорогам. Принц Літтон в гніві, він відправив управителя до свого маєтку пасти свиней.

— На вас нічого не окошилося? — спитав Вогнедан аж ніяк не співчутливо, — у мене не було вибору, шановний.

— Я ж вільнонайманий, — сказав Тенп, — принц навіть не звільнив мене. Але я здогадався, що ви не кинетеся тікати куди очі дивляться. Особливо, коли побачив, що не вистачає пер і пергаміну.

— То ви шукали мене навмисне? — примружився Вогнедан

— Ні, - мовив Тенп, — звісно ні… Якби я захотів вас знайти, мені достатньо було б обійти шинки Моани. І послати погоню по сліду. Я тут випадково — принц послав мене до одного дворянина за старовинним примірником Святого Письма лугербської роботи. Цей дворянин збіднів і тому продає цю річ.

— О, ну якщо так, — сказав Вогнедан, — тоді маю надію, що ми з вами зостанемося добрими приятелями. Зрештою, ви натерпілися того, що і я, і тому…

— Ви праві, - пробурмотів Тенп, — я теж був рабом… Взяття Гроси, мого рідного міста… Це було жахливо…

— Я можу уявити, — справжнє співчуття забриніло в голосі Повелителя, — ви, напевне, втратили рідних…

— Я багато чого втратив, — зітхнув Тенп, — в стольному місті Гросі я був не останньою особою. Але це було так давно, що навіть спогади стали попелом. Я можу спитати вас, для чого ви боретесь? Адже вже нічого не повернеш. Імперія перемеле і ваші краї, як перемолола Гросату…

— О, Ельбер стане кременем на будь-яких жорнах, — мовив Вогнедан, — і жорна розкришаться в пилюку. А я є його душею, і тому мушу боротися. Якщо помре моє тіло — душею Ельберу стане мій син. Але якщо помре мій дух — це стане вироком для мого Краю.

— Я чую жахливі речі, - сказав писар, поїжившись, — в «Повчаннях Святого Старця» сказано, що дух неба є Богом, і дух землі є Богом. І Богом є дух неба і землі… Ви говорите страшну єресь, колишній володарю. Навіть імператори цього світу приймають від Єдиного помазання, себто благословення. Але не дух…

— Ви часом не були священиком? — спитав Вогнедан втомлено. Він не мав нині настрою для богословських балачок.

— Ні, - мовив Тенп, — священиком я не був. Я небіж кертага Гросати. Кертаг був володарем нашої країни, а отже — рівним вам.

— О, біда не щадить ні людність, ні вельмож, — зітхнув Вогнедан, — але ж боротися завжди є можливість. Або, принаймні, знайти який-то вихід. Я не зміг би служити моанцям, навіть, якщо б вони самі зняли з мене кайдани.

— Отже, твердість мого духу поступається вашому, — мовив колишній вельможа з Гросати, — я задоволений своїм нинішнім життям, бо позбувся гіршої долі. Гаразд… Я зараз піду… Може трохи вип’ємо за зустріч? У мене з собою є баклажка з вином з ваших країв, воно почало з’являтися в Моані…

— О, певно як здобич, — повів плечима Вогнедан, — але хоч краплю минулого на вуста…

Тенп зняв з поясу баклажку і сполоснув горілкою з такої ж баклажки два кухлики, які стояли поруч з Вогнеданом. Часом вдячні замовники пригощали грамотія, і ельберієць робив вигляд, що п’є імператорське зілля.

— Коли я жив у Гросі, - сказав Тенп повільно, — мій дядько, правитель, дуже часто замовляв чорногорські вина вашим купцям. Це вино… Його любила моя дружина… Коли ми брали шлюб, то налили його до чар… Я витратив останні гроші на ці кілька ковтків минулого. Вона загинула, моя Анрена…. Того дня, коли моанці взяли Гросу…

Вогнедан прийняв з рук Тенпа кухлика. Крізь запах моанського зілля поволі просочувався запах спогадів…

Холодні вітри дули тоді з чорногорських верхів, змушуючи здригатися віконниці, в яких ледь дзвеніло данадільське скло. І мелодійним дзвоном відповідала вітру у спочивальні молодого подружжя гілка з золотим листям, котра стояла на коминку навпроти їхнього ложа…

Гілку він відніс до скарбниці… Точну копію гілки сріблястого клена… Виріб ельберійського майстра по золоту…

Він тоді розмістив по гарненьким глечикам зоряниці та кленову гілку, справжню кленову гілку, позоставивши чудовий, але неживий виріб дзвеніти на комині… А потім накинув на столика свіжу скатертину, виклав на таріль з зображеним на ній заморським птахом цукати і поставив поруч невеличку пляшечку старого росавського.

— «Як білий сніг,

Що падає з небес

Посутенілих

І зі споду тане

Я від кохання теж розтану весь…» — вимовив Вогнедан стиха, — за тебе, моя кохана… За твій невпокорений дух… За нашу зустріч в майбутньому втіленні. О, як я хочу пізнати тебе і в наступних життях…

— Вельможна Дана загинула? — спитав гросатець, котрий розумів ельберійську.

— Загинула при обороні Боговлади, — сказав Вогнедан, ковтаючи вино, — хай славиться…

Він пізно зрозумів, що трапилося щось лихе… Туман поплив перед очима. Рука рвонулася до зброї, та з ослаблих пальців випав ніж.

— Пес, — вимовив Вогнедан, непритомніючи, — ти, певне, зрадив і свою Гросату… О, хай би тебе пожерла Тьма…

Та темрява навалилася на нього самого… Жахлива темрява без промінчика світла…

***

Потроху отямлюючись, Вогнедан вже зрозумів — скінчено… Навіть, якби він не почув ненависні голоси Лемпарта і Чаяни, він здогадався б, до чиїх він рук потрапив. Зробити зілля, яке могло б звалити з ніг дивного, і знесилити його на невизначений час, в залежності від сили отрути, в цих краях могла тільки Чаяна. Його колишня дружина, яка свого часу так цікавилася силою різних відварів та настоянок, що трохи не вбила свого брата-двійню.

— Отямився, красунчику?

Лемпарт… Огидна істота, яка збожеволіла від заздрощів.

Вогнедан над силу підвів голову. Він лежав під стіною якоїсь кімнати. Багато вбраної світлиці, всі стіни якої були обвішані шкурами і зброєю. Попід стелею пишалися мисливські трофеї — голови кабанів та ведмедів. Крізь маленькі віконечка, затягнені якоюсь каламутною плівкою, сочилося світло.

— Тобі напевне цікаво, — засміявся Драган, — дізнатися, де ти опинився? Це Ріміне, маєток пана воєводи… А ми з Руданом тут в гостях у його жони… Достойний пан Хельм Тенп допоміг привезти тебе сюди без зайвого кровопролиття.

Достойний Хельм стояв тут таки, зав’язуючи шнурки гаманця.

— О, як огидно, — стиха мовив Вогнедан, — ота казочка про загиблу дружину… Ви, напевне, служили моанцям вивідачем, пане товмач?

— Не казочка! — раптом вереснув Тенп, — вона загинула через таких як ви! Мені обіцяли! Мені обіцяли зберегти їй життя! І я умовляв свого дядька здати місто! Я кричав йому, і всім, хто хотів слухати, що опір є безсенсовним! Що треба схилитися перед долею… Дядько відмовився здатись… Вона крикнула зі стіни, що я є зрадником! І місто взяли на меч! Мені сказали потім, що з нею погралися десятеро вояків, перш, ніж розпороти їй живота…

— Хай славиться її пам’ять, — вимовив Вогнедан, намагаючись хоча б сісти, якщо вже немає сили встати, — а ви її не гідні.

— Через таких як ви! — аж запінився Тенп, — через таких, як ви, впертих паскуд, котрі ніколи не чують голосу розуму! Через таких, як ви, загинула Анрена! Мій дядько! Її брат! Весь її рід! Вони схожі на вас, ельберійський правителю, тільки що не гостровухі… Вони теж не хотіли скоритися сильнішому! Думаєте, я не знаю, що ви пожертвували сім життів своїй гордині? Сім життів, і всю Боговладу, прекраснішу навіть за стару Гросу! Ви хоч порахували загиблих у тій бійні, клятий себелюбцю?

- Їх усіх полічено Богом Грому, — сказав Вогнедан, — і взято до його воїнства. Я зрозумів вас, гросатцю — ставши зрадником, ви ненавидите тих, хто зрадником не є… На жаль, подібні особи є і серед нашого люду.

Лемпарт поблажливо поляскав по плечу збуреного гросатця.

— Хочеш — залишайся, — сказав… Зараз у нас тут буде вистава…

Вогнедан на той час уже сів, і обдивився довкола пильніше. Посеред світлиці стояв дубовий стіл і кілька стільців зі спинками. Попід стінами виднілися окуті залізом скрині. На протилежній стіні, просто перед Вогнедановими очима, були розвішані різнобарвні короговки, а під ними — здоровезна тумба на гнутих ніжках. На тумбі теж була розікладена зброя і ще які-то речі.

— Мій Повелителю, — почувся голос Чаяни. Вона весь цей час стояла біля вікна поруч з Руданом і усміхалася… Оцей її ледь розгублений усміх завжди розчулював Вогнедана. Лише нині він зрозумів, що це є маскою, такою ж порожньою, як і її очі. Вбрана вона була в довгу парчову сукню, котра робила її схожою на ляльку. Лице жінки, густо набілене за моанським звичаєм, було схожим на лице небіжчиці.

— Мій Повелителю, — повторила вона, — колись, в Зеліборі, ви дали мені обіцянку… Ви ще не забули — яку?

Вогнедан дійсно забув. І не міг згадати, що він обіцяв цій жінці в часи, коли ще існував Ельбер…

— Що ви зіграєте мені так, як я захочу… І там, де я захочу, — мовила Чаяна, — так от я хочу послухати зараз вашу гру… Я мріяла про це довго: мати раба-музику… У мене є навіть флейта для вас — чудовий інструмент. Майже такий, як ваш, отой, з золотим саламандром…

— Атож, — хмикнув Лемпарт, — Рогволод Зоредив носив її навіть до битви. Довелося відрубати йому руки, щоб видерти з одної флейту, а з другої — меча.

Рудан, хихикнувши, підійшов до тумби і взяв з неї флейту з вигравійованою на ній квіткою зоредиву. На мить Вогнеданові здалося, що на інструменті запеклася кров Рогволода.

— О, грати для Зміївни з лихої казки, — сказав Повелитель рівно, — чи не забагато чести для подібної істоти? Однак, я дійсно обіцяв…

— До порогу його! — скомандував Лемпарт, і Вогнедан тільки зараз помітив, що біля дверей стовбичать моозькі тілоохоронці Драгана, імен яких ельберієць ніяк не міг запам’ятати.

У воєводському домі при вході до обвішаної трофеями світлиці, теж було кільце, з якого звисав ланцюг. Вогнедан пригадав собі слова Іркана Чорріна про те, що пан Рімін любив тримати на ланцюгу вельможних рабів, і прикусив губу. Незламна витримка ельберійського володаря дала першу тріщину.

— Як ти зумів позбутися нашийника, пес? — поцікавився Рудан, — чуєш, Лемпарте, нехай твої моозці припнуть його хоча б як-небудь… А я зараз принесу ще одну прикрасу нашому музиці.

Логін взяв з тієї ж тумби обруч з п’яттю променями і синім еллонським каменем. Вогнедан не підводив очей. Лемпартові тілоохоронці обмотали йому ланцюга довкола стану, а Рудан надвинув обруч на саме чоло. Камінь засвітився тремтячим блакитним сяйвом.

— Дивись, Чаяно! — сказав Лемпарт, — ти про це мріяла?

— О, трохи схоже, — сказала Чаяна манірно, — не вистачає лише очага і снігової бурі за вікном. Але у нас буде багато часу, коханий Вогнедане… Я це тобі обіцяю…

Вогнедан раптом відчув дивну ясність розуму. Слабкість тіла не минула, ні, але відчуття приниження і душевної муки кудись зникло. Його огорнув холодний спокій — подібне відчуття приходило завжди, коли він там, в Ельбері, одягав вінець Богорівних. Але тоді він і сам міг підтримувати спокій духу… Раптом прийшла до пам’яті палацова баєчка про те, що вінець може вбити того, хто вдягне його не по праву.

Цікаво, чи пробував вдягати корону Ельберу хтось з цих виродків? Просто так, щоб похизуватися? Іркан Чоррін не пробував — він кинув обруч Ріміну. Як трофей. Великому Іркану не потрібні були корони переможених володарів — він вважав їхні землі своїми від самого початку. Тільки що ці землі якимось чином відокремилися від Великої Моанії.

Рімін, напевне, не пробував теж… Практичний моанець навіть не думав про якусь можливість незалежного від Чорріна правління. В короні… А ці двоє псів — Рудан з Лемпартом? Напевне теж не наважились, а можливо просто не було нагоди…

Щось таке є в цьому камені з далекого Еллону… Щось є…

— Давайте флейту, пси, — сказав Вогнедан, — слухайте гру володаря…

Рудан жбурнув йому флейту, і Вогнедан, несподівано для себе самого, ловко упіймав інструмент на льоту. Незважаючи на слабкість… Щось ніби допомагало йому рухатися. Ельберієць вже не сумнівався, що еллонський камінь якось впливає на розум. Цього не помічала особа, котра була здоровою і при силі, а от татко Святослав частенько залишав на собі вінець опісля парадних прийомів на доволі довгий час.

Флейта загиблого Зоредива. Прекрасний інструмент з еллонського металу, зроблений ще в часи, коли працювали пристрої Богорівних. Такою ж була і власне Вогнеданова флейта, та, що зосталась з Воїславом та його пажами.

— На твою честь, Рогволоде, — мовив Вогнедан, пробігшись пальцями по клапанам, — хай славиться!

І підніс флейту до вуст.

Нехай світ твій розколовся, і тріснула під ногами земля, та не треба здаватись ніколи… Згадай пращурів — поміж зорями застиг зранений леаран, та змагається за життя команда, доки є повітря хоч в одному відсіку…

О, тихий ранок під жовтим сонцем, тихий ранок… Ранок смертного бою — про це кричать срібні ріжки Прикордонної варти… І Роговолод Зоредив тримає в руці меча, а пальці лівиці несвідомо пестять флейту, заткнуту за черес…

О, тихий ранок, о цей тихий ранок… Вартислав Ведангський стоїть біля чорної корогви з вигаптуваним на ній золотим драконом, а вістовий Іровит трубить у срібний ріжок…

«О цей тихий ранок» — дзвенять срібні труби Боговлади, і застигли лучники на стінах в очікуванні команди, а пан Ялівець вже вкотре перевіряє катапульти…

Тихим ранком, яким же тихим ранком вийшла на битву «срібна дружина» князя Квітанського…

О тихим, тихим ранком рухається дарійським шляхом загін моанських вояків, і Хмара Вигорич посвистом подає команду готуватися…

Бійся стріл ельфійських, вороже, вони несуть загибель… А поруч з дивними стоять озброєні мечами квітанці — хуторяни, ладні захищати свої домівки…

Тихим ранком реве трембіта з вершечку Високого Замку… Влад Пард іде на прорив облоги…

Тихим ранком відбиває атаку ішторнійської фльоти княжич Вітровій Ллєг, котрий став князем опісля батькової загибелі. І колись мирні кораблі ельберійців плюють у ворожі фрегати «драконовим вогнем» з глиняних розтрубів…

Тихим ранком ми вийдемо на битву, на останню битву, можливо навіть вже в інших тілах — але ми переможемо…

О, ви станете поруч зі мною, загиблі воїни Ельберу… І заревуть трембіти, даючи сигнал до битви…

Славимо Бога Грому та Блискавиці! Підніми, могутній Боже, зброю! Піднеси душі наших воїнів! Будь з нами, Вогонь Небес! Будь з нами, бо ми теж твої діти!

Наш дух не вмирає, о, позаздріть нам, ходячі мерці, напіврозкладені трупи… Ви носите в собі свою гниль і свою отруту і знаєте, що зникнете без сліду в чорній безодні володаря тьми…

Найстрашнішою карою є небуття, і воно вже роззявило пащу…

Якби я міг зупинити ваші напівзогнилі серця — я зробив би це… Я і зараз намагаюся розбити на скалки ваш розум… Ви пробили стінку леарану — то нехай порожнеча зморозить кров в ваших жилах….

Я безсмертний… Ви чуєте, істоти без розуму і чести? Я не помру ніколи, бо є душею Ельберу! Я, Вогнедан, Повелитель…

Удар у скроню змусив Вогнедана на мить зомліти і випустити з рук флейту Зоредива. Коли він отямився, то побачив таке, чого на мить злякався і сам.

Хельм Тенп лежав горілиць, дивлячись в стелю скляними очима. З носа йому спливли дві цівочки крові. Лемпартові тілоохоронці змогли виповзти за двері, і лежали там, чи-то непритомні, чи-то теж мертві. Рудан блював, сидячи на підлозі, очі його були червоними від крововиливу. На ногах трималися лише Лемпарт та Чаяна. Лемпарт, очевидно, і вдарив бранця, намагаючись зупинити смертельний крик флейти, який розривав на частини судини і розум.

— Ублюдок, — хрипло каркає зелемінець, — ох і ублюдок… Що це таке, Чаяно? Що це може бути?

— Напевне, — важко дихає Чаяна, — ота штука у нього на голові підсилює звукові коливання… Паскудник Рудан — і надало ж йому побажати ближньому більше ганьби, ніж тому належало…

Вона обережно відкинула флейту носком черевичка. І зірвала з напівпритомного Вогнедана вінець Богорівних. Ельберієць отямився одразу ж від різкого болю в голові. Та біль швидко проминає, зоставляючи слабкість та вичерпаність.

— Вам сподобалася музика, пані Чаяно? — шепоче він, однак, насмішкувато, — я дуже старався… Чи виконав я свою обіцянку?

— Навіть занадто, — прохрипів Лемпарт, і його теж вивернуло просто на підлогу. Отямившись, він мовив злісно…

— Таврований раб… Все ще не може до цього звикнути… Не буде переможної битви! І на флейті тобі більше не грати… Повелителю Вогнедане! Рудан! Вставай, сучий сину! Подивися, що там, з моїми моозцями.

Логін над силу звівся з підлоги і підійшов до дверей. Вовтузився він довго, зрештою оголосив вже міцнішим голосом:

— Обидва мертві… Я сам трохи не здох… Я відчував, як у мене плавляться мізки…

— Ти тому ще й живий, Рудане, — холодно мовила Чаяна, — що у тебе вони відсутні.

— Досить патякати! — рявкнув Лемпарт, — Рудане, тягни пса сюди. Та не трусись, він нині слабкіший за бабу… Без отої клятої флейти…

Логін розмотав ланцюг, який начепили були на Вогнедана моозці, і штурханами змусив бранця звестися на тремтячі ноги. Ельберієць позирав на наслідки своєї гри ще трохи здивовано, але вже спокійно.

— Тягни його до столу! — командує Лемпарт, — правицю на стіл… Отак і тримай… Музика… Іч… Я тобі… пограю!

Вогнедан рвонувся, та Логін навалився на нього всім тілом. Лемпарт витягнув меча. Крутонув ним в повітрі і ударив…

— Що тут в біса коїться, таке і таке вашій мамі?! — заревів від дверей басюра воєводи Ріміна, — що тут за побоїсько, туди вашу і туди! Кеяне, псяча мордо, я ж тобі наказував не чіпати бранця до мого приїзду! Ти суперечиш моїй волі в моєму ж домі? Чи може сам хочеш захапати усе боговладське золото? Ти як насмілився катувати без мене цього чортяку? Та ще й нівечити, щоб кров’ю зійшов? Франо, курво ти моя розпрекрасна, тягни сюди якогось ганчір’я, замотати йому руку… Ну все — без пальців зостався… Але, принаймні не здохне — нелюді живучі. Це що — він тут наклав стільки трупу?

Воєвода обдивився кімнату і сказав розгублено:

— Боже ж мій — так це ж отой дурник Хельм… Теж здох, туди його і туди… І оті твої моозці, Лемпарте… Чим це він їх, твій Вогнедан? Адже Хельм обіцяв напоїти цього вовцюгу Франиним зіллям, а ти, курво, присягалася, що все обійдеться без шуму.

— Флейтою, — протягнула Чаяна, явно насолоджуючись божевільнею, на яку перетворилася світлиця, — флейтою, любий пане воєводо…

— Що?! — витріщився Рімін, — п’ятеро здорових мужиків не змогли зладнати з одним, до того ж — опоєним зіллям і озброєним свистілкою? Тьху на ваші голови, заплішені дурні! Кеяне, забирай свого приятеля і котись з моєї садиби під три чорти! Я тобі цього діла не пробачу — ніхто не сміє шити в дурні воєводу Ріміна! Іч — натіяли дізнання! І майте на увазі — спробуєте донести на мене, Імператор згадає, що Логіни були присяжними ворогами його батька і діда. Не допоможуть і ваші заслуги — повісить за яйця! Це вам, дурням, щастя, що один назвався Драганом, а другий — Руданом Предславським… Вже і так Його Могутність якось зволили питати, чого це оцей молодець, якому ви пальці вкоротили, тебе, Кеяне, Логіним назвав… Забирайтесь, паскуди… А ти, курво, оббинтуй руку своєму… колишньому. Тільки не дуже жалій його… хе-хе…

Весь цей галас доходив до Вогнедана наче крізь вату. Він ще не зрозумів, що сталося. І застогнав не від болю, а від того, що почув, як під чобітьми Лемпарта хруснула флейта Рогволода Зоредива.

Воєводині челядинці віднесли його до комори, і там замкнули. Отямився Вогнедан лише через кілька днів, весь заллятий потом. Гарячка проминула — живучість дивних знову взяла своє.

— Можливо, — прошепотів ельберієць, — моє жалюгідне життя для чогось потрібне в цьому світі… Інакше — для чого все це? Для чого?

Понівечена рука пекла вогнем, він ще відчував її пальці… Свої тонкі пальці, сповнені сили. Пальці музики і мечника…

— Я можу битися з лівої, - сказав Вогнедан собі і ледве стримав стогін розпуки, — я можу тримати меч, а все інше нині не так важливо…

Як він говорив колись князю Володарю: «Флейта… Якщо я не гратиму на ній, то, напевне, не зможу жити. Це мій другий голос…» І князь Зелеміню озвався порозуміло: «Голос вашого духу»…

Голос духу його, Вогнедана, убив трьох чоловік… О, сила холодної люті, помножена на силу еллонського кристалу…

Підлий пес Лемпарт вирвав язик у його душі… Всі ці страшні місяці Вогнедан сподівався, а може колись…

О, не грати йому на флейті, більше не грати… Хіба що в наступному втіленні…

Рогволода повісили в Зеліборі, відрубавши йому руки… Рогволод Зоредив, ніжний і відважний… Як він тоді дивився на них з Даною на отих змаганнях… З шанобливим захопленням красивою парою… А як оспівував квіти зоредиви…

«Здавалося,

Одна самотня квітка

Над ставом біля хати розцвіла

Проте на дні

Хтось посадив ще іншу….» — шепоче Вогнедан вірша замученого приятеля, і наче менше болить рука і затихає зранений дух…

«Я можу битися з лівої… Я житиму, доки зможу тримати меча…»

Воєвода тим часом збирався в дорогу. За імператорським наказом він мав наглядати за будівництвом Неззької фортеці на березі ріки Ніязи. Фортеця мала стати передовим постом моанців на землях Срегії. З собою він брав Чаяну, і, після довгих роздумів, вирішив відвезти до Неззу і Вогнедана.

— Так буде надійніше, — пояснив він Чаяні, - весь час буде перед очима, і твоя захланна рідня до нього не добереться. Іч, що надумали — вибити признання в обхід мене!

Чаяна хихикнула. Вона не збиралася пояснювати воєводі, що трапилося — все одно не зрозуміє.

***

Обоз воєводи Ріміна вирушив на північ.

За обозом, окрім челяді та охоронців, пленталося зо три десятки рабів, куплених воєводою на казенний кошт для імператорських робіт у Неззі. Всі вони були або мулярами, або каменотесами. І всі були родом з Ельберу.

Вогнедана воєвода хотів розмістити на возі, але той мовчки підійшов до останнього, непарного раба і став біля нього. Рімін тільки плюнув, вже знаючи свого бранця. Про всяк випадок воєвода звелів, щоб гостровухому вдягли на ноги кайдани, і тепер міркував, чи зможе в них іти полоненик, який є таким слабким, що хитається від вітру.

Вогнедан дійсно, ледве йшов. Хоча рани його затягувалися швидко, давався взнаки душевний біль. Невдала втеча і втрата пальців добряче струсонули цю незнищенну душу — у Вогнедановому волоссі не зосталося жодної чорної волосини.

Чаяна, котра їхала у критому возі попереду, повадилася приходити в кінець валки на привалах і ніжним голосом згадувати минулі щасливі дні в Ельбері. Сусід Вогнедана, високий одноокий здоровань, спочатку не втямив в чому річ і навіть поспівчував «бідолашній доньці Володаря», вважаючи вельможну ельфійку наложницею воєводи. Зрозумівши, що одноокий знає Чаяну особисто, на якомусь привалі Вогнедан коротко оповів йому про її заслуги у взятті Боговлади.

Одноокий підскочив на місці і випалив таку моанську лайку, що Вогнедан здивовано звів на нього очі. Сусіда пояснив, що чув про зраду Лемпарта Драгана, але ніколи не міг подумати, щоб його сестра…

— Я ж її отакесенькою знав, — гуркотів він, — а вже яка з неї виросла краля… Дружина Повелителя… Чого курві не вистачало? Хіба що пташиного молока…

— Якого ви роду, шановний добродію? — спитав Вогнедан, приглядаючись до одноокого. Його лице, покересоване шрамами, здалося ельберійцю знайомим.

— Таке і таке його мамі, - почав здоровань моанською, тоді прикрив рота рукою і зітхнув, — дожився я, старий пес, до такого, що соромно і рід свій вголос вимовити. Звати мене Даркан Логін, моанець з роду, а був я на службі у князя Володаря. І зізнаюся чесно, що це я, та моя сестра Еліяна сплодили отих двох гнид, котрі здали ворогам Зелемінь.

— Як вам вдалося зостатися в живих, пане Даркане? — спитав сумно Вогнедан, — адже вас вже давно поховали і оплакали…

— Ви часом не з зеліборського двору? — трохи розпогодився Даркан, — та ні, говорите як боговладець… Ну, певно ж, раз ви тоді були у столиці… Ми зустрічалися з вами раніше? Голос, ніби знайомий, а от з лиця — не признаю…

— Я вас теж пізнав не одразу, — сказав ельберієць, — а в тому, що залишилося від мене, важко пізнати Вогнедана Святославича…

- Їдрит його…, - мовив якось безпомічно Даркан, оговтавшись від несподіванки, — оце так горе… Звісно, де вже пізнати одне одного, коли на морді чорти горох молотили… І ця курва ще ходить ятрити вам рани… Придушу суку на місці…

З подальшої розмови з’ясувалося, що Даркан потрапив у полон ще тоді, у Страгії. Він зумів видати себе за страгійця, інакше його б закатували за зраду вітчизні. («Я вітчизні не зраджував, — заявив він гонористо, — а ось оту паскуду, яка зве себе Ірканом, придушив би подушкою…). Весь подальший час він переходив від одного хазяїна до іншого через свій неспокійний норов і постійні намагання тікати. Тікав він власне з однією метою — прикінчити і Лемпарта, і власного сина.

— Осоромили вони мої вуха, — жалівся Даркан ельберійською, — стидно добрим людям в очі дивитись. Ви перший, кому я назвався, бо чогось очі ваші мені знайомими здалися.

— А як ви опинилися поміж мулярів? — спитав Вогнедан з цікавістю.

— Та я був на імператорських роботах в Моані, - сказав здоровань, — Цитадель ми розбудовували. Я-то в основному каміння тягав. Ну й дотягався до того, що дав одній воші в писок, а воша та була наглядачем… На моє щастя якраз того дня набирали людей до Неззу, і я єдиний пішов добровільно. Інакше, мої кісточки уже б і вороння рознесло. Ну, а вас-то чого сюди? Який з вас муляр, та ще з одною рукою… Ніяк не могли меча відняти воріженьки — довелося рубонуть по пальцям?

— О, то довга і сумна історія, — сказав Вогнедан ухильно, — я не люблю оповідати про свої біди.

Повелитель не те щоб не довіряв Даркану, однак тримався від нього на відстані. Хто його знає, чи не змінився простосердий колись моанець за ці страшні часи… Вогнедан не виключав, що Даркана міг підіслати воєвода з метою розговорити бранця. Те що Даркан страждав у полоні, нічого не означало — Хельм Тенп теж був жертвою війни.

Поволі поміж рабами поширилася чутка, що з ними йде Повелитель Ельберу. Виною тому був той же Даркан: на одному з привалів він так вишпетив Чаяну, що чути його було на весь обоз. Воєвода, на щастя не допоминаючись про ім’я зухвальця, наказав висікти крикуна. Даркан переніс хльосту бадьоро, запевняючи Вогнедана опісля, що тутешнє биття нічого не варте проти батогів сторожі Цитаделі.

Якогось дня Даркан, отримавши звичайну пайку черствого хліба і солону рибину, подав Вогнеданові окрім його долі цілий вузлик хлібних уламків і дві рибини замість одної.

— Це від хлопців, — сказав, — вони для вас зібрали ще поїсти. А то, якби не кайдани, так ви злетіли б у повітря.

Вогнедан з хвилину дивився на вузлик. Прикусив губу, наче від болю. Підвівся. До нього обернулися вихудлі обличчя земляків. Більшість було затавровано — чи-то на покару, чи-то, щоб попередити втечу.

— Мої ельберійці, - мовив він голосно, — я щиро вдячний вам за допомогу. Але не відривайте від себе їжу — дивний їсть набагато менше за людину, і виснажується повільніше.

На наступному привалі Даркан віддав Вогнеданові чийогось плаща, брудного і подраного, але теплого. Ввечері до вогнища, біля якого сидів Повелитель присунувся чоловік, який назвався Листяном Радко, з тих Радко, що у Квітані, і запропонував подивитися його рану на руці.

Листян свого часу був учнем знахаря-травника, а серед рабів вважався за цілителя. Він носив з собою у мішечках хтозна де добуті сушені трави і листки молодого подорожника. Біль у руці Вогнедан відчував постійно, але тут він неначе поменшав під вправними пальцями квітанця. Листян перебрався у хвіст валки і тепер йшов поруч з Повелителем, поставивши собі в обов’язок дбати про знівеченого володаря.

— Коли ото набирали сюди людей, — оповідав він, — так їм було начхати: муляр ти чи не муляр. Аби сила була. Говорять, що у Неззі наші мруть, наче мухи — з тих, хто з осені туди потрапив, зиму більшість не пережила. Незвичні ми до холодів, ну і до батогів. Я як подивився, як тут існують навіть вільні люди, так ще більше пошкодував за тим, що втратив.

Довкілля Вогнедан майже не помічав. А в цих похмурих лісах, що оточували ледь помітну стежину, якою рухався обоз, була своєрідна краса, яка не запрошувала помилуватися собою, але насторожувала. Однак Повелитель заборонив собі навіть осмислювати те, що бачив. Краса тут може і була — не було гармонії.

Врешті перед ними відкрилися пагорби Астеону… На древніх могильниках застигли камінні стели, присвячені невідь яким Богам. Часто ці місця сили було понівечено безжалісною рукою, Даркан весь час значив себе трикутником і оповідав всім, хто хотів слухати, що в могильних курганах астеонських піратів гніздиться нежить, котра ночами жахає добрих людей. Листян з цього приводу прошепотів єхидно, що він воліє спілкуватися з нежиттю, аніж з їхніми моанськими вартовими, і що астеонці теж були розбишаками хоч куди, але не такими огидними, як їхні завойовники.

До Неззу вони добралися, проминувши майже спустошену Пеллу, колишнє стольне місто морських розбишак. Повіяло солоним морським вітром, холодним, не таким, як на Сіллоні, але Вогнедан все одно підставив йому лице, наче приймаючи вітання від давнього друга.

Наприкінці їхнього шляху, ельберієць вже оклигав повністю. Воєвода Рімін здивовано крутив головою, об’їжджаючи обоза: його цінний бранець йшов легко, наче й не у путах. Тепер вже Вогнедана не підтримував плечем Даркан — Повелитель сам допомагав знесиленим, гоячи розтерті кайданами ноги. На один звук його переливчастого голосу одразу ж підхоплювалося двоє чи троє бранців, ладних виконати наказ. Воєвода гмикав і жалівся Чаяні, що ніколи не бачив, щоб аж так корилися навіть самому Імператору.

— Любий мій варваре, — відповіла Чаяна єхидно, — ви зробили велику послугу Вогнедану Ельберійському. Він знову є Повелителем, нехай йому нині коряться всього три десятки обірванців.

— Ну, влада, звісно велика річ, — кивав воєвода порозуміло, — нічого, нехай… Не знаю тільки, яким чином його таки змусити оповісти про отой клятий тайник. Катувати — так Імператор може згадати про свою іграшку, і завжди знайдуться доброзичливці, котрі донесуть… Утаїти, мовляв, від Імператора золото Рімін хоче… Навіть ти…донесеш, курво. По очах твоїх блудливих бачу. Я нікому не довіряю, а самому ставати майстром справ заплічних воєводі не по чину. Доручити це кату — зайві вуха… Добром умовити Вогнедана твого — так як його в біса умовиш, коли він навіть не здригнувся в обличчі, дивлячись на оті сім паль.

Незз виявився бруднючим містечком на березі гарнесенької світлої ріки, що звалася Ніязою. Морем пахло і тут — зовсім поруч було гирло. Фортеця, яку мали добудовувати бранці, мусила, окрім всього іншого, охороняти місце, де, під проводом майстрів із Шорроги, будувалися галери для флоту Іркана Чорріна.

- І от скажіть мені, - бурчав Даркан Логін, брьохаючи в кайданах по грязюці, - чи оці дурні — шоррогці не тямлять, що кляті моанці на них же і попруть на оцих кораблях? Своїми руками собі біду будують…

— Дядьку Даркане, — підначував Листян, — та наче ви самі не моанець, що на них лаєтесь.

Даркана ельберійці спершу недолюблювали, тим більше він, горлаючи на Чаяну, сам оповів при всіх свій родовід і назвав своє прізвище. Однак, побачивши, що колись рудий, а тепер майже зовсім сивий здоровань є знайомцем Повелителя, і той завжди приязно з ним розмовляє, бранці пом’якшали, а Листян і взагалі охоче спілкувався з колишнім предславським прикордонником.

— Я-то моанець, — розсудливо відповідав Даркан, — але, якщо мені хотілося дати комусь в рило, вибачте на грубім слові, то я стримував себе і йшов до фехтувальної зали…

- І часто доводилося фехтувати? — не відставав Листян.

— Щодня, — незворушно відповів Логін-старший, і поміж бранцями побігла іскра сміху.

Полоненики мали будувати нижній мур здоровезної камінної споруди, що вже мала один пояс стін і чотири вежі. Каміння на будівництво довбали внизу, в каменоломнях, срегійські раби, а ельберійці зводили з того каміння стіну. Жили вони в двох довжелезних хижах, спали на соломі, а то і на голих дошках і потерпали від голоду, а взимку ще й від холоду. Менше звичні до морозів ельберійці швидко гинули, і за зиму тут їх вмерло кілька сотень. Страшні оповіді про Незз не переводилися поміж мулярами, і тими, кого моанці до них приписали, всю дорогу. Кожен божився, що чув подібне чи-то від певної особи, чи-то від чоловіка, який там був, але зумів втекти і попався знову.

Коли бранців ввечері завели на двір фортеці, воєвода зробив останню спробу умовити Вогнедана.

— Тут, — мовив, — порядок такий… Працюєш — годуємо. Чим більше працюєш — тим більше годуємо. До праці ти нездатний, отже матимеш крихти від їжі. З десяток ваших гостровухих вже давненько здихає тут з голоду, бо працювати, бачте, вони не бажають. І покарання на тілі нікого не обминає. Я можу поселити тебе в фортеці, елберете. Поживи… Подумай… Я тебе не тороплю… Про те, що сталося в Ріміному — шкодую. Щиро шкодую… Аби я прийшов раніше — поганець Кеян не утворив би такого. У вас з ним чи кревна помста, що він просто злобою кипить, коли тебе бачить?

— Він мститься на мені за свою зраду, — сказав Вогнедан з усміхом, — а щодо кращих умов — вони мені не потрібні. Я залишаюся зі своїми людьми.

— Ну, подивимось, — хмикнув Рімін, — май тільки на увазі… Надумаєш — звернися до мене. Я скажу будівничому, щоб він передав мені твої слова.

На дворі бранців вишикували і перелічили. Будівничий, чолов’яга чимось схожий на молодого Даркана Логіна, трусячи рудою бородою, оголосив приблизно те саме, що говорив Вогнедану воєвода. А наприкінці ляснув батогом і додав:

— Запорю на смерть кожну паскуду, яка насмілиться огинатися і простягати руку за їжею. Не хочеш працювати — лягай під стіну поруч з тими гостровухими ледащами, і здихай.

Опісля такої підбадьорливої промови, новоприбулих загнали до хижі, де було димно і напівтемно. Посередині курілося вогнище, а довкола нього тислись змучені проминулим днем обідранці. Дим виповзав у щілини під дахом, але все одно — дихати було нічим. Попід стіною, навпроти дверей, скулилися ще якісь істоти в лахмітті.

— Новачки, слухати сюди!

Кричав ельберійською доволі вгодований чоловік непевного віку. Листян тут таки прошепотів до Вогнедана, що цей дядечко, принаймні, харчується непогано.

— Я звуся Совик, і є тут за головного, — ознаймив чоловік, — правила у нас такі: слухатись мене, і морда буде ціла. Жерти теж розподіляю я, тож сваритися зі мною не варто. Є питання?

— Та є одне, — тут таки знайшовся Даркан, — хто тебе, такого розумного, призначив старшиною? Чи не моанці?

— Не твоє свиняче діло, — відрізав Совик, поволі буряковіючи, — гей, всі до мене!.. Потрібно повчити новачка, щоб знав своє місце…

«Всіх» у Совика було чоловік п’ятнадцять. Вони скупчилися біля вогнища, недобрими очима оглядаючи прибулих. Даркан ошкірився. Йому, напевне, не вистачало фехтувальної зали.

— Оце і все? — спитав, — от цікаво, і як же ти тут пануєш? Ти часом не на торф’яних болотах раніше заробляв шматок хліба, що так добре знаєш тюремні порядки? Чи може побував і на ігворрському водогоні?

— Таки точно побував, — встряв Листян Радко, — можливо навіть Жердельську дорогу мостив, бо з такою пикою лише кури на хуторі красти.

Совик напевне побував і на дорозі теж, бо без подальших розмов підскочив до Листяна і розмахнувся. Вогнедан вчасно перехопив його руку лівицею, а Даркан вліпив нападнику такого ляща, що той трохи не сів у вогнище.

— О, вельми вдячний, — сказав молодий травник, — але я міг би і сам…

— Дивись, — сказав Совик, підіймаючись і знову рушаючи вперед, — гостровухий… Ваше панування закінчилося, недолюдки… Паняй он до кутка, де валяються такі, як ти недобитки… Шля-ахта… Вашим законам край прийшов, а я тут один встановив закон — свій власний. Ти сьогодні здохни, а я — завтра.

— О, ні, - сказав Вогнедан таким голосом, що на нього обернулися трохи не всі присутні, - сьогодні я тут — і право, і закон…

Совик лупнув очима на понівечену правицю дивного, і реготнув:

— Каліка… Безрукий, а туди ж… Та я тебе зараз…

Договорити він не встиг. Вогнедан ступив йому назустріч і ухопив лівицею під щелепу, як хапають собаку, котра раптово оскаженіла. І підняв над підлогою. Він уже мав для цього досить сили, а холодної люті дивних останнім часом йому не бракувало.

- І за моїм законом, — сказав Вогнедан напівзадушеному Совику, — ти здохнеш раніше за інших, якщо будеш порушувати ельберійське право.

З цими словами він жбурнув Совиком просто у вогнище і трохи не впав сам, бо надмірна напруга давалася взнаки.

— Щелепу, — напіврозбірливо хрипів Совик, — щелепу зламав… Витягніть мене звідси… Горю!

— Менше будеш гавкати, — мовив задоволено Даркан, — ох і люблю я ці ельфійські штучки… Замолоду я трохи сильнішим був, ніж нині, але ніколи не міг збороти Володаря…

— Отже таким чином, люди і дивні, - продовжив Вогнедан спокійно, — нині ми наново згадаємо обличчя батьків та імення дідів. Ота істота, котра дзявкотить у вогнищі, напевне є безбатченком. Ті, хто не хоче бути безпородною собакою, ставайте біля мене. А потім ми подивимось, наскільки нас більше від паршивих псів.

Істоти попід стіною попідводили голови. Вогники їхніх очей світилися у напівтемряві нашорошено і недовірливо. Кругловухі ельберійці скупчилися біля очага, спостерігаючи з деякою зловтіхою, як Совик вибирається звідти, тримаючи пропалені штани.

— Мені ще когось ударити, люди і дивні, - пролунав голос, холодний, мов крижаний дзвін, — щоб ви, нарешті, отямилися, мої ельберійці?

Поволі почали підводитися з підлоги полонені воїни — шляхтичі. Вихудлі, страшні, в рубцях від ран… І задзвеніли ланцюги кайданів, коли вони схилилися у звичаєвому уклоні.

— О, шляхта мусить встати навіть напівмертвою, — сказав Вогнедан, — але я звертаюся до люду. Чи ви незмінені, що терпите над собою знущання виродків, яких і всього-то півтора десятки?

Назустріч Вогнедану ступив обірванець, який і сказав з шиплячою зелемінською вимовою:

— Та ми, ваша вельможносте, трохи розгубилися…

— Знать полишила нас! — гукнув ще хтось.

— Гостровухі зневажають нас за те, що ми працюємо на моанців, неначе справжні раби!

— Але ж ми не можемо живитися шматочком сухаря…

— У нас немає надії, але вижити…

— Взимку тут помирало щодня більше десятка…

— Нас було кілька тисяч, а зосталося трохи більше сотні…

— Найбільше загинуло в каменоломні, це зараз туди завезли срегійців…

— Совика призначив над нами старшим будівничий, бо це злодюга, якого пошукати…

— Того, хто суперечить — б’ють батогом!

— Ви справді Вогнедан? Вогнедан Ельберійський?

— О, не стало столиці… Отже і Боговлада… — почулися голоси ельфів

— Дивіться на його руку — тільки так шляхта може віддати меча…

— Вельможний Вогнедане, чи тримається Квітан?

— А з Чорногорою що? З Чорногорою?

— О, ви надаремне умовляєте кругловухих — вони хочуть вижити за будь-яку ціну…

— Тиша, люди і дивні, - сказав Вогнедан і в хижі все замовкло одразу. Тільки Совик стогнав біля вогнища. Його приятелі розгублено перезиралися — до Вогнедана підходило все більше і більше люду.

— О, вже майже військо, — мовив Повелитель, — а тепер подивіться на той бік вогнища. Наскільки я зрозумів, оці паскуди били вас поодинці і відбирали отой ваш згорьований хліб. Говорю для дивних — я не зневажаю свій люд за їхню прокляту працю. Але мені боляче дивитися, як кілька поганців одразу ж змогли пригнобити синів Ельберу, котрі зосталися без проводирів. Милі мої браття-сонцеслави, подивіться скільки вас… І скільки їх… Невже мені навчати вас, як потрібно приходити одне одному на допомогу?

Весь цей час Даркан тупцював на місці від нетерплячки. І коли Вогнедан на хвилину замовк, моанець не витримав.

— Ой, як же я давно не фехтував! — загорлав він і стрибнув просто через вогнище на прихильників Совика. За ним кинувся ще хтось. Перш, ніж Вогнедан зміг зупинити бійку, Совикових злодійчуків відметелили трохи не до смерти.

— Що тут коїться? — рявкнув з порога будівничій, за яким стовбичило кілька вартівників, — бунт?

Совик ладен був сказати, що так воно і є, але його міцно тримав за горло Листян Радко. Його людей затисли під стіною.

— О ні, вельмишановний, — обернувся до дверей Вогнедан, — ці люди гріються, бо змерзли.

— Жартівник, — нехороше прискалився будівничій, — я думаю, з тебе ми і почнемо батожити порушників порядку…

— Я не порушую порядок, — мовив спокійно Вогнедан, — я його відновляю…

— А, — придивився пильніше моанець, — ти — отой новачок, про якого говорив воєвода… Гаразд, сучий сину, на сьогодні тобі пощастило. Але не думай, що маєш пільги: ще раз щось утвориш — вистьобаю, наче пса. Гріються вони, таке і таке вашій мамі! Зараз же заткнули роти і полягали. А то, як працювати — так ледве ворушаться, а тут навіть найперші ледацюги піднялися на ноги, яких до праці не заженеш і батогом. От привіз можний пан Рімін клопоту мені на голову.

Коли грюкнули двері, в’язні поволі почали розходитися по місцях. Але це вже були не колишні прибиті долею особи — обличчя синів Ельберу наче трохи віджили.

Совик та його приятелі забилися в найдальший кут хижі. Вогнедана оточили біля вогнища кільцем — люди і дивні впереміжку, хоча і ті і інші позирали одне на одного не дуже приязно.

Цілий вечір Вогнедан оповідав…

Він розповів про падіння Боговлади, але від цієї оповіді не плакати хотілося, а вхопитися за меч…

Він розповів про сім смертей в палацовім саду, про незламного Родомира з Зелеміню, котрий не бажав визнавати себе рабом… Про те, що Ельбер, зранений і розтерзаний, ще б’ється і ніколи не припинить опору… Про квітанські загони людей і дивних… Про відважних сіллонців… Про Чорногору і її князя, який так і не віддав ішторнійцям Ігворру.

— О, є ще надія, — мовив він, і голос його лунав, наче флейта, якої йому вже ніколи не взяти до рук., - є надія, мої воїни… Ви всі є моїми воїнами, доки іде війна. Не тримайте серця одне на одного — трапляється, що ми не розуміємо болю того, хто страждає поруч. Від сьогодні все зміниться — засвітиться надія, як промінь на світанку. Тримайтеся, мої вірні. Я звертаюся до вас усіх — тримайтеся… Ми ще маємо сили змінити долю, а все інше — судьба.

Спати в хижі полягали пізно цього вечора. Новачки, ті, що йшли з Вогнеданом весь нелегкий шлях, оточили його кільцем, охороняючи. І багато кому цієї ночі снився далекий дім, і тепле південне сонце. Навіть тим, у кого в Ельбері не зосталося нікого і нічого.

Зрання Вогнедан продовжував наводити лад під ще несміливі усмішки одних і прокльони інших.

Він відсторонив Совика та його приятелів від роздачі хліба та куховарства. На хлібну роздачу поставив своїх новачків, які ще не виснажилися так, як ті, що пробули тут зиму, і могли, в разі чого, чинити опір. Куховарством зайнявся сам особисто, пригадавши свої вправи по готуванню вояцької каші у Родогорській фортеці.

Оскільки хліб та кашу тепер поділили порівну і чесно, каменярі вперше пішли працювати не дуже голодними. Вогнедан лише зоставив трохи каші дивним, яким, за відмову від роботи, видавали в день лише по шматочку сухаря. Ніхто не суперечив — настільки всі були раді, що позбулися страху і зайвого приниження.

Воєвода Рімін, який вийшов з Чаяною прогулятися, і спустився подивитись на будівлю муру, аж очі витріщив, побачивши Вогнедана біля хижі, при казані. Ельберієць варив юшку, єдиною складовою якої була кисла капуста. Листян, якого Вогнедан зоставив при собі замість злодійчука, котрий був раніше кухарем, старанно порався біля вогнища.

— Ти що, вмієш варити юшку? — витріщився воєвода.

— Ні, - відповів Вогнедан спокійнісінько, — але я швидко навчаюся.

- І як ти вправляєшся однією рукою?

— У мене є помічник.

— Диви, — зареготав Рімін, — не хочеш, отже дарма хліба їсти? Може ти і інших гостровухих приставиш до праці?

— Може, — сказав Вогнедан, — якщо знайду за потрібне.

— Отже чортяка! — сказав воєвода трохи не захоплено, — нічого його не бере… Мені тут будівничий доповів, що ти трохи не задушив старшого по хижі…

— Старший по хижі нині я, — відповів Вогнедан з милим усміхом, — за варварським звичаєм і по праву сильнішого.

- І скажи мені, Чаяно, — хмикнув Рімін, обернувшись до жони, — чого ти його покинула, такого розумника?… Він і на тонучому кораблі став би капітаном.

Чаяна не відповіла. Вона з самого ранку була під владою якогось власноручно приготованого зілля. Воєвода смикнув її за руку і подався геть.

Опісля того, як в’язні висьорбали юшку, і знову пішли на роботу, Вогнедан роздав залишені ним рештки сьорби дивним. І сів з ними попід стіною хижі, бо вечері рабам не належало, а отже — і готувати не було чого.

Шляхтичі, яких лиха доля занесла до Неззу, майже всі були зелемінцями, або ведангцями. Вогнедан не знав їх особисто, хоча всі вони назвали йому імена, рід і родові гасла. Було їх одинадцятеро — всі, кому вдалося пережити зиму на шматочку сухаря на день і силі дивної крові.

— Напочатку нас було близько сотні, - оповідав колишній прикордонник із Збраславу пан Бранислав Творимир, — тоді ще пси сподівалися, що дивні схилять голови під ярмо… Коли ми відмовилися працювати, отой рудобородий виродок, що за старшого на будівництві…

— Гровтін, — підказав воїн ведангської ровти Світояр Крутовицький, — сукин син зі служилих дворян — так, здається, тут зветься дрібна шляхта.

— Так ось, цей Гровтін вишикував нас, і звелів повісити кожного десятого… — мовив Бранислав сумовито, — але ті, на кого випав страшний жереб, сказали, що їм ще й пощастило.

— Наші браття, — прошепотів зовсім юний ведангець Вадимир Косач, — йшли на смерть усміхаючись… Кожен проказав вірша перед стратою. Тільки-но складеного вірша. Опісля того моанці забили на смерть батогами ще двох осіб… І лише по тому дали нам спокій…

Вогнедан погладив Вадимира по схиленій голові, і юнак раптово заплакав, мабуть вперше від поразки війська князя Вартислава.

— О, не соромся, — мовив Повелитель стиха, — плач, милий друже, нехай сльози змиють кров, що запеклася на серці… Але брати мої дивні… Ви зробили те, що мали зробити, але ви зробили зле… Ви зневірились і наважились на самогубство — це ваше право. Але ви не мали права полишати людей без волі і підтримки знатних. І сталося те, що я бачив… Хвала Богам, що люди у нас таки змінені, і паскуд, котрі намагаються вижити на чужих смертях виявилося всього півтора десятки, а не півтори сотні.

— Мій Повелителю, — мовив ще один зелемінець, Рогдай Теширад, — при всій моїй до вас повазі, дозвольте заперечити вашому слову. Ми впевнилися, що люди хочуть жити у найганебніших умовах. І будуть чіплятися за життя за будь-яких обставин. Оскільки у нас зовсім інакше розуміння чести, ми вирішили позоставити їх власній долі.

Вогнедан похитав головою.

— Ти не зовсім правий тут, Рогдаю… Сподіватися на краще — це ще не означає «чіплятись за життя». У мене перед очима помер достойний боговладець Ялівець. Помер жахливою смертю, але не зганьбив себе перед ворогом. Можливо, хтось скаже, що пожиттєвий шляхтич брав приклад з воїнів, і тому… Але ж поруч з ним загинув хлопчик, молодший від пана Вадимира. Загинув, нічим не посоромивши свої круглі вуха. Вони не чіплялися за життя за будь-яку ціну.

— О, тільки винятки…, - зітхнув Рогдай.

— Не тільки, — мовив ще один дивний, — прикладом тому — квітанські загони Вигорича.

Серед бранців то був єдиний квітанець, і єдина особа, з якою Вогнедан був знайомим. Поруч з Рогдаєм сидів, загорнувшись у верету, пан Стах Вербинський з Квітану, котрий був посланником княжича Вітровія до князя Ллєга, і дібрався до Крепимирова вже після розгрому «срібної дружини»

На зворотнім шляху Стах потрапив до одного з загонів намісника Вигорича і уліг спокусі повоювати. В полон він потрапив під час взяття моанцями Дару, в якому, окрім залоги, билися загони партизанів намісника.

Син відомого божевільного, на відміну від свого батька дуже шанував людей, а про воїнів Квітану відгукувався трохи не з благоговінням. Вислухавши його, Вогнедан мовив:

— Добре, мої вірні. Ви зробили помилку, але ми вже її виправляємо. Але скажіть мені, невже і вам хочеться померти тут у зашморзі, або від виснаження?

— О, навіть і мріяти про смерть у битві… - прошепотів ведангець Вадимир, — конати повільно — так огидно… Але який же вихід.

— Втеча, — сказав Вогнедан, — не тільки наша. Всіх…

— Неможливо, — озвався Доброслав Добрит, шляхтич з Предслави, — але скажіть, що це можливо, Повелителю…

— Я думаю над цим, — мовив Вогнедан, — але скажіть спершу — чому неможливо?

— Ми думали, — мовив Крутовицький, — думали над цим, ще коли не були аж так виснаженими… Однак… Десятеро таки втекло — шестеро наших, четверо людей… А через тиждень привезли їхні понівечені тіла. Моанці шукали їх з собаками, а коли знайшли… Одна втіха, що бідолашні брати полягли в бою, бо я не бачу ріжниці між моанцем та псом у нього на службі. Звідси до Ельберу не дібратися — задалеко.

— Окрім того, — додав Добрит, — в фортеці є залога, та справа навіть не в ній, а в Неззькому полку, котрий розташований в казармах якраз на території фортеці. На її майбутньому дворі, тільки з іншого боку. Ви зверніть увагу — тут весь час вештаються вояки. Будь яка спроба втечі усіх в’язнів підніме на ноги весь Неззький полк.

- І ще срегійці у хижі поруч, — додав ще хтось, — спроба вирватися звідси хоч потиху, хоч збройно, переполошить цих гідних варварів. Гідних тому, що вони давали моанцям доброго чосу, як і ми… Але їх занадто мало.

— Я прийму це до уваги, — мовив задумливо Вогнедан, — тільки скажіть мені, браття, чи є серед вас хтось, що володіє маною?

— Тільки я, — мовив Вербинський, — тільки я… Однак, я такий хлялий, що мої слабкі здібності…

Вогнедан кивнув і заглибився в себе. Він отямився лише тоді, коли повернулася з роботи решта в’язнів.

Ще через тиждень воєвода, котрий крутився біля Вогнедана як кіт біля сала, знайшов привід викликати його до Південної вежі, де були його покої. Привід був дійсно серйозним — під час роботи сталося аж два нещасних випадки, при чому жертвами були злодюжки з компанії Совика.

— А до чого тут я? — спитав Вогнедан, коли воєвода трохи не силою посадовив його до крісла, — я не працюю на стінах. Ви ж не хочете сказати, що ці двоє недостойних осіб отруїлися моєю юшкою?

— Ні, - пирхнув воєвода, — одного задавило каменем, другий упав зо стіни. Випадково…

— Так в чому річ? Нещасний випадок…

— З твоєю появою, — гаркнув воєвода, — нещасні випадки почали траплятися з тими, хто тобі не до вподоби! Тобі, здається, все ввижається, що ти є вельможею? Ти не забув, Вогнедане з Моахетангу, що ти раб, якого я можу наказати відбатожити?

Вогнедан підвівся і рушив до дверей.

— Куди ти, чортяко? — рявкнув Рімін.

— До стовпа для покарань, — незворушно відповів ельберієць.

— Гемонське поріддя! — сказав моанець люто, — сядь, сучий сину, я ще нічого не наказував, а ти вже преш на рожен. Ти насправді не знаєш, що там трапилося?

— Ні…

— А якщо і знаєш — промовчиш, — хмикнув Рімін, — гаразд… Давай, краще поговоримо про справу… Та сядь же ти, чортів сину… Зараз принесуть наїдків і горілочки. Вина вашого тут не водиться, ти вже вибачай, ну а може пива? Воно дуже гарно йде під тутешню рибицю…

— Вельми вдячний, — сказав Вогнедан, присаджуючись, — але я не голодний.

— От же знову бреше як пес, — розвів руками Рімін, — думаєш мені не доносить Гровтін, як ти відгодовуєш отих ледацюг, а сам гризеш сухарика? Пообідай хоч раз як слід, хай тобі все добре сниться…

Вогнедан знизав плечима і став терпляче очікувати, доки челядинці накриють на стіл. Воєвода мовчав, не бажаючи говорити при слугах на слизьку тему. Врешті, гарикнув на прислужника, котрий потягнувся за глиняною сулією:

— Забирайся геть!

Наливши собі до кухля імператорського питва, Рімін зітхнув, означив себе трикутником і перехилив кухлика до денця. Взяв шматок смаженої риби, поклав до рота.

— Таки не жереш, — сказав, випльовуючи кісточки. — Ну, Бог з тобою, а радше — чортова сила. Нічого не надумав, щодо того, про що я тобі говорив?

— Надумав… — сказав Вогнедан.

— Ти згоден? — спитав воєвода недовірливо. В очах його засвітилися хижі вогники.

— На певних умовах…

- І про що ти хочеш мене просити?

— Я нікого, ніколи і ні про що не прошу. Я виставляю свої умови.

— Що за умови? — спитав Рімін, пропустивши нечемність повз вуха.

— Перше — поліпшити харчування в’язнів. Годувати тричі на день, до юшки класти м’ясо, окрім каші давати сирі овочі… Моркву, капусту, цибулю… Що тут ще можна дістати? Говорили про яку-то редьку…

— Сучий сину! — сказав воєвода, — де це бачено, щоб рабів годували від пуза?

— Ситий робітник краще працює, - сказав Вогнедан рівно, — Друге — відмінити покарання на тілі. За лад і покору я ручаюсь головою. І зняти кайдани з закутих — ланцюги розтирають ноги і заважають роботі.

— Може вам ще видати по пуховій перині? — рявкнув моанець.

— Третє, - рівно мовив Вогнедан, — видати ковдри, або верети, щоб було на чому спати і чим укритися. А тим, хто в лахмітті — видати одяг.

— Що іще? — пирхнув воєвода.

- І четверте, — сказав ельберієць, — тих осіб, на кого я вкажу — прибрати з будівництва. Продати, чи повісити — мені однаково. Щоб не було більше нещасних випадків.

— Ублюдок, — мовив Рімін, — ну не чортів ублюдок…

— Це що, — спитав Вогнедан іронічно, — не у владі Неззького воєводи?

— А як я знатиму, що ти говориш правду? — спитав моанець врешті, пустивши питання повз вуха, — раптом ти збрешеш, чортова нелюдь?

— Я відповідаю життям за свої слова, — мовив Вогнедан спокійно, — я намалюю план і вкажу місце…

— Хочеш, щоб я взяв тебе з собою? — прискалився воєвода, — аби там ти утік, або тебе відбили твої поганці? Ні, дорогесенький… Зостанешся тут, і в разі чого — дійсно відповіси головою. Колесую на площі! Втямив? Знаєш, що таке страта на колесі?

— Не знаю, — сказав Вогнедан, — але здогадуюсь.

- І все таки я тобі не вірю, — воєвода хильнув ще з кухля, — то ти дивився, оком не змигнувши, як твої приятелі конають на палях, а тут віддаєш усе за пільги для сотні обідранців, серед яких і знатних-то всього десяток. Невже аж так порозумнішав? Не вірю!

— Тепер ваша черга, — всміхнувся Вогнедан, — думати…

Воєвода думав довго. Він вихилив сулію до денця і гукнув до передпокою челядинцеві, аби той приніс ще. Довго ходив по кімнаті… Дивився у вікно на те, як шоррогські найманці намагаються втовкмачити збіговиську, яке Імператор пишномовно називав Неззьким полком Підкорювачів Півночі, чим відріжняється ліва нога від правої.

— Служба, — мовив врешті, - річ невдячна. На одному місці Імператор більше трьох літ не тримає. Не встиг зачепитися на Півдні — ось маєш, послали до Неззу. Тут, звісно, трохи спокійніше, хоча срегійці теж нападають з-за Ніязи. Однак все ж таки не те, що в твоєму клятому краю, де можуть пристрелити з-за кожного дерева. Воячня молитовки на собі носить: «Відведи від мене, Господи, ельфійську стрілу». І кінця цьому не видно… Якщо мене і винагородять землею в тих, або цих місцях, то прибуток з неї матимуть хіба що мої онуки А я хочу пожити у спокої. І в багатстві… Десь на Островах, там де тепло… Або — в Белаті. Щоб поруч баба була нічогенька… Не Франа — вона скоро ноги витягне від своїх отрут. Кинути її не можу, шлюху, бо віддається так, як мені жодна баба не віддавалася, а мав я їх сотні. Однак жінку хочу потульну і смиренну. І грошей стільки, щоб вистачило до смерти. Гаразд! Я приймаю твої… умови, таврований змій елберетський. Але ти залишаєшся тут заручником. І, якщо обдуриш — здихатимеш на колесі ще довше, ніж оті твої виродки на палях здихали. А раби, про яких ти дбаєш, навіть осені наступної не переживуть — не те, що зими.

— Я зрозумів, — сказав Вогнедан, підводячись, — кличте варту, бо мені потрібно ще впоратися з юшкою до того, як повернуться в’язні. І з завтрашнього дня починайте виконувати угоду. А мені нехай принесуть папір, чорнило і перо.

— Сволота…, - прошипів Рімін, — ти довго будеш зображувати з себе володаря?

— Я не зображую володаря, — відповів бранець, — я ним є…

На обличчі воєводи змалювалося явне бажання наплювати на все золото світу, збити полоненика з ніг і довго топтати чобітьми. А тоді наказати батожити до напівсмерти… Вогнедан усміхнувся, дивлячись на цю боротьбу захланності з гонором.

Врешті захланність перемогла. Рімін хильнув з нової сулії і мовив, втершись рукавом:

— Оце я таки нарешті зрозумів Кеяна з Франою і того Рудана… Чого вони тебе ладні порвати на шмаття. Гаразд… З завтрашнього дня угода вступає в силу…

«Нехай я тільки отримаю золото, — читалося в маленьких очицях моанця, — а тоді….»

Наступного дня очманілі від несподіванки ельберійські раби отримали посилене харчування, ковдри і одяг. Того ж дня сталася ще одна несподіванка — на роботу вийшли дивні. Хлялі, і ледь живі, вони і працю виконували легеньку. Будівничий Гровтін аж пінився, коли воєвода наказав йому не втручатися у Вогнеданові розпорядження і не придивлятися, хто де працює. Є порядок — і хвала Богу. Аби робота йшла… Розчин мішати теж комусь потрібно, рівно як і дбати про лад у хижі. Сам же воєвода раптово почав збиратися в дорогу, бо який — то чоловік з Моани привіз йому звістку про важку хворобу молодшого брата, Кірісана Ріміна, котрий нині обживався у Страгії, в маєтку, пожалуваному йому з волі Іркана Чорріна.

Перед від’їздом воєвода наказав продати в Неззі на рабському ринку тринадцять в’язнів на чолі з Совиком. Гровтін, який потиху вважав, що воєвода звихнувся, виконав його розпорядження, але сказав при тому:

— Ці люди були мені корисними… Без донощика…

— Нема тюрми! — загоготав воєвода, — нічого… Було б дерево, а дятел знайдеться.

Дійсно, одразу ж опісля від’їзду воєводи з жоною, до Гровтіна зголосився неякий Листян Радко з новачків, і доніс йому, що одноокий раб на прізвисько Даркан вкрав у наглядача баклажку шоррогського пива. Баклажку дійсно знайшли під ковдрою вищепойменованого Даркана вже порожньою. Оскільки карати в’язнів на тілі воєвода заборонив, Даркана прикували до стовпа посеред двору і добу не давали їжі і питва. Здоровань перетерпів кару, жаліючись на весь двір на свою нестриманість, а Радко став час від часу з’являтися перед очі Гровтіна з черговим оповіщенням про якісь дрібні провини в’язнів. Життя у фортеці пішло належним трибом.

***

Опісля вечері, яка тепер стала звичаєм, в’язні потиху займалися своїми справами.

Повелитель Ельберу сидів на своєму звичному місці — на настилі з дошок, який для нього зробили бранці. Настил той був неподалік від вогнища, котре диміло у хижі, але не в тому боці, куди зазвичай несло дим.

Біля правителя зібралися вже звичні до того прибічні особи: шляхтичі Бранислав Творимир та Світояр Крутовицький, пан Вадимир Косач, якого Вогнедан призначив вістовим, пан Станіслав Вербинський, котрий дуже пишався довірою правителя-в’язня, пан Даркан Логін, який самовільно зайняв місце тілоохоронця Вогнедана та так і зостався на цій посаді, травник Листян Радко, котрий став добровільним шпигуном у ворожому стані, зелемінський хуторянин Миролюб Білка, розважливий чоловік, завжди сповнений спокійної впевненості, а також не хто інший, як знавець мовознавства добродій Листян Лисичко, якого лиха доля також занесла до Неззу.

Ці вісім людей і дивних очолювали роботи по підготовці втечі.

Те, що запропонував Вогнедан, було зухвалим до безумства, як і все, що він робив, бувши у полоні. За його планом, воєвода мав шукати скарбницю ціле літо, а то і довше. Зрозумівши врешті решт, що в підвалинах поруйнованої ратуші, план якої накреслив йому Вогнедан, золота немає, воєвода мав примчати до Неззу лютий, як сто чортів. Всі бранці розуміли, що злоба Ріміна окошиться і на них, а вже на Вогнедана очікуватимуть люті муки і не менше люта смерть.

Тож утекти потрібно було наприкінці літа. Або загинути.

Але тікати вони мали морем — не суходолом. Ця думка сяйнула у Вогнедана ще тоді, коли їх гнали повз місце, де будувалися галери. Одна вже була готова і спущена на воду. На ній найманці з Шорроги навчали морській справі геть незвичних до такого моанців. Дві ще будувалися, але до осені їх не завершили б ні в якому разі. А отже — погоні бути просто не могло…

Але до галери потрібно було пробитися… Галеру потрібно було вести Північним морем вибратися на ній у Океан, і дібратися до острова Сіллон… На галеру потрібно було завантажити якісь харчі і воду…

Складнощі здавалися непоборними, але Повелитель з наближеними заповзялися їх подолати.

Капітан галери знайшовся одразу — пан Стах Вербинський, фаховий мореплавець, випускник школи морезнавців у Дарі, який мав дворічний досвід плавання в якості офіцера, котрий визначає курс корабля. Харчі і воду на галеру завантажували перед тим, як вивести її в море на пробний хід. Листян Радко, який повадився ходити до Гровтіна з доносами, винюшив, що наступна проба буде якраз наприкінці літа і зобов’язався рознюхати ще й точний час. Квітанець-травник, виявляється, теж мав справу з морем — він був цілителем на торговому кораблі, і ходив на ньому до Острівного королівства. Нині його знання шоррогської стали йому в пригоді: найманці-моряки страшенно нудьгували «в цій проклятій країні, де нема ні баб, ні доброго вина», і язики свої не стримували. А що жили вони не в містечку, а у фортеці, під захистом стін, то Радко весь час опинявся у них на дорозі, коли шоррогці підіймалися від гавані на фортечний двір, і канючив шматок хліба, або пропонував на продаж дерев’яні фігурки, вирізані одним з бранців невідь звідки роздобутим ножем.

Шоррогці звикли до Листяна, і охоче брали його товар в обмін на шматок хліба, або навіть і солонини. Радко похизувався своїм знанням мови і моря, і викликав у цих морських вовків навіть трошки поблажливої приязні. День пробного виходу в море став відомим змовникам за два місяці до нього.

Лишалося одне, але найважливіше — вирватися з фортеці і дібратися до гавані.

Вдень це було зробити неможливо — в’язнів пильно охороняли. На стінах і на вежах чергували лучники. Опісля торішньої втечі охорону навіть посилили. Вночі ж бранців замикали в хижі, і варта знов таки відбувала час на стінах, і у дворі.

Подібні заходи безпеки вживалися ще й через близькість невпокорених срегійців. За Ніязою був ворог, це проти нього будувалися укріплення. А отже — моанці боялися нападу.

До того ж до гавані потрібно було пройти крізь вояцьке поселення. Рекрути, взяті з імператорського наказу до Неззького полку, жили трохи не в таких самих хижах, як і раби. І карали їх на тілі так само, як і в’язнів… Однак, сподіватися на те, що вони не завадять втечі, було б смішно.

Потрібна була зброя. Зброя була у вартівні фортеці. Зброя хоча б для шляхтичів… Хоча б десяток справжніх мечів…

І потрібна була підмога…

Через пана Листяна Лисичко, який добре знав срегійську, Вогнедан зав’язав знайомство з срегійськими рабами, які працювали в каменоломнях, а спали в сусідній хижі. З цього приводу поміж найближчими виникла суперечка — багато хто вважав, що не можна довірятися незміненим.

Пан Лисичко, який, до речі, виявився пожиттєвим шляхтичем на службі у Вартислава Ведангського, загибель якого доблесний мовознавець не переставав оплакувати, запевняв, що якраз зі срегійцями клопоту не буде. Якщо моанці були від самого початку кублом зрадників і напівкровок, то біляві дикуни з Півночі мали загострене почуття чести, завжди дотримували раз даного слова і дуже любили волю. Пан Листян взяв домовленість зі срегійцями на себе, і, через кілька тижнів, крадькома провів Вогнедана до сусідньої хижі. Там лежав молодий срегієць, котрий не вийшов на роботу нібито через різачку.

Срегієць цей мав певний вплив на свій люд, бо був сином ватага одного з племен. В нещасливій битві, де їх було розбито, він доводив загоном молодих воїнів. Свободи юнак прагнув до безумства, і Вогнедану згадався прикутий до стіни хижі срегійський раб, якого ельберієць бачив у Моані, і котрий вив у розпачі, наче вовк на ланцюгу.

Молодика звали Слер з роду Сленті — гар, або Білого Вовка. Слер довірився Вогнедану так безоглядно, що тому аж стало незручно. Дійсно, білявий красень з такими ж самими очима кольору сапфіру, як і у самого Вогнедана, навіть подумати не міг, що нові приятелі можуть його підвести. Пан Листян сказав з цього приводу, що у срегійській мові відсутнє навіть саме слово «зрада».

Тікати срегійці хотіли лише в свої краї — через Ніязу. Перепливти її їм, навіть виснаженим, було під силу — принаймні так запевняв Вогнедана Слер. Срегійці разом з ельберійцями мусили прорватися до води, а потім одні мали захопити галеру, а другі — плисти на той берег, куди моанці боялися потикати й носа.

Слер пропонував Вогнедану махнути рукою на «нечисту посудину» і тікати до Срегії, обіцяючи йому, як великому воїну, місце біля вогнища вождів. Метке око юнака помітило і знівечену руку ельберійського проводиря, і рубці від ран під подертою сорочиною, а головне — холодний твердий погляд таврованого раба хтозна з яких земель. Вогнедан щиро подякував молодому воїну і пообіцяв прийняти його пропозицію, в разі якщо з галерою щось піде не так.

І от нині Вогнеданові вірні розробляли остаточний план дій.

Втечу призначили на свято пам’яти мученика Зоота. Злощасний Зоот загинув саме в цих краях, намагаючись навернути чи-то астеонців, чи-то срегійців. У Неззі був храм його імені, і свято це відзначалося особливо бучно. У відсутньости воєводи, як то й належало за моанським звичаєм, залога фортеці мала напитися в дим. Дещо мусило перепасти і рекрутам — всюдисущий Радко на власні вуха чув, як шоррогці насміхалися над моанською схильністю до пияцтва, і пророкували, що колись дикуни-срегійці спалять Незз саме на свято якогось великомученика.

В’язнів під час свята замикали в хижах. Але ельберійці, під проводом Миролюба Білки, працюючи ночами, вирили під стіною хатини, у якої навіть не було фундаменту, величеньку діру, яку замаскували соломою та ганчір’ям. Рили єдиним на всю громаду ножем і просто руками. Землю виносили, замотавши у лахміття і приховавши під одежею.

В ніч утечі цією дірою мали вилізти назовні Стах Вербинський та Світояр Крутовицький. Під маною з шоррогських найманців, які цієї ночі мали гуляти в місті, принаймні так запевняв Радко. Дивні окріпли, поздоровшали, і Стах міг тепер прикрити маною не лише себе, але ще одну особу.

Обидва рекомі найманці мусили увійти до фортеці. Тут було слабке місце плану — Вогнедан ризикував своїм капітаном корабля. Але вибору не залишалося.

За підрахунками Радка, котрий вважався моанцями прибічним «дятлом», сиріч донощиком Гровтіна, і частенько бував у фортеці, у вартівні вночі мусило бути не більше шести чоловік. Решта мала вартувати стіни і двору. А задля світа і ці шестеро напевне будуть п’яні в дим.

Двоє дивних мали зладнати з тими, хто буде на той час у вартівні, і впустити до фортеці решту шляхтичів, котрі тим часом мусили обережно вибратися з хижі і знищити охоронців у дворі. Двір вартувало всього четверо вояків — по двоє на кожну хижу. Це було чотири меча, а у вартівні ельберійці збиралися надбати решту.

У недобудованій фортеці відбувало службу зо три десятки вояків. Тут же жив з родиною будівничий Гровтін, та наглядачі над будівництвом. Вогнедан був певен, що його дивні впораються і самі, але, про всяк випадок наказав Даркану Логіну відібрати поміж найсильніших в’язнів ще десять чоловік задля допомоги. Срегійців потрібно було випустити в останню хвилину — тиші й ладу від них очікувати не було чого, а Вогнедан не хотів переполошити вояцтво з того боку фортеці.

І вже зі зброєю люди і дивні разом зі срегійцями мали прорватися до гавані.

— Це, звичайно, лише план, — говорив Вогнедан до блідих облич, які були повернуті до нього, наче квіти до сонця, — може статися всяке. Може нам не вдасться прорватися, і доведеться зачинитися у фортеці, витримувати облогу і так загинути. Може ми загинемо по дорозі до гавані. Але, принаймні, ми загинемо зі зброєю в руках. Я так стомився бути рабом, мої вірні…

— О, так вас назвати, — стиха мовив Вадимир, — не наважаться…

- І ще одне, — сказав Вогнедан, ледь всміхнувшись до свого вістового, — можливо станеться, що я загину… Або мене не буде серед тих, хто добереться до галери… Війна війною, мої милі браття, і тому я наказую в такому випадку відпливати без мене…

— О, ні! — сказав Стах, — без вас не попливемо…

— Мені повторити наказ, воїне? — крижаним голосом спитав Вогнедан, і Вербинський схилив повинну голову.

— От саме тому, — знову заговорив Вогнедан, — я і змушений віддати цей наказ. Може статися так, що неможливо буде повернутися назад і розшукувати мене серед мертвих. Я не хочу, щоб всі, присутні тут, загинули через одну особу. Звичайно, я певен власного виграшу, але всі ви знаєте, що без ризику нема війни, і часто неможливо винести полеглих і навіть поранених. Тому мій другий наказ щодо власної особи звучатиме так: я наказую добити мене у випадку тяжкого поранення. Ельбер не зостанеться бездушним трупом — у мене є син, який і стане душею Краю.

Восьмеро найближчих поволі схилили голови, скоряючись волі Повелителя.

***

Ніч… Ніч прохолодного північного літа… Ніч моанського свята…

Двоє шоррогських найманців, підтримуючи одне одного, ледве плентаються через двір. Вартові біля рабських хиж заздрісно проводжають їх поглядами.

Двійця грюкає кільцем у тяжкі двері біля вартівні. Двері відчиняються не одразу, і вартові не менше заздрісно обговорюють те, скільки випили їхні приятелі опісля зміни варти. Раптом вони замовкають.

Ні шереху… Ні звуку… Тиша…

В тиші — звук, схожий на передсмертний хрип…

Вартові знову сидять біля хиж, загорнуті в плащі. Тінь з синіми очима-вогниками говорить до одного стиха:

— Пильнуйте, пане Даркан…

— Авжеж, — хрипить моанець, закутуючись в плащ щільніше, — дивитимемось…

Десять тіней ковзнуло двором… Нечутно, наче привиди.

Чатові позирають зі стін донизу, позіхаючи. Тиша… Варта біля хиж… Спокій…

Двері вартівні відчиняються нечутно. І тіні прослизають досередини.

У вартівні шість трупів… Стах уже без мани, швидко розподіляє зброю. Ключа від зброярні він зняв з убитого.

Вартові на стінах пильно вдивляються в темряву за Ніязою — чи не заблискотять вогні смолоскипів, чи не з’являться плями човнів на річковій гладі…

Тіні виростають за ними… Тіні з палаючими очима…

Даремно воєвода наказав звільнити від кайданів вивчену бою ельфійську знать, ой, даремно…

Даркан Логін з радістю загледів, як на стіні блиснув вогник смолоскипа… Вгору… Вниз… Вгору…

Він відмикає хижу, і звідти виходять ельберійці, сповнені божевільної надії.

Будівничого Гровтіна тим часом Рогдай Теширад прибив мечем просто до подружнього ліжка, а його жінку і двійко таких же рудоволосих дітей, обімлілих від страху настільки, що у них нема і голосу кричати, замкнув у коморі.

Окрім них трьох у фортеці не зосталося живих людей.

На дворі розподіляють зброю… Мечі, списи, луки… Нарешті відмикають хижу, де срегійці аж зубами скреготять, очікуючи своєї години. Слер отримує списа, і Вогнедан вділяє білявим воїнам кілька мечів.

Беззбройні похватали що трапилося під руку — лопати, кельми, ломи…

— До ріки, — неголосно наказує Вогнедан, і ельберійці рушають першими до спуску.

— Ря-атуйте!

Крик зо стіни… Та який же голосний.

— Ой, людоньки, рятуйте!

— Клята баба, — ричить Даркан, — чого її не прирізали разом з виводком?!

Рогдай Теширад, у якого моанці вирізали всю родину, прикушує губу як від болю.

— Я просто, — говорить, — не зміг… А вона якось вибралася з того закутка.

— Вперед! — кричить Вогнедан, — проб’ємося! Вперед!

Вниз, до гавані, хлинула людська лавина… Та вже реве ріг, підіймаючи вояків у хижах внизу.

— Хай славиться! — гукають дивні, їхній крик підхоплюють сини Ельберу, а сини Срегії виють так, наче на прорив йде вовча зграя.

Бій іде у тьмі, при відблисках смолоскипів, не бій навіть — різанина… Срегійці кидають смолоскипи на дахи вояцьких хиж, і суха солома спалахує високим вогнем.

Дивні стріляють на бігу, влучаючи стрілами майже не цілячись, а тоді відкидають порожні тули і виймають мечі…

Лучники-моанці встигли вишикуватися поміж хижами… Вони стріляють, і падають надбігаючі, але наступна хвиля зминає стрільців і прокочується далі.

А серед мертвих лежить зі стрілою в грудях Вогнедан, Повелитель… І намагається намацати поруч з собою меча.

— Мій Повелителю!

Даркан Логін хапає на руки пораненого, робить кілька кроків, та ворожий лучник, котрий зачаївся поміж вояцькими хижами, вбиває моанцю в спину дві стріли…

Даркан валиться на землю, придавивши собою того, кого хотів врятувати… І Вогнедан, лежачи на боці, охоплює стрілу лівицею, і з силою продвигає її глибше, шукаючи гостряком свого серця…

І тьму, що спадає на нього, приймає він за смерть і усміхається скривавленими вустами так, як колись усміхався до Дани Лелег.

Срегійці кидаються в річку і пливуть… Пливуть… По ним стріляють моанські лучники, але видима смерть не віднімає у відважних північан бажання волі…

Ельберійці вже на галері, і Стах Вербинський кричить зірваним голосом, віддаючи команди веслярам… З шурхотом розправляється вітрило на єдиній щоглі…. Стріли впинаються в борти корабля, але вже піднято кітву, і галера поволі відходить від причалу. Сходні падають просто в воду…

Слер з роду Білого Вовка вже доплив до того берега. Він нагий, бо одежа зі шкур заважала плисти, і тепер витанцьовує в недосяжності для стріл, показуючи моанцям то зад, то сором. Біля нього виють на ріжні голоси врятовані срегійці.

Багато їх зосталося в світлих водах Ніязи. Але і живі, і мертві отримали волю.

Галера виходить з гавані, і сини Ельберу мовчки налягають на весла…

Нема радості… Нема переможного крику…

Як дитя, ридає під щоглою Листян Радко, а Вадимир Косач тягне весло, час від часу втираючи сльози тильною стороною долоні. І застиг на капітанському місці Стах Вербинський, кусаючи вуста від болю і розпуки…

Людей загинуло зо два десятки, і троє дивних не дійшли до корабля…

І зостався на чужому березі Вогнедан, Повелитель, якому ніхто з живих не віддавав останньої послуги…

Воєвода Рімін повернувся до Неззу якраз ранком, опісля побоїська. Він гнав щодуху, бо давно знав, що станеться неладне. Чаяні він звелів залишитися в Ріміному, а сам поїхав верхи, лише з одним вістовим…

Місяць шукав воєвода скарбу в руїнах боговладської ратуші, доки зрозумів, що його одурено. Зрозумів, і для чого одурено — клятий елберет напевне задумав якусь гидоту. Тоді і помчав воєвода на північ, зоставивши далеко позаду свій обоз і повіз з жоною

Не помилився воєвода — Незз зустрів його спустошенням і тліючими остовами вояцьких хиж. А з гавані зникла новесенька галера.

Тіла загиблих в’язнів наказав воєвода четвертувати, і останки повісити на міській площі. Кількох поранених — повісити за ноги на стіні фортеці.

І приготувати колесо ще для одного пораненого втікача…

В підземеллі фортеці воєвода довго дивиться в бліде, аж прозоре обличчя колишнього володаря Ельберу. Стрілу з грудей у ельберійця вийняв військовий лікар з шоррогських найманців, і воєвода нині очікує, чи отямиться поранений.

Бо бажає Рімін, щоб помер на колесі його бранець, бувши притомним.

Не може зрозуміти воєвода, як він зміг повірити Вогнедановим словам… Тепер він уже ладен признати, що вояцькі байки мають рацію — гостровухі елберети є чаклунами, і накладають з чортом.

— Зурочив він мене отими своїми очиськами, — бурчить воєвода, — ой, зурочив… А Франа, шлюха, богом проклята, лише регоче… Присягаю, сука знала з самого початку, що він мене одурить.

Тихий стогін уриває смутні думи воєводи.

— Синочок мій, — шепоче поранений, — світле дитя моє…

Нахиляється нижче воєвода, та не розуміє він мови Півдня, протяглої і ніжної навіть в передсмертному стогоні.

— Дана… Моя Дана… О, тиха вода, що зриває греблі розуму…

— Сукин син, — бурчить воєвода, — оце б зараз його і розпитати… Напвіпритомний чого тільки не виляпає… Та він же белькоче по своєму… Хоч би Франа тут була, а то зовсім нікого з їхнього зміїного гнізда.

— Я оповім тобі про пардів, дитя моє…. Вони розумні істоти…

Воєвода вибухає гидкою лайкою і штурхає чоботом непорушне тіло на в’язці соломи.

— Воїславе, — шепоче непритомний, — вони мене вбивають, Воїславе… О як мені пече тавро раба…

І виходить з темниці Рімін, клянучи таємницю, що вислизає у нього з рук.

Тиждень минув від повстання рабів у Неззі, а Вогнедан марить у підземеллі, не помираючи, і не приходячи до тями. Зрештою воєвода плюнув і мовив до прибічних:

— Страту призначаю на завтра. На колесі отямиться, сучий син…

Востаннє спустився він до Вогнеданової цюпи, маючи біля себе полкового ката, котрий карав провинних вояків. Цей же кат мав завтра катувати помираючого ельберійця перед очима неззьких міщан.

— Навряд чи отямиться, — зробив висновок майстер заплічних справ, — хіба що зараз спробувати припекти вогнем… Бувало у мене таке іноді — вже напівмертвий, а піднесеш вогнику, стрибає як живий…

Воєвода посмикав себе за бороду. Глянув на Вогнедана і хмикнув. Той сліпо мацав обіч себе лівицею, наче щось шукаючи…

— Ти і мертвий шукатимеш зброї, - сказав Рімін люто, — о, проклята вовча породо! Я відрубаю тобі і лівицю, щоб ти й на тому світі не підняв на нас меча! Чув, майстре? Зроби це, і припечи вогнем рану… Нехай завтра здихає не як воїн — як таврований раб…

Крик болю чути в підземеллі фортеці Неззу… Так кричить конаючий — пронизливо і страшно… Ще один крик — і тиша… Та ще не відпускає зранене тіло дивного душу на волю.

— Але ж живуча нелюдь, — шкіриться Рімін, виходячи на свіже повітря, де не пахне кров’ю і смородом, — можу присягнути, що він таки опритомнів, хоч на хвильку… І повністю відчув…хе-хе…

Та зранку, перед тим, як воєвода віддав наказ приготувати ганебний повіз для стратенця, до фортеці під’їжджає невеличкий загін.

Попереду — імператорський офіцер — гвардієць в багряному каптані Стража Цитаделі. За ним — семеро вояків в такому ж вбранні.

Воєвода прудко вибігає їм назустріч. Бо в руці у офіцера — наказ Іркана Чорріна, скріплений печаткою з головою яструба.

Воєводин писар читає наказ, і Рімін блідне… Страшно блідне…

«Ти, смердячий шолудивий пес, — написано рукою прибічного священика Його Могутньости, — насмілився втаїти від мене те, що полонений елберет Вогедан знає, де заховане золото цих собак. Також дійшло до мене, що ти тримаєш означеного елберета біля себе, в надії привласнити імператорську здобич. Наказую тобі, погана гнидо, зараз же виїхати до Моани разом з твоєю жоною Франою, у супроводі моїх людей, без зброї, і без обозу, а елберета доставити туди ж живим або мертвим.

Імператор Великої Моанії, покровитель усіх земель Імперії: Шанії, Ваани, Анкери, Неззу, Гесути, Грелли, Гросати, Астеону, Моозу, Страгії, а також всього Моахетангу, Його Могутність Іркан Чоррін власну печатку приклав.

Мовчки збирається воєвода. Погані жарти з імператорським гнівом. Хто ж його здав? Франа? Недарма в наказі про неї згадується… А може — її божевільний брат, а чи його приятель Рудан… Ну, Рудан у нього, воєводи, в жмені — варто лишень згадати його прізвище… А втім… Занадто непередбачуваною особою є Його Могутність.

Те, що у фортеці нема дружини Ріміна, офіцер сприйняв спокійно. А коли Рімін почав йому пояснювати, що помираючого елберета вони і до Пелли, не те що до Моани, не довезуть, буркнув сердито:

— Наказ чув, воєводо?

Авжеж чув… І чого вони, пси Цитаделі, так несуться собою… Цей молодик з молодих та ранній… Іч пишається, сучий син.

Замість того, щоб везти бранця на неззьку площу, його загорнули в плащі і примістили на ноші, закріплені поміж двома конями. Коней для цього дав воєвода, а сам, зітхаючи, теж витеребився верхи.

Гвардієць якось дуже довго приглядався до обличчя помираючого а тоді спитав якось розгублено:

— Це що — він?

— Він самий, — буркнув Рімін, — Вогнедан… Тварюка, яких мало. Збунтував мені рабів, підбив на втечу… За що і було його катовано, а зовсім не через скарби.

Гвардієць не вдостоїв воєводу відповіддю, і торкнув коня.

День вони їхали астеонськими пагорбами, лише раз зробивши привал, а надвечір зупинилися на ночівлю на одному такому пагорбі, біля камінних стел, де третій камінь покладений був на два інших, наче брама. А поруч стирчав ще один камінь, наче палець, що загрожував небу.

— Погане це місце, — сказав воєвода несміливо, — старі астеонці тут Богам своїм молились… Тут напевне повно чортів…

Гвардієць не звернув уваги на його слова. Його воїни обережно знімали з коней ноші. Поклали на землю.

Воєвода сів на землю і став перевзуватися. А коли підвів голову — обімлів.

Не офіцер стояв перед ним — привид князя Вартислава Ведангського. І багряним вогнем горіли очі дивного воїна, вбраного замість червоного каптана в чорний витертий кунтуш.

Над ношами, на яких лежав Вогнедан, схилилися дві жони, зовсім однакові з виду, і волосся їхнє сяяло сріблом. Троє чоловіків підійшли поближче — воїн-ельф та звичайного вигляду молодик з вусиками підківкою. Третім був таврований раб з відрізаними вухами, який нехороше усміхався. А біля коней поралося ще двоє людей — стрункий юнак з дитячими ще рисами обличчя, і хлопчина-підліток.

— А…, - сказав воєвода, — демони… А…

— Краще б тобі зустріти демона, моанський пес, — сказав привид, — бо ім’я моє — князь Воїслав Ведангський, син Вартислава, онук Вартимира.

І вдарив Ріміна чоботом в скроню.

Отямився воєвода вже прив’язаним до каменя-пальця. Ельберійці тим часом спокійнісінько розвели вогнище і почали готувати вечерю. Одна з жон стояла на краю пагорба, підвівши руки до похмурого неба, і пальці її неначе сплітали з повітря незриму павутину. Друга сиділа біля нош. Вогнедан вже не стогнав — лежав непорушно. Рука жінки торкалася його чола.

Поївши кулеші з сухарями, воїни і жони полягали спати, виставивши сторожу. Лише Воїслав — воєвода згадав молодика: саме він командував почесною вартою, коли Рімін приїздив до Боговлади з посланництвом — не спав, а сидів біля нош, час від часу схиляючи голову чи-то від втоми, чи-то від душевного болю. І час від часу схлипував підліток, скулившись клубочком.

Як тільки почало світати, зібрався в дорогу маленький загін. Воїслав підійшов до Ріміна і усміхнувся так страшно, що моанець зрозумів — смерть настане просто зараз… І то — нелегка.

— Я не пізнав свого володаря, — тихо мовив Веданг моанською. Він не кричав, не лаявся і від цього було ще страшніше, — я його не пізнав... А батькове тіло на палі можна було розпізнати лише по оберегу. Круки видзьобали йому очі… Ти глумився над його муками, пес? Ти катував Повелителя, гниль з моанського лісу? Ти привів своїх убивць до наших садів?

— Я виконував наказ Імператора, — гонористо сказав воєвода, — ти теж здохнеш на палі, виплодок…

Воїслав, усміхаючись, потягнув з піхов меча. Сказав до свого загону:

- Їдьте, я наздожену…

Воїни рушили… Веданг продовжував гратися клинком.

— Мій меч, — сказав, — зветься «Язик Дракона»… І доторк його є легким, як поцілунок коханої…

Прибічні Воїслава очікували внизу. З пагорба долинали крики, що часом переходили у вереск.

— Такий здоровенний чолов’яга, — сказав юнак з дитячим лицем, — а вищить, мов породілля…

— Замовкни, будь ласка, Тополино, — мовила одна з жінок, — Воїслав творить суд і кару, і тут немає місця для насмішок.

Юнак покірно схилив голову. Зиркнув на ноші, біля яких тримався згорьований підліток, що мав такі червоні очі, наче всю ніч проплакав.

— Шкода, — сказав Тополина, — що мій князь не дозволив мені прийняти участь…

— Не поспішай у пекло, — мовив дивний воїн за його спиною, — обпечешся…

На пагорбі Воїслав обтирав клинок жмутом трави. Позирнув на те, що було прив’язане до каменя. Обличчя у воєводи не було — сама кривава рана. З розпоротого живота вивалились кишки. Але чоловік ще жив…

— Добий, — хрипів Рімін, — добий… Милосердя…

— Мій батько, — сказав Воїслав, — не прохав у тебе милосердя. А що ти приготував для Повелителя? Що ви зробили з душею Ельберу? Ти будеш першим, моанський пес, з тих, хто взнає, що таке Воїславова помста.

Веданг вкинув меча до піхов і пішов з пагорба легкою танцюючою ходою дивного. Тополина підвів йому коня, і він вистрибнув в сідло.

— Ману, — звелів, — приготуватися…

Обидві жони заплющили очі. І напружився сам Воїслав…

Моанські вояки сиділи в сідлах… Імператорські гвардійці… Пси Цитаделі.

— Рушаймо! — гукнув Веданг, і вони торкнули коней, намагаючись не дослухатися до виття з вершини пагорбу.

Розділ одинадцятий. Місяць в глибинах вод

Сільце Редіне загубилося в моанських лісах. Невеличкий цей маєток нічим не відріжняється від подібних йому: селище з курних хаток, посередині церква, а на бугрі така ж хата, але більша і обнесена загорожею з загострених паколів — панський дім.

Родина Редіних не багата, але й не бідна. Вони є служилими дворянами, старий Редін воював у Шанії, привіз звідти достатньо добра, щоб прикупити кріпаків і земельки. Старший син його ходив з військом воєводи Ріміни на далекий південь, де, говорять, і не люди живуть, а які-то перевертні. Привіз сестрі придане: шовки, тканини, срібні браслети, золоту чашу, трохи оплавлену з одного боку, ніби побувала у вогні, та столового срібла з яким-то незнаним гербом… Привів на ланцюгу рабиню — звичайну собі дівчину без всяких там звірячих ознак. Пані Редіна порадила сину спершу ввести дівку у закон, а тоді вже приставляти до роботи. Син поради материної послухав, та недовго прожила рабиня — взимку й померла.

— Разів зо три всього вистьобали різками, — бурчала пані Редіна, — а вона вже й злягла… Диви яке ніжне…

Молодший син Редіних, хлопчина років тринадцяти, з заздрістю дивився на звитяжного брата, мріючи про походи в теплі землі, здобич, битви та покірних рабинь. Брат та батько поблажливо ляскали хлопчину по спині — підрости, мовляв.

Біда нагрянула раптово — заїхали до маєтку імператорські слуги в багряних каптанах. Сказали, що везуть важливого в’язня, і що їм потрібен нічліг.

Пан Редін з радістю прийняв імператорських слуг. А пані Редіна зодягнулася сама в шовкову зелену сукню, доньку нарядила ще в пишнішу, блакитну, золотом ткану, і виставила на стіл привезений сином посуд.

Отут і почалося пекло… Хатню прислугу гості загнали мечами до прихатня, і там замкнули. Старших Редіних, які спробували були опиратися розбою, скрутили одразу ж, і офіцер гвардійців наказав кільком переляканим слугам з двірських взяти заступи і викопати ями. А тоді видобути з загорожі, там, де вона була трохи розхитана, дві загострені палі.

Обличчя у офіцера при тому вже не було людським — видовжене, з високими вилицями. Вуха гострі, як у вовка… А від одного погляду його чорних очей з багряним вогнем в глибині, обидві жінки зомліли на місці.

А чорноокий диявол наказав тим же двірським челядинцям набити на палі пана Редіна та його сина. Коли один з них, конюх, заперечив несміливо, чорноокий розпоров йому живота мечем. Почувши крики конюха, інші двораки вже не опиралися, а зробили те, що звелів гостровухий розбійник, на якого раптово перетворився імператорський офіцер. І вкопали палі в приготовані ями.

Сподівалися врятувати тим собі життя нещасливі челядинці, та смерть їхня вже була на кінці клинка.

Молодшого Редіна гостровухий наказав прив’язати на ґанку. Якраз навпроти паль. Приставив охорону — стрункого юнака, на якого перетворився один з гвардійців, і пішов у дім.

І тепер лише тихо скиглить хлопчина, міцно заплющивши очі. Та не може не чути криків та стогонів рідних.

З жінок гостровухий власноручно зірвав шовкові сукні. А коли побачив у старшої пані на руці тяжкого срібного браслета, де замість кілець були витворно зроблені дубові листочки, знову свиснув клинком. І звелів своїм воїнам винести мертву на двір і кинути біля паль.

Панна ж Редіна сидить нині на підлозі у власній спочивальні, забившись у найдальший куток. На її ж ложі, скинувши геть пуховики і перини сидить, схрестивши ноги, вбивця і роздивляється свого меча.

Панну не зачепив він і пальцем, та від того їй ще страшніше… Нема в очах розбійника хіті — тільки отой багряний пекельний вогонь. І здається панні, що не людина з нею поруч, а злий дух.

Воїслав же Ведангський зовсім не звертає уваги на перелякану дівчину. Судома пересмикує його лице, наче заплакати хоче воїн, та немає сліз…

Спізнився… О, як же він спізнився…

Якби на тиждень раніше… На який-то тиждень…

Схиляє голову Воїслав, згадуючи страшний останній рік…

Він пам’ятав Велику Ніч, друзів за святковим столом… Владана Парда, котрий з гордістю вимовляв рядки вірша, визнаного Повелителем найкращим…

«Як ті слова,

Що душу полонили

Звисають з листя крапельки роси —

Мов сльози смутку

За минулим милим.» — стиха повторює нині Воїслав, і від звуків його голосу ще більше зіщулюється нага дівчина в кутку спочивальні.

А потім невідь звідки взявся ворог в середині міста. Без сигналу тривоги, без звуків битви… Наче з-під землі виріс…

Воїслав пам’ятає стрілу в грудях… І лице Повелителя просто над собою… І темряву, що огорнула розум…

— Я тоді думав, що помер, — бурмоче він, — я думав… О, набагато краще…

Отямився тоді Воїслав у льосі з округлим склепінням… Над ним схилилася вродлива срібноволоса дивна… І він, Воїслав, ту дивну знав…

— Пані Срібляно, хіба ви не в Чорногорі?… — мовив він до неї, та жінка похитала головою:

— Моє ім’я — Черна, воїне…

— Військова таємниця князя Влада, — ледве вимовив Воїслав.

— Нас з сестрою, — сказала жінка, — князь Влад послав на Сіллон у супроводі двох воїнів. Ми мали визначити можливість підняти в повітря леаран.

— То корабель таки існує? — прошепотів Воїслав, — і вам вдалося?

— Ні, - мовила Черна, — загинуло десять чоловік, і серед них — княжич Вітер Ллєг…

— О, боги відвернулися від нас, — вишептав Воїслав і знепритомнів знову.

Вдруге він прокинувся від стогону. Дівочий голос водно повторював:

— Вогнедане… Мій коханий… Мій володарю…

Наче приском обсипало Воїслава… Він тільки зараз втямив, що живий, і все довкола — не передсмертне видіння.

Вогнедан… Що з Вогнеданом?

В протилежному кутку льоху він розгледів одну зі срібних близнючок. Вона говорила стиха якомусь воїну в чорногорському кунтуші:

— Я провидиця, а не цілителька… Трохи сили у мене є, як у більшості срібних, але лише трохи… Вона помирає, Ярославе…

— О, ну хоч що небудь, пані Срібляно, — тихо благав чорногорець, — хоч стишити біль…

— Світлянчику, — почувся знову голос жінки, що марила в агонії, - моя кровиночка… моє кошенятко… Мій Повелителю, у вас дивне дитя…

Дана… Там помирає Дана… А Вогнедан…

Воїслав рвонувся встати, але його утримала Черна.

— Лежи, — мовила, — ти вже нічого не врятуєш… Досить того, що над нею плаче Трембич.

— О, п’яте місце позаминулого року, — прошепотів Веданг, — самотній закоханець…

— З вами ще один старий приятель, пане Ранку…

Над Воїславом схилився Ростислав Барткевич, воїн з Родогори.

— Ростику, — мовив Дракон, — то ви і є отой супровід жриць?

— Атож, — мовив Барткевич, — опісля тих змагань ми з Трембичем пішли вгору. Князь Влад взяв нас у прибічні гридні, хоча і пан Дзвенислав Лелег, і пан Богудан Змій обурювалися тим, що у них забирають кращих.

— Пан Богудан живий? — спитав Веданг, — і пан Дзвенислав?

— Були живі, - мовив Барткевич, — коли ми вибиралися з Чорногори.

— Що там, нагорі?

— Горить Боговлада, — вимовив Ростислав — варвари пішли з пограбованого міста. На Квітан.

— Мені потрібно до палацу, — мовив Воїслав, і відчув, як запекло в грудях.

— Ви ще слабкий, — сказав родогорець, — ваша рана не затягнулася, хоча над нею працював цілитель. Якби не це — ви б до сьогодні не дожили.

— Вогнедан, — прошепотів Дракон, — Вогнедан…

Воїслав видужав, а Дана померла. Того дня, як він став на ноги, зранена войовниця ступила у росяні трави потойбіччя.

— Ми знайшли її на березі, - оповідала стиха Срібляна, — здавалося, що вона мертва, але пан Трембич визначив, що дихання є, хоч і слабке… Однак, не врятувати…

— Потрібно, — сказав Трембич, — поховати її у вогні… Дружина Повелителя заслужила на гідний похорон…

— О, неможливо, — прошепотів Воїслав, — варвари напевне вештаються в окрузі…

— Сестри-жриці, - озвався Барткевич, — вміють наводити ману не тільки на певну особу, але й на місце. Інакше нам би не дібратися до Сіллону, і тим більше — не повернутися звідтіля.

Святославів будиночок для побачень варвари підпалили, але вогонь спопелив лише частину дому. Обшукали моанці і льох, але до його потайної частини за роздвижною стіною не дібралися. Варвари випили все вино і пожерли всі запаси, окрім тих, що були в тайнику. Тут тримали особливо цінні вина і фрукти, які потребували для зберігання холоду. І тут таки були двері до потайного ходу, які відмикалися тим же ключем, що і в палацовім саду.

Срібляна свого часу була доброю приятелькою Святослава, в ті часи, коли він був князем Данадільським і ще не зустрів своє чорногорське кохання судьби.. Не бажаючи накладати на себе узи шлюбу, красуня-дивна зустрічалася з юним Святославом саме в цьому будиночку, і чудово знала всі тайники і льохи. Вони з Черною були вельми здивовані, коли знайшли у льосі, де спинилися на перепочинок, напівмертвого Воїслава та двох переляканих пажів.

Краду для Дани склали з уламків дерев’яного прихатня, до якого не дійшов вогонь пожежі. Жони розчесали їй волосся, загорнули в вояцький плащ пана Трембича, який вперше і востаннє доторкнувся до вуст незмірно коханої ним жінки, поклали тіло на дверцята льоху, і полили духмяною олією з єдиної вцілілої діжечки.

Воїслав дивився на вогонь, і не плакав… А поруч Черна плела в повітрі незриму павутину мани.

Попіл від вогнища зібрали в скриньку від росавського вина. І одразу ж Воїслав вирушив до палацу.

— Тобі не треба туди ходити, — мовила Черна.

Але він таки пішов… Варвари жбурнули тіла загиблих у палацовій залі воїнів на купу, в одному з садочків. То був яблуневий сад Вогнедана, який нині став братньою могилою захисників палацу.

Пройшло досить часу, щоб тіла жахливо змінилися. Воїслав зазирнув в обличчя кожному. В цій страшній роботі йому допомагали обидва пажі та Трембич з Барткевичем. Він пізнав і Винозіра Птаху, і Стражислава Вишенського… Пізнав В’ячеслава Вишневецького, лице якого подзьобали ворони… Пізнав кожного воїна ведангської палацової ровти, де був хорунжим. Але не знайшов Повелителя…

Ще одна купа мерців лежала біля кухонних дверей… Це були кругловухі челядинці, тіла яких були в страшному стані. Воїслав зав’язав собі обличчя шарфом Срібляни і обдивився всіх… Про всяк випадок… Дивних серед них не було.

А потім він побачив сім паль, і зрозумів, про що попереджала Черна.

Юнак на крайній палі був людиною, хоча визначити це можна було тільки по вухам. Будимира Воїслав пізнав одразу, рівно, як і Владана…. По статурі пізнав… Спалаха визначив за одностроєм поручника, а Мирослава Вишневського — за кунтушем з рубчастого оксамиту. Мирко, улюбленець дівчат і жон, любив похизуватися пишним одягом.

Наступний мрець здався Воїславові схожим на Вогнедана. Він наказав пажам знайти драбину, і ті принесли з заднього двору її уламок. Воїслав піднявся повище і довго роздивлявся спотворене круками лице мерця.

Врешті вирішив — не він… У Вогнедана зовсім іншої форми руки… І на небіжчикові була подерта ведангська вишиванка.

Крайній мрець теж був зодягнений в лахміття з залитими кров’ю ведангськими візерунками. Рис обличчя вже не можна було розріжнити, але Воїслав не дивився на лице. Його погляд зупинився на чорному оксамитному мішечку, який бовтався на шиї мертвого. На мішечку був вигаптуваний золотими нитками дракон, що тримав у пазурях розколотого щита.

— Незмінний і вірний, — прошепотів Воїслав, — в житті і у смерті….

Він обійняв босі батькові ноги. І закричав так страшно, що до нього підбігли пажі і чорногорці.

Тополина дивився на свого замученого володаря, і вуста його пересмикувала судома. Мовчки опустили голови воїни князя Влада. І тільки Птаха тремтів, мов осика, не насмілюючись запитати, аж поки Воїслав не прохрипів до нього:

— Повелителя тут немає, Птахо з Ведангу… Твого ж князя звати нині Воїславом…

Два дні вони ховали мертвих…

Могили вирили у Вогнедановому саду, просто під тремтячими на осінньому вітрі яблуньками. Кради для воїнів влаштувати було неможливо, тому їх теж поклали в землю. Для Вартислава його син власноручно викопав окрему яму, і сам же закидав її, знявши попередньо з батькової шиї мішечок — оберіг.

Воїслав знав, що в тому мішечку — жменя землі з Гнізда Драконів. Він повісив оберіг собі на шию, і з того часу не розлучався з ним.

— Воїславе, — сказала Черна наприкінці другого дня, — вулиці Боговлади завалені трупами. Тобі всіх не поховати…

— Але я, принаймні, - сказав Дракон спокійно, — віддав останню шану друзям і родичам.

— Ми повертаємося до Чорногори, — мовила Черна, — у князя Влада знайдеться місце і тобі, сину Чорного Дракона…

— Повелителя немає серед мертвих, — мовив Воїслав, — а отже — він у полоні. Я іду на північ. Спершу — до Ведангу, можливо там я зможу зібрати супровід… І добути коней.

— Ти загинеш, — сказала жриця, — і погубиш решту. Варварів у Веданзі і Зелеміню — як черви.

— Двічі не вмирати, — озвався Воїслав вояцькою примовкою.

— Хіба ми, — поволі мовив Трембич, — не повинні врятувати Повелителя за будь-яку ціну? Я певен, що князь Влад сам віддав би нам такий наказ.

Коней чорногорці тримали біля Святославового будиночка, в місці, вкритому маною. Шляхетних тварин було вісім — один верхівець, один в’ючний. Жриці мовчали до останку. Воїслав знав, що тут приймають рішення вони, і мовчки очікував.

- Їдемо на північ, — мовили близнючки одночасно.

— Але, — додала Черна, — в загоні не має бути кількох командирів. Це твій задум — тобі і бути старшим, князю Воїславе.

Перед від’їздом Воїслав забрав скринечку з попелом Дани і кудись зник. Повернувся вже з порожніми руками.

До Ведангу вони добиралися кружними дорогами, уникаючи варварських роз’їздів. Врешті прибули до спустошеного Гнізда Драконів. Не було ні будинку, ні саду, лише обвугленим уламком стирчала в небо Драконова Вежа.

До озера Сіллур доїхав маленький загін і вже почав розташовуватися на відпочинок. Воїслав був таким спокійним, що жриці лише тривожно перезиралися. Веданг навіть усміхатися почав, але від його усміху їжився навіть Войко Тополина.

Та ось ковзнули яром якісь тіні, і сильний людський голос вимовив:

— Ваші імена і рід!

— Я Воїслав, князь Ведангу, — відповів Воїслав, поклавши руку на зброю, — а хто питає мене про це?

— Суддя Лют Дубовий, — відповів голос, — о, хвала Богам, хоч ви живі, княжичу… Хоча ваша відповідь говорить про…

— Батька стратили моанці, - мовив Воїслав рівно, — я нині володар Гнізда Драконів.

Суддя вийшов на відкрите місце. Він був озброєний луком, а з-за спини його стирчали руків’я двох мечів. За ним стояла пані Квітослава теж з луком в руці. І ще якісь люди і дивні, впереміжку.

— Ми, взагалі-то, — мовив Дубовий, — не знаю, як і назватися… Словом, ми чинимо опір, і здаватися не збираємося… Ми вже хотіли стріляти, але почули ельберійську мову… Хоча нині можна зустріти і покидьків з нашим словом на язиці, які однак…

— О, так, — мовив Воїслав, — зрадники…

— Що там у Данаділі? Як Боговлада?

— Нема Боговлади, — сказав Воїслав, — нема…

Він оповів, що знав, і Дубовий мовив упевнено:

— Зрада… Хтось впустив варварів до міста потаємно.

— Але ж варта, — мовив Воїслав, — над брамами… на стінах… Я не знаю, звідки вони вилізли, кляті гієни… Я поховав мертвих захисників палацу, але вони не могли оповісти мені про це… А місто горить… Боговлада перетворюється на попіл… Мабуть вогонь дійде і до палацу…

— О, — сказала Квітослава, — гори вогнем! Аби не дісталося ворогу нічого!

— Князю Воїславе, — мовив суддя, — що ви збираєтеся робити далі? Вам личить очолити опір у вашому князівстві…

— Повелителя не було серед мертвих, — сказав Воїслав, — а отже — він у руках цих виродків… Зранений, в ланцюгах… Він же ніколи не попросить у ворога навіть краплі води на спечені вуста… Я їду його шукати, і проберусь навіть у їхню прокляту Моану, якщо в тому буде потреба.

— О, незмінний і вірний… — кивнув Дубовий порозуміло, — але я так сподівався на вас…

— Я призначаю вас намісником Ведангу, пане Лют, — сказав Воїслав, — на час моєї відсутньости.

І мовчки схилив голову суддя, шануючи волю Дракона.

— Я можу послати з вами осіб, — запропонував опісля, — відомих хоробрістю і відвагою.

— Жрицям важко тримати ману над великим загоном, — мовив Веданг, — я щиро вдячний, але ми впораємося самі…

До Моани вони дібралися наприкінці зими… І пробули там майже півроку…

Воїслав знав моанську мову і видавав себе за моозця-зрадника на службі у моанців. Він ходив містом під маною і збирав по шинкам плітки. Дізнався, що «елберетського князя» привезли до Моани в клітці місяць тому. Вийшов на челядинця з Цитаделі, котрий бачив на власні очі, як «принца елберетів» карали на тілі за імператорським наказом. З оповіді зрозумів, що, незважаючи на плутанину з титулами, це таки Вогнедан.

Він уявив собі, як його гордий друг стоїть перед усією цією сволотою, здригаючись під ударами бича. Стоїть, тамуючи крик болю…

Розпеченим залізом посеред чола… Щоб не утік? Чи щоб відчув себе рабом?

Челядинець знав лише, що затаврованого елберета відвели на рабський ринок. Воїслав пішов туди, і врешті — решт знайшов работорговця, який пам’ятав елберетського раба.

— Сукин син, а не чоловік, — говорив торговець в шинку, куди його запросив на чарочку Воїслав, — кажеш, утік від тебе? І не шукай — подібної тварюки я ще не бачив. Він такого наговорив одному покупцеві, що той вихопив меча і трохи не зарубав його на місці. Хто його купив? Не знаю, більше ніколи не бачив того чоловічка… Худий, шапка лахмата, шарфом замотаний по самі очі. І, ніби, з бідних, бо кожушок на ньому поганенький був…

Пошуки зайшли у глухий кут, і тут Воїслав згадав про принца Літтона. Невже молодий Чоррін не зацікавився долею чоловіка, якого називав другом? Принаймні, принц може знати про Вогнедана щось таке, про що не допитатися у челяді.

Будинок Літтона на площі Геррінд знало півміста. Вночі Воїслав пробрався туди разом з усім своїм воїнством. Принца вдома не було — будинок стояв зачиненим. Однак, Воїслав перетрусив його покої, сподіваючись на те, що письменний Літтон залишить якийсь папір, котрий може пролити світло на Вогнеданову долю.

Пошуки увінчалися успіхом — Воїслав знайшов в паперах принца купчу на раба Вогедана. В прикметах вказані були «гострі, мов у звіра, вуха», а також сині очі, і чорне з сивиною волосся. На чолі імператорське тавро, на тілі шрами від меча, числом п’ять, на спині — рубці від канчука.

— Літтон, — прошипів Воїслав, — сволота… Ти купив його, щоб познущатися… Напевне… Куди ж ти поїхав, сучий сину? А раба Вогедана з собою взяв? Нічого — знайду і під землею…

Веданг глянув на стіл принца, де стояла самотою срібна статуетка, яка зображувала давно загиблу Чорну Троянду Ведангу. Взяв її до рук, довго пестив пальцями, милуючись роботою. І раптом звернув увагу на замкнену шухляду шоррогського столика.

Замок на шухляді він зламав мечем. В шухляді лежало два зшитки — один з віршами, другий, дописаний до кінця, був щоденником Літтона.

«…мені важко, — писав Літтон на початку зими, — навіть думати про це… Прибувши з Астеону я дізнався, що Моахетанг вже є нашим майже весь, і що його правитель сидить на ланцюгу біля порогу мого батька… Я не насмілився глянути — імператор не запрошував мене до особистих покоїв, а самому проситися не слід, може запідозрити… Або комусь здасться підозрілим моя цікавість саме до цього бранця… Цитадель є правдивим гадючником… Треба вичекати. Однак, я боюся батькового нестримного норову… Говорять, що елберет метнув в нього списом, коли імператор хотів змусити його битися з тілоохоронцем на потіху всьому зібранню… І батько не покарав за це полоненика… Однак, не знаю, чим це закінчиться — нещодавно імператор убив ведмедя, так само прикутого біля його порогу.

День святого Лігенді... Був у Цитаделі… Одразу ж почув про те, що імператор позбувся своєї іграшки… Правителя Елберу хльостали бичем на задньому дворі на потіху рабам і челяді. Обрізали волосся і затаврували… Говорять, що останнє порадив зробити елберет Кеян Зелемінський, котрий нині є батьковим улюбленцем — імператор оповідає всім, що сам навернув цього язичника, котрий і приєднав землі Півдня до найсправедливішого в світі осердя мейдизму…

День святої Нерли… Я послав Хельма на рабський ринок… Батько звелів продати Вогнедана Елберійського випадковому покупцеві… З отим тавром, котре означає, що означений раб схильний до втеч і непокори. Його заб’ють на смерть… Милосердя святого Мейді повеліває мені втрутитись… Я відвезу Вогнедана до Астеону, до маєтку моєї матері. Там він житиме спокійно і на волі. Він має присягнути, що не тікатиме, але я думаю, що з цим клопоту не буде.

По святій Нерлі надвечір’я…. я грішник… Страшний грішник, котрий не в силах стримати норову, котрий дістався мені від батька. Але я вражений до самих глибин духу… Хельм привів Вогнедана на ланцюгу — так як його продавали на торговищі. Але, що за погляд був у цього упослідженого раба… Який голос… І ці очі, сповнені зневаги… Я знав зовсім іншого Вогнедана… Дати присягу він відмовився, і ображав мене доти, доки я його не ударив… Ніколи не забуду його погляд опісля цього, і його сміх…

Наступного дня... Він сидить на ложі, охопивши руками коліна. Зі мною не розмовляє. Чим я кращий за божевільного правителя Моанії, раз залишив в нашийнику людину, до якої прив’язався всім серцем.

Свято Літтона-мученика, мого покровителя… Я знайшов вихід… Вогнедан нині ходить вільно, але в ножних путах. Я не хочу ризикувати — ця людина є природженим стягом заворушень. Він навіть голову тримає, як сокіл у ковпачку. Звелів Хельму опікуватися ним і приставити до книгозбірні…

По святій Роані надвечір’я... Хвала Богу, він змирився… Працює у книгозбірні… Я їду до Астеону за батьковим наказом, але Вогнедана поки що залишу у Моані. Забагато в моєму оточенні донощиків….

Свято Рекіна Ульгонського… Я в Моані… Він утік… Я наказав висікти управителя, і вислав його в село. Туди ж вислав і дурня-коваля з сином, котрий і збив з Вогнедана кайдани. Коваль верзе таке, що я серйозно думаю, що його зурочено.

Наступного дня… Я ніяк не можу зрозуміти — навіщо? Адже він розумний чоловік, і бачить, що для його Елберу все скінчено. Чи далеко він зайде з отим тавром і взимку? Божевільний… Вони всі божевільні…

Свято Ронука-мученика. Я вражений… Моя людина в оточенні воєводи Ріміна доносить, що Вогнедан у нього в руках. Його схопили неподалік Моани, в шинку, де він прикидався бродячим грамотієм. Навів на нього воєводу з прісними мій паскудник Хельм Тенп… Мій вивідач присягається, що Вогнедан убив трьох чоловік музикою… В тому числі і поганця Хельма… Неможливо… Кеян Зелемінський, нібито наказав відрубати йому пальці на правиці… За гру на флейті… Боже мій… Цей Кеян є рідкісною паскудою.

Наступного дня.... Точніші відомості… Воєвода забрав Вогнедана до Неззу, куди Ріміна призначено на службу Їде воєвода з жоною Франою, яка, за чутками, є елбереткою, тієї ж породи, що і Вогнедан. Моя людина присягає, що воєвода сподівається дізнатися про скарбницю Боговлади, місцезнаходження якої знає тільки Вогнедан. Отже — все скінчено. Цей пес не випускає здобичі. Я плакав…»

— Може ти і непогана людина, принце Літтон, — пробурмотів Воїслав, закриваючи зшиток, — але тобі пощастило, що я не застав тебе вдома…

Веданг тремтів усім тілом. Якби йому дійсно нині трапився під руку Літтон, а ще краще — Кеян-Лемпарт, або воєвода… Молодий воїн опанував себе і сказав:

- Їдемо до Неззу і негайно. Може ще встигнемо.

Їхали вони під маною, у вигляді імператорських гвардійців. Воїслав встиг помітити, що цих, вбраних у багряні каптани вояків, боїться трохи не вся Моанії. Срібляна навела ману також на звій пергаміну, котрий мав здатися воєводі імператорським наказом. До наказу Воїслав вписав також і жону Франу, думаючи, що це якась злощасна ельфійка, яку воєвода насильно ввів у закон і взяв у наложниці.

В місті Пеллі, в єдиному на все місто заїзді, Воїслав став свідком, як ловці рабів притягли на мотузі змученого, ледве живого чоловіка. Таврований раб з відрізаними вухами напевне був ельберійцем. Більше того — дивним. Ловець, зодітий в шкіряну безрукавку бородань, шмагав свою здобич канчуком і реготав. Ельберієць мовчав, кусаючи вуста. Світлі очі його, сповнені болю, дивилися просто на Воїслава, котрий стояв в мані.

— Припини, сучий син, — раптом сказав Веданг, — ану, покажи мені цього красеня… Так і є — це раб Цитаделі… Давай сюди мотуз…

— Винагорода…, - почав було ловець.

— Смертю винагороджу, — процідив Дракон, — забирайся…

Ловець забрався, лаючись потиху. Воїслав привів полоненика на тому ж мотузі до свого покою, припнув до ліжка і звелів нагодувати. Ельберієць щось пожував і мовчки скрутився клубком на підлозі. Раптова зміна долі зовсім не збентежила його.

Воїслав міг би присягнути, що знає цього воїна. Але спотворене шрамами лице заважало згадати ім’я і рід.

З Пелли загін виїхав наступного ранку. Втікача Воїслав припнув до луки сідла і пустив коня ступою. Той йшов, поволі ступаючи збитими в кров ногами і бурмотів щось собі під носа…

Воїслав прислухався, і холод пробіг у нього поза спиною. Невідомий втікач повторював вірша Владана Парда, якого той склав в ніч падіння Ельберу.

— Як ті слова,

Що душу полонили

Звисають з листя крапельки роси —

Мов сльози смутку

За минулим милим.

Вони зупинилися на одному з пагорбів-святилищ, давно покинутому і зруйнованому, і Воїслав позбувся мани.

Втікач спершу не повірив очам. Тоді обвів поглядом воїнів і жон, котрі змінили свою зовнішність. Ущипнув себе за руку. І зомлів.

Довелося затриматися, щоб дати можливість йому отямитися. Коли втікач заговорив, Воїслав зрозумів, хто це… Родомир Болотяна Рись — як-там — далі, зелемінський прикордонник.

Родомир пригорнувся до Воїслава і не відпускав його руки, наче боявся, що той знову перетвориться на Стража Цитаделі. Він оповів про зустріч з Вогнеданом, і Воїслав нарешті зрозумів таємницю падіння Боговлади і семи паль в палацовім саду.

— Чаяна, — сказав, — Чаяна… Зразок пристойності на межі зловісності… Оце так… Отже Чаяна… Так це вона і є Франа Ріміна… Ну, що ж… Зустрінемося…

Родомиру дали змінну одежу з тороків, і забинтували босі ноги. Наступного ж дня вони зустріли трьох моанських вояків, котрі їхали з Неззу до Пелли, і Родомир отримав ще й чоботи. Найменшого розміру. Він почав усміхатися і повторював водно:

— Нарешті мені пощастило… Тож має пощастити і Повелителю…

А потім вони приїхали до Неззу… Воєвода слухняно зібрався в дорогу, побачивши неіснуючу імператорську печатку. Таку ману могла наводити лише Черна… Вона ж змогла підтримати і Воїслава, коли з нього трохи не злетіла мана…

З льоху винесли чоловіка з білим волоссям… Жодної чорної волосини… Тавро багряною плямою виріжнялося на блідому чолі… Замість рук — обрубки… На правиці немає пальців, на лівиці — кисті. Свіжа рана на лівій руці обпалена вогнем… Видно — зупиняли кров. Щоб не зійшов нею, щоб помучився ще…

Воєвода говорив, що сьогодні в’язня мали б колесувати. За те, що він збунтував рабів…

Не збунтував, напевне, а нагадав вільним, що вони є вільними… О, Вогнедан… Вогнедан, Повелитель…

Чаяни, а чи Франи з воєводою не було. Воїслав поки що цим не дуже переймався. Просто перед ним лежав його друг, його володар, його Принц Яблуневого Саду…

Просто перед ним помирав його друг.

Срібляна робила все що могла, тамуючи біль, намагаючись загоїти рани…. Черна мовила зі звичною своєю прямотою володарки темних сил, що краще подарувати страждальцю легку смерть. Воїслав помотав головою… Ні…

Почути його голос… Хоч би раз, востаннє…

Воєвода Рімін отримав своє першого ж вечора зворотнього шляху… І маленький загін рушив на південь.

І ось Воїслав сидить у панському будинку Богами забутого моанського селища. І дивиться на лезо клинка.

Те що він зробив, і робитиме далі — огидно і некрасиво… Але він не зробив би стільки зла, якби не побачив на оцих моанських коровах сукні з боговладського шовку…

Срібло на столі… Посуд з гербом Дубовицьких, родичів його матері… І браслет на руці товстої моанки… Браслет його тітки Велеради Дубовицької, сестри княгині Ружени.

В двері спочивальні обережно пошкреблися… Птаха, Вогнеданів паж… Хлопець глянув злякано в куток, де й досі сиділа оголена дівчина.

— Пане Воїславе…

— Я не є скотоложцем, Горобчику, — мовив Воїслав рівно, — мені огидно навіть дивитися в бік цієї дівки… Я тільки зірвав з неї боговладський шовк, аби вона не оскверняла його своїм немитим тілом. Що ти хотів, дитя моє?

— Повелитель, — мовив хлопчина тремтячим голосом, — кличе вас до себе…

Воїслав підхопився з ложа. Сказав, облизнувши пересохлі вуста:

— Перекажи, що іду…

Птаха щез. Воїслав задумливо глянув на моанську дівчину, все ще тримаючи в руці меча. Вона зрозуміла цей погляд по своєму. Підповзла до Веданга і охопила його ноги.

— Геть! — сказав Дракон ельберійською. Дівчина схлипнула і полізла на ложе.

— Тварина, — мовив Воїслав гидливо, — я убив твоїх рідних, а ти ладна мені віддатися? Здихай, щоб не плодила покидьків!

Свист меча… Короткий скрик… І тиша.

Воїслав витер скривавлений клинок об ковдру, що валялася на підлозі. Вийшов зі спочиваленьки… Поруч з кімнатою дівчини була спочивальня її батьків.

Там теж було ложе. Широке, з перинами і пуховиками. Перини було скинуто на підлогу, і Вогнедан лежав просто на вояцьких плащах, прикритий плащем же. Він був притомним — очі дивилися спокійно і твердо. Болю в них не було — Срібляна постаралася, але Воїслав знав, що це ненадовго.

— Милий брате Воїславе, — вимовив Вогнедан, — о, я щасливий… Ти живий…

— Ви врятували мене, Повелителю, — стає Воїслав на коліна перед ложем, — але, можливо краще було б мені померти…

— Я хочу, — ледь чутно говорить поранений, — признатися до вини…

— Я бачив, — сказав Веданг, — батькове тіло на палі… Про те, що вони хотіли від вас, я знаю теж. Ми врятували Родомира Болотяну Рись, якому ви і оповіли про падіння Боговлади.

— Може я — і сльози блиснули в синіх очах Повелителя, — мусив зізнатися?

— Батько, — мовив Воїслав, — не зміг би жити в рабстві. Що сталося, те сталося… Вони самі вибрали, наші воїни, поміж ганьбою і смертю. В цьому немає вашої вини…

— О, називай мене братом, мій Ведангу, — шепоче Вогнедан, — тоді я повірю, що ти не звинувачуєш мене в муках князя Вартислава….

— Брате Вогнедане, — говорить Веданг, — милий брате…

— Говори мені «ти», як в нашій юності…

— Я віддав би за тебе душу, — говорить Воїслав, — мій Принце Яблуневого Саду.

— Я вірив, — шепоче Вогнедан, — що побачу тебе ще раз.

— А я так був впевнений в цьому, — силиться на усмішку Воїслав, — я і флейту твою зберіг…

Він раптово замовкає і прикушує губу до крові. Теплий струмочок побіг по підборіддю.

Хто там схлипує у кутку? Це Птаха, паж Птаха… Та багряним вогнем горять сухі очі Воїславові.

— Не грати мені на флейті, Воїславе, — рівно говорить Вогнедан..

— Доберемось до Чорногори — я сам тобі гратиму, брате, — мовить Воїслав і підносить до вуст знівечену Вогнеданову правицю, — кожного вечора…

— Ти ж, ніби, більше від флейти, любив попід вікнами в панночок на гітарі грати, — шепоче Вогнедан і бачить, як від цього немудрящого жарту здригаються вуста друга, наче від болю.

— Для тебе — вивчусь, — обіцяє Воїслав, — ти тільки тримайся… Виживи, Повелителю…

— Ти бачиш, що у мене на чолі, Ведангу, — ледь здригається голос Вогнеданів, — як мені дивитись в очі дітям Ельберу?

— Хай соромляться гієни з Півночі своїх вчинків, — твердо сказав Веданг, — тобі соромитись нічого… Брате мій… Зостанься… Виживи… Не помирай. Навіть в знівеченому тілі ти є душею Ельберу.

— Змучений дух в зраненому тілі, - мовить Повелитель, — таким нині є Ельбер… Та я дійсно не хочу помирати, милий брате. Ще трохи побути в явному світі, коли поруч нема гієн… Коли руки друга стишують біль у ранах і тамують спрагу… Я мріяв… Весь цей страшний рік я мріяв ще раз побачити, як відбивається Місяць в глибинах озера Сіллур.

— Я привезу тебе туди, — обіцяє Воїслав, — а звідти ми вирушимо до Чорногори… Ви ще побачите сина, Повелителю…

— О, моє дитя, — тихе зітхання, — ні… Нехай він запам’ятає мене красивим…

Воїслав не відходить від ложа… Він тримає в долонях руку друга, якій вже ніколи не взяти ні меча, ні флейти… Він говорить якісь незначні слова, оповідає, як розшукував Вогнедана в Моані… І про щоденник принца Літтона оповів, чим спромігся викликати усміх на спалених гарячкою вустах Повелителя.

— О, цей варварський поет, — сказав Вогнедан з легкою насмішкою, — іноді мені здавалося, що цей доволі гідний дух замкнули у тілі варвара на покарання. Зрештою, я на нього не ображаюся — він дійсно не міг зробити для мене більшого, аніж зробив.

— О, звичайно ж, — пирхнув Дракон, — спершу він тримав тебе в нашийнику, тоді вдягнув кайдани на ноги…

— Він називав мене стягом, — всміхнувся Вогнедан, — а ворожий стяг не віддають переможеним, якщо вже захопили його… Наш стяг, мій меч, прозваний «Державним», вінець Богорівних… Все це в лапах воєводи Ріміна, і хоча ці речі не варті варварських грошей, воєвода не віддав би їх нізащо.

— О, воєвода Рімін, — вишкірюється Воїслав, — вже давно у мейдистському пеклі…

— Ти вбив його? — питає Вогнедан.

— Я, милий брате… І я присягаю тобі привезти до Боговлади клейноди Краю… Я покладу їх до скарбниці, і колись, у вільному стольному місті, ти знову одягнеш вінець… Ви вдягнете вінець, Повелителю…

— Повелитель, який не може взяти меча до рук, — зітхнув Вогнедан, — має поступитися місцем сину… Я сподіваюся побачити свого сина в короні з сяючим каменем. Я стану його радником, його опорою. Але Повелитель має бути втіленням краси і гармонії, а не безруким калікою з рабським тавром.

Воїслав не відповідає… Він тільки гладить знівечену руку милого брата і не може витиснути навіть сльозини з сухих очей.

А Вогнедан говорить тихим своїм голосом, що може співати, мов флейта, і звучати, мов крижаний дзвін. Оповідає, що трапилося в маєтку Ріміне, розказує про шлях до Неззу і про Даркана Логіна, який не загинув у Страгії, щоб опинитися на каторзі… Про фортецю з недокінченим муром розповідає, про її нещасливих будівничих… Воїслав зітхає — він знав особисто і Крутовицького, і Косача… А тим більше — Стаха Вербинського та пана Лисичко.

— Я сподіваюся, — закінчує Вогнедан, — що хоч частина з них вирвалася на волю…

— О, я бачив мертвих, повішених на мурах фортеці, - мовить сумно Воїслав, — але їх було набагато менше сотні… І галери в гавані не було. Він таки вийшов в море, твій Стах Вербинський.

— О, хвала Богам! — щиро сказав Повелитель, — я щасливий… Милий брате Воїславе, я ще хотів би побачити Родомира… Я так вболівав, коли його купив якийсь недолюдок…

Птаха зірвався з місця одразу ж. І за хвилину привів зелемінця.

Гідний шляхтич з порога вклонився знівеченому володарю звичаєвим уклоном. І просяяв, побачивши усмішку Повелителя.

— Ти таки чкурнув знову, — мовив Вогнедан, — заповзятливість гідна похвали…

— Та біда не проминула, — озвався Родомир, — мене схопили, і, якби не князь Ведангу… Вірите, Повелителю, коли він видер мене з рук ловців, то я навіть не запитав себе, чим я дозолив охоронцям Цитаделі. Одна думка була в голові — який же я дурень, що попався втретє…

Лице Повелителя звела судома болю… Птаха метнувся за двері прожогом, і до покоїку увійшла Срібляна.

— Досить, — звеліла, — вийдіть…

Воїслав вийшов. Ще раз витер сухі очі і подався з Родомиром надвір, змінити на варті обох чорногорців. Трембич з Барткевичем мовчки сиділи на колодах біля замкнених воріт, відвернувшись від паль з конаючими людьми. Молодший Редін, що був прив’язаний до стовпчика ґанку, висів у путах непритомним. Біля нього нудьгував Тополина.

- Ідіть, — сказав Воїслав всім трьом, — відпочиньте.

Войко одразу ж пішов у дім. Чорногорці затримались. Трембич мовив тихо:

— Ваша вельможносте, ви чините зле… Звеліть добити цих людей — їхні муки не воскресять Чорного Дракона…

— Але принесуть мені задоволення, — ошкірився Воїслав, — он і Тополині подобається…

— Ви не маєте права, — озвався Барткевич, — привчати змінену людину до непотрібної жорстокості.

— Нехай вчиться, — сказав Веданг, — злішим буде.

— Ви збожеволіли, пане Ведангу, — вимовив Ярослав, — Повелитель заборонив би вам подібне…

— Ти, — мовив Дракон люто, — мовчав би вже… Нашим пращурам потрібно було понищити людей цього світу… Гарматами з холодним вогнем… А на тих, хто залишиться — вдягти нашийники. І взяти до рук батога. А не морочитися з оцим зміненням...

— Я теж людина, — сказав Трембич, — Змінена... Ви забули?

Воїслав опам’ятався. Він подивився на Ярослава так, наче побачив його вперше. І сказав розгублено:

— Забув… Але ж таки забув, Ярославе… Чи пробачиш?

— У вас не душа — суцільна рана, — мовив Трембич, — я пробачаю… Але прислухайтесь до моїх слів.

Коли чорногорці пішли до будинку, Родомир мовив обережно:

— Воно б і правда… Занадто це все… огидно. Доцільно було б припинити страждання…

- І ти туди ж, — хмикнув Дракон, — забув про Рогволода Зоредива? Сам же й оповідав… А бачив, що зробили з Повелителем? А на себе в люстерко давно дивився?

— О, так…, - сказав зелемінець і потер обрубки вух, — але ж вороги наші — безчесні варвари… І тому…

— Я є тут старшим, — мовив Веданг, — і тому все буде по моєму слову.

Родомир опустив голову, і сів на колоду спиною до паль.

***

Маєток Воїславів загін покинув зранку. Перед тим Воїслав сотворив ще одну жорстокість — почекав, доки винесуть з двору і покладуть на ноші знову непритомного Вогнедана, і підійшов до молодшого Редіна.

— Зрозумів, хто ми? — спитав моанською

— Елберети…, - схлипнув хлопчина, — звірюки…

— Добре, — всміхнувся Веданг справді нелюдським усміхом, — я залишу тобі життя… Щоб ти пам’ятав про те, що бачив, але не міг помститись…

Воїслав наздогнав своїх на виїзді з сільця. За ним палав маєток Редіних.

— Відтяв хлопчиську руки, — мовив неголосно, — і припік рани… Виживе… І пам’ятатиме, як сьорбав колись юшку ложкою з гербом Дубовицьких.

— Челядь, — сказала Срібляна, — ти так і залишив замкненою в будинку?

— Авжеж, — засміявся Веданг, — хоча їм і не по чину вогняне поховання.

З другого боку до Воїслава під’їхала Черна. Він бачив зараз замість її обличчя похмурий писок імператорського гвардійця, і мерехтіння мани довкола, доступне лише зору ельфа.

— Воїни, — сказала, — відповідають за чини свої родом усім… Але в чому винні інші люди?

- І ти теж… — прошипів Воїслав, — а в чому були винні мешканці Гралуни, на яких ти зрушила лавину, жрице Чорнобога?

— Я не знаю жалості, - холодно мовила Черна, — бо намагаюся керувати вітрами, що віють з безодні… Мені шкода не тих безмізких шматків плоті — тебе, Воїславе… Твоє переродження буде лихим…

— О, після смерти…, - пирхнув Веданг, — сподіваюся, що Боги таки розсудять справедливо, і не відродять мене моанцем….

Воїславів загін тягнув за собою кривавий слід до самої Страгії. Кілька разів вони змінювали ману, перекидаючись чи-то торговим обозом, чи-то вояцьким загоном. Веданг убивав, де тільки була можливість. Він не милував нікого — мирні північани, котрі траплялися на його шляху, вмирали так само, як і вояки. Виняток він робив лише для мешканців підкорених країв, намагаючись утриматися на грані справедливості. Гросатець, або гесутець, вважав Воїслав, був такою ж жертвою завойовників, як і він сам. Якщо, звичайно, не служив у моанському війську.

Зелемінь зустрів їх пригнобленою тишею… Мовчали покинуті хутори, а поля заростали травою. І поникли сади Ведангу, бо нікому було збирати врожаї.

Вогнедан отямлювався за весь довгий шлях ще тричі. Він прикликав до себе обох чорногорців, і довго розмовляв з ними, згадуючи минуле. Трембич наважився оповісти Повелителю про похорон Дани, і Вогнедан прошепотів ледь чутно:

— Ти теж її любив, самотній закоханцю… О, я не можу забути її очей…

— Моє прибране ім’я було — «Самотній верховинець», — озвався Трембич, — але всі однак розгадали мою таємницю.

— Вона була гідна, — вимовив Повелитель, — нашої любові… Там, в росяних травах, я простягну до неї руки… Руки, не обрубки… І вона згадає мене…

— Я не смів ревнувати, — зітхнув Ярослав, — до такого суперника… Але мені дозволено було обожнювати недосяжну зорю… Я теж сподіваюся на зустріч…

З Барткевичем Вогнедан говорив про Родогору, та пана Богудана Змія. Згадував Ратислава Летича, з яким дружив на засланні. Слухав оповіді про те, як бореться з Ішторном Чорногора… Розпитував за жінок дому Драконів — Вишню та Гордану.

— Князь Воїслав, — врешті наважився Барткевич, — потиху втрачає глузд… Він намагається приховувати це від вас — адже ви нечасто є духом з нами. Він убиває всіх, хто має нещастя визнати себе моанцем… Навіть жон і дітей… І він за весь цей час, що є з нами, не спитав про своїх дружин і синів…

— Синів? — перепитав Вогнедан.

— О, так… Пані Гордана народила здоровеньке немовля… Якраз під час облоги… Тут ішторнійці ломляться до Ігворри, а тут… Але обійшлося. Князь Влад зволив сказати, що малий Дракончик є щасливим оберегом Високого Замку… Він же і прийняв дитя на сорочку, адже пан Влад є Ведангом по матері.

- І яке ім’я у юного вельможі? — спитав Повелитель з усміхом.

— Влад Чорногорський, — мовив Барткевич, — звелів назвати дитя Вартиславом.

— О, Чорний Дракон всміхнеться у гаю дубовім, — сказав Вогнедан, — але Воїслав… Я маю з ним поговорити…

Веданг на всі докори Повелителя лише відмовчувався. Про народження сина вислухав без особливої радості, і тут таки звів розмову на інше.

— Присягни, — сказав Вогнедан врешті, - що будеш робити все, як личить воїну, не порушуючи закону й права.

— Я не можу…, - прошепотів Веданг, — дати вам таку присягу, Повелителю…

— Тоді я наказую — припинити, — жорстко мовив правитель, — чи чув, вельможний Воїславе?

Оскільки розмова ця відбулася вже на страгійській землі, Воїславу не було обтяжливо виконати наказ. Він не суперечив Повелителю — Вогнедан згасав на очах. Він почав кашляти кров’ю, а рана в грудях ніяк не загоювалась. Срібляна лише хитала головою — вона визнала себе безсилою. Загін мчав тепер майже без перепочинків — Воїслав боявся, що до Сіллуру вони Вогнедана живим не довезуть.

До озера Сіллур вони дібралися вночі, зоставивши позаду поворот до Гнізда Драконів. Був якраз повень — самий час для споглядання. Воїслав виставив варту, а сам обережно підняв на руки легеньке тіло Повелителя і пішов з ним до знайомої верби.

— Тут, — сказав, — ми колись очікували на того поганця Рибку… Боги мої, нам здавалося, що цей розбишака є найупослідженішим з людей…

Біля кореня старої верби сів Воїслав, обережно підтримуючи Вогнедана. Небо було чистим… Ні хмариночки. Лише тремтить прохолодне осіннє повітря, і міниться в небі зоряний блиск… А Місяць-повень повис над озером в сяючому ореолі.

— Гадав я, — сказав Вогнедан співуче,

Що такого вже немає,

Та ось він — ясен місяць!

Не з-за гір,

А з глибини поважно випливає!

О, яким дивом є цей Місяць в глибинах вод, що має бути ознакою нашого духу…

— Вас ніщо не здолає, - мовив Воїслав, і в його обвугленій душі щось здригнулось, — ваш дух є незнищенним, бо не втратив можливості побачити красу цієї ночі. У мене ж перед очима кривавий туман… Мені байдуже до жон у Високому Замку, байдуже до малого Воїрада… Я не зрадів народженню маляти, яке зватиметься ім’ям мого батька… Я прагну крові, неначе є упирем зі страшної чорногорської казки. І вже не можу насолоджуватися цією миттю.

— О, Воїславе, милий брате, — озвався Вогнедан опісля довгої мовчанки, — я ніколи, нічого і ні в кого не просив… Але, ставши в росяних травах, я проситиму Богів повернути мене сюди для битви… Повернути, наділивши силою пращурів… Повернути, зоставивши пам’ять про оці страшні часи. І повернути разом з тобою, щоб ми знову йшли обіруч по явному світу…

— Та невже ж, — простогнав Дракон, — моанські гієни осквернятимуть нашу землю стільки років? Невже ваш син так і не вдягне вінець Богорівних?

— Нікому не дано визначити майбутнє напевне, — мовив Вогнедан, — якщо Ельбер відродиться до мого народження, то я стану його захистом і пострахом для його ворогів… Якщо ж ні — то я хочу стати вогняним мечем останньої битви. А нині моя кров вистигає, милий брате… Я хочу встигнути сказати… відхідну Повелителів…

Воїслав застиг в німій скорботі. Він розумів, що друг відчуває близькість смерти, але все ще відмовлявся вірити.

— У мене немає навчителя, — співуче вимовив Вогнедан, — життя — мій навчитель… У мене немає володаря, судьба — мій володар… У мене немає зброї, тверда воля є моєю зброєю… У мене немає панцира, незламний дух є моїм панциром… І я помираю знову… Щоб відродитися таким, як я бажаю…

Він знову замовк. Щось хрипіло йому в грудях, лице викривила болісна судома. Воїслав гладив волосся друга, мокре від смертного поту. Нечутно підійшли жриці… Впав поруч на коліна Родомир. Біля нього опустився на землю Войко Тополина… Темні постаті чорногорців-вартових присунулися поближче.

Паж Птаха ткнувся обличчям у вояцький плащ, яким було прикрито Вогнедана. Мовив ламким голосом підлітка:

— Мій Повелителю… Дозвольте вас супроводжувати за звичаєм….

— О, нині не ті часи, — слабко озвався Вогнедан, коли Птаха вже втратив надію почути його голос, — друже Птахо! Наказую тобі жити і битися за Ельбер. І померти у битві, якщо в тому буде потреба. Ти маєш стати воєводою для мого сина. Нехай твоїм володарем буде Світлян, Повелитель… Ти розповіси йому, друже Птахо, як я любив його… Він був занадто малим, він може забути… Моє лице зітреться з його пам’яті… Розкажи йому про той день, коли я оповідав вам про білих пардів Чорногори.

— Згідно наказу, — вимовив Птаха, схлипнувши, — згідно наказу, Повелителю…

— Я вже не бачу Місяця, — прошепотів Вогнедан, — о, як сяє зоряний шлях… Але ж я маю стати перед очі Богів і пращурів воїном… А не таврованим рабом… О, проведіть же мене ще й вояцькою молитвою, і дайте до рук хоча б флейту, якщо вже я не втримав меча…

Воїслав вийняв з-за поясу флейту з золотим саламандром. Поклав її Вогнедану на груди, і той ніжно погладив інструмент знівеченою правицею.

— А тому, хто впав у битві за рід свій, — вимовив Воїслав, стиснувши руку помираючого, — Громовиця піднесе води живої… І опиниться він у гаї дубовім… І там пребуде він час… І отримає тіло нове… І знову прибуде до роду…

— Так і буде, — озвався Повелитель тоді, коли всі вже подумали — скінчено, — так і буде, милий брате… Флейту… я залишаю… в цьому світі… Сину…

Голова його поволі схилилася на Воїславове плече…

— Дана…, - сказав Вогнедан востаннє, - Дана…

І затих. Поволі спинялося дихання. Воїслав так і не вловив тієї миті, коли Місяць відбився в широко розплющених очах друга і брата.

Черна стояла на березі озера і сплітала з повітря павутину мани.

Воїни готували краду неподалік. Воїслав обережно зняв з Повелителя подерте вбрання моанського крою, обмив його тіло в водах озера. Барткевич дістав з тороків своє запасове вбрання. Не було данадільської вишиванки, але Трембич, подумавши, зняв з себе сорочку-чорногорку. В неї і вбрали Повелителя, при чому Ярослав вимовив молитовно:

— О, може він відродиться в наших горах… І можливо — скоро…

Воїслав все хотів прикрити чимось тавро на чолі мертвого. Зрештою, Срібляна зняла з себе блакитний, шитий золотом шарф жриці. Веданг пов’язав тим шарфом голову Вогнедану, і обережно закрив йому очі, які наче ще дивилися на Місяць в глибинах небес…

Тіло загорнули в плащ і поклали на приготовані дрова. Воїслав довго вибивав з кресала вогонь тремтячими пальцями. Нарешті зладнав.

Вогнище палало до ранку, і до ранку ніхто з присутніх не вимовив ні слова.

Ранком Воїслав зібрав попіл від вогнища у плетену чорногорську коробку, з якої Барткевич вийняв рештки дорожніх сухарів. Приторочив ту коробку до свого сідла. І наказав загону збиратися.

Лют Дубовий вказав Воїславу місце, де можна було дізнатися про те, як з ним зустрітися. Це була хатина ремісника у передмісті Дубна, яке лише трохи почало відживати опісля того, як його взяли моанці минулого року. Ремісник, якого звали Дзвоник Косава, побачивши Воїславове лице, яке було мічене ознаками крові Драконів, оповів, що Дубовий частину загону розпустив на зиму, а сам відсиджується в схронах Чорного Яру, з жоною та ще десятком чоловік, час від часу виходячи на Дубненський шлях, і знищуючи моанські роз’їзди.

Вони дійсно віднайшли Люта в Чорному Яру, трохи не отримавши по стрілі в спину. Поштивий суддя аж кипів від люті:

— Як вам тільки до голови прийшло сунутися сюди в мані… О, необережність…

Оповідь про Вогнеданову смерть вразила партизанів. Пані Квітослава плакала, не криючись. Сам Дубовий тільки стискав кулаки, які у судді були доволі замашними. Сказав ненависно:

— Шість ран було на його тілі — за кожну по два поганця… За понівечені руки — по десятку… О, як же він грав на флейті, Вогнедан, Повелитель… Я вдостоївся почути його гру лише раз, на отих змаганнях, де ми з Трембичем відзначились. І потім довго згадував ту мить…

Воїслав дивився на Дубового, і щось собі міркував. Зрештою зібрав своїх воїнів і запросив жриць. Сказав спокійно:

— Милі мої браття… Перед вами стоїть божевільний… Я зрозумів це лише тоді, коли не побачив Місяця в глибинах Сіллуру. А отже — я не можу більше бути над вами старшим. Тим більше, що вам потрібно повернутися до Ігворри, аби віддати звіт Владу Чорногорському про невдачу з леараном. Я винен перед паном Трембичем за свої негідні власних вух слова, сказані мною тоді, в Моанії, і ще раз щиро прошу вибачення…

— О, немає потреби, — мовив Ярослав розчулено, — в вас говорило горе…

Веданг простягнув правицю, і чорногорець стиснув йому зап’ясток.

— Ми з Тополиною, — продовжував Дракон, — залишаємося у Веданзі. Це моє князівство, і я маю його обороняти. Ви ж вирушайте до князя Влада. Візьміть з собою пажа Птаху — за наказом Повелителя він має бути біля його сина. Пан Родомир Болотяна Рись має право вибору — або йти з вами, або залишитись тут.

— Я залишаюсь, — сказав Родомир, — звідси ближче до Зелеміню.

Жриці вирішили, що це найкраще рішення, і почали збиратися в дорогу. Флейту Повелителя Веданг доручив Птасі, ще раз наказавши віддати її Світляну, коли той почне підростати. А до того часу — віддати на збереження князю Владу.

Птаха, який за рік, проведений у Моанії, витягнувся і змужнів, лише мовчки кивнув головою. Він обережно розібрав флейту, склав її у гаптований мішечок, який Вогнедан тоді, у палацовій залі в останню мить пхнув йому до кишені, повісив інструмент на пояс, і обійнявся з Войком Тополиною, котрий залишався зі своїм володарем.

— Накриши там ішторнійців побільше, — всміхнувся Войко, — і приходь нам на допомогу.

Воїслав провів своїх друзів до Дубненського шляху. І повернувся до яру.

Зиму він провів з паном Дубовим, час від часу виходячи на вилазки. Лют зоставив при собі самих дивних, щоб ощаджувати на харчах, але все одно було досить скрутно — брати щось з зубожілих селян, яких і так грабували моанці, було незручно, а трофейних харчів не вистачало. Однак, зиму вони пережили.

Навесні зв’язковий Косава приніс лиху звістку. В Дубні з’явилися загони князя Кеяна. Частина цих людей була ельберійськими зрадниками і вільно володіла мовою. Дзвоник передбачав появу вивідачів, і ще якісь капості.

Воїслав з Дубовим вирішили випередити події. Вони вибралися до Дубна під маною. Воїслав створив образ моанського служилого панка, а Дубового прикрив маною його слуги-кріпака. Служити цей панок мав у Радині, де стояла моанська залога. А до Дубна, нібито, прибув у справах купівлі землі, яку Імператор якраз почав розпродувати тим моанцям, які ладні були задля прибутку ризикнути отримати в спину ельфійську, а чи просто ельберійську стрілу.

В шинку, де гуляли лише моанці (добрі люди, не говорячи вже про дивних, туди й носа не потикали) Воїслав запримітив знайому пику. Це був певний зеліборський пожиттєвий шляхтич, який свого часу був у супроводі Лемпарта, коли Драган приїздив до Боговлади затверджувати князівський титул.

Заснув той панок в шинку, поруч зі зговірливими моанцями, котрі йому і наливали, а прокинувся в яру, у схроні. І побачив перед собою ельфа з багряним вогнем в очах.

Спершу зеліборець намагався не втрачати гонору, кричав про кінець влади гостровухих нелюдей, і лаяв суддю та Тополину за те, що вони продалися поганим ельфам. Воїслав тоді чемно попрохав пані Квітославу прогулятися з Тополиною нагору, перевірити варту, і взявся за ніж…

Дубовий не суперечив. Він похмуро слухав зойки зрадника, аж доки той нарешті не став відповідати на питання.

Розповів зеліборець багато… За його словами Лемпарт, сиріч Кеян, разом зі своїм дружком, котрий звався нині вже не Руданом Логіним, а Рекіном Предславіним, перебували нині у Збраславі, очікуючи, доки у Зеліборі для них приведуть у належний вигляд князівський палац Лларанів. З ними була і пані Ріміна, яка, очевидно, вже дізналася про смерть чоловіка, і занудьгувала в його моанському маєтку. Оповів зрадник і ще про деякі цікаві речі: князь Кеян розгулює по Збраславу опоясаний Державним мечем Повелителя, за що на нього косяться навіть деякі моанці, підозрюючи в недобрих намірах. А той ельберієць, який погоджується служити Кеяну Драгану, має, на знак своєї вірності, плюнути на вінець Богорівних і потоптати ногами корогву Ельберу, які пані Ріміна привезла з собою з маєтку чоловіка. Вона ж таки, напевне, віддала брату і Вогнеданового меча.

— О, — мовив Воїслав зі страшним усміхом, — всі змії зібралися в одному кублі. Пане Люте, я обіцяв Повелителю вирвати з лап гієн клейноди Краю, бо саме я нині є їхнім охоронцем. Я думав їхати за ними аж до самої Моанії, а вони самі прибули сюди… А собі я обіцяв випустити кишки з цих трьох зрадників: пса Лемпарта, його кругловухого родича-виродка, та шлюхи, котра погубила Боговладу.

Дубовому від Воїслава були відомі всі подробиці падіння столиці. Очі судді загорілися похмурим блиском.

— Я з вами, — сказав він, — коли вирушати?

— О, в будь-який час, — мовив Воїслав, — життя без помсти осоружне, чи не так?

Напівмертвого зеліборця Воїслав наказав закопати живим віддалік від схрону. Дубовий не суперечив, але потай звелів своїм дивним добити зрадника. Суддя бачив божевілля у Воїславових очах, але все одно йшов за ним в пам’ять Повелителя і князя Вартислава.

Похід обговорювали весь наступний день. Тепер, коли з Воїславом не було жриць, він міг прикрити маною тільки себе і ще одну особу. Серед дивних Дубового володіла подібним даром лише пані Квітослава, котра охоче погодилася на небезпечну виправу. Четвертим зголосився бути Родомир Болотяна Рись, котрий чудово знав Збраславську округу, бо народився неподалік Збраславу.

Пан Дубовий наказав своїм воїнам супроводжувати їх до Долини Мертвих, і далі — по зелемінським лісам. На Збраславській же рівнині месники мали діяти вчотирьох. Перед тим, як вирушати, Воїслав, подружжя Дубових та Родомир Болотяна Рись присягнули на вмістилищі попелу від Вогнеданового поховального вогнища, що, або помстять його, або загинуть.

Коробку заховали у схроні, примітивши місце. І пішки вирушили ярами до Зелеміню.

Йшли ночами, так було надійніше… Разом з Тополиною їх було чотирнадцять. Войко вже не числився пажем — опісля одної вилазки, в якій юнак власноручно вбив двох моанців, Воїслав надав йому звання пожиттєвого шляхтича.

Біля містечка Оршави сталася сутичка ще з однім загоном «людей князя Кеяна». Більшість їх була ельберійцями. Гаслом цих негідних осіб було: «Смерть нелюдям!» Суддя Дубовий, спускаючи тятиву свого лука, був аж багряним від люті до кінчиків своїх округлих вух. Він ніяк не міг зрозуміти, з яких щілин повиповзала уся ця погань.

В цій сутичці партизани втратили одного відважного шляхтича — пана Яворського. Вони зуміли винести тіло, і поховали воїна в землю посеред зелемінського лісу.

Опісля похорону суддя призначив замісником шляхтича Дубовського — родича по ельфійській лінії родини Дубовицьких, а по людській — власного брата у других. Визначив місце збору і його час. І віддав наказ час від часу навідувати лісові зелемінські дороги з метою очищення їх від моанців і зрадників.

— О, віднині, - сумно сказав Дубовський, — ворога буває неможливо відріжнити ні за обличчям, ні навіть за мовою. Невже цим особам аж так погано велося в Ельбері Прекраснім…

— Деякі особи, — мовив Дубовий люто, — бачили красу і гармонію лише в набитих гаманцях, а з музики визнавали тільки свист та гикання. Я вже не говорю про те, що вони гидували навіть доторкнутися до книги. Зате не гидували натоптувати свої гаманці за рахунок добрих людей і дивних, чинячи крадіжки і навіть розбій. За своїм фахом я досить надивився на подібних паскуд, але чи міг я подумати, що вони матимуть нахабство встановлювати на цій землі свої порядки, які годяться хіба що для таких же злодіїв… Дуже шкода, що наші закони передбачали смертну кару на місці злочину лише за розбійництво.

І ось восьмеро дивних розчинилися поміж деревами немов тіні. П’ятеро зосталися на галявині — Войко Тополина не покинув свого князя..

Воїслав виклав свій план. Лемпарта неможливо було легко обдурити, бо він знав в обличчя всіх присутніх, включаючи подружжя Дубових, а також знав про вміння дивних ману наводити. До того ж поруч з ним була чистокровна Чаяна, яка могла також щось запідозрити. Ну, і недарма зрадники влаштовували новачкам оті перевірки з топтанням корогви. Від хвилювання мана слабла, а хіба міг котрийсь дивний-вивідач без хвилювання наступити ногою на стяг Богорівних?

Отже, потрібно було потрапити до Збраславу без перевірки. Задля того суддя та інші троє, прикрившись маною, приведуть Воїслава до Лемпарта без мани. Неначе бранця. Лемпарт зрадіє так, що не стане їх перевіряти. Веданга, ясна річ, вкинуть до якогось льоху, а там він уже зуміє заморочити голову охоронцеві, прикінчити його і прийняти його вигляд. А далі месники зустрічаються і діють разом.

— А якщо Лемпарт одразу покличе ката? — спитав суддя, — це дуже ризикована справа, мій князю…

— Тоді будемо діяти за обставинами, — незворушно сказав Воїслав, — та тільки не візьмуть мене на тортури одразу… Я ж ніяких таємниць не знаю, щоб їх з мене вибивати силою. Думати будуть, що робити зі мною: чи-то тут прикінчити на пострах добрим людям і дивним, чи-то до Моани відправити, бо все ж таки я є вельможею, а Імператора цікавлять подібні бранці. А поки думатимуть — ми зробимо свою справу. Тільки я б хотів захопити паскуд живцем. Забагато чести їм буде померти одразу від мого клинка.

Суддя запропонував трохи інший хід подій. Він з Квітославою явиться до Лемпарта під маною, і вимагатиме грошей за голову його ворога Воїслава. На доказ того, що у нього в руках саме Веданг, покаже Лемпарту його меча. Драган мав пізнати «Язик Дракона». Таким чином вони виманять зі Збраслава не тільки Лемпарта, але і всю його зграю.

— Не повірить, — мовив Дракон, — спитає, чому ви не привели мене одразу.

— А я відповім, — сказав суддя незворушно, — що не віддаю товару без грошей. І що, коли я за годину не повернуся, моїх бандитів… тобто шляхетних розбійників на тому місці вже не буде. Так що навіть на тортурах я зможу видати лише порожню криївку. Тож — спершу гроші, тоді бранець При чому — торг на моїй території, щоб не було обману.

— Вони візьмуть з собою озброєну варту, — похитала головою пані Квітослава, — ні, це не дуже добрий план…

— О, ну скільки там вони візьмуть, — ошкірився Дракон, — десяток людців? Ну, нехай два десятки… Нас троє дивних, кожний з яких здолає вісім ворогів. Саме стількох я прикінчив лише при відбитті однієї атаки на боговладські стіни. Ну, і скількись зоставимо пану судді і Тополині.

— Якої ви високої про мене думки, — протягнула пані Квітослава., - я ж бо не є войовницею. Однак, за шістьох можу ручатися… І можна задіяти луки…

Зрештою вирішили дібратися до Збраславу, і там визначитись остаточно. Воїслав прикрив маною Родомира, взявши за зразок лице вбитого ним зрадника з Зелібору, прикрився сам, те ж зробила і пані Квітослава. Суддя і Войко поки що не вдягали личину, з огляду на людський вигляд.

В Зеліборі вони зупинилися в заїзді, видаючи себе за торговців, пограбованих розбійниками. Стольне місто Зелеміню вже жило своїм життям — мертвих було поховано, потроху поверталися втікачі. От тільки на вулицях майже не траплялося дивних, озброєні ж моанці розгулювали зграями, зачіпаючи зеліборців, і відбираючи все, на що падало їхнє лихе око.

Однак торгівля в місті потиху йшла, і четверо купців зі слугою та рештками скарбу ні у кого не викликали підозри.

В місті на них очікувала приємна несподіванка. До Зелібору зволили прибути князь Рекін Предславін… Рудан, очевидячки титулував себе сам, навіть не дочекавшись, доки моанці винагородять його за зраду. Воїслав вирішив почати з нього, а потім уже зайнятися братом і сестрою.

Пані Квітослава, в дівоцтві Квітослава Творимир, зелемінська шляхтянка і наближена панна княгині Рогволоди, знала зеліборський княжий дім, наче власну спочивальню в понищеному варварами дубненському будиночку судді. Вона одразу ж сказала, що тут буде легше, ніж у Збраславі.

Коли пані Квітослава, стоячи посеред її покоїку у заїзді «Зелемінка», прикрилася новою маною, Воїслав аж усміхнувся від захвату. Перед ним стояла особа невизначеної статі, зодягнена в чорне з голови до стіп… Штани, куртка, каптур… На обличчі — чорна сіточка… Не людина, і не дивний… Тінь.

— О, так вбиралися вивідачі під час війни з Моозом, — мовив суддя, — якби у нас насправді було подібне вбрання, тоді не потрібно було б і мани. Мана — справа ненадійна: трохи розхвилюєшся, і…

— Я не хвилюватимусь, — мовила пані Квітослава, — чого бажаю і вам…

Рудан зайняв колишні покої княжича Яровита Лларана. Це винюшив Тополина, який, під виглядом злодюжки, ходив дізнаватися, чи не можна записатись до Руданових найманців. Йому порадили їхати до Збраславу, бо новобранців опитує особисто князь Кеян. І добряче потягали за вуха, перевіряючи, чи нема на ньому мани.

Вночі переходами зеліборського палацу ковзнули три тіні… Три чорних тіні, котрі мали легку ходу ельфійських воїнів…

Про всі таємні ходи палацу Лларанів знала хіба що Чаяна… Але для сповнення помсти було достатньо і того, що пані Квітослава відала про хід, який вів з Яровитових покоїв до альтанки у парку. Колись, ще до народження Яровита, покої ці займала юна Рогволода, щаслива зі свого шлюбу княгиня Зелеміню… Вночі вона ходила милуватися Місяцем до гарнесенької альтаночки, оплетеної диким виноградом, а супроводжувала її дівчинка-ельфійка, яку звали Квітославою… І яким же щастям спалахували очі Рогволоди, коли князь Володар відвідував альтанку неочікувано для неї… І говорив з усміхом: «О, ночі швидкоплинний сон… Однак, зупинити…» Тоді Квітослава вклонялася належним уклоном і залишала подружжя в альтанці на самоті.

О, ночі швидкоплинний сон… На чужому ложі розвалився Рудан Логін, маючи біля себе дівицю з моозьких переселенців. Він давно перестав морочити собі голову з гостровухими полонянками, котрі намагалися перегризти горло ґвалтівникові. Звичайно цікаво було брати подібних дівок силою, а деяких ще й загнуздувати, як кобилиць, щоб не дотяглися зубами до шиї. Однак, клопіт набридає, а коханка, ладна виконувати всі твої забаганки, є кращою за будь-яку витончену красуню.

Тіні виникають у спочивальні… Здається — просто зі стіни. Вони нечутні, немов злі духи… І такі ж безжальні.

Зранку Руданові тілоохоронці знайдуть в спочивальні шлюху з перерізаним горлом. І жодного сліду Рудана Логіна…

***

Ліс… Зелемінський ліс… Майже не обжита частина Ельберу, володарі якого намагалися зберегти, де це видавалося можливим, природу в недоторканому вигляді. І невеличкий табір на галявині, біля джерельця.

Рудан, прив’язаний до дерева, давно обмочився від страху. Він труситься всім тілом, бо в цій глушині месники не вважають за потрібне утримувати ману.

Одного Воїслава з його страшним поглядом було б досить, аби Рудан зрозумів, що смерть його буде тяжкою. А тут же ще і Родомир Лемпарт Лларан-Драган… як там його далі… Болотяна Рись, якому він, Рудан, особисто відрізав вуха, щоб причепити їх собі на мотузку перед очима закривавленого бранця…

Двох інших не може згадати Рудан, хоча обличчя і чоловіка з людей, і жінки-ельфійки здаються йому знайомими. Він бачив їх, і то навіть в зеліборському палаці… Жінка напевне — колишня двірська панна, набачився він їх свого часу… Як вони позирали в його бік — нечема, мовляв… Одну з таких дівуль він розіпнув на ліжку і розважався зі зв’язаною аж доки не набридло. А потім — віддав воячні.

Чоловік з вигляду — пожиттєвий шляхтич. Вірний раб нелюдей, хоча і серед подібних йому траплялися розумні люди… Яким не треба було пояснювати — панування ельфів закінчилося. Але цей, видно, не з таких. І так дивиться на гостровуху шлюху, що все стає зрозумілим… Цікаво, чи довго він їй віршики писав, доки вона допустила його до себе?

А біля вогнища возиться ще один знайомий — Войко Тополина, Воїславів паж.

Вся компанія розсаджується на галявинці перекусити. Неначе на прогулянці у парку… Розподіляють харчі, вділяючи чоловікам-людям більшу порцію. Поволі їдять, щось обговорюючи. Жінка сміється переливчастим сміхом…

Як їм вдалося його викрасти? Там же повен палац охорони…

Воїслав підводиться на ноги. Питає щось у свого Тополини. Чи знайшов він у лісі мурашник…. На біса їм мурашник, клятим нелюдям? І що вони зроблять з ним, Руданом?

Тополина мило усміхається і відповідає ствердно. Тоді Воїслав ввічливо вибачається перед приятелями і йде до Рудана.

Поки Веданг тримає у Логіна меча біля горла, Тополина відв’язує Рудана від дерева і скручує йому спереду руки. Тоді береться за мотуз… Воїслав грається мечем, не вимовляючи жодного слова… Рудан іде за Тополиною, відчуваючи спиною пекучий погляд Дракона.

Ось і мурашник біля дерева. Воїслав обдивляється величеньку купку, де снують діловиті комахи, і зітхає:

— Доведеться потривожити… Шкода, але що ж… Нехай вибачають маленькі воїни…

І починає мечем зрізати з Рудана одяг. Робить він це швидко, часом розсікаючи разом з тканиною живе тіло. Рудан кричить і метається на мотузі, але Тополина тримає його міцно, як селяни тримають непокірну худобу.

Скінчивши з роздяганням, Воїслав забирає у Войка мотуз, і тягне Рудана до дерева з мурашником. Саджає його просто на купу з комахами і міцно примотузовує до стовбура.

— У тебе, — говорить врешті, - буде час посидіти тут і подумати. Тут трохи зручніше, ніж на палі, але і в такому сидінні є свої приємності…

Мурахи повзають по Рудановому тілу, і порізи від Воїславова меча починають пекти вогнем.

— Згадай, — говорить Воїслав, — всіх, кого ти замордував, собако… Згадай — і здохни… Крику твого тут ніхто не почує, а вмирати ти будеш довго…. Довше, ніж мій батько вмирав.

І йде геть, а вслід йому несуться навіть не крики — виття…

— Миле паньство, — говорить Веданг, виходячи на галявину, — ми можемо їхати до Збраславу.

— О, чи не занадто, — морщиться пані Квітослава, — простіше було б прибити його мечем до ліжка поруч з його дівкою.

— Ця помста, — відповідає Веданг, — належить мені.

Коней вони купили ще в Зеліборі на гроші, які добули, пограбувавши моанського торговця. В Зеліборі ж добули і ноші, на яких привезли сюди Рудана, спеленутого, мов лялечку. Моанському роз’їзду, який трапився у них на дорозі, оповіли, що везуть додому хазяїна-купця, який підчепив проказу на зелемінських болотах. Моанців як вітром здуло — прокази, яка часом траплялася поміж кедазьким населенням Страгії, завойовники боялися ще більше, аніж багряної чуми.

І Воїслав звершив свою помсту… А нині сідає в сідло, не звертаючи уваги на крики, що луною розносяться по лісу.

— Я не виконав вашого наказу, Повелителю, — шепоче він, — але я вже не в змозі це припинити. Бо я — божевільний… Божевільний… Тобто — вільний від волі Богів…

Зелібор вони тепер обминули стороною. Вже інша мана у загону Воїслава — обличчя моанських вояків. Один Тополина їде без прикриття — його месники видають за страгійця на моанській службі.

Збраслав вони проминули теж… І звернули з Збраславського шляху.

Дорогу на болота шукає Воїслав, і не може її віднайти, бо кедаги, яких багацько було в останні роки на прикордонні, поховалися на тих самих болотах.

Зрештою, їм нарешті щастить. В якійсь покинутій хижі вони побачили самотнього кедага, який намагався розвести вогонь у хатньому вогнищі.

Коли чоловічок побачив «моанців», то затрусився і затулив голову покорченими проказою руками.

— Чого боїшся? — спитав Воїслав, роблячи знак іншим, щоб вийшли з хатини.

— Бо ви зараз вб’єте мене, за те, що я прокажений, — щиро відповів кедаг, — ваші вояки завжди так роблять, як тільки зустрінуть такого, як я…

Воїслав опустився поруч з ним на земляну підлогу. І позбувся мани…

Кедаг роззявив рота. Тоді спитав несміливо:

— Ви, пане, часом не Воїслав-вельможа?

— Ти дуже чисто розмовляєш ельберійською, — сказав Веданг зацікавлено, — звідки ти знаєш мене?

— О, я знаю не тільки вас, — похвалився кедаг, — я бачив близько самого Вогнедана, Вогнедана-володаря… І князя Парда, великого воїна…

— Ти бував аж в Чорногорі? — ще більше здивувався Воїслав.

— Я був слугою княжича Лемпарта, — мовив кедаг, — підневільним слугою…

Підохочений цікавістю гостровухого вельможі, котрий зовсім не боявся зарази, кедаг оповів, що звати його Гнеш — «просто Гнеш, мій пане, у рабів немає прізвищ», і що його разом з десятком інших слуг Рудан Логін купив таємно у страгійського торговця для Лемпарта Драгана.

Воїслав згадав кедазьких слуг Лемпарта, про яких ніхто і гадки не мав, що вони є невільниками. Аж поки не трапилася ота історія в Чорногорі. Коли загинув один з тих кедагів…

— То був мій старший брат, — зітхнув Гнеш, — коли ми почали трохи розуміти по-вашому, Хешр став запевняти всіх, що тут немає рабства, а отже і ми є вільними… Він завжди був диваком, мій Хешр… Може через те, що трохи був письменним — його навчав наш колишній господар-страгієць. Власне — навчався син господаря, а били за його помилки Хешра. Але брат таки щось та запам’ятав. Потім наш хазяїн збіднів, і нас продали…

— Твій брат, — спитав Воїслав порозуміло, — захотів здобути волю…

— Так, вельможний Воїславе, — винувато мовив кедаг, — він говорив нам, що потрібно піти до можновладця-судді… Наш пан Лемпарт змушував нас робити зле… Одного разу він послав нас викрасти дівчину… Дівчину… таку як ви. З вельможних…

- Її звали Даною? — спитав Воїслав, щось згадавши.

— Так, і вона билася, як воїн… А потім надбіг вельможний Вогнедан. Він трохи не покремсав нас мечем. Один раб, Шреж, потім помер від ран…

— О, Вогнедан оповідав мені про цей напад, — пробурмотів Воїслав, — і Дана теж… Ви дійсно зробили зле…

- І тому Хешр хотів піти до судді, який звався Гайчур, — тягнув далі кедаг, — і все йому оповісти. Але на нього доніс наш же кедаг, що звався Хрош. Пан Лемпарт разом з його родичем Руданом запороли Хешра канчуками на смерть, а тіло скинули в провалля. Я тужив за братом… Довго тужив… А тоді таки пішов до судді. Вночі і сам… Суддя взяв мене під захист, і викликав до себе мого хазяїна… Та жоден з наших кедагів не підтвердив мої слова. Всі стверджували в один голос, що стався нещасний випадок. А видобути тіло було неможливо, щоб перевірити мої слова.

— О, — мовив Дракон, — так ось звідки пішли оті чутки про…

- І нас відіслали до князя Влада, — говорив далі прокажений, — і князь Влад відібрав нас у хазяїна Лемпарта, а його самого відіслав на суд володаря Святослава.

— О, якби тоді віднайшлися докази, — зітхнув Воїслав, — звісно, Повелитель не міг засудити бездоказово… Він тільки наклав грошову віру на обох мерзотників, за те, що вони надумали погратися в рабовласників…

- І князь Влад оголосив, що ми є вільними, — продовжував кедаг, — і ми розбрелися хто куди, хоча він пропонував нам роботу челядинців… Я повернувся до Страгії… У нас живуть і вільні кедаги, хоча вільних не так і багато. Вільному потрібно думати самому, де знайти собі шматок хліба… Потім я познайомився з жінкою, її звали Лаша… Вона була хвора на проказу, тільки я цього не знав… Я теж захворів… А вона вже померла…

— Ти тут живеш? — спитав Воїслав.

— Ні, я виходжу жебрати… Це небезпечно, однак їсти треба… І ми добуваємо торф… ті, кого ще не зовсім пожерла хвороба… Нас ціла громада живе на болотах, і я там старший, бо найсильніший. Це єдине, що ми можемо продати, адже торф горить, і ті, хто його купує, не бояться зарази. В основному його беруть на страгійському боці. Але брали і тут… А потім почалася війна…

Воїслав з хвилину подумав. Тоді усміхнувся так, що кедаг знову затулив голову руками.

— Не бійся, — сказав Веданг, — хочеш мати харчі і тканини для своїх людей?

— А що я вам можу за це дати? — злякано спитав Гнеш, — хіба вам потрібен торф?

— Ні, - мовив Дракон, — але мені потрібна допомога… Нещодавно я убив Рудана Логіна. Хочеш помститися другому вбивці твого брата?

— Я б дуже хотів, — з несподіваною люттю мовив кедаг, — але ж як?

— Залишайся тут, — мовив Воїслав, — ми привеземо харчі і одежу… І ти проведеш мене до своїх людей… Я хочу знати шлях…

— Вам не запам’ятати дороги, — прожебонів кедаг.

— Запам’ятаю, — ледь всміхнувся дивний, — мені це під силу.

За харчами до містечка Теширади поїхали суддя та Тополина. Швидко й повернулися навіть не з торбинами — з возом…

— Я, суддя, займаюся розбоєм на великій дорозі, - бурчав Дубовий.

— Коханий, дивіться на це, як на військовий трофей, — ніжно промовила Квітослава, — добрій людині не гріх пограбувати моанських грабіжників.

— Так, але ж все, що на возі, - буркнув суддя, — собаки відняли у добрих людей Прикордоння…

— Нічого не поробиш, — втрутився Воїслав, — давайте торбини. Зі мною піде Родомир — у дивного менше можливостей підчепити заразу.

Гнеш провів обох воїнів в саме серце трясовини. Там було кілька сухих острівців, де й жили прокажені кедаги в хижках з очерету. Оподалік диміли печі для сушки торфу.

Кедаги спершу поховалися по хатках. Але подарунки змусили їх вибратися назовні. Веданг розподілив дари, стежачи, щоб всім дісталося порівну. Обличчя бідолах були спотворені хворобою — у кого більше, у кого менше. Дехто, як ото Гнеш, мав покорчені проказою руки. Воїслав спитав у Гнеша:

— У вас тут мало жінок, я бачу?

— Менше, ніж мужчин… — відповів кедаг.

— А як же ви пораєтеся біля того торфу? Адже хвороба…

— У багатьох вже немає сили, — зітхнув кедаг, — ви ж бачите — серед нас немає тяжкохворих. Вони померли.

— Вам потрібен раб, — сказав Воїслав, — сильний і поки що здоровий…

— Він заразиться все одно, — сказав кедаг сумно, — та і де нам взяти грошей, щоб купити раба?

— О, я привезу вам чудового раба, — прошипів Воїслав, — він мало їстиме, бо в ньому половина нашої крові. Це він нині роз’ївся, напевне, але нічого — відвикне. І привезу рабиню… Здорову жінку для кохання і праці. Раба зватимуть Кеян… Просто Кеян — адже у рабів немає прізвища. А жінку — Франа.

— Ми не сміємо і мріяти, — мовив кедаг розгублено, — але ви говорили про помсту…

— Оце і є моя помста, — засміявся Дракон, — а потім вона буде твоєю.

***

Четверо вершників в’їжджають до Збраслава літнього вечора. Четверо багато, але нечупарно вдягнених людей, з виду чи-то моозців, чи-то страгійців.

П’ятий іде поруч з конем. Руки йому скручено за спиною, а на шию накинуто петлю. Кінець мотуза від петлі тягнеться до луки сідла ватага цього маленького загону.

Бранець є дивним. Він легко ступає босими ногами по запилюженій дорозі. Старенька, бувала в бувальцях вишиванка, гаптована червоно чорними сплетеними квадратами, роздерта на грудях і забруднена кров’ю.

Обличчя полоненого теж в крові, вилицю розбито… Під носом засохли темні струмочки.

Ватаг питає у вартових, де можна побачити князя Кеяна. Ті кличуть вояків, котрі тиняються по двору фортеці, або грають у кості.

Хтось уже побіг доповідати. Решта зацікавлено роздивляється полоненого, котрий стоїть, гордовито підвівши темноволосу голову. В очах зв’язаного бранця танцюють багряні вогники.

— Оце так… Оце так-так…

Кеян Зелемінський швидко збігає по східцях на двір фортеці.

— Який у нас гість, — всміхається він, — оце так зустріч… вельможний Воїславе.

— Ми, — говорить ватаг, — є моозцями на імператорській службі. Гостровухого пса ми схопили, коли той мандрував на північ. І вирішили віддати на ваш суд…

— Ясна річ не задаром, — шкіриться другий моозець, а перший рикає:

— Заткнись! За винагороду віддати, бо чули ми, що ваша милість не терпить гостровухих...

— Та він же сам гостровухий, — доволі голосно говорить третій вояк, і ватаг знову рикає:

— Стули рота! Отже, ми до вашої милості з подарунком.

— Цінний подарунок, — мовить Кеян, підходячи поближче, — молодці, сучі сини. Матимете свою винагороду. Гей, там! Моозців нагодувати від пуза і вказати місце для ночівлі. А цю звірюку ведіть за мною.

Порожньо у залі фортеці, куди ледве проникає світло через бійниці-вікна. В кріселку біля комина сидить Чаяна, поставивши ноги на подушечку. Кедазька рабиня розчісує їй коси. Поволі розчісує, бо знає — смикне необережно, і кара її не промине.

— Чаяно! — гукає Лемпарт, якого нині вже всі звуть Кеяном, — подивись-но на нашого гостя.

В очах у жінки легке зацікавлення. Вона трохи розповніла і вподобала бахмату і широку моанську одіж.

Воїслав стоїть між двома охоронцями, непорушний, як дубок у тихий день. І дивиться неначе крізь Чаяну.

— Не думала, що ти живий, — лагідно говорить жінка, — хоча і не бачила твого мертвого тіла, Воїславе… Тоді, у Боговладі… Тебе що, не було у місті? І як це ти покинув свого Вогнедана?...

Воїслав мовчить і дивиться. Дивиться так, що у Чаяни пробігають по спині мурашки страху.

— Він, напевне, — шкіриться Кеян, — йшов його шукати… Чи не так…незмінний і вірний? Ох, шкода ти не бачив, який вигляд мав твій пихатий приятель на ланцюгу біля порога… А як він вив, коли його шмагали бичем…

— Можливо, — пропонує Чаяна, — наш вірний Воїслав захоче розділити долю друга?

— Напевне ми так і зробимо, — вирішує Кеян, — відправимо його туди, куди він так хотів дібратися. До Моани. В клітці… Подаруємо Його Могутньости ще одне звірятко замість здохлого…

— О, ти не чув, Воїславе? — запитує Чаяна ніжним голосом, — твого милого брата колесували на площі забутого Богами міста Неззу. Тобто — Богом забутого, адже я тепер мейдистка… І вдова — мій чоловік зник без вісти… В Моанії це буває — за ним приїхали гвардійці з імператорським наказом… І він щез, воєвода Рімін… А я приїхала сюди. Щоб теж не щезнути… До речі, ти знаєш, що таке колесування?

Чаяна починає мелодійним голосом описувати огидну страту. Та відсторонено спокійним є лице Веданга.

— Я думаю, — врешті говорить вона, — що перед тим, як відправити його на північ, потрібно трохи повчити цього дурня, який вважає, що своєю мовчанкою він виказує свою зневагу. Мені байдуже, Воїславе, чи ти мовчиш, а чи говориш. Бо переможені є лиш прахом і пилом. А пошани варті тільки переможці…

Мовчить Воїслав, тільки все сильніше розгоряється в його очах багряний вогонь. Мовчить він і тоді, коли його виштовхують на фортечний двір, і Кеян відбирає серед свого вояцтва бажаючого стати катом. Це — ельберієць-зрадник, котрий ненавидить дивних від усього серця. Він здирає з бранця сорочку і бере батіг…

Дуже швидко зомліває полонений… Мабуть від виснаження і голоду, а не тільки від болю. Вже на десятому ударі обвис Воїслав на мотуззі, яким його припнули за руки до стовпчиків навісу і не отямлюється, незважаючи на те, що йому в лице виплескують корець води.

— Вкиньте його до льоху, — говорить Кеян незадоволено, а Чаяна усміхається, як упириця, яка побачила кров, — нехай очуняє. І не забудьте зв’язати — цей вовк є небезпечним…

Кат-доброволець та ще один вояк родом зі Страгії тягнуть непритомного попід руки. В льосі круті східці і темно. Вояки з лайкою кидають зомлілого на підлогу і нахиляються над ним з мотузкою.

Темно в льосі… Тільки світяться в ньому багряні вогники і чути передсмертний хрип та чиєсь тяжке дихання…

З льоху виходить лише один вояк — ельберієць-зрадник. Він замикає двері на висячий замок і іде геть.

Ніч, і тиша залягла над фортецею… Страгійські вояки питають у ката-добровольця, чи не бачив він їхнього приятеля. Той відповідає, що князь Кеян для чогось викликав до себе його і тих моозців, котрі привели бранця.

Страгійці більше не допитуються, тільки потиху лають князя за те, що той і вночі не дає людям спокою.

Десь опівночі князь Кеян зі своєю сестрою виходять на задній двір у супроводі двох моозців з отої четвірки і велять їм сідлати коней.

До них підходить ельберієць-зрадник, і вони щось говорять йому тоном наказу. Той киває і теж починає готуватися в дорогу.

Коней князь звелів осідлати сімох. Скінчивши свою справу, моозці разом з вояком-ельберійцем щезають в бокових дверцятах вежі.

Вельможі очікують біля коней. Врешті, трійця виводить, а швидше виносить людину, загорнену в плащ з каптуром. Людину ту саджають на коня і міцно прив’язують до сідла. Потім таким же чином виводять другого. І теж садовлять в сідло.

Загін рушає до брами. Доки варта відчиняє її, вояк-ельберієць шепоче у відповідь на тихе питання одного з охоронців:

— Один з наших виявився вивідачем нелюдей. Він видавав себе за страгійця, а насправді то була нелюдь в людській подобі. І він хотів визволити бранця, бо бранець той є ельфійським князем. Вельможний князь Кеян бажають особисто відвезти їх обох до Предслави, де є моанська залога, бо вже не довіряє нікому з тутешніх вояків… Окрім моозців, котрі привели втікача, і мене, бо я шмагав його батогом.

Вартові дивляться перелякано один на одного. Кожен думає — а може його сусід і є ще одною нелюддю…

Загін під проводом Кеяна Зелемінського тим часом виїжджає у браму і зникає в ночі… Князь кидає на прощання хрипким застудженим голосом:

— Повернуся завтра по обіді. І щоб лад був… Бо запорю ледацюг!

Не повернувся він ні завтра, ні післязавтра… Ні він, ні його красуня-сестра…

Десь за тиждень з замкнутого льоху потягло трупним смородом. Коли збили замок, то віднайшли там труп запідозреного у шпигунстві страгійця, котрий, однак, так і зостався навіть після смерти звичайнісінькою людиною, і… вояка-ельберійця, який поїхав з князем та його сестрою.

Спішно посланий до Предслави гонець провернувся зі звісткою, що туди князь Кеян та його сестра не прибували.

І того ж дня з Зелібору приїхав вояк зі звісткою про зникнення Рекіна Предславіна, сиріч Рудана Логіна.

Страх обійняв вояків, а одного чоловіка запідозрили в тому, що він є ельфом в мані, і його забили до смерти. Та смерть не змінила його обличчя.

Останнім ударом по вкрай переляканому воїнству була знахідка в шафці, де князь Кеян тримав корону Богорівних та ельберійську корогву, перемазану брудом.

В шафці нині було порожньо. Зник і меч князя, старовинний меч в чорних з золотом піхвах. А до стінки шафки було приколото ножем коротку записку ельберійською мовою:

«Мені належить помста… Воїслав.»

***

— Мені належить помста, — повторює Воїслав співуче. Він сидить у кедазькій хижі, де допіру зустрів прокаженого Гнеша, а пані Квітослава промиває йому запалені рани на спині.

— О, я ж пропонувала інший план, — зітхає вона, — як же вони зранили вас, наш бідолашний князю… І ще мій нечемний Лют так немилосердно ударив вас в лице…

— Я сам говорив пану Дубовому, щоб він бив сильніше, — говорить Воїслав весело, — а як же… Все мало бути як слід…

— Але ж він ударив вас двічі, — жалібно мовить жінка, — а я говорила, що досить і одного разу…

— Повинно було вилитись побільше крові, - сміється Дракон. Так, він сміється справжнім сміхом, але Квітослава і присутній тут таки суддя Дубовий стурбовано переглядаються за його спиною.

Біля дверей хижі Родомир з Тополиною вартують зв’язаних бранців. У Лемпарта з Чаяною окрім того ще й заткнуті кляпами роти. Чаяна лежить тихо, а Лемпарт звивається в путах неначе змій.

Воїслав встає гнучким котячим рухом. Посміхається майже щасливо.

— Нарешті, - говорить, — мій батько там, в гаю дубовім, забуде про свої муки… А Вогнедан… О, я знову порушую наказ, мій Повелителю… Але повірте мені, коли мене шмагали батогом, лише згадка про вас допомогла мені не кричати і вдати непритомного. Пробачте мені, бо страшні у помсті Дракони, і навіть ваше слово не змусило мене її занехаяти.

Потім звертається до своїх воїнів:

— Паньство Дубові і ти, мій Тополина. Зачекайте нас тут, доки ми не повернемося.

Тоді штурханами змушує встати Лемпарта та Чаяну. Лемпарт не хоче йти, і тоді Веданг говорить спокійно:

— Не підеш — буду рубати тебе на шматочки. Повільно… Прямо тут… А потім — твою сестричку… Або по черзі… Вперед…

Вони бредуть болотяною стежкою — попереду Воїслав, за ним зв’язані бранці, а замикає вервечку Родомир.

Коли полонені падають в грязюку, Воїслав зупиняється. І терпляче очікує, коли вони підведуться. Родомир час від часу підганяє Лемпарта, який йде перед ним, вістрям меча.

Сонце хилиться до заходу, коли вони вибираються на острівець прокажених. До них біжить схвильований Гнеш.

— Вельможний Воїславе! Вам вдалося!

— О, так, мій кедазький друже! — сміється Воїслав, і упосліджений кедаг високо піднімає голову, пишаючись перед одноплемінниками приязню вельможі.

На острівці Воїслав виймає полоненим кляпи з рота, і Лемпарт тут таки вибухає брудною лайкою.

— Гарно ж тебе вивчили моанці, - мовить Воїслав лагідно, — «Привид з майбутнього»… Ти ще тоді мріяв про весь цей жах… Вірно, моанська грязюко? Імператорський раб… Тепер ти будеш кедазьким рабом, виродку. Я дарую тебе Гнешу. Пізнав його? Він дуже любив свого брата, якого ти забив на смерть…

Лемпарт обіцяє Гнешу, що задавить його на місці, як тільки йому розв’яжуть руки. Воїслав усміхається і питає кедага:

— Ти добув те, що я казав?

— Ходив за цим на страгійський бік, — гордо каже Гнеш, — і украв в спустілому маєтку.

Він приносить два ланцюги з нашийниками, а також замки і ключі.

— Отже слухай, — повчає кедага Воїслав, — їсти цьому псові давай лише тоді, коли він добуватиме торф. Не захоче — не годуй його зовсім. Він буде довго мучитись, все ж таки половина нашої крові. Перед тим, як приставляти до роботи — потримай кілька тижнів на ланцюгу… Хоча… У мене є інший спосіб змусити його забути про те, як загрожувати добрим людям…

Веданг добуває не меча — запоясника, і підходить з ножем до Лемпарта.

— Ти, — говорить, — осоромив вуха всіх П’яти Родів. Отже вони тобі і непотрібні…

Кедаг з задоволенням слухає виття Лемпарта, і підморгує Родомиру, вказуючи на його понівечені вуха — і за тебе, мовляв. Родомир стискає вуста. Сам він прирізав би Лемпарта несхибною рукою, але вважає, що Воїслав трохи перебирає міру. Родомир єдиний не вважає Дракона божевільним. Мабуть тому, що той вирвав його з лап ловців рабів.

— Без вух, — рівно мовить тим часом Воїслав, — ти маєш більш натуральний вигляд… Але я ще мушу подбати про те, щоб ти не зміг сплодити покидька навіть з прокаженою. Гнеш, поклич ще двох сильних чоловіків… І потримайте мені його…

Двоє кедагів садяться Лемпарту на ноги, а Гнеш притискає до землі його тулуб. Воїслав схиляється над своїм полоненим, а Родомир відвертається, прикусивши губу. Це вже зовсім зле, і не гідно князя Ведангу… Але він не насмілюється суперечити Дракону.

Лемпарт вже не кричить, а виє на весь острівець. Кедаги цікаво приглядаються тому, що відбувається, і регочуть. Воїслав підіймається на ноги і питає у Гнеша:

- Є у вас тут травник? Ось, тримай…Це мішечок з цілющими травами від нашої пані Квітослави. Нехай ваш знахар полікує сучого сина. А здохне пес — туди й дорога. Хоча б я хотів, щоб він подовше помучився. А ти, Гнеше, через кілька днів приходь до тієї самої хижі… Я там зоставлю тобі ще харчів. І пам’ятай — годувати цього звалашеного кнура можна потроху, йому вистачить. А потім — приставиш до роботи. Якщо виживе.

— А що з жінкою? — питає Гнеш. Двоє прокажених, що тримали Лемпарта, хихотять, дивлячись на Чаяну, яка, вперше за своє життя, злякалась по справжньому

— Хвороба не вбиває в вас бажання? — стиха запитує Воїслав.

— Ті, хто захворів не так давно, хочуть жінок, — відповідає Гнеш, — але у нас їх мало… І моя Лаша померла.

— Дівку, — сказав Веданг, — я вам дарую цілу й не знівечену. Вона дуже любить чоловіків. Чоловіків не нашої крові… Тут їх багато — таких чоловіків. Тримати її краще на ланцюгу, як і її брата. Давайте сюди ланцюг…

Кедаги швиденько вдягають нашийник на непритомного Лемпарта і приковують його до камінної ступки. Другий нашийник одягають на Чаяну, і від дотику їхніх понівечених рук вона починає кричати.

— Вона, — мовив Веданг до Гнеша, — є відпорною на хворобу. Але заразиться все одно. Не одразу, але заразиться. Вони гнитимуть живцем — вона і він.

— Вельможний Воїславе, — питає Гнеш, трохи злякавшись тяжкої злоби в голосі Веданга, — а що вони зробили лихого? Ми ж нічого не знаємо, сидячи в болоті.

— Вони продалися ворогу, — шипить Воїслав, — через них помер Повелитель Вогнедан… Помер у мене на руках, дивлячись на Місяць в глибинах вод… Через них мій батько загинув страшною смертю! Через них гине мій Ельбер Прекрасний! Через них я дивлюсь на світ крізь кривавий туман… У мене була мати, ще дві неньки і дві сестри, прекрасніші за квіти… У мене було родове гніздо… У мене був друг, вельможа з вельмож… Не стало нікого і нічого. Цей пес, який виє на ланцюгу, відрубав пальці Вогнедану Ельберійському, душа якого розмовляла музикою… О, для чого я говорю це тобі, нещасна хвора істото… Чи ти щось зрозумієш?

— Авжеж, — відповів кедаг стиха, — ви тепер такий, як ми, вельможний Воїславе… Ой, що я сказав!…

Гнеш упав на коліна, з острахом косуючи на Воїславів меч. Та Веданг лише схиляє голову

— Проказа у мене в душі, - говорить, — а це ще гірше, аніж твоя хвороба. Вставай з колін і займися дівкою.

— Воїславе! — пронизливо кричить Чаяна, — ти не зробиш це… Воїславе!

— Я не божевільний з Вербави, — всміхнувся нехороше Воїслав, — і я не буду дивитись, як ці красені розважатимуться з тобою. Вони досить милі хлопці, ну, трохи негарні з виду… Але ж тобі подобався і воєвода Рімін, Чаяно? Опісля Вогнеданових обіймів… Гаразд… Нині ти матимеш цього задосить — ці бідолахи зголодніли по жінкам. Ходімо, Родомире.

З болота вони вибралися ранком, переночувавши на сусідньому острівці. Воїслав не відмовив собі у задоволенні зазирнути у селище прокажених. Лемпарт був непритомним і тихо стогнав. Поруч, до такої ж камінної ступки було прикуто Чаяну. Вона лежала, скулившись, просто на голій землі і навіть не підняла голови.

Прийшовши до хижі, де на нього очікували Дубові з Тополиною, Воїслав звелів повертатись до Ведангу.

В зелемінському лісі вони знайшли на призначеному заздалегідь місці невеличкий табір, де перебував пан Дубовський зі своїми воїнами. Дивні ведангці зустріли своїх ватажків і приятелів радісними усміхами — вони вже й не вірили, що ті повернуться.

До Ведангу поверталися все тим же шляхом — через Долину Мертвих. І вночі пробралися до Чорного Яру.

Трохи перепочивши, Веданг сказав до судді:

— Пане Люте, мені потрібно з‘їздити до Боговлади. Зараз, поки ми ще не позбулися коней. Я обіцяв Повелителю, що зроблю те, що задумав. Ви залишаєтесь моїм намісником до мого повернення… Якщо ж мене не стане — то ваш князь у Чорногорі і зветься він Воїрадом. Подбайте про Тополину, я не хочу брати його у небезпечну дорогу.

Пані Квітослава, котра знала, куди і для чого їде Воїслав, принесла Державний меч, освячений заново в озері Сіллур, Вінець Богорівних, та чистесеньку корогву. Лише криваві плями не змогла випрати пані Дубова, а бруд весь зник, ніби й не було його.

Войко Тополина благав взяти його з собою — Воїслав відмовив.

— Ти нині є шляхтичем, а не пажем, — сказав, — і маєш командира. Слухайся пана Дубового, як слухався мене.

І зник Веданг з Чорного Яру, прихопивши з собою клейноди Краю і плетену коробку з попелом від поховального вогнища.

Попіл зостався від Повелителя — попіл зостався від його Боговлади. В місті і досі ніхто не жив. Вогонь пожер місто, і мертві тіла його захисників разом з ворожими тілами. Воїслав перебрався через річку вплав, і ледве знайшов знайому криницю в обвугленому саду.

«Він став попелом, мій яблуневий сад», — ніби прошепотів на вухо Ведангу знайомий голос, сповнений смутку.

Воїслав повернув камінь в цямрині, і спустив в колодязі воду. Тоді спустився вниз, і обернув важіль дверей, що не пропускали ні води, ні повітря. Зачинив за собою двері, і повернув інший важіль.

Там, в колодязі, почала підійматися вода.

Воїслав йшов, наче в тумані. Він розумів, чому це так — скарбницю оточувала мана… Страшна по міці мана жриці Черни. Людина ніколи б не знайшла ні дверей, ні ходу, і не кожний дивний побачив би її.

Жриця зробила це, напевне, з наказу князя Влада, який і ризикнув відкрити їй таємницю.

— Тим краще, — прошепотів Воїслав, — тим краще…

В скарбниці все було так, як він полишив минулого разу… Коли відніс сюди попіл від поховального вогнища Дани, дружини Повелителя.

Тоді він взяв красиву скринечку з вирізьбленою на ній гілочкою вишні і руною, що означала «Рідний Дім», висипав звідти білі перли — подарунок Дані від князя Буревія Ллєга на честь визнання її шлюбу, і наповнив її попелом. Поставив на кам’яний столик посередині печери, прибравши звідти все зайве. І вийшов, сподіваючись, що віднайде Вогнедана…

— Я тебе віднайшов, друже, — сказав Веданг до плетеної коробки в своїх руках, — але не врятував.

Пошукав серед скринь і згортків, і знайшов скринечку з руною «Перемога» в оточенні дубового листя. Висипав звідти чорні перли — князь Буревій, ясна річ, щось подарував і нареченому.

Пересипав попіл з коробки до скринечки. Поставив на столик..

За спиною у Веданга був згорток, з яким він і перепливав Дану-ріку. Воїслав розгорнув ганчірку і видобув звідти Вінець Богорівних і акуратно згорнуту корогву.

Державний меч висів у нього за спиною. Веданг зняв і його. Поклав просто на скриньку з переможною руною. Поруч примостив вінець.

Корогвою Воїслав накрив сусідню скринечку. Помислив при тому, що Дана заслужила на це.

Сів навпроти. Подумав про те, що відпустив на тому березі коня, а зняту з нього збрую утопив у річці. Ще помислив, що з самого початку не думав повертатись.

О, яка непростима слабкість відійти нині, коли Ельберу потрібен кожен меч…

У нього буде погане переродження… Але, можливо, він переборе всі лиха і відкує себе заново. Якби тільки Вогнедан був поруч… Вогнедан…

Зараз він зустріне його в дубовім гаї пращурів. І друг простягне йому руку з тонкими пальцями музики. А поруч стоятиме батько Вартислав, і мама Ружена… І неньки Влада та Ясна підійдуть, сміючись, а потім прибіжать сестрички…

Воїслав вийняв з піхов «Язик Дракона». Обдивився клинок… Перев’язав його посередині шматком сорочки.

— Ти вбивав ворогів, — вимовив, — але зробив і багато зла. Обірви життя божевільного.

Тоді встав, підійшов до стіни, і впер меча в стіну. Лезо направив під серце.

— У мене немає навчителя…, - почав було, але потім вирішив, що слова цієї відхідної не личать божевільному. Постояв у нерішучості, тоді сказав жалібно:

— Але ж я таки воїн, Громовице… Ми теж твої діти, Вогонь Небес…

Помовчав хвилину і почав твердим голосом:

— А тому, хто впав у битві за рід свій, Громовиця піднесе води живої… І опиниться він у гаї дубовім… І там пребуде він час… І отримає тіло нове… І знову прибуде до роду… Я ось, Вогнедане… Я йду…

Він майже не відчув болю. І упав у росяні трави ницьма.

Чиїсь руки підхопили його біля самої землі. Сильні руки з тонкими пальцями воїна й музики.

— О, зовсім зле, — мовив знайомий голос, — тобі потрібно було залишитись і воювати… Ти поспішив на відпочинок, Воїславе…

— Моя провина, — озвався Веданг, не розплющуючи очей, — але ж, коли подальше життя несумісне з честю — то дозволяється.

— Ну що ж, — зітхнув Повелитель, — тоді тримайся, брате Воїславе… У Богів інший рахунок часу, і нам недовго відпочивати.

Воїслав нарешті розплющив очі і взяв друга за руку. Вогнедан усміхався, як в юності, і мав ніжне вродливе лице Принца Яблуневого Саду, але на його чолі багряною плямою проступав опік тавра.

— О, навіть тут…, - прошепотів Воїслав.

— Адже я є душею поневоленого Краю, — мовив Вогнедан спокійно, — останнім Повелителем, котрий пройшов посвяту голосом теплого вітру. Та ми проб’ємося, Воїславе, крізь ворожу лаву, і я знову вдягну Вінець Богорівних.

І Воїслав, дивлячись на спокійне лице друга, зрозумів, що інакше бути просто не може.

Лист Безіменного Укладача Сувою до Світляна-Мстислава, сина Повелителя Вогнедана.

… я можу лише сказати — о, надаремно…. Надаремно ви образили князя Влада і покинули Високий Замок разом з Воїрадом та Владигором. Князь Пард не є зрадником — у нього просто не зосталося вибору.

Двадцять років війни з обома Імперіями… Чорногору знекровлено. Але ще нічого не скінчено.

Те, що князь Влад допоміг моанцям розгромити ішторнійців, котрі прорвалися до Данаділу з його таки попусту, є військовою хитрістю, а не зрадою.

Ви є воїном, мій юний принце, але є війна і війна…

Ми надаремно втрачаємо людей і дивних… Нещодавно загинув Хмара Вигорич, відважний квітанець, і п’ять років як нема Люта Дубового, ватажка повстанців Ведангу і Зелеміню.

На троні Моани нині Літтон Чоррін, який бажає замирення з інородцями.

Задля своєї давньої пристрасті до певної пані, чиє ім’я…, Імператор обіцяє надати Чорногорі пільги, а Пардів зоставити княжити.

Він уже не вимагає вашої видачі, а також видачі Воїрада, князя Ведангу. Але вам доведеться взяти прізвище матері і стати Світляном Лелегом, звичайним підданим Імперії.

Починається інша битва, в якій ви мусите приймати участь, але зовсім не таку, як тоді, коли ви водили свої боївки в Південний Данаділ.

Не Повелителем судилося вам стати, а Князем Тіней, проводирем таємного війська…

Ми сплетемо страшну Павутину Змови, вкривши нею всю Імперію, і коли настане час її крушити, ми будемо готові…

Нехай ви не дочекаєтесь вирішального дня, але ви віддасте Павутину сину, буде такий у вас народиться. Або найближчому родичу.

Парди мусять прикривати нам тили — якщо вся ельберійська знать стане упослідженою, то боротьба буде набагато важчою. Щодо Ведангів — то ми спробуємо викупити хоч би Гніздо Драконів, щоб зачепитися в тих краях. Можливо — пізніше…

Лларанів — Драганів не зосталося — зник п’ятий промінь Вінця. Однак є ще Лларани-Болотяні Рисі, які зможуть їх замінити.

Ще по зелемінським справам ви питали мене, що то за чутки про оголошення моанською церквою дня святого Кеяна Зелемінського та блаженної Франи Зеліборської… Все так — це і є оті самі особи… Їх віднайшов в тих болотах який-то чернець. Вже хворих на проказу. Лемпарт до того часу зовсім втратив глузд, але Чаяна знайшла в собі сили скласти таку оповідь, що її ось-ось занесуть до мейдистських святців.

Ви приводите мені в приклад острів Сіллон і Ллєгів, які не здаються і досі, на відміну від інших провінцій… Але ж на острові протриматися легше, і то вже давно нема Вітровія, а князь Буревіст, його син, ледве встигає відбивати напади ішторнійців, котрі все ж таки сподіваються оволодіти островом.

Щодо пророцтва про Вогнедана, Повелителя, вимовленого волхвом Вишезіром, то я не бажаю про нього говорити. Не тому, що не вірю, а тому, щоб не зневіритись у боротьбі, перемогу в якій побачать лише нащадки.

Єдине скажу — ваш батько відродиться у силі і славі. І врятує Ельбер Прекрасний.

Однак, для цього потрібно, щоб йому було що рятувати.

Примиріться ж з князем Владом, і погодьтеся стати проводирем таємного війська… Іншого вибору у нас нині немає. Повстанський рух вигасає, люди втомилися від напруги, а дивні… Так мало зосталося дивних.

Чекаю на вашу відповідь. Нехай цей лист буде останнім письмовим доказом нашого спілкування. Віднині ви маєте все тримати в пам’яті — ви зможете, адже ви син Вогнедана.

Написано на тому ж листі іншою рукою:

Даю згоду. Світлян, прозваний Мстиславом, син Вогнедана, онук Святослава з роду Саламандрів — Ллонів, що нині прозиваюся Лелег…

Кінець

У творі використано вірші японських поетів середньовіччя в перекладі Ів. Бондаренка, а також вірш угорського поета Е. Аді «Кров і злото» в перекладі М. Лукаша

Content

Вогнедан, Повелитель…

Передмова

Розділ перший. Принц Яблуневого Саду

Розділ другий. Націлена в серце…

Розділ третій. Та, що греблі рве…

Розділ четвертий. Тінь Великої Ночі

Розділ п’ятий. Метелик на долоні

Розділ шостий. Багряних кленів лист…

Розділ сьомий. Прощальний відблиск Сонця

Розділ восьмий. Самотність журавля

Розділ дев’ятий. Шерех чорних крил

Розділ десятий. Богорівний дух

Розділ одинадцятий. Місяць в глибинах вод